fon Šternburgs Vilhelms

“It kā viss būtu pēdējoreiz”

Vilhelms fon Šternburgs

“It kā viss būtu pēdējoreiz”

Ēriha Marija Remarka biogrāfija.

Par šo grāmatu

Ērihs Marija Remarks ar savu romānu “Rietumu frontē bez pārmaiņām” guva milzīgus un ilgstošus panākumus vācu grāmatniecībā; ar šo darbu viņš ir pieskaitāms mūsu gadsimta pirmās puses vācu vēstures un tās katastrofu hronistiem. Remarks, līdzīgi Emīlam Zolā, savos romānos ir attēlojis ļoti plašu sava laikmeta ainu. Tas bija laikmets, kuru raksturoja karš, terors, izraidīšana, vardarbība un meli un kurā cilvēciskās vērtības un kvalitātes, mīlestība un draudzība nepārtraukti bija apdraudētas. Politiskie apstākļi, protams, iespaidoja Remarka dzīvi, taču ne mazāk to ietekmēja ari bagātība, neskaitāmās mīlas dēkas piemēram, ar Marlēnu Dītrihu, Grētu Garbo, Elizabeti Bergneri un alkohols.

Ievērojamais publicists un rakstnieks Vilhelms fon Štemburgs mūs iepazīstina ar pirmo plašo šī rakstnieka biogrāfiju rakstnieka, kura grāmatas ir izdotas miljonos eksemplāru un daudzkārt ekranizētas, par kura daudzkrāsaino, ekstravaganto, vienlaikus grūto, darbīgo un saraustīto dzīves gājumu līdz šim nav bijis precīzu un visaptverošu ziņu. Štemburgs šo biogrāfiju uzrakstījis lieliski un izsmeļoši, tā savieno Remarka dzīves ainas ar rakstnieka darba un laikmeta norisēm, turklāt autors varējis balstīties uz daudziem līdz šim tikai šauram lokam pieejamiem materiāliem, tādiem kā vēstules un dienasgrāmatas.

“Šī biogrāfija rosina lasīt Remarku visu, ko viņš ir uzrakstījis, gan romānus, gan lugas, gan esejas un dzejoļus, gan dienasgrāmatas un vēstules.”

Lucs Hagešteds, der Tagesspiegel

Autors

Vilhelms fon Štemburgs dzimis 1939. gadā Štolpā, Pomerānijas zemē, studējis tautsaimniecību un vēsturi. Bijis avīzes redaktors, radio un televīzijas žurnālists, no 1989. līdz 1993. gadam Hesenes zemes televīzijas galvenais redaktors. Pēc tam rakstnieks, vairāku radiostaciju komentētājs un dažādu žurnālu līdzstrādnieks. Dzīvojis Vīsbādenē un Īrijā.

Viņa spalvai pieder tādi darbi kā, piemēram, “Adenauers. Vācu leģenda” (1987), “Arnolds Cveigs” (1990), “Lions Feihtvangers. Vācu rakstnieka dzīve” (1994). Izdevis ari darbu “Dalīti uzskati par vienotu nāciju” (1990). Daudzu televīzijas portretskiču autors.

Ingai un Judītei, Do do, Maksi

SATURS

1. NODAĻA

“Es centīšos rakstīt patiesību!” 11

2. nodaļa

“Otu nākotni nebija iespējams iztēloties…” 41 1898-1917

3. nodaļa “Dzīvība ir viss” 85

1917-1924 “Sapņu būda”. “Džema”

4. nodaļa

“Man nav mācības, ko sludināt” 139 1925-1928

“Stacija pie apvāršņa“Rietumu frontē bez pārmaiņām”

5. nodaļa

“Es bēgu no cilvēkiem” 187 1929-1931 “Mājupceļš”

6. nodaļa

“Kad Eiropa ies bojā?” 237 1932-1939 “Trīs draugi”

7. nodaļa

“Ir vajadzīga stipra sirds” 295 1940-1948 “Mīli savu tuvāko“Triumfa arka"

8.     nodaļa “Saprāta bezcerība” 347

1948-1955

“Dzīvības dzirksts”. “Laiks dzīvot un laiks mirt”

9. nodaļa

“Lielā saskaršanās ar nāvi” 401 1955-1970 “Melnais obelisks", “Debesīm nav lutekļu” “Lisabonas nakts”

“Apsolītā zeme”

Epilogs 442

Pateicības 449 Latviski izdoto Ēriha Marijas Remarka darbu saraksts 450

Personu rādītājs 452

1. NODAĻA “Es centīšos rakstīt patiesību!”

Savu dzīvi Remarks tiecās stilizēt līdz leģendas līmenim. Jau pirms tam, kad vienā mirklī bija kļuvis slavens, viņš centās piešķirt savai eksistencei mirdzumu. Savu, neapšaubāmi, prozaisko kristīto vārdu Йrihs Pauls Remarks viņš “izskaistināja”, Paulu aizstājot ar Mariju, un līdzko bija apstiprināta viņa priekšteču franču izcelsme no Remarka pārtapa par Remarque. Atgriezies no kara Vācijas pirmās republikas agrajos juku laikos, lai atstātu iespējami lielāku iespaidu uz dzimtās Osnabrikas provinciāļiem, Remarks greznojās ar leitnanta uniformu, kas viņam nepienācās, monokli, jājampātagu un aitusuni. Vēlāk, trokšņainajā Berlīnē, kur Golden Twenties vēl neļāva pilnībā izpausties politiskās un ekonomiskās sistēmas sabrukumam, Remarks tēloja sacīkšu braucēju, cīņās rūdītu zaldātu, elegantu dendiju. No kādas Vestfalenes sīkburžuju atvases viņš nopirka muižnieka titulu brīvkungs fon Buhvalds -, tādējādi atstājot uz apkārtējiem tikai un vienīgi komisku iespaidu. Pēc gadu desmitiem viņš reiz rakstīs savā dienasgrāmatā: “Dzeršana, meli par autosacīkstēm, kara lietas, Buhvalda lieta tā visa bija spekulatīva un neīsta konstrukcija…”

Un tad Remarks uzrakstīja romānu par savu laiku grāmatu, kas dažu mēnešu laikā kļuva par starptautisku bestselleru un pasludināja viņa vārdu pasaulei, nodrošinot vietu visas divdesmitā gadsimta literatūras vēsturē. Remarka nu jau vairs neprognozējamajā dzimtenē romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” autoru nodēvēja par politiski apšaubāmu rakstnieku. Viņam sākās pretrunu pilna dzīve. Remarks kļuva par vispārzināmu personu, un tas draudēja viņu salauzt. Viņš piederēja pie rakstniekiem, kuri cīnās par katru rindiņu, kurus nomoka nepārtrauktas šaubas, kuri gandrīz vienmēr bēg no sava rakstāmgalda un kam praktiski ikviena grāmata izvēršas jaunā triumfa. Remarks kļuva par ārkārtīgi precīzu sava laika vērotāju, par radikālu, taču neideoloģisku politikas skaidrotāju, par cilvēku draugu, kas tomēr neaizmirst atturību. Viņš strādāja lēnām un ar lieliem pārtraukumiem, precīzi izzinot tematu, un visi viņa romāni izdevniecībām tika nosūtīti tikai pēc vairākkārtējas pārstrādāšanas. Visu savu dzīvi Remarks bija rūpīgs, nopietns strādnieks. Apmierināts ar padarīto viņš bija reti.

Drīz vien pasaule pieprasīs intervijas ar Remarku, jautās viņa politisko viedokli, bet vēlāk, kad rakstnieks parādīsies slaveno Holivudas dīvu sabiedrībā, viņa vārds vairs nebūs lasāms tikai avīžu literārajos pielikumos un literatūras žurnālos vien, bet ari dzeltenās preses tenku lapās. Šaubas par sevi, vairākkārtēji negaidīti depresijas periodi, nespēja izveidot ilgstošas attiecības liek Remarkam aizvien biežāk meklēt aizmiršanos ceļojumos, mīlestības piedzīvojumos un alkoholā. Uz kņadu ap savu personu viņš reaģē, izrādot nedrošību, itin bieži noliedzot publiskos izteikumus par savu privāto dzīvi, bet, ja runa ir par darbu vai norisēm pasaulē, viņš ir vārdos skops, vismaz salīdzinājumā ar lielāko daļu citu rakstnieku, kuri izsakās ar neviltotu prieku. Kad fotogrāfu bari dzenas pakaļ Remarka slavenajām pavadonēm, lai iemūžinātu šīs dāmas kādā saviesīgā pasākumā, viņš vai nu novērš seju, vai ari aizklāj to ar roku. Vēl 1948. gada martā Offenbach Post raksta zem kādas fotogrāfijas: “No redakcijas puses bija nepieciešami četrpadsmit telefona zvani un piecas vēstules, lai tiktu pie Ēriha Marijas Remarka fotogrāfijas.

Taču Remarkam ir nepieciešama cilvēku sabiedrība, īpaši sieviešu tuvums; vienatne viņā raisa bailes, kuras viņš uzskata par eksistenciālām šausmām. “Vienatne, īsta vienatne bez jebkādām ilūzijām ir vai nu vājprāta, vai pašnāvības priekšvēstnese.” Remarks bēg no tās uz kafejnīcām, bāriem, smalkiem restorāniem, uz tumšiem vai ne tik tumšiem krogiem, uz bordeļiem. Rakstnieks ir juteklisks, seksuālie kontakti viņam ir ļoti svarīgi līdz pat vecumdienām, taču pirmām kārtām Remarks sievietēs tomēr meklē draudzību, uzticēšanos ūn sarunu biedru. Pat bordeļu apmeklējumi viņam mazāk kalpo seksuālam apmierinājumam, vairāk bēgšanai no vientulības daudzās garajās un alkohola iespaidā dvēseliski vēl vairāk aptumšotajās nakts stundās. Vēlāk Remarks ilgu laiku pavada viesnīcu apartamentos; nedēļas un mēneši mājā pie Lagomadžores to apliecina viņa daudzās vēstules un ieraksti dienasgrāmatās -jau pēc neilga laika viņam sāk atgādināt sava veida cietumu. “Man jābūt vienam. Bet tas man nepatiks,” Remarks raksta savā dienasgrāmatā brīdī, kad jāizvēlas starp darbu pie jaunā romāna (“Triumfa arka”) vai dzīvi toreizējās mīļākās Marlēnas Dītrihas tuvumā. 11 ir nemierpilna eksistence. Vientulīgo darba mēnešu laikā Remarks ilgojas pēc dzīves virpuļa un sievietes, kas viņu tieši tobrīd fascinē. Uzturoties Parīzē, Ņujorkā vai Losandželosā, Remarku nomoka paša “slinkums”, šo laiku viņš nosauc par virspusēji nodzīvotiem un pašpārmetumos pavadītiem mēnešiem, dienām un stundām. Šiem jūtu uzplūdiem ir maz kopīga ar politiskajiem notikumiem, kas likuši rakstniekam pamest dzimteni.

Pārsteidzošā laime būt bagātam ļauj Remarkam piepildīt daudzas vēlēšanās, nerēķinoties ne ar ko. Ar plašu vērienu viņš apdāvina savas skaistās, bieži vien ne mazāk bagātās sievietes. Remarkam patīk vērtīgi mākslas darbi, viņš pērk slavenu franču impresionistu oriģināldarbus, dārgus Austrumu paklājus, ķīniešu, grieķu un romiešu terakotas figūras. Remarkam nesagādā grūtības finansēt vietas maiņu; tas nosaka ari dzīves ritmu. Davosa, Sanktmorica, Rivjēra, Roma, Parīze, Ņujorka, Holivuda viņš meklē augstākās sabiedrības dzīvi un ar prieku izbauda visu, ko tā spēj piedāvāt. Juvelierus, pie kuriem Remarka pavadones izvēlas sev skaistas un dārgas greznumlietas; Gurme lokālus, kur viņš nereti uzdzīvo, dzerot šampanieti un izmeklētus vīnus, un cieš, cenšoties aizmirst topošo romānu; lielpilsētas atmosfēru, kuras nakts dzīve daļēji apslāpē iekšējo tukšumu; galerijas un muzejus, kur mākslas mīļotāji pavada daudzas stundas. Un tomēr Remarks ir un paliek vientuļnieks. Uzdzīvotājs, kas uzvedas vaļīgi, reizēm pat vulgāri, vienlaikus būdams izpalīdzīgs un gudrs padomdevējs tiem, kas viņu nav pievīluši. Remarks ir ļoti jūtīgs, nekad neaizmirst aizvainojumus un spēj būt ironisks, reizēm pat cinisks. Viņš labprāt smejas, ar humoru un pašpārliecību argumentē, viņam patīk jautra “papļāpāšana” un tenkas, kas ne Holivudas zvaigžņu pasaulē, ne Ņujorkas emigrantu aprindās, tāpat arī nelielajā Askonā, kur reizēm uzturas prominences, nav nekāds retums. No intelektuālām sarunām ar citiem tikpat slaveniem rakstniekiem Remarks itin bieži izvairās, toties ļoti labi jūtas kopā ar “normāliem” cilvēkiem, ar kuriem devīgs un no dzeršanas nereibstošs kopā smejas, runā un aizmirstas līdz pat rītausmai. Turklāt viņam piemīt gandrīz vai apmātība uz ziediem, ar kuriem viņš apber sievietes un piepilda savas daudzās istabas. Viņam patīk ari suņi un kaķi tie apdzīvo māju un dārzu Portoronko.

Remarks izskatījās lieliski un ģērbās, ievērojot konservatīvu eleganci. “Viņam ir jauna Lejassaksijas zemnieka seja, viņš ir labi noaudzis, nedaudz grumbains, gaišmatains ar zilām acīm un gaišām uzacīm,” savā dienasgrāmatā rakstīja Harijs grāfs Keslers pēc viesošanās pie tikko kā panākumus guvušā rakstnieka. “Viņa sejas izteiksme ir nopietna, taču reizēm tajā parādās kāds lirisks vaibsts.” Remarkam piemita tieši tas, kas tik ļoti patīk sievietēm. “Remarks bija very elegants,” jūsmo Marta Feihtvangere par cilvēku, kuru viņa un Lions Feihtvangers bieži satika gan Berlīnē un Šveicē, gan trimdā Amerikā.

“He was very much an homme a femmes: the ladies liked him; he liked the ladies.”[1]

Ruta Martone, ar kuru Remarks gadu desmitiem bija sais-tīts draudzības saitēm un kuru viņš, dzīvodams Ņujorkā un Losandželosā, labprāt apciemoja, savā ar mīlestību sarakstī-tajā atmiņu grāmatā par “draugu Boniju” attēlo abu tikšanos 1939. gadā; lasītājs nojautīs, cik pievilcīgs viņš šķita sievietēm: “Slaveni vīrieši parasti nav īpaši pievilcīgi, taču Remarks savā klusajā, saules gaismas pielietajā dzīvojamā istabā man likās ārkārtīgi šarmants, turklāt nemaz ne tik domīgs kā uz savu grāmatu vākiem. Viņš šķita maigāks un cilvēciskāks, un viņa zilās acis zem biezajām uzacīm smējās. Sportiska piegriezuma kreklā, ar šalli, kas bija pieskaņota viņa acu krāsai, un gaiši zilās biksēs Remarks izskatījās pēc cilvēka, kam dzīve Kalifomijā patīk tāpat kā dzīve Francijā, Rivjērā, no kurienes, kā biju dzirdējusi, viņš pirms neilga laika bija atbraucis. Viņš bija šarmants, lietpratīgs daudzās nozarēs, turklāt laipns un uzma¬nīgs. Viņš man uzreiz ļoti iepatikās.”  Ari Alma Mālere-Verfele, kurai piemita izteikta kaislība kolekcionēt slavenus vīriešus un meklēt kārtīgus pudeles brāļus, bija par Remarku tikpat sajūs¬mināta: “Ēriham Marijai Remarkam ir ļoti skaista seja, viņš ir liela auguma un slaids [..], un viņam piemīt trauksmaina mīmika. Viņa biezā un melnā kreisā uzacs ceļas augšup, pie¬dodot viņa smaidam velnišķu izteiksmi. Viņš runā maz, taču, to darot, skaisti žestikulē ar rokām.”

Ar sievietēm, kuras viņu pavadīja, Remarks nespēlējās; viņam tās bija vajadzīgas gultā, pusdienojot, brokastojot (kas bieži vien bija ap pusdienlaiku) pēc nakts uzdzīves, kā sarunu partneres neskaitāmajās melanholijas un depresiju piemeklētajās stundās, kā praktiskas padomdevējas ikdienā, kā spogulis, kas apstiprina viņa vīrietību. Remarka šarms bija neatvairāms; labā garastāvoklī viņš varēja būt nebēdnīgs un labsirdīgs, bieži vien “savu labsirdību paslēpa aiz ārēja skar¬buma maskas” . Spēcīgā alkohola ietekmē radusies personības deformācija noveda līdz neveiklības izjūtai un tai sekojošiem pašpārmetumiem. Kad Marlēna Dītriha centās Remarku pār¬liecināt nerakstīt romānu “Mīli savu tuvāko”, bet gan turpināt darbu pie “Triumfa arkas”, viņš, būdams drūmā garastāvokli, dienasgrāmatā sūrojās: “Es tikpat kā vēl neesmu iesācis darbu. Varbūt tēma ir pārāk neinteresanta. Bet tur nekas nelīdz; spie¬dienam no ārpuses ir jāmāk pretstatīt spiedienu no iekšpu¬ses. Darbs. Viena pasaule pret otru. Bet vai tam nav jau par vēlu? Neizsakāmi daudz kas ir zaudēts. Tik daudz sasprin¬dzinājuma atslābis. Slinkuma, pasivitātes un malā stāvēšanas sajaukumā.”

Tā nu sievietes Remarka dzīvē aizvien ieņēma galveno vietu. Vēl būdams jauneklis, viņš dienasgrāmatai uzticēja šādas rindas: “To, ko saprotu ar mīlestību, es neuzskatu par pietiekamu un ilgstošu, lai dibinātu laulību.” Remarks bija trīsreiz precējies (divreiz ar vienu un to pašu partneri), taču •sieviešu viņam vienmēr bija daudz. Turklāt slavenas. Marlēna Dītriha, kas viņu gadiem ilgi valdzināja, mocīja un pat izraisīja ilgstošu radošu krīzi, Grēta Garbo, visu apbrīnotā un “dievišķā” Lupe Velesa, kas Holivudā izdarīja pašnāvību, vai Nataša Pelija modele, aktrise un cara Aleksandra III brāļameita, ar kuru Remarks četrdesmitajos gados bija aizrāvies un cieši saistīts. Pēdējos divdesmit Remarka dzīves gados arī Polete Godāra, amerikāņu filmu zvaigzne, kādreizējā Čārlija Čaplina dzīvesbiedre. Pārējās sievietes, kas neatradās publiskajā rampu gaismā, gadiem ilgi juta pret Remarku simpātijas; viņš reizēm uzradās un atkal nozuda, taču neaizmirsa viņas un vienlaikus ļoti cieta. Rakstnieka vēstules mīļākajām, dzīves draudzenēm un mierinātājām atklāj ārkārtīgi daudz par viņa ilgām pēc tuvības un kopības, par nosliecēm uz greizsirdību un par viņa izpalīdzību. Tās ir tēvišķas, atklātas, humorpilnas, aicinošas un nedaudz raudulīgas. “Man bieži vien šķiet, ka man piemīt kāda velnišķa māksla: sagrozīt sievietēm galvu.* Šo mākslu viņš reizēm izmantoja, lai savas pielūdzējas sanaidotu.

Draudzība ar vīriešiem ne tuvu neaizsniedza šādas dimensijas. Kad Remarks bija kļuvis slavens, viņš satikās ar ne mazāk slaveno Tomasu Mannu, Lionu Feihtvangeru, Emīlu Ludvigu, Bruno Franku, Kārlu Cukmaieru vai arī ar ekrāna varoņiem, lielajiem Holivudas režisoriem un producentiem. No šiem cilvēkiem viņš lielākoties distancējās. Draudzība Remarku saistīja ar rakstnieku Fridrihu Torbergu un Hansu Hābi, ar žurnālistu (un rakstnieku) Heincu Līpmani, taču visciešākā draudzība bija ar mākslas lietu tirgoni Valteru Feilhenfeltu; tāpat ļoti labprāt viņš atradās Franča Verfela sabiedrībā. Vientulība un cīņa pret to bija Remarka dzīves vadmotīvs. “Paisuma un bēguma cilvēks, kurš nekad nejūtas īsti laimīgs, taču nekad ari īsti nelaimīgs. Ir iespējams arī atrasties viņpus izmisuma [..] viņpus kliedziena, viņpus stulbās vientulības, kuru tā sauc tāpēc, ka tuvumā nav mīļotās, tā ir aizgājusi, pazudusi. Uz turieni, kur pat spogulis kļūst par briesmoni.” Remarks bija māņticīgs ja horoskops paredzēja “sliktu” dienu, viņš nemaz nesēdās pie rakstāmgalda, bet bēga naktī un dzēra.

No elegantā pasaules pilsoņa, kaislīgā mīlētāja, sarīkojumu viesa, restorānu apmeklētāja vai pļāpīgā dzērāja maskas aizvien lauzās ārā milzīgas skumjas. Taču tās viņu neuzvarēja, griba dzīvot bija stiprāka (tāpat kā nāves bailes). “Pateicies Dievam, ka Tu dzīvo, brālīt.” Šajā teikumā, un nevis Remarka “uzdzīvotāja” izlēcienos, ir iekodēta, nedaudz patētiski sakot, rakstnieka patiesā drosme dzīvot. Viņš nepadevās; sīksts un ar lielām radošām mokām pēdējos dzīves gados fiziski slims rakstīja romānu pēc romāna.

Remarka dzīves droga bija alkohols. Dzērājs, kas beigu beigās sagandēja savu veselību (pie reizes būdams arī kaislīgs smēķētājs) un tomēr ne sociāli, ne fiziski neaizgāja bojā sava dzīves eliksīra dēļ. Nopietni viņš pret savu kaislību cīnījās tikai īslaicīgi. “Trešo dienu neesmu ne dzēris, ne smēķējis. Ciešami, bet garlaicīgi. Šo atturēšanos es drīz vien izbeigšu.” Nopietni Remarks par atturību sāka domāt tikai vēlākos gados, kad smagas sirdslēkmes pastiprināja viņa bailes no nāves. Jozefs Rots, lieliskais ebreju izcelsmes galīdešu stāstnieks, izjuzdams ilgas pēc bojāgājušās Hābsburgu impērijas zudušās pasaules un aizvien pieaugošu nepatiku pret dzīvi, alkoholu patērēja milzīgos daudzumos un tā iespaidā Parīzes trimdā sistemātiski mēģināja izdarīt pašnāvību. Viņa četrus gadus jaunākajam laikabiedram tas nebija pa prātam. Remarks dzēra regulāri un ar baudu, dienām un nedēļām, pārlieku daudz, taču nāvi nemeklēja. Varbūt aizmiršanos. Bailes no klusuma, no radošo spēku izsīkuma, no vecuma, no nāves lika viņam apmeklēt zaņķus, snobiskus bārus un piedauzīgus subkultūras lokālus kopā ar pļāpām un intelektuāli daudz zemāka līmeņa pudeles brāļiem. Gandrīz nekad viņš šādas vietas neapmeklēja kopā ar sev tuvām sievietēm. Remarks dzēra arī Portoronko, kur viņam bija bagātīgs vīna pagrabs, vai viesnīcu istabās, restorānos un kafejnīcās, kuras viņš savu garo ceļojumu laikā apmeklēja kopā ar Dītrihu, Peliju vai Jutu Cambonu. Remarks dzēra sabiedrībā, viņš nebija nekāds “pudeles brālis”, kas trīcošām rokām nepacietīgi ķer pēc glāzes. Pēc kopā ar Emīlu Ludvigu pavadīta vakara Remarks rakstīja: “Es aiz bailēm izdzēru gandrīz pudeli ķiršu šņabja.” 1938. gada februāri pēc nomācošu radio ziņu noklausīšanās par angļu politiku attiecībā uz Hitlera pretenzijām Eiropā: “Vakarā pudele Vormsas Liebfrauen klostera vīna, 1934. gada raža. Nepieciešams.” Remarks bija romantiķis, kurš bieži vien aiz bailēm no dzīves īstenības slēpās alkohola miglā.

Geji, lesbietes, prostitūtas, suteneri šī nepilsoniskā pasaule atraisīja Remarka fantāziju (un kļuva par cilvēcisko studiju objektu). Tā bija arī viņa slaveno sieviešu pataule, kuras dzīvoja Parīzē, Ņujorkā vai Losandželosā un baudīja .sava dzimuma partneru mīlestību.

Remarks ir uzrakstījis četrpadsmit romānu (pēdējais palika nepabeigts), vismaz trīs lugas, dažus scenārijus, simtiem īso stāstu, dzejoļu, kā arī rakstus un reportāžas presei. Trīs pirmos apjomīgos literāros darbus (“Sapņu būda”, “Džema” un “Stacija pie apvāršņa”) viņš nosauca par “jaunības grēkiem”, bet Remarka opuss nr. 1 literārajai un politiskajai sabiedrībai bija romāns “Rietumu frontē bez pārmaiņām”. Viņa grāmatas ir iznākušas vismaz 55 valodās, vēl tagad iznāk aizvien jauni to izdevumi un tulkojumi. Remarka saistošie, sentimentālie, reālistiskie, dziļas skepses un nesalaužama humānisma cauraustie stāsti bija tieši tas, ko ar nepacietību gaidīja Holivudas studiju bosi. Tādējādi viņa romāni kļuva arī par sava veida kinovēsturi. Slaveni režisori, scenāriju autori un ekrāna zvaigznes pielika lielas pūles, lai no šiem darbiem izveidotu labas vai ne tik labas filmas, Remarka vārdu un to, kas no viņa darbiem kinoversijā vēl bija pazīstams, darītu zināmu pasaulei.

Šī autora tematika bija mīlestība un nāve — centrālie eksistenciālie pieturas punkti cilvēka dzīvē. To, ka viņa grāmatas turklāt bija arī ļoti politiskas, atspoguļojot cilvēku eksistences mikrokosmosu un pavisam noteikti sava laika makrokosmosu, daudzi recenzenti pat nepamanīja. Ar skaudību vācu literatūrkritika vēroja Remarka panākumus; viņš nebija iegrimis metafiziskajā vācu atpestīšanas un iekšējās pasaules mistikā, bet gan runāja par šausmīga laikmeta upuriem, par zaldātiem frontē, par tiem, kuri atgriezās mājās, par zaudētām ilūzijām, emigrantiem, zudušajiem un tiem, kas bija vīlušies mīlestībā. Remarka stāstos, kas beidzas ar šķiršanās skumjām, nāvi un vientulību, tomēr ir atrodams “nepieciešamais pesimista optimisms”. Varbūt tieši ar to ir skaidrojama interese par viņa grāmatām. Lasītājs tās identificē ar savu dzīvi, izdomātos tēlus uztverot kā paša sapņu, šaubu un baiļu atspoguļojumu. Šis pamatos tik vāciskais romantiķis pozicionēja sevi kā patiesības un vispirmām kārtām politiskās patiesības atspoguļotāju un mūža beigās savas dzīves kredo “tomēr” ietērpa teikumos: “Jo kas gan paliek pāri, kad mēs pārstājam ticēt progresa iespējamībai, kas paliek pāri? Reizēm ir ļoti grūti tam ticēt, to es atzīstu, bet ir jātic un tā vārdā ir jāstrādā. Es pat būtu ar mieru mazliet mazāk domāt par mākslu, ja vien tas veicinātu progresu.”

Remarks ļoti nopietni strādāja pie tā, lai politika viņa darbos tiktu it kā vieglprātīgi nostumta malā. Viņš esot apolitisks tā Remarks uzsvēra pēc romāna “Rietumu frontē bez pārmai¬ņām” izdošanas. Šis apgalvojums netika aizmirsts arī tad, kad Remarks piecdesmitajos un sešdesmitajos gados ļoti dzēlīgi izteicās par tālaika notikumiem. Neliels pārpratums, kas pava¬dīja viņa rakstnieka kaijeru kopš paša tās sākuma. “Šī grāmata nevienu neapsūdz un neko neapliecina,” Remarks saka par Paulu Beimeru un viņa paaudzi, “kuru pazudināja karš” . Kri¬tiķi to ņēma nopietni, uzspiežot Remarkam literatūras “vieglā svara” kategorijas zīmogu, smējās par viņu kā “rakstnieku, kas guvis panākumus”, un tīšuprāt ignorēja laikmeta dimensijas un politiskos notikumus, kurus viņš savās grāmatās nepārpro¬tami atspoguļo. No vienpadsmit Remarka romāniem, kas tika sarakstīti pēc agrīnajiem darbiem, desmit romānos darbība ir nesaraujami saistīta ar laikmeta notikumiem. Rakstnieks tajos iestrādā lielos jautājumus un izšķirošos notikumus, kas saviļņo tālaika sabiedrību: Pirmo pasaules karu (“Rietumu frontē bez pārmaiņām”), Veimāras republikas drāmu (“Mājup¬ceļš”, “Trīs draugi”, “Melnais obelisks”), emigrāciju»(“Mīli savu tuvāko”, “Triumfa arka”, “Lisabonas nakts”, “Ēnas paradī-zē”), nacionālsociālistiskās Vācijas dzīves īstenību (“Dzīvības dzirksts”, “Laiks dzīvot un laiks mirt”).

Remarks rakstīja romānus par savu laiku. Pat tajos dar-bos, kuros rakstnieks it kā atskatās pagātnē, viņš runā par tagadni. Piemēram, romāns “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, kurā attēlotie notikumi ir risinājušies desmit gadus pirms tā uzrakstīšanas laika, tik milzīgus panākumus varēja gūt tikai tāpēc, ka Remarks atspoguļoja Vācijā valdošo garu Veimāras republikas vēlīnajā fāzē. Ne jau karš, kas beidzies pirms vairāk nekā desmit gadiem, bija iespiedies cilvēku apziņā un veidoja grāmatas patieso būtību, bet gan masu psiholoģiskās sekas, kuras ļaudis aptvēra, redzot radikālos republikas ienaidniekus un vācu demokrātijas bojāeju. “Es zinu,” teikts šajā romānā, “ka tas viss, kas pašreiz, mums karā esot, nogrimst zemapziņā kā akmens, vēl uzpeldēs apziņā, un tikai tad sāksies īstā cīņa uz dzīvību un nāvi.”  Romāni “Dzīvības dzirksts” un “Laiks dzīvot un laiks mirt” apskata divus Federatīvās Republikas atjaunoša¬nas agrīnā posma jautājumus koncentrācijas nometnēs ieslo¬dzīto drausmīgo likteni un vērmahta noziegumus Austrumu frontē -, kas laikā, kad grāmatu izdeva, Adenauera valstī tika noklusēti un aizliegti. Tikai daudz vēlāk, kad zinātnieki sāka nopietni atspoguļot Vācijas un Eiropas vēsturiskās katastrofas aizkulises, atmetot ideoloģiskos aizsegus un atklāti parādot vācu sabiedrības nenomaksāto parādu pinekļus šajā laikmetā, atklājās, ar kādu intuīciju Remarks savās grāmatās ir atspogu¬ļojis tālaika postu, noziedznieku nožēlojamo izstumšanu un upuru neiedomājamās ciešanas, nepielūdzami un bezbailīgi izceļot to visu no melu tumsas. Tas un no vācu “dziļuma” brīvā darba estētika padarīja viņu par rakstnieku, kura romāni ļoti ātri guva arī starptautiskus panākumus. Remarks bija ne tikai pasaules pilsonis viņš bija arī pasaules rakstnieks.

Sava mūža beigās viņš vēlējās redzēt savus darbus blakus Emīla Zolā darbiem. Franču romānu rakstnieks 19. gadsimta otrajā pusē bija radījis plašu sava laika tikumu atspoguļojumu prozā. Skaidrs, ka Remarks kā personisku, kā mākslinieka traģēdiju uztvēra to, ka kolēģi un kritiķi viņa darbam šādu vietu nekad neierādīja. Un tomēr Remarka romāni ļauj atdzimt sava laika sabiedrības panorāmai; tā ir pagātne, tomēr tās sekas aizvien vēl nosaka mūsu šodienu.

Remarks ņēma ļaunā to, ka vēlāk viņam tika piedēvēti tikai darba “Rietumu frontē bez pārmaiņām” sensacionālie panākumi un ka nākamie romāni atradās it kā šīs grāmatas ēnā. Tiesa, arī Gēte visu mūžu dusmojās, ka sabiedrībā pirmā vieta gandrīz vienmēr tika ierādīta “Verteram”. Tomass Manns bija sašutis un apvainots, ka 28 gadus pēc darba “Budenbroki” pirmā izdevuma Nobela prēmija viņam tika piešķirta tieši par šo grāmatu, nevis par dažus gadus pirms šī augstā apbalvojuma iznākušo romānu “Burvju kalns”, kuru autors mākslinieciskā ziņā vērtēja daudz augstāk. Tbmēr šīs literatūras vēstures zemsvītras piezīmes Remarku mierināja gaužām maz.

Remarkam bieži pārmeta, ka viņš neiesaistās partiju cīņās, kas tik fatāli raksturoja viņa laiku un daudzus intelektuāļus. Rakstnieks ilgi klusēja tas gan neattiecas uz viņa darbiem un nepiedalījās bezgalīgajos vācu emigrantu strīdos, kuros kaismīgi un ne vienmēr atbilstošā līmenī tika debatēts par karu un mieru, demokrātiju un diktatūru, komunismu un Tautas fronti, Spānijas karu un fašismu, Maskavas tiesu procesiem un pēckara kārtību. Tomass, Heinrihs un Klauss Manni, Lions Feihtvangers, Arnolds Cveigs, Alfrēds Dēblīns, Bertolts Brehts, Francs Verfels, Leonhards Franks, Arturs Kestlers, Gustavs Rēglers, Ludvigs Markūze vai arī rakstnieki, kas sevi uzskatīja par komunistiem, tādi kā Anna Zēgerse, Ludvigs Renns, Johans R. Behers, Frīdrihs Volfs intensīvi rakstīja vairāk vai mazāk politiskas esejas, ar savām avīžu publikācijām iesaistoties sabiedriskās debatēs. Remarks ne. Viņa romānos esot uzrakstīts viss, ko viņš gribējis pateikt, rakstnieks atbildēja satrauktajiem savu uzskatu paudējiem. Tikai Otrā pasaules kara beigās un Vācijas Federatīvās Republikas psiholoģiskās apspiešanas ekvilibristikas laikā viņš vairs nevilcinājās. Tad viņš savus kritiskos formulējumus izteica publiski, apsūdzot vācu sabiedrību atmiņas zudumā, un, vērojot Austrumu-Rietumu konfrontāciju, brīdināja no jaunas vispasaules militārās ofensīvas.

Kad Remarks pauda savu pasaules uzskatu, to nebija iespējams nepamanīt. Viņš nostājās ļaunprātīgi izmantotā cilvēka, kara, diktatūras un apmelojumu upura pusē. Viņš nelika saviem varoņiem dzīvot aģitatoriskā vai virspusējā ideoloģiskā laikmeta kanonā, bet gan būt zinošiem, rezignētiem un tomēr tādiem, kas nekad nepadodas. Dzīve viņiem ir sniegusi rūgtu mācību, viņi kaut ko nojauš par draudzības un mīlestības veltīgumu, smejas par buržuāziskās sabiedrības ideāliem, lai realitātei piešķirtu normālas dzīves šķietamību. Remarka temats ir zudušais cilvēks, un tādus viņš atrod visās nometnēs starp frontes zaldātiem un inflācijas pazudinātajiem, emigrantiem un augstākās sabiedrības pārstāvjiem, fašistiem un komunistiem, dzērājiem un mīlētājiem, nabagiem un bagātajiem. “Beigu beigās cilvēks vienmēr ir vientuļš,” divdesmitgadīgais

Remarks raksta savā dienasgrāmatā, reizē ar to formulēdams paša dzīves un darba vadmotīvu.

Remarka stāsti nav uzskatāmi par autobiogrāfiskiem. To darbība notiek vietās, kur viņš ir dzīvojis (Osnabrikā, Berlīnē, Parīzē, Davosā, Rivjērā, Ņujorkā vai Kalifomijā), daudz detaļu ap viņa varoņiem norāda uz paša autora piedzīvojumiem un pieredzi: viņš stāsta par kara dalībniekiem, kas no kara atgriezušies kā zaudētāji un ierauga citu sabiedrisko realitāti, par skolotājiem, kapu pieminekļu tirgoņiem, kādreizējiem žurnālistiem, pārgalvīgiem autobraucējiem un emigrantiem, par piedzīvojumiem ar sievietēm un alkoholu, kā arī par dzīvi Holivudas zaigojošajā atmosfērā. Remarka varonēm ir zināma līdzība ar viņa sievu Jutu Cambonu, Marlēnu Dītrihu, Natašu Peliju, tāpat ar viņa mīļākajām un draudzenēm. Taču tas veido tikai uzmetumu krāsainam stāsta ietvaram, lai radītu realitātei pietuvinātu, rakstnieka mākslinieciski pārvaldītu darbību un attēlotu savus varoņus patiesus un lasītājam izprotamus, lāpāt kā Tomass Manns nebija dzimis Budenbroks un Arnolds Cveigs, būdams zaldāts Austrumu frontē, pats personīgi nebija piedzīvojis Grišas traģēdiju, tā Heinrihs Manns kaislīgi upurēja sevi aktrisei Trūdei Hersterbergai, nemaz nejuzdams līdzi profesora Unrāta traģēdijai, un Ēriha Marijas Remarka dzīve neritēja tā kā viņa romānu varoņiem.

No cita viedokļa raugoties, biogrāfiskajam elementam viņa stāstos visādā ziņā ir liela estētiska nozīme. Neredzējis drausmīgos notikumus frontē, viņš nebūtu spējīgs savu “kara romānu” radīt tādu, kādu viņš to uzrakstīja pēc desmit gadiem. Remarks ir personīgi piedzīvojis gan Veimāras inflācijas gadus, gan dzīvi emigrācijā, un viņa pieredzētais kļuva par romānu pamattematu. Autobiogrāfiski interesantas ir arī viņa vīriešu kārtas galveno varoņu domas un jūtas te jāpiemin Pauls Beimers, Ernsts Birkholcs, Roberts Lokamps, Jozefs Šteiners, Raviks, Ludvigs Bomers un Roberts Ross. Šajos varoņos patiesi atspoguļojas viņu radītāja garīgais pasaules un cilvēka skaidrojums: apmaldījies indivīds, kas cīnās par savas cieņas saglabāšanu laikmetā, kad cilvēki masveidā tiek pazemoti, kad nav iespējams piepildīt ilgas pēc draudzības un stabilas mīlas laimes, un tas noved pie rezignētas atgriešanās klusēšanā un dzeršanā, pie zināšanām par nenovēršamo, jo “nāve nav izprotama”.

Šeit un nevis daudzajās skaistajās leģendās, kuras Remarks mēdza izplatīt par sevi, tāpat arī ne romānos, kur aprakstīti paša autora piedzīvojumi ar nedaudz mainīgām dekorācijām, — lasītājs var ieraudzīt kaut nedaudz no rakstnieka iekšējās pasaules. Remarks mākslinieciski augstā līmenī raksta par saviem antivaroņiem, par viņu rīcību, jūtām un domāšanu, un daļai šīs paaudzes cilvēku, ar kuriem viņš jūtas saistīts, tas ir pamācoši. Viņi iemesti robežsituācijās atrodas Remarka humānisma aizsegā, ar kuru šis dzīvespriecīgais un pārjūtīgais pesimists sludina savu lielo “tomēr”. “Vakar es savas dzīves kredo ietvēru 3 vārdos: neatkarība, tolerance un humors...” Cilvēks tikai tad ir zudis, kad iekšēji ir padevies. “Kamēr cilvēks nepadodas, viņš ir kaut kas vairāk par likteni,”  ir teikts vienā no Remarka galvenajiem vēstījumiem, un viņa darbos labi iederētos akmeni veļošais Albēra Kāmī Sīsifs. TSLČU Remarka darbi nav nekāds faktu uzskaitījums, bet gan romāni, sava laika un tā zudušo cilvēku atspoguļojums literatūrā. Remarks savu romānu varoņos atklāj paša iekšējo pasauli, mēs pazīs¬tam sevi viņa mīlošajos, dzerošajos, netikumiskajos, izsmējī¬gajos, reflektējošajos, padzītajos, ciešanu nomocītajos tēlos, tātad cilvēkos, kas cīnās par savas identitātes glābšanu un tādēļ mirst; tieši tāpēc viņa romāniem ir tik daudz lasītāju.

Nedaudzās grāmatas, kas pēdējos gadu desmitos veltītas Remarkam, par spīti tam, ka visā pasaulē ir tik daudz viņa darbu lasītāju, laikam norāda uz to, ka rakstnieka romāni tiek uzskatīti par paša autora dzīves vadlīniju. Tā kā Remarks, būdams kautrīgs un neļaudams ieskatīties savā dzīvē, par sevi runāt atteicās vai arī runāja tikai par literatūru, šie autori atļāvās uzskatīt fikciju par patiesību. Remarks pats iznīcināja visas pēdas. Sadedzināja saņemtās vēstules un viņa sarakste bija ļoti plaša -, bet savas vēstules parakstīja ar šifrētu vārdu, tās sūtīja bez datuma. Remarka dienasgrāmatas līdz pat viņa nāvei tika turētas slepenībā, un vēl šodien tās nav publicētas; kāda jautāts, rakstnieks aizvien atkārtoja to, ko vienmēr par sevi bija stāstījis, un tas viņa būtību vairāk noklusēja nekā atklāja.

Remarku tas viss laikam interesēja gaužām maz, jo šis panākumiem tik bagātais, iekšēju pretrunu plosītais un diezgan iedomīgais rakstnieks visu mūžu izturējās distancēti pats pret sevi. 1969. gada aprīlī Remarks kādam savam jaunības draugam, kas lūdza rakstnieku pastāstīt kaut ko par saviem jaunības gadiem, paziņoja: "Attiecībā uz jautājumu “Remarks un Osnabrika” es Tfev varu palīdzēt ļoti maz, jo man ir liela nepatika pret visādām autobiogrāfijām un biogrāfijām. 1ās man vēl aizvien šķiet kā sava nozīmīguma pārvērtēšana un reizē ar to kā netieša egoisma izpausme, turklāt ar pamatīgu devu ārišķīguma. Ir rakstnieki, kuriem ļoti patīk, ja rīmā par viņiem un viņu dzīvi, citiem toties labāk patīk, ja tiek vērtēti tikai viņu darbi. Es piederu pie pēdējiem… Ko savā dzīvē esmu iemācījies, par to esmu rakstījis arī savās grāmatās, un viss pārējais ir mana privātā dzīve, kurai nav nekāda sakara ar darbu.” Šeit vēl jāpiebilst, ka to, ko Remarks sauca par patiesi lielu mākslu, viņš mīlēja un pazina. Tā ir ne tikai pati rakstnieka profesija, ne tikai literatūra, bet arī mūzika, kas viņu cilvēku, kurš spēlēja klavieres un ērģeles, pavadīja un piepildīja visu viņa dzīvi; un glezniecība, kuras meistardarbi bija Remarka tuvumā visur, kur vien rakstnieks dzīvoja, jo viņu aizrāva gleznu pārlaicīgais skaistums. Tāpēc Remarks ar tik ārkārtīgi lielu un gudru vienkāršību izturējās pret saviem darbiem. Viņš ienīda izdevniecības, kuras izdeva viņa darbus, un gandrīz visus savus redaktorus; kritika viņam uzdzina depresiju, mākslinieciskās šaubas viņu nepameta līdz pat mūža beigām, turklāt grāmatu metieni, lai cik lieli tie arī būtu, nespēja tās aizdzīt pavisam. “Esmu saņēmis sliktu kritiku. Nedaudz. Bet pietiekami, lai mani pārliecinātu.” *

Tomass Manns, iespējams, visslavenākais no Remarka rakstošajiem laikabiedriem, 1939. gada 28. maijā pēc sarunas ģimenes lokā raksta savā dienasgrāmatā: “Par rakstniekiem Cveigu, Ludvigu, Feihtvangeru un Remarku. Kuram no viņiem pasniegt mazvērtības kompleksa palmas zaru?” Spriedums, kas balstīts personiskā naidīgumā, pat skaudībā pret panākumiem visnotaļ bagāto kolēģi (“Remarks un Dītriha, mazvērtīgi,” šis buržuāzijas pārstāvis reiz pieraksta pēc lenča Warner Brothers Studios), un tas arī atklājas ne mazāk noliedzošās un augstprātīgās piezīmēs citu Remarka literāro līdzgaitnieku atmiņās un vēstulēs. Hermanis Kestens ne bez ironijas raksta par “Berlīnes tautas rakstnieku”, Klauss Manns savās privātajās piezīmēs romānu “Trīs draugi” nodēvē par “neizkoptu, bez šarma, ordināru”, un sūdzas par “mūžīgo dzeršanu” tajā. Heinrihs Manns trīsdesmito gadu sākumā šāda rakstnieka panākumus tā vismaz viņu citē viens no biogrāfiem nosauc par nodevām “dominējošai, difuzai publikas gaumei”, savukārt Brehta darba žurnālā Remarka vārds parādās tikai vienreiz un pilnīgi neliterārā izpildījumā: “Vecgada vakars pie bergnera. granahs, feihtvangeri, ieveļas remarks ar kādu meksikāņu izcelsmes Holivudas zvaigzni, lupi velesu. r(emarks) ir smokingā, atgādina hansu heincu eversu, bet man viņa sejā kaut kā pietrūkst, laikam monokļa.” Harijs grāfs Keslers uzjautrināts stāsta par kādām vakariņām 1929. gada augustā, uz kurām bija ieradušies daudz cilvēku un kurās piedalījās arī Arnolds Cveigs. Viņš bija sarakstījis 1927. gadā iznākušo, viņam rakstnieka slavu atnesušo “kara romānu” par seržanta Grišas likteni, kas, Cveigam par lielu nepatiku, ne tuvu nesasniedza grāmatas “Rietumu frontē bez pārmaiņām” metienus. “Cveigs caur puķēm izteica indīgas piezīmes Remarkam,” savai dienasgrāmatai uzticējis Keslers. “It kā Remarkam kāds uzbruktu, kaut gan visi viņu slavēja, Cveigs viņu uzlielīja: “Nē, nē, grāmata ir laba (laba nievājošā tonī); Remarka un Renna romāni ir divi labi diletantu romāni. Remarks no savas grāmatas pat būtu varējis izveidot lielu romānu, taču diletantisms izpaužas tur, ka viņš nav saskatījis vietu, no kuras būtu varējis sākt komponēt, kaut gan atradis to bija.””

Nemaz ne daudz labāk par Remarku izsakās viņa vēlākais kaimiņš Šveicē Roberts Neimanis: “Viņam piemita rupjš, bet apbrīnojams stāstnieka talants; viņa romānos aizvien bija solīds, reālistisks fons, taču to viņš aizvien sabojāja ar teatrāliem efektiem, kas nemaz nebija domāti romānam, bet gan filmai tas bija literārās integritātes zudums…” Šis spriedums vismaz neattiecās uz Remarka slavenāko romānu, jo, kad visiem gluži nepazīstamais Remarks uzrakstīja darbu “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, viņš pat nevarēja sapņot, ka šī grāmata kļūs par pamatu filmai.

Pēc Remarka nāves Neimanis kādā (kritiskā) recenzijā rakstīja, neapšaubāmi, skaistus un trāpīgus teikumus par romānu “Ēnas paradīzē”: “Drosmīgs cilvēks ar raksturu, kas nepieļauj kompromisus. Vientuļš cilvēks. Nelaimīgs cilvēks. Jo tam, ka viņš ir bijis laimīgs, es nekad neesmu ticējis.” Jozefs Rots savu feļetonisko “Iznīcinošo kritiku par sevi pašu”, kas Die Literarische Welt iznāca 1929. gada novembri, pabeidz ar zobgalīgu teikumu: “Ja es salīdzinu šos skaitļus (šeit domāts romāna “Pa labi un pa kreisi” otrais izdevums. V. Š.) ar saviem literāta trūkumiem, tad vientuļās stundās mani pārņem muļķīgā ilūzija, ka esmu Vācijas mazais Remarks.” Visbeidzot Karls

Cukmaiers, kas Berlinerlllustrierte bija ievietojis sajūsmas pilnu recenziju par grāmatu “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, atmiņās par savu dzīvi gandrīz ne ar vārdu nepiemin šo darbu, bet gan ļoti detalizēti apraksta Remarka Amerikas trimdas laika garās naktis, kurās “(dzērām) rumu vai vodku un izlikāmies, it kā mēs atrastos pie Vaicenblūta kunga vecajā Neva Grili Berlīnes Vitenberga laukumā vai Henrija Bendersa mākslinieku klubā”.

Remarka panākumi citos izraisīja skaudību. Galvenokārt, protams, tajos gados, kad gandrīz visi vāciski rakstošie trimdinieki bija zaudējuši savus lasītājus un emigrācijā bija spiesti dzīvot diezgan pieticīgi, bet viņu grāmatas iznāca ja vispār iznāca mazos metienos kādā no trimdas izdevniecībām. Ir interesanti palasīt, kā daži no viņiem nozākāja daudz tulkotos rakstniekus, tādus kā Remarks, Lions Feihtvangers un Stefans Cveigs, tostarp arī Tomasu Mannu, kā viņi šos “lielos rakstniekus” lamāja un ļauni kritizēja. Alfrēds Dēblīns, Bertolts Brehts, Roberts Mūzils, Jozefs Rots, Heinrihs Manns viņi un vēl daudzi citi rakstnieki svešumā jutās kā pazuduši bez lasītājiem un naudas; materiālās izdzīvošanas cīņa padarīja viņus atkarīgus no ziedojumiem un no bēgļu komiteju vai labi situēto kolēģu palīdzības. Daudz slavenu, bet tagad dzīvē vīlušos vācu rakstnieku Holivudas studijās sprieda par scenārijiem, kurus viņi līdz galam tā ari nekad neuzrakstīja. Remarks arī šajā laikā bija bagāts, viņa romāni tāpat kā līdz šim iznāca lielos metienos, tika ekranizēti un par tiem tika runāts starptautiskajā mediju pasaulē. Tomēr nelīdzēja pat tas, ka Remarks tāpat kā Lions Feihtvangers, Stefans Cveigs vai Tomass Manns uz lūgumiem pēc palīdzības atsaucās ar vērienīgām naudas summām un iestājās par to, lai tiktu izdoti tagad tik neveiksmīgo kolēģu darbi, palīdzēja tikt pie ieceļošanas vīzām, kas dažam labam glāba dzīvību, vai pat deva pajumti šiem bēgļiem. “Laimīgos” nemīl, un pirmām kārtām jau tad, kad nelaime ir piezagusies pašam.

Triviāla literatūra, izklaidējoša proza, lubene, pat kičs ar šādiem Ritējumiem tika un daudzviet vēl aizvien tiek atraidīts un nolamāts Remarka veikums. Tā nedrīkst stāstīt par karu, Veimāras republikas ekonomisko sabrukumu vai cilvēkiem koncentrācijas nometnē daudzkārt apgalvoja vācu prese. Remarks rakstot sentimentāli, viņa romāni vai mudžot no samākslotiem personāžiem, tajos daudz kas esot apšaubāms un patiesībai neatbilstošs. Spriedumi, kas netika balstīti pašu domās, tika nodoti tālāk un izplatīti pat literatūras semināros cik nu ģermānistika Remarkam vispār pievērsās. Turklāt fonā nešaubīgi aizvien bija politiska diskusija par autoru, viņa tematiem un viņa pacifismu. Piemēram, Ludvigs Markūze, kad jau par Amerikas pilsoni kļuvušais bestselleru autors Remarks kādā intervijā nepārprotami pasaka: “I am no more Germanfor I do not think German orfeel German or talk German[7]”, savās atmiņās Remarku kritizē: “Vācu rakstniekam būtu jābūt pārāk lepnam, lai baidītos no apkaunotā vācu vārda. Viņam vajadzētu saņemt drosmi un neatteikties no savas mātes valodas.”

Remarka proza ir vienkārša, viņa stāsti ir nesamāksloti un interesanti. Tie ir reālistiski romāni, nevis eksperimentālā literatūra. Psiholoģiskā diferenciācija un valodas daudzveidība salīdzinājumā ar Tomasa Manna darbiem tajos nenoliedzami ir ierobežota. Remarks ir sarakstījis ļoti labas, taču ne tuvu tik izcilas grāmatas. Taču vai var būt runa par triviālu literatūru, ja autors precīzos, savu laikmetu nesaudzīgi attēlojošos romānos runā par jauna cilvēka pārdzīvojumiem karā, par cilvēku, kas aizstāv savu personisko cieņu koncentrācijas nometnē, vai par vācu armijas Otrā pasaules kara laikā pastrādātajiem noziegumiem Austrumu frontē? Remarkam nav vajadzīga aizstāvība, viņa grāmatas runā pašas. Tās tikai precīzi un bez aizspriedumiem jāizlasa arī tiem, kas par tām raksta publiskus standartveida spriedumus.

Buržuāziska kritiķa vai augstskolas pasniedzēja pasaules uzskatā nepavisam neiederas fakts, ka Remarks varētu būt vērā ņemams rakstnieks, jo apgrozās filmu zvaigžņu sabiedrībā, viņam patīk automašīnas, viņš raksta par M dārgu šņabju jaukšanu” vai savos jaunības gados ir radījis reklāmas tekstus par autoriepām (H Un, kad traucies tālumā, Conti riepas pagādā”) un kā sporta žurnālists apmeklējis Berlīnes arēnas. Ja jau sievietes un alkohols, tad ģēnijs netiek atzīts.

Šie spriedumi un aizspriedumi nav nobiedējuši lasītāju, taču ļoti ietekmējuši “profesionālo kritiku”. Ja palasām atzītu kritiķu un rakstnieku recenzijas vai vēstules, kas rakstītas laikā, kad Remarka romāni tika izdoti, atklājas ļoti diferencēta, ar respektu pret šo personu un viņa literāro darbību piepildīta aina. “Remarks ir meistarīgs stāstnieks,” jūsmo Alfrēds Polgars recenzijā par romānu “Trīs draugi”, “viņa valoda ir koncentrēta, skaista, notiekošajam atbilstoša, nesamākslota. Tajā ir jūtama acumirkļa elpa.” Alfrēds Kerrs 1929. gadā pēc Karla Cukmaiera pārtulkotās un Brodvejā ar panākumiem uzvestās, kaislīgi apspriestās Maksvela Andersona pretkara drāmas What Price Glory? (vācu nosaukums “Sāncenši”) noskatīšanās Berlīnes teātrī saka: “Vai tiešām drāma ir spēcīgākais izteiksmes līdzeklis? Remarka episkā grāmata ir daudz spēcīgāka par šo drāmu.” Kurts Tuholskis, protams, ne bez skeptiskām piezīmēm par Veimāras gados iznākušajiem romāniem, pēc romāna “Mājupceļš” publicēšanas raksta: “Tā ir tīra, vienkārša un skaidra proza.” Karls fon Oseckis, kopš 1926. gada slavenā žurnāla Weltbtihne vadītājs, pēc politiskā labējā spārna pārstāvju uzbrukumiem grāmatai “Rietumu frontē bez pārmaiņām” vairākos rakstos demonstrēja savu nostāju pret šo darbu un nodomu to ekranizēt. Viņš kaismīgi aizstāvēja rakstnieku un viņa romānu un ļoti labi saprata tā politisko nozīmīgumu. Kad Veimāras republika tuvojās sabrukumam, Osedds nedaudz noskumis rakstīja: M Vai tad nav pagājis jau gadsimts, kopš Remarka kara romāna triumfs tika pasniegts kā spontāns pagrieziens miera virzienā? Ibmēr mēs, par spīti tam, ka labsirdīgā autora kvalitatīvais darbs tika atzīts, runājām viņam pretī. Miermīlīgais noskaņojums ir izzudis kā pērnais sniegs.” Stefans Cveigs 1929. gada 28. jūnijā savam draugam Romēnam Rolānam, ar kuru regulāri sarakstījās, ziņoja: M Vādjā nacionālisti ir tuvu izmisumam. Remarka grāmata “Rietumu frontē bez pārmaiņām” metiens 600 000 12 nedēļās, un tas tuvojas miljonam ir viņus satriekusi. Šis vienkāršais un patiesais stāsts ir panācis vairāk nekā visa pacifistiskā propaganda desmit gados…” Rūdolfs Krēmers-Bandoni savā ļoti pozitīvajā atsauksmē par romānu “Dzīvības dzirksts” 1952. gada septembrī rakstīja: “Ērihs Marija Remarks ir ļoti gudrs cilvēks. Turklāt diplomātija vai oportūnisms, kas bieži vien piemīt citiem gudriem cilvēkiem, viņam ir pilnīgi svešs. Piemēram, runājot par boļševismu un fašismu, par komunismu un nacismu, viņš nekādā gadījumā neizvēlas tā saukto mazāko ļaunumu.” Joahims Kaizers reiz uzraksta gandrīz vai eiforijas pilnus teikumus: “Remarks prot stāstīt. Vēl vairāk viņš prot komponēt skatus, noslīpēt dialogus, izveidot epizodes tā, ka tām ir kodols un tās atbilst visam stāstam tikpat labi kā tā detaļām. Turklāt Remarkam pašam piemīt neapgāžama psiholoģiska pašapmierinātība, viņš ļoti labi zina, kā cilvēks jūtas tad, kad viņam visapkārt ir atvērušies bezdibeņi.”

Jaunie amerikāņu literāti Hemingvejs, Folkners, Ficdžeralds, Vulfs, Sinklērs Lūiss, kuri bija sākuši jauno valodu pār¬nest uz veco, kādreiz par paraugu uzskatīto Eiropu, apbrīnoja jauno zvaigzni pie literatūras debesīm. Ernests Hemingvejs, kas pats tikko kā bija sarakstījis romānu par Pirmo pasaules karu “Ardievas ieročiem” un uz sava vācu kolēģa milzī¬gajiem panākumiem Savienotajās Valstīs raudzījās ar nelielu skaudību, 1929. gada septembri ziņoja savam draugam F. Sko¬tam Ficdžeraldam: “Jocīgi, sākumā es kaut kā nespēju iejus¬ties grāmatas “Rietumu frontē bez pārmaiņām” notikumos, bet, kad man tas izdevās, es jutu, ka grāmata ir vienreizīgi laba...” Viljams Folkners, kura grāmatas Remarks lasīja ar lielu apbrīnu, 1929. gadā izdeva romānu “Skaņa un niknums”, negūstot ne mazākos panākumus. Taču Folkneru ļoti mierināja tas, ka sezonas bestselleru sarakstā bija “Rietumu frontē bez pārmaiņām”. To viņš uztvēra par zīmi, ka ari labi romāni var būt komerciāli ienesīgi. Frānsiss Skots Ficdžeralds Holivudā rakstīja (nekad neizmantotu) scenāriju pēc Remarka romāna “Trīs draugi” un ar sajūsmu izteicās par šo darbu un tā autoru. Angļu rakstnieks Herberts Džordžs Velss sacījis: “It is a won¬derful book.”

Remarks aizvien atradās kritikas krustugunīs, visus viņa romānus pavadīja gan lamas, gan uzslavas. Tuholskis saistībā ar diskusiju par romānu “Rietumu frontē bez pārmaiņām” reiz izteicās ļoti lietišķi: “Pirmām kārtām panākumi literatūrā neko daudz par darba vērtību nepasaka. Taču, ja tie sasniedz kritisko masu, tad atspoguļo ne jau tik daudz grāmatas kvalitāti, cik masu garīgo noskaņojumu. Un nepelnītu panākumu nav tas tikpat labi attiecas uz Tomasu Mannu kā uz KurtuMāleri.” Izdevējs un redaktors Fricis Landshofs, kurš laikā no 1934. gada līdz vērmahta ienākšanai Holandē vadīja izdevniecības Querido vācu nodaļu un 1938. gadā izdeva romānu “Trīs draugi”, atceroties savu sadarbību ar Remarku, izteicās līdzīgi: “Pārāk bieži cilvēki sliecas kāda panākumiem bagāta autora literāro kvalitāti novērtēt pārāk zemu un, ja kāds darbs neizdodas, tad uzskatīt to par literārās vērtības mēru. Tā bieži vien ir paraduši darīt vācu kritiķi, kas grūti izprotamu autoru, kurš pat vienkāršas domas māk izteikt komplicētā formā, vērtē augstāk par autoru, kurš komplicētas domas prot izteikt saprotamā formā.” Kurts Veils, pasaulslavenās “Trisgrašu operas”, kā ari stāsta “Sarkankoka pilsētas uzplaukums un noriets” (abu tekstu autors ir Bertolts Brehts) mūzikas autors, reiz četrdesmitajos gados, kad šie mūzikli Brodvejā piedzīvoja milzu panākumus, sacīja kādam žurnālistam: u Es nekad neesmu atzinis atšķirību starp “nopietno” un “vieglo” mūziku. Eksistē vienīgi laba un slikta mūzika.”

Gandrīz kā ikviens rakstnieks, kas sarakstījis vairākus darbus, ari Remarks ir radījis gan labākus, gan sliktākus romānus. Ja nebūtu zināms autora vārds, vai Tomasa Manna romānu “Karaliskā augstība” un stāstu “Apkrāptie” kāds tiešām pieskaitītu pie vācu literatūras meistardarbiem? Vai viņa “Fēlikss Krulls” ir tikai jautri ironiska grāmata, vai tā nav ari nenozīmīga (pats šī darba radītājs to ļoti labi apzinājās)? Vai Arnolds Cveigs pēc saviem lielajiem romāniem par karu un pēc savas sabiedriskās darbības beigām vecumdienās nav sarakstījis ļoti vājus darbus? Vai tad mēs nezinām, ka Heinriha Manna izcilā proza ietver ari tādus darbus, kas ne tuvu nesasniedz “Mazās pilsētas”, “Pavalstnieka” vai romānu par Anri IV līmeni? Vai “vēsturisko romānu meistars” Lions Feihtvangers nav sarakstījis literāri vājus darbus? Vai dramaturga Gerharta Hauptmaņa prozas teksti jau sen un ar pilnām tiesībām nav aizmirsti? Runājot par Alfrēda Dēblīna literāro mantojumu: vai daži viņa romāni nav mākslinieciski vāji?

Pirmajos gadu desmitos pēc Otrā pasaules kara daudz slavenu vācu rakstnieku, kas trešā reiha beigas bija sagaidījuši trimdā, bija izdevniecību un līdz ar to ari lasītāju nepamanīti un aizmirsti. Tikmēr otrā Vācijā, VDR, viņu darbus sāka iespiest jau ļoti drīz un viņi tika dažādi godināti (un ari nedaudz nelietīgi izmantoti). Tas ir attiecināms ari uz Ērihu Mariju Remarku. Arī viņa grāmatas Rietumvācijas izdevniecību programmās sākumā tika uzņemtas ar vilcināšanos, taču darba “Rietumu frontē bez pārmaiņām” autoru, kas ar citiem saviem romāniem jau sen bija guvis starptautisku atzinību, lasītāji bija ļoti iecienījuši. Viņa darbus īpaši pēc visā pasaulē atzinību guvušā romāna “Triumfa arka” (pirmais izdevums 1945. gadā) nevajadzēja “atklāt no jauna”.

I^ču māksliniecisku taisnīgumu Remarkam nenovēlēja ne ģermānisti, ne kritiķi un ne līdzīgi literatūras “bīdītāji” arī otrajā Vācijas demokrātijā. Salīdzinājumā ar citiem slaveniem un populāriem sava laika autoriem, zinātnisko darbu skaits par Remarka devumu bija ārkārtīgi niecīgs. Pie vācu zinātnes sasniegumiem pieskaitāmas dažas anglosakšu izcelsmes ģermānistu rakstītas monogrāfijas, nedaudz vācu zinātnieku disertāciju, maģistra darbu vai literatūrestētisku tekstu, kas gandrīz visi bija veltīti romānam “Rietumu frontē bez pārmaiņām”. Remarka biogrāfijas nav vēl šobaltdien. Ir tikai neliela Franca Baumera grāmatiņa par Remarku simpātiska ar to, ka paredzēta rakstnieka piemiņai, taču tajā ir daudz nepilnību un nepatiesas informācijas, un vēl 20. gadsimta septiņdesmito gadu beigās VDR izdotā nelielā Alfrēda Antoviaka monogrāfija ideoloģiski pareizi veidotajā sērijā Schriftsteller der Gegenwart. Šobrīd jau vairs neeksistējošajā strādnieku un zemnieku valstī Remarka darbi tika izdoti ar lielu atlasi; kultūras birokrāti viņu uzskatīja par rakstnieku, kas reāli pastāvošajā sociālisma laikmetā “simpatizē buržujiem”. Turklāt rakstnieka asā kritika, kas bija vērsta pret staļinismu, komunistisko režīmu Austrumvācijā un pret Berlīnes mūri, tika apzināti noklusēta. “Remarks aizvien ir demonstrējis savus humānistiskos uzskatus. Taču viņa subjektīvā pasaules uztvere neļauj viņam saskatīt mūsu laika vēsturiskos procesus un progresīvos spēkus. [..] Kā vienmēr, Remarks jūtas apmierināts ar savu kritiskā vērotāja lomu…”

Deviņdesmitajos gados iznāca amerikāņu autores Džūlijas Gilb ērtas dubultbiogrāfija, veltīta Remarkam un Poletei

Godārai, un šajā grāmatā, kur netrūkst dažādu tenku un atrodams daudz dtātu, nekas nav pateikts ne par viņa darbiem, ne laiku, kurā tie radās un tos tik ļoti ietekmēja. Šādas tādas ziņas par Remarku ir atrodamas to cilvēku atmiņās, kas ir ar viņu tikušies, ilgāku vai ne tik ilgu laiku bijuši viņa tuvumā. Pie tādiem pieder ari Rutas Martones skaistais, ļoti personiskais atskats uz viņas “draugu Bomju”. Arī grāmatā, kurā Marlēnas Dītrihas meita Marija Riva stāsta par savu māti, mēs atrodam daudz pasāžu, kas atklāj interesantus notikumus Remarka dzīvē un viņa rakstura īpatnības. Daudz interesanta ir atrodams aktrises Brigites Hornijas atmiņās, kuras mātei, psihoanalītiķei Karenai Homijai, rakstnieka mūža otrajā pusē bija īpaša loma. Karls Cukmaiers, Alma Mālere-Verfele, Lēnija Rīfenštāla, Ruta Iipmane, Kurts Rīss un vēl daudz ritu savās atmiņās runā par šo slaveno cilvēku, taču ne viss, kas par viņu ir teikts, ir ari pamatīgi apsvērts. Remarka vārds ir atrodams neskaitāmās viņa literārās pasaules laikabiedru vēstulēs un dienasgrāmatās. Bieži vien tie ir nedaudzi sīki mozaīkas akmentiņi, taču tie palīdz ieraudzīt rakstnieka dzīves kopainu. Un tomēr Remarka dzīves izpēte faktiski atrodas sākumstadijā.

Pamatakmens uz plašu, nopietnu analītisku un biogrāfisku šī autora dzīves un darba izpēti bija 1989. gadā nodibinātais Remarka arhīvs viņa dzimtajā pilsētā Osnabrikā. Tilmana Vestfalena vadībā un sadarbībā ar izdevēju Tomasu Šneideru, kurš jau vienpadsmit gadus izdeva Remarka gadagrāmatas, tika radīts pētījumu centrs, kas ir kļuvis nepieciešams ikvienam, kurš nodarbojas ar šī rakstnieka un viņa darbu izpēti. Pamazām Osnabrikā ir izveidots pasaules nozīmes Remarka arhīvs. Tika savākti tūkstošiem dokumentu oriģinālu un kopiju, tostarp vēstules, manuskripti, pirmizdevumi, zinātniski darbi, attēlu materiāls. Gadagrāmatās ir apkopoti daļēji ļoti informatīvi citās valstīs izdoti raksti par Remarku, bibliogrāfiski materiāli un biogrāfiski jaunatklājumi. 1986. gadā tika nodibināta “Remarka biedrība Osnabrikā”, kas atbalsta gadagrāmatas izdošanu, organizē lekcijas un ir uzņēmusies Ēriha Marijas Remarka darbu izplatīšanu un izpēti.

Ar Remarka arhīvu cieši saistīti ir arī viņa darbu jaunākie izdevumi, agrīnie prozas teksti, otrais, nekad nepublicētais romāns “Džema”, kā ari liels skaits dzejoļu un vēstuļu. 2001. gadā tika izdota Remarka sarakste ar Marlēnu Dītrih®. Galvenais devums, un tie ir vienpadsmit romāni kas, protams, uzskatāmi par pašu svarīgāko -, par samērā lētu cenu ir nopērkami Vācijas grāmatu tirgū.

Daudz kas tomēr ir zudis, un šis tas vairs nebūs atrodams nekad. Remarka atraitne novēlēja visu viņa atstāto mantojumu New York University. Dienasgrāmatas aizceļoja pāri Atlantijas okeānam, māju Portoronko izsolē pārdeva Tesīnas kantons, jo Poletes Godāras nodokļu parāds bija sasniedzis miljonus. Ir zudušas neskaitāmas vēstules, dažas no tām tiek piedāvātas arhīviem par nesamērīgi augstu cenu.

Tātad vēl ir atlicis daudz balto laukumu, kurus ari šis dzīves apraksts nespēs aizpildīt. Taču autora uzdevums bija rūpīgi izpētīt iegūtos materiālus, aptaujāt laikabiedrus, tāpat viņš jau agrīnajos darbos ir ļoti intensīvi pētījis Remarka darba garīgās aizkulises un galvenokārt trimdā sarakstītos darbus. Tomēr autors apzinās, ka ļoti daudz kas paliek nepateikts. Biogrāfija visumā nekad nav bijusi pēdējās instances patiesība par kāda cilvēka dzīvi, bet gan mēģinājums tai pietuvoties. Ārējie fakti mums sniedz svarīgu un interesantu vadlīniju, un tā Remarka gadījumā daudzos garākos dzīves posmos zināmā mērā ir droša un skaidra. Turklāt Remarka darbi ļauj daudz noprast par viņa domāšanas veidu un izjūtām. Savukārt rakstnieka laikabiedru stāsti, atmiņas un spriedumi nav brīvi no subjektīvisma. Tajos dominē personiskās simpātijas vai antipātijas, tāpat politiskie, morālie vai estētiskie uzskati. Pat vēstulēs vai dienasgrāmatu ierakstos par portretējamo kaut kas tiek vai nu noklusēts, vai parādās spontāni, acumirkļa iespaidā radušies spriedumi. Aplūkojamās personas attīstība un perspektīva būtu jāmēģina skaidrot ar lielu pietāti. Ari biogrāfam ir savs priekšstats par pasauli, vēsturi un savas izpētes objektu.

Šeit ir mēģināts izmantot biogrāfijas iespējas: uzskatāmi parādīt kādu cilvēku un viņa darbu, pastāstīt par viņa dzīvi un atsaukt atmiņā laiku, kurā viņš strādāja. Šī biogrāfija ir paredzēta tiem, kas, izlasījuši līdz beigām kaut vienu Remarka romānu, aizrautīgi, satriekti, uztraukti vai samulsuši un domīgi jautā, kas bija šis rakstnieks, kā dzīvoja cilvēks, kurš sarakstījis šādus romānus un kura vārds laikabiedros izsauca vai nu sašutumu, vai sajūsmu. Ja man izdotos ļaut lasītājiem ieraudzīt Remarka satraucošo, nemierīgo, materiāli nodrošināto, panākumiem bagāto, kā ari šaubu un baiļu tik ļoti nomākto šīszemes dzīvi, tad stāsts par vienu no mūsu gadsimta visvairāk lasītajiem rakstniekiem savu mērķi būtu sasniedzis. Citējot Remarku: “Es centīšos rakstīt patiesību!”

2. NODAĻA “Citu nākotni nebija iespējams iztēloties…” (1898-1917)

Bija lietains un pelēks jūlijs, kad Saksenvaldē nomira cilvēks, par kuru viņa tautieši domāja, ka tieši viņš ir radījis impēriju. Gados pēc gāšanas viņš jutās ļoti sarūgtināts par jaunā un brašā ķeizara rīcību, jo vara viņam nozīmēja visu. Būdams nervozs, patiesu vai iedomātu slimību nomocīts, ārkārtējās situācijās histērisku raudu pārņemts, ik dienu lielos daudzumos garšvielām pārsātinātus ēdienus ēzdams un šampanieti nejēgā dzerdams, šis cilvēku nīdējs Vācijā valdīja veselu ceturtdaļu gadsimta. Oto fon Bismarka nāvei 1898. gada 30. jūlijā bija simboliska nozīme. Impērijas pirmais kanclers bija viss, tikai ne miermīlīgs politiķis; iekšpolitikā viņš ar likumiem vērsās pret sociālistu organizēto strādnieku kustību un ar kultūras cīņas palīdzību padarīja katoļus par sabiedrības atkritējiem, turklāt Bismarks pārāk labi zināja, cik ļoti viņa veidojums ir apdraudēts ārpolitiski. Savos pastāvīgajos murgos šis tik apdāvinātais politiskā šaha spēlmanis redzēja impēriju naidīgu kaimiņu ielenkumā, kuri to vien gaidīja, lai jaunajai valstij kontinenta vidienē varētu parādīt tās robežas.

Bismarka pēcteči impērijas priekšgalā jau pirms vairākiem mēnešiem bija uzsākuši noteiktu politiskā kursa maiņu un aizvien skaļāk un uzstājīgāk pieprasīja “vietu zem saules” vāciešiem. Viņa nāves gadā Reihstāgā tika pieņemts pirmais likums par floti un līdz ar to likti pamati vācu kara flotei, kuras vajadzības nākamajos gados ievērojami pārsniedza budžeta iespējas un varenajai Lielbritānijai lika uz Vāciju raudzīties ar zināmu neuzticību. Tālajā Ķīnā ķeizariskajai karaspēka daļai piederēja Kiaučou līcis, un Vācija piespieda šo militāro veidojumu noslēgt nomas līgumu uz 99 gadiem. 11 paša gada vēlā rudenī Vilhelms II ar lielu pompu devās uz austrumiem un nejautājot tiem, kurus tas skāra, uzspieda musulmaņu tautām sevišķu impērijas aizgādnību. Tā paša gada beigās kāda bankas grupa Deutsche Bank vadībā noslēdza koncesiju par Bagdādes dzelzceļa celtniecību. Tagad Berlīnes valdības kvartālā tika diktēta “pasaules politika”. Jau pavasarī tik runīgais un labi ģērbtais ķeizars bija darījis zināmu, kāds kurss tiks ieturēts viņa valdīšanas laikā: “Man ir tāds pats uzdevums, kāds pēc Indriķa I savulaik bija jāpilda Oto Lielajam, proti, likt impērijai uz ārpusi izskatīties sakārtotai, spēcīgai un spīdošai. Vāciešiem tagad jāveic izmaiņas impērijā.” T&ču pēc divdesmit gadiem tai bija lemts ciest krahu, un cilvēkam, kas to tik vieglprātīgi un patētiski bija paziņojis, 1918. gada novembrī nakts aizsegā nācās bēgt pāri Holandes robežai. Viņa impērija pēc ilgiem kara gadiem, kas prasīja daudz upuru, bija sabrukusi.

Taču toreiz, 1898. gadā, daudziem par to vēl nebija ne jausmas. Ķeizars ar saviem agresīvajiem, augstprātīgajiem un impērijas spēkus tālu pārsniedzošajiem plāniem nekādā gadījumā nebija viens. Pavalstnieki viņam piekrita itin jūsmīgi, īpaši, kad viņš runāja par Lielvāciju, par viduslaikiem, piesaucot vācu nācijas Svēto Romas impēriju, likdams saviem zaldātiem maršēt pa garnizonu pilsētām skaļas marša mūzikas pavadījumā. Dzimtenes biedrības (Flotes, Koloniālā, Visvādjas, Lauksaimnieku) drīz vien apvienoja miljoniem dalībnieku, Vācijas augstskolu profesori un pasniedzēji prasīja no saviem audzēkņiem ģermānisku domāšanu, varonības izjūtu un vādsku būtību. Virsnieks kļuva par sīkburžuju un lielburžuju, protestantu mādtāju un vairāk vai mazāk skaistu kalpoņu ideālu. Ķeizara Vilhelma patriarhālajās Vādjas ģimenēs, skolās un uzņēmumos tēvi, skolotāji un priekšnieki runāja tā, it kā atrastos kazarmās. Vācu vīrietis bija drosmīgs, tāpēc mūžsenais franču ienaidnieks vai ebreju sazvērnieks bija jānogalina tāpat kā pūķis Fafners, pret kuru blondais Zigfrīds ar savu zobenu cīnījās uz dzīvību un nāvi. Un vispār Riharda Vāgnera operas tik ļoti atbilda vāciešu gaumei (drīz vien arī kaimiņzemēs, pirmām kārtām Francijā, viņam radās uzticīgi piekritēji): tajās ātri tika galā ar aizspriedumiem pret punduriem līdzīgajiem Alberihu un Mimu, vai arī stostīgo Bekmeseru, kas runāja un rīkojās kā Vāgners un daudzie antisemīti, kas bija sev radījuši nepatiesu priekšstatu par ebrejiem. Parasti šo operu tekstu autoru darbus, atpestīts no visiem grēkiem un baudkāres, un maldīšanās svešumā prom no tēvzemes, kas aizvien ļoti saistījās ar dzīves īstenību un tiekšanos pēc naudas, aizvien godbijīgi apbrīnoja skatītājs, kam Vāgnera muzikāli revolucionārie monumentālie darbi bija tieši pa prātam. Tenori un basi nenogurstoši apdziedāja vācu zemi un vācu godu, vācu mākslu un vācu varoņus, tāpat uz Baireitas mākslas templi katru vasaru plūda Vācijas un visas Eiropas izglītotā elite. Tikai daudz vēlāk kāds cilvēks, vārdā Ādolfs Hitlers, pārņēma šo tradīciju savā aizgādnībā.

Taču 1898. gadā valstī nevaldīja vis Dievu mijkrēslis, bet gan uzbrukuma gars. Konjunktūra 19. gs. deviņdesmito gadu vidū bija uzņēmusi apgriezienus, un tā tas turpinājās, par spīti nelieliem vājuma brīžiem, līdz pat 1913. gadam. Pilsētas auga milzīgā ātrumā, Vācijai pāri vēlās otrais industrializācijas vilnis, visur tika atvērti jauni uzņēmumi, ķīmijas, elektriskā un darbgaldu industrija vairs nebija tikai izaugsmes nozares tās pilnībā pārmainīja visu ikdienu. Sākās milzīga tautas staigāšana no lauksaimnieciskajiem austrumiem uz blīvi apdzīvotajiem rietumu industriālajiem centriem. Vācieši kļuva mobili, tradicionālās ģimenes struktūras sāka irt, baznīcas kļuva tukšākas, jauno intelektuāļu paaudzes dievs bija Fridrihs Nīče.

Drīz vien Vācija kļuva par varenāko Eiropas impēriju, pasaules tirdzniecībā pārspējot Franciju un rūpniecības produkcijas ražošanā sākot konkurēt ar tik ļoti apskausto Lielbritāniju. Vācija kļuva par salīdzinoši modemu valsti, kuras sociālā un izglītības sistēma kaimiņvalstīs raisīja apbrīnu, Nobela prēmijas laureātu saraksta augšgalā bija lasāmi vācu dabaszinātnieku vārdi, un tās sauszemes karaspēks pēc skaita un apbruņojuma bija pirmajā vietā visā Eiropā. Pieauga ne tikai pe)ņa, bet gan stipri mazākā mērā arī algas. Sociālistiskajā Internacionālē Vācijas sociāldemokrātijai bija noteicošā loma, un Reihstāgā tai beidzot bija spēcīgākā frakcija, kas gan varas attiecībās neko nemainīja. Politiski impērija bija atpalikusi. Pēc demokrātijas ilgojās pavisam nedaudz pilsoņu, bet ķeizars, aristokrātija un ģenerālštābs itin nemaz, la bija “impērija starp laikmetiem”, nemierīga un nervoza, tā bija nenoteikta savā ārpolitikā un bloķēja nepieciešamās reformas valsts iekšienē. Daudzu nabadzība iepretim dažu bagātībai, ekonomiskā un politiskā modernizācija pretstatā konstitucionālai atpalicībai.

Mākslinieki un intelektuāļi politikā saskatīja tikai nepiedienīgu burzmu, tāpēc viņi novērsās no ikdienas, iegrima estētismā un vēlīnajā romantismā. Viņu pasaule tagad bija Šopenhauera melanholija un Nīčes visu vērtību pārvērtēšana, Vāgnera partitūras un Antona fon Vernera “nacionālās” gleznas. Ne nu pilnībā nepamanīts, tomēr arī ne tuvu pa īstam novērtēts, 1898. gadā mira Teodors Fontāne; septiņus mēnešus agrāk kādā aukstā februāra dienā Augsburgā pasaulē nāca Bertolts Brehts. Tajā pašā gadā Makss Lībermans nodibināja Berlīnes secesiju, viņa domubiedrs Pauls Kasīrers Nikolaja ielā atvēra savu mākslas salonu, no kura pēc ilgām cīņām, ignorējot ķeizara noteiktos mākslas postulātus, sākās franču impresionisma uzvaras gājiens Vācijā. Gustavs Fteitāgs jau trīs gadus kā bija miris, taču viņa antisemītiskais romāns “Debets un kredīts” vēl aizvien atradās vai uz katra Vācijas pilsoņa naktsskapīša.

Mūzikā nojaušamas jaunas skaņas, un literatūrā jauni toņi. Arnolds Šēnbergs šajā gadā komponē dziesmas, kuras viņš vēlāk nosauc par 1. un 2. opusu, Gustavs Mālers, tikko kā kļuvis par Vīnes operas direktoru, komponē “Žēlabu dziesmu”, un Rihards Strauss Ķelnē piedzīvo savas simfoniskās poēmas “Dons Kihots” pirmatskaņojumu. Berlīnē 15. maijā pirmoreiz tiek uzvesta Hugo fon Hofmanstāla luga, pirms trim mēnešiem Franks Vēdekinds ir apstulbinājis Leipcigas publiku ar “Zemes gara” pirmizrādi, Gerharts Hauptmanis jau sen ir populārs un apbrīnots, redzamu vietu iemantojis dramaturgs, kad 5. novembri Vācu teātrī pirmoreiz tiek uzvesta viņa luga “Važonis Henšels”. Tomass Manns 1898. gadā strādā par Minhenes žurnāla Simplicissimus redaktoru, un tieši tad tiek iespiesta viņa novele “Mazais Fridemaņa kungs”, kas ļauj noprast, par kādu rakstnieku viņš reiz varētu kļūt. Francs Kafka vēl mācās Vācijas valsts ģimnāzijā Prāgā, bet Stefans Cveigs Vīnes Maksimiliāna ģimnāzijā. Hermanis Hese, pārdzīvodams pubertāti un mocīdamies šaubās par savu nākotni, atrodas Kalvā, Rainers Marija Rilke ceļo pa Itāliju, priecādamies par sauli un iedvesmu. Vēlāk tik kaismīgi apspriestie abstraktās mākslas pārstāvji glezniecībā Vasilijs Kandinskis un Pauls Klē 1898. gadā strādā Franča Štuka Minhenes darbnīcā, viņi vēl ir mākslas skolas audzēkņi un meklē jaunas formas un krāsas, kuras, sākot ar 1910. gadu, bezgala pārsteigtajai publikai prezentē savās ģeometriskajās konstrukcijās. Savukārt Fridrihs Nīče, kura slava sāk izplatīties tikai tobrīd, jau deviņus gadus dzīvo sava ārprāta pasaulē un pēc diviem gadiem Veimārā mirs. Naturālisms piedzīvo pēdējo triumfu, savu kārtu jau gaida jaunais mākslas virziens ekspresionisms. Spilgts un krāsains tas uzspridzina akadēmiskās mākslas robežas.

Trūcīgajā, tomēr vizuāli tik pievilcīgajā Vestfalenē šie procesi virzījās lēnāk, taču arī šeit nekas vairs nestāvēja uz vietas. Modernizācija bija uzņēmusi apgriezienus arī mazpilsētās un ciematiņos. Vēl gan dzīvokļi, ielas un laukumi tika apgaismoti ar gāzes lukturiem. Taču sīkie un vidējie uzņēmēji dibināja savus uzņēmumus, masveidā uz pilsētu plūstošajiem strādniekiem tika būvēti neglīti dzīvojamie rajoni, paplašinātas ielas, celti universālveikali, savukārt buržuāzijas pārstāvji, kas ar skaudību un nenovīdību skatījās jau samērā zaigojošās Berlīnes virzienā, gribēja savu pilsētas teātri un Bismarka pieminekli. Priekamājas provincē bija bijušas vienmēr, taču tagad šie iestādījumi tika atjaunoti, viesistabas izpolsterētas, bārkstainās sarkanās petrolejas laternas nomainītas ar mirgojošām elektriskajām spuldzēm, un dāmām bija regulāri jāiet uz veselības pārbaudēm. Arī baudai vajadzēja jaunu vidi; šajā valstī cilvēki vispār bija kļuvuši izvēlīgāki, jo pārticīgākie domāja, ka progresam un Vācijas augšupejai robežu nav.

Osnabrika 1898. gadā jau 32 gadus atrodas Prūsijā. Tās seno valdnieku nams, Hannoveres karaliste un tā nebija vienīgā tāda pundurvalstiņa 1866. gadā bija politiski izpārdota un nonākusi nepareizajā Austrijas pusē. Moltkes armija netālu no Bohēmijas pilsētas Kēniggrēcas bija sakāvusi Hābsburgu bataljonus, savukārt Bismarks nepalaida garām šo izdevīgo brīdi, lai pašos pamatos izmainītu Vācijas politisko spēku samēru. Austrijai, kurai līdz šim bija piederējusi virskundzība Vācu valstu savienībā, tagad bija jāpiekāpjas Prūsijas varas pretenziju priekšā, un par vāciešu nākotni tagad tika lemts Berlīnē. Hannoverieši zaudēja troni un valsti, tostarp arī Osnabriku.

Pilsēta laiku lokos. Pievilcīgas šķiet viduslaiku ieliņas ar pildrežģa mājām, lielais tirgus laukums ar renesanses laikmeta rātsnamu un gotisko Marijas baznīcu. Vispār baznīcu torņi pilsētas panorāmā ir pārsvarā, katoļi un protestanti kopš seniem laikiem ir apmēram vienādā skaitā, īsts bīskaps pilsētā atkal ir kopš 1857. gada, un Doms ir pārdzīvojis visas politiskās pārmaiņas. Aiz pilsētas jaunās daļas pēdējām mājām plešas ainava ar pļavām un upi, tā ir tieši tāda, kādu to reiz gleznoja romantiķi un baudīja Bīdermeiers.

Pilsētas iedzīvotāji ir čakli, dažs labs pagājušajos gadsimtos ir kļuvis pat bagāts vai vismaz turīgs. Linaudekla un tūka tirdzniecība 14. gadsimtā daudziem kļūst par lielisku ienākumu avotu, amatniecība un rūpniecība, un, sākot ar 16. gadsimtu, arī akmeņogļu ieguve Pīsbergā lielākajai daļai Osnabrikas iedzīvotāju ļauj dzīvot labi. Taču arī šeit, tāpat kā visur citur, ugunsgrēki iznīcina veselas ielas, mēris samazina iedzīvotāju skaitu līdz minimumam un publiski demonstrētās raganu dedzināšanas un sodīšanas ar nāvi norāda uz to, kāda patiesībā ir pasaulē tik bieži piesauktā kristīgā žēlsirdība. Un, protams, ari karš, kas Osnabrikas iedzīvotājus piemeklē visos gadsimtos.

Fridrihs Barbarosa 1171. gadā piešķir pilsētas iedzīvotājiem tiesu varu, savukārt viņa varenajam konkurentam no Braunšveigas Heinriham Lauvam Osnabrikā ir daudz piekritēju, un tas noved pie milzīgām diskusijām starp tās iedzīvotājiem. Kad reformācija sašķeļ vācu valsti, osnabrikieši cīnās protestantiskās Šmalkaldes savienības pusē, neņemot vērā Kārļa V pamācības palikt uzticīgiem vecajai ticības mācībai. Trīsdesmit gadu kara laikā pilsēta tiek pamatīgi nopostīta; neitralitāte, uz ko tā bija cerējuši rātskungi, šajā slepkavnieciskajā Eiropas karā neder. Pilsētā ienāk Tilli karaspēks, vēlāk zviedri, un tas viss maksā bargu naudu un prasa daudzu cilvēku dzīvības. Tad sākas apspriedes Minhenē un Osnabrikā, tās ir ilgstošas un sarežģītas, katra no pusēm tiecas pēc varas un naudas, ticības jautājumus karavadoņi un diplomāti ar smaidu uz lūpām atstāj neskaitāmo attaisnojošo rakstu autoriem, ar kuriem viņi cenšas pielabināt Dievu un tā piekritējus. Galu galā 1648. gada

6.  augustā Osnabrikā tiek noslēgts daļējs miera līgums, kuru katoļi (Francijas vadībā) dažas dienas vēlāk paraksta netālajā Minsterē. 18. gadsimtā kad absolūtisms ir sasniedzis savus ziedu laikus pilsētai sāk veikties labāk; 1720. gadā piedzimst Justs Mēzers, bet piecus gadus pirms tam kāds Velfenu nama pārstāvis ir ticis ievēlēts par firsta bīskapu. Šī gadsimtiem senā un varenā Braunšveigas dzimta aizvien ir piešķīrusi sev skaistus titulus: sākumā hercogi, vēlāk kūrfirsti un visbeidzot ķeizari. Viens no viņiem pat kļūst par Anglijas karali Džordžu I, vēl diviem no viņa nama atrodas vieta galmā, taču pēcnācējiem jāsamierinās ar Vācijas ziemeļiem. Džordžam I Osnabrikā nelaimējas, tai caurbraucot, viņš 1727. gadā mirst. Savukārt Londonā Džordžs III zaudē jauno un bagāto koloniju tālajā Amerikā, jo viņš no ieceļotājiem un fermeriem pieprasa pārāk lielus nodokļus.

Grūti laiki ir piemeklējuši visus. Septiņgadu karā pilsēta nostājas Austrijas pusē, jo bīskaps ir no Vitelsbahas, un šie ļaudis, kā zināms, prūšu laupītājus ienīst ne mazāk kā Marija Iterēzija tālajā Vīnē. Tad pilsētā ienāk franči. Sākumā aristokrātiskie emigranti, 1803. gadā Napoleona zaldāti. Vestfalenes karaļvalsts tronī Napoleons iesēdina savu brāli Žeromu, un tur neko nespēj mainīt pat prūši, kuriem šis korsikāņu iznirelis pie Jēnas un Auerštetas liek piedzīvot kaunpilnu sakāvi. Taču drīz vien pilsētas hronikā ir lasāms lepns ieraksts: “Osnabrikas landvēra bataljons cīņā pie Vaterlo izceļas ar sevišķu drosmi.” Napoleons ir pazudis no vēstures skatuves, uzrodas firsts Metemihs, un arī Hannoveres karalis ir atgriezies. No jauna tiek atvērta krājkase, un Osnabrikā no 1827. līdz 1833. gadam dzied, dzejo, spēlē, diriģē un komponē Alberts Lorcings.

1847./1848. gada tautas revolūcijas laikā birģermeistars Johanns Karls Štīve kļūst par iekšlietu ministru. Šis drosmīgais cilvēks jau 1832. gadā bija protestējis pret konservatīvi reakcionāro “Hannoveres pamatlikumu”, kas karali ļoti saniknoja, un nav grūti iedomāties, cik neveikli ķeizars jutās revolūcijas pārņemto masu priekšā, kad tieši Štīvi viņam nācās iecelt par sava kabineta pirmo cilvēku. Bet, kā zināms, viss beidzas pavisam nevainīgi, un visbeidzot pilsētā ienāk prūši.

Drīz vien Osnabrikā tiek atklāta dzelzceļa līnija, 1887. gadā ir pat 32 telefoni, 1890. gadā sāk darboties spēkstacija, un uz 78. kājnieku pulka 25. gadadienu pilsētu apmeklē valsts kanclers Kaprivi. Vesterbergā 1899. gadā tiek atvērtas jaunas kazarmas, kuras nosauktas viņa vārdā un kur pēc 17 gadiem kāds jauns rekrūtis, dzirdot savu skolotāju izkliegtās komandas, uzmodīsies no sapņiem un dzejošanas, lai drīz vien dotos karā. Tiek atvērta pirts un lopkautuve, sāk darboties galvenā stacija un pie pilsētas vārtiem tiek ierīkota tramvaju pietura.

Daudz kas sāk mainīties, taču vēl aizvien pilsētas ainavā dominē zirgu pajūgi, katru vakaru pa ielām iet vīri, kas ar garām kārtīm aizdedz petrolejas lampas, tikumības un kārtības sargiem galvā ir prūšu ķiveres ar smaili, Doma laukumā ir sarindotas būdas, un skolas vecuma jauniešiem galvā ir raibas cepures, kas nepārprotami norāda, kādai mācību iestādei viņiem ir tas gods piederēt. Hāzes upe plūst starp mājām tikpat mierīgi kā jau gadu simtiem, un svētdienās lauku ļaudis brauc uz Osnabriku izklaides un baznīcas lūgšanu meklējumos. Vēl ir saglabājušies pilsētas nocietinājuma vaļņi, daži viduslaiku vārti un pilsētas mūra fragmenti. Papeļu ieleja pilsētas nomalē šķiet kā vēl neskarta dabas idille, un pāri visam plešas varenu baznīcu ēnas. Dažas no tām ir Doms, Svētās Marijas un Svētās Katrīnas baznīcas vecpilsētā, Svētā Jāņa baznīca pilsētas jaunajā daļā.

Taču modernās dzīves uzvaras gājiens vairs nav apturams. Pilsētas jaunākā daļa strauji izplešas, jauni dzīvojamie rajoni aug kā sēnes pēc lietus, elektrības apgādes uzņēmums sāk nodrošināt pilsētu ar elektrību, parādās elektriskais apgaismojums un ar elektrību vadāms tramvajs, iedzīvotājus sāk biedēt ari daža laba automašīna, un nedrīkst aizmirst, ka 1909. gadā netālu no Doma tiek uzcelts jaunais teātris. 1905. gada tautas skaitīšana apliecina, ka pilsētā tobrīd dzīvo 59 580 iedzīvotāju. Kāds, kurš labu laiku bija starp viņiem, ir ieguvis valsts mēroga slavu: Johans Mikvuels, Osnabrikas mērs, kas nostrādājis divus periodus, 1890. gadā kļūst par Prūsijas finanšu ministru. Viņa nodokļu reformas veido pamatu modernai finanšu un nodokļu politikai Vācijā. Sākumā šis liberālis vēlāk jau Bismarka piekritējs un visbeidzot galēji konservatīvais politiķis savas darbības laikā Osnabrikā ir bijis aktīvs pilsētas attīstības veicinātājs, un tas nav palicis apslēpts ari gudrajiem frankfurtiešiem; tā viņi šo cilvēku astoņdesmitajos gados uzaicina kļūt par birģermeistaru pilsētā pie Maiņas.

Osnabrikā ap gadsimtu miju bija ari neliela ebreju kopiena. 1900. gadā tajā bija 397 personas, kas veidoja veselus 0,8 procentus no toreizējā pilsētas iedzīvotāju skaita. Netālu no klostera atradās vecā sinagoga, 1906. gadā Rolanda ielā tika iesvētīta jaunā. Vecā ebreju kapsēta atradās Magdalēnas ielā, 1876. gadā tā tika slēgta. Pirmie ebreji pilsētā parādījās 14. gadsimtā, viņus bija uzaicinājis bīskaps, kurš kārtējo reizi bija nonācis naudas grūtībās. Šie ļaudis dzīvoja klusu un pieticīgi, līdz kamēr pēc aizlieguma atcelšanas ari kristiešiem prasīt aizdevumu procentus viņi vairs nebija vajadzīgi. Un tika padzīti. Osnabrikā viss notika tieši tāpat kā visur kristīgajos Rietumos, kur līdz Napoleona iebrukumam pilsēta necieta “nevienu ebreju tās mūru iekšpusē”. Tad daži tomēr atgriezās, taču tika nicināti. Kādā 1862. gadā ebreju vēstures grāmatā par Osnabriku ir teikts: “..vēl tagad Osnabrika izceļas ar savu nepatiku pret ebrejiem, tāpēc tur dzīvo tikai piecas ebreju ģimenes.” Tie bija sīktirgotāji un strādnieki; pieaugot asimilācijas iespējām un profesiju brīvai izvēlei, no ebreju vidus nāca ari daži ārsti un advokāti, un, pirms varu sagrāba Hitlers, arī pēdējais teātra vadītājs bija vācu ebrejs Fricis Berends, savukārt avīze Osnabrticker Tageblatt, atklājot 1932./33. gada sezonu, par viņu rakstīja: “Attiecībā uz intendantu nav nekādu izmaiņu, un tas visnotaļ ir apsveicami. Pārbaudītus kadrus labprāt visi patur darbā.” Tas bija spēkā vēl tikai četrus mēnešus. 1933. gadā vācieši padarīja antisemītismu par oficiālo valsts politiku, tik cienījamais teātra vadītājs tika atlaists, Osnabrikas ebrejiem tika. atņemtas pilsoņu tiesības, viņi tika izputināti, padzīti, aiztransportēti uz iznīcības nometnēm. 1938. gadā naktī no

9.  uz 10. novembri sinagoga Rolanda ielā nodega.

Osnabrikiešu augstprātība piedzīvoja šausmīgu atriebību: pilsētu aviācijas uzlidojumu laikā Otrajā pasaules karā nolīdzināja līdz ar zemi. Par tās pilsoņu gadsimtiem piekopto čaklumu, par paaudžu paaudzēs veidoto pilsētu vairs neliecināja nekas. Skaistās senās pildrežģa celtnes, varenās, pilsoņu lepnumu apliecinošās māju fasādes, dažādo baznīcu torņu ansamblis, kas sniedzās debesīs, tas bija zudis uz visiem laikiem.

Kad Osnabrikas slavenākais pilsonis, rakstnieks Ērihs Marija Remarks, 1952. gada jūlijā pēc divdesmit gadiem uz dažām stundām iegriežas savas jaunības pilsētā, viņš to vairs nepazīst. Satriekts viņš stāv pie bedrēm, kas liecina par sagrautām namu fasādēm, pie vēl aizvien milzīgajiem aviācijas bumbu krāteriem. Putekļos ir pārvērsti ēnainie stūrīši, šaurās ieliņas un viņam kādreiz tik milzīgi šķitušie laukumi. Tie aizvien vēl mājoja Remarka sapņos gan Berlīnē, gan Lagomadžorē, gan tālajā Amerikā. Taču atmiņas par senajiem Osnabrikas gadiem bija nezūdošas, gadu gaitā apskaidrotas; tas bija laiks, kad Remarks atklāja dzīvi, mākslu, draudzību un mīlestību. Šī pilsēta daudzkārt ir atspoguļota viņa romānos. Tagad tā ir nodedzināta, satriekta pīšļos, pazudusi. Divus gadus pirms nāves Remarks raksta savam jaunības draugam Hansam Gerdām Rābem: “Tas ir dīvaini, cik spēcīgas ir manas atmiņas par dzimteni, kad Tu atsūti savus rakstus par vecpilsētu vai kazino, [..] es uz brīdi ilgojos to visu atkal ieraudzīt, taču šīs ilgas ātri pāriet, kaut gan, iespējams, daudz kas eksistē vairs tikai manās atmiņās. Turklāt šeit man ir terase, ap kuru lido bezdelīgas un no kuras paveras skats uz visu Romu… Taču tās nav tās pašas bezdelīgas, kas lidoja virs Doma torņiem, kad es — vēlmju, sapņu un cerību spārnots stāvēju krustejā… Tās vairs nav mūsu jaunības bezdelīgas.”

Kad Remarks raksta šīs rindas, viņš jau sen ir atvadījies no savas dzimtās pilsētas. Tā viņam ir kļuvusi tāla, vairs tikai tēls, tās ir veca, slima cilvēka sentimentālas atmiņas par zudušo jaunību. Taču viņa grāmatās Osnabrika eksistē vēl arvien gan kā Mellema, Fērdene, Verdenbrika vai arī kā pilsēta bez nosaukuma, divreiz (“Sapņu būdā” un “Lisabonas naktī”) ari kā Osnabrika. Taču tā ir kļuvusi par literāru materiālu, vietas ir ieskicētas ļoti. brīvi un izvēlēti citi ielu nosaukumi. Osnabrika ir kļuvusi par mazpilsētas simbolu, kurā Remarks tik ļoti ir cietis un kurā vācu fašisms jau agri un drausmīgā veidā bija radis atbalstu masās. Šī pilsēta tagad ir pretpols pulsējošajām, visai pasaulei atvērtajām metropolēm, kurās viņš vēlāk pavadīs daudzus savas dzīves gadus.

Personiskie kontakti Remarkam ar Osnabriku vēlāk ir tikpat kā zuduši. Pēc Otrā pasaules kara viņš izturas laipni, kad rātskungi pēc ilgas un kaunpilnas vilcināšanās nolemj par godu šīs pilsētas tik ļoti nemīlētajam un nacisma varas gados nolādētajam un aizliegtajam dēlam vienu ielu nosaukt viņa māsas Elfrides, ko nogalināja Hitlera bendes, vārdā. Taču viņš ir atturīgs, konsekventi noraida gan oficiālos, gan privātos ielūgumus, nevar un negrib aizmirst, kas šajā pilsētā ir noticis laikā no 1933. līdz 1945. gadam.

Tieši “vainīgie” un viņu līdzskrējēji arī Osnabrikā izlikās, it kā nekas nebūtu noticis, un noliedza savu lomu notikušajā. Piemēram, bīskaps Vilhelms Bemings savu “fīreru” 1936. gadā bija nosaucis par “princi”, kas uzmodinājis Emsas zemi no “Ērkšķrozītes miega”. “Viss, kas ir noticis, ir noticis, pateicoties mūsu vadoņa Ādolfa Hitlera tālredzībai.” Šis kristietis, kam bīskapijā patiešām bija arī piekritēji, savu amatu saglabāja līdz pat 1955. gadam, un pāvests 1949. gadā viņam piešķīra arhibīskapa titulu; 1952. gadā pilsētas vadoņi viņu padarīja par goda pilsoni, “novērtējot ilggadējo darbību Osnabrikā un Osnabrikai, kā ari tās pilsoņu labā”. Šeit nav runa par atsevišķu

gadījumu, tā tas notika ar pagātnes pārvarēšanu Federatīvās Republikas pastāvēšanas pirmajās divās desmitgadēs. Kādā intervijā 1962. gadā Remarks izskaidro, cik ļoti viņu ir aizskārusi šī vācu pēckara realitāte: “Mana attieksme pret Vāciju tagad ir tikpat pozitīva, kāda tā ir bijusi vienmēr. Taču tas nenozīmē, ka es spēju piekrist visam, kas tur notiek. Tieši otrādi: zemi, kuru tu patiesi mīli, tu vēlies arī respektēt. Tu gribi to kritizēt, reformēt, uzlabot. Šajā ziņā maif nav saprotams, kā nacistiskie noziedznieki vēl šodien un jau atkal drīkst ieņemt vadošas pozīcijas saimniecībā, politikā un tieslietās. Vilcināšanās šos cilvēkus pilnībā neitralizēt mani ļoti traucē. Vecus mēslus norakt nevar tie sāk smirdēt no jauna.” Ar lielu nicinājumu tālumā esošais rakstnieks laikam taču ir raudzījies ari uz savu dzimto pilsētu, kas tāpat pūlējās norakt vecos mēslus.

Remarku dzimta ir cēlusies no Francijas. Taču kaut kas šajā apgalvojumā nav īsti pareizs, ja ir runa par reģionu, kurā atrodamas pirmās pierādāmās viņa priekšteču pēdas, tad tas gadsimtu gaitā nepārtraukti ir mainījis savus politiskos valdniekus. Lejasreina, Limburgas province, Valonija tie bija robežapgabali, kurus bija iekārojuši un iekarojuši gan franči, gan vācieši, gan holandieši. 19. gadsimtā daļu šīs zemes ieguva jaundibinātā Beļģijas valsts. Tāds uzvārds kā Remarque vai Remacle tur nebija nekāds retums, turklāt Saint Remacle bija kāds prominents baznīcas svētais. Kur tieši ir meklējamas mūsu Remarka dzimtas saknes, nav zināms vēl līdz šai dienai. Pirmā norāde uz viņa senčiem ir datēta ar 1720. gadu. Tad ir dzimis Toussaint Remacle, kurš ir apprecējis kādu Maria Lejeune. Viņu dzimšanas vietas nekur nav minētas. Par dēlu ar tādu pašu vārdu, kurš ir dzimis 1757. gadā, ir atrodamas šādas ziņas: viņš esot dzīvojis Āhenē, tur apprecējis audēju Catharine Courteaux un strādājis par mūrnieku. Viņu pēcnācējs Johans

Ādams Remarks ieraudzījis dienasgaismu 1789. gadā, tātad revolūcijas gadā, un ģimene tad arī pārcēlusies no Āhenes uz Kaizersvertu, kas kopš 1929. gada ir Diseldorfas daļa. Tur viņš apprecējis Elizabeti Frenkenu un pelnījis iztiku ar naglu kalšanu. Viņa mantinieks pa vīriešu līniju ir dzimis 1840. gada 13. martā. Viņš palika Kaizersvertā un izmācījās tēva arodu. Viņa dzimšanas apliecībā ir lasāms ieraksts: “Kad šī apliecība tika nolasīta, bērna tēvs acu slimības dēļ to nevarēja parakstīt, tāpēc to parakstīja liecinieki.”

Zēna vārds dokumentā ir Pēteris Aloizs Remarks. Iespējams, ka uzvārda “vāciskošana” ir reakcija uz viņa dzimšanas gadā uzbangojušo “Reinas kustību”, kas toreiz jūsmīgajiem, pa lielākai daļai alus apreibinātajiem vīriem lika korī kliegt uz frančiem: “Jūs nedabūsiet mūsu tik brīvo vācu Reinu! ” Gadu vēlāk Hofmans fon Fallerslēbens sadzejoja savu Deutschland, Deutschland ьber alles, un pie tā ari viņi palika. Pēteris Aloizs apprecēja šuvēju Adelheidi Beimeri, un 1867. gada 12. jūnijā piedzima viņu dēls Pēteris Francs, rakstnieka Ēriha Marijas Remarka tēvs.

Tātad vārdam ir franču izcelsme, savukārt Āhene un Kaizersverta ir Remarka priekšteču dzīvesvieta vismaz kopš vecvectēva laikiem. Parasta amatnieku ģimene ar visai pieticīgiem ienākumiem. Nekas daudz vairāk nav zināms. Baznīcas grāmatas ir nepilnīgas, karā un ugunsgrēkos pa daļai iznīcinātas, un Remarku ģimene savu līdzcilvēku vidū vairākās paaudzēs ne ar ko īpašu nav izcēlusies. Apslēpts paliek, cik ģimene bija sazarota, vai Zāras Remarkiem ir kas kopējs ar Lejasreinas Remarkiem, cik daudz bērnu bija viņu priekšteču ģimenēs, ko šie ļaudis domāja, ko juta, kāds bija viņu liktenis, vai viņi piederēja pie franču emigrantiem, kuriem 16. un 17. gadsimtā bija jāpamet sava dzimtene. Nekas nav zināms ari par šīs ģimenes mākslinieciskajiem dotumiem un interesēm.

Pēteris Francs Remarks 1895. gada maijā no Kaizersvertas pārceļas uz Osnabriku; viņa vārds pilsētas adrešu grāmatā

pirmoreiz parādās 1895./1896. gadā, dzīvoklis atrodas Liepu ielā. Viņš ir grāmatu iespiedējs, ļoti mazrunīgs un atturīgs cilvēks. “Darbiniekiem, mācekļiem, zeļļiem un kalponēm ar viņu nebija viegli,” atceras kāds Pētera Franča Remarka bijušais kolēģis. “Viņa rupjais, varētu pat teikt, nedraudzīgais raksturs neatstāja daudz vietas tam, ko sauc par “labu uzņēmuma klimatu”. Taču, ja kāds, tāpat kā toreiz es, vairāk par gadu bija nostrādājis kopā ar viņu, tad tomēr iepazina P. R. kā vientuļu, pašos pamatos labu un smalkjūtīgu cilvēku.” Šis vērtējums attiecas uz laiku, kad Pēteris Remarks bija grāmatsējējs Osnabrikas firmā Prelle, kurā viņš pēc daudziem gadiem bija kļuvis par iespiedēju, jo bija kompetents, čakls un atbildīgs darbinieks. Pēteris Remarks “labprāt nodarbojās ar okultismu. Man vēl tagad ir acu priekšā, kā viņš ar savu kabatas pulksteni mēģina izsaukt garus, kas mājoja starp debesīm un zemi. Ja viņam parādīja kāda cilvēka fotogrāfiju, viņš ļāva savam kabatas pulkstenim garajā ķēdē šūpoties virs tās un pateica, turklāt pārsteidzoši precīzi, vai šis cilvēks ir dzīvs vai miris.”

1895. gada 18. maijā Hernes priekšpilsētā viņš apprecēja 1871. gada 21. novembrī Katernbergā dzimušo Annu Mariju Štallknehtu. Daudz nekas par šo laulību zināms nav, ari par to slavenais dēls klusē. Tā bija ne sevišķi labos materiālos apstākļos dzīvojošu cilvēku laulība. Ģimene astoņos gados pieaug par četriem bērniem, vīrs ir vārdos skops, un Vilhelma pasaule vēl pilnībā ir patriarhāta zīmē. Hanss Gerds Rābe, rakstnieka jaunības draugs un vēlākais viņa Osnabrikas gadu biogrāfs, runā par “harmonisku ģimenes atmosfēru”, un lai tas tā ari paliek, kaut gan šādi tukši apgalvojumi patiesību parasti vairāk apskaidro nekā izgaismo. Par Annu Mariju dokumentos gandrīz nekas nav atrodams. Viņa esot bijusi rosīga un laipna sieviete. Savu mīlestību uz mūziku viņa īstenoja sava otrā dēla dzīvē, kurš pēc mātes vēlēšanās apmeklēja klavierstundas.

Bērni viņu ļoti mīlēja. Remarki bija visai mēreni katoļi. Mazais Ērihs Pauls katrā gadījumā bija ministrants.

Remarku laulātā pāra paziņu loks bija šaurs, viņi apciemoja kaimiņus vai kādu no cienījamajiem kolēģiem, pastaigājās brīvā dabā ārpus pilsētas (visur viņiem bija līdzi iemīļotais baltais špics) un pasēdēja kādā no daudzajiem omulīgajiem āra krodziņiem, savukārt tēvs kā ierasts bija vairāku biedrību sastāvā, un nekā daudz vairāk tur ari nevarēja būt. Dzert šajā ģimenē nebija pieņemts. Katrā gadījumā tas ir ļoti iespējams, jo Pēteris Remarks piederēja pie Order of Good Templars ložas, kas nozīmē atteikšanos no alkohola. “Vai Remarka tēvs tai piederēja, tikai humānistiskas pārliecības vadīts, vai ari gribēja būt drošs, ka alkohols viņu nepieveiks, to es nezinu," dažus gadu desmitus vēlāk rakstīja kāds šīs ložas biedrs. Šis fakts ir pieminēšanas vērts tāpēc, ka alkoholam Pētera Remarka dēla dzīvē bija milzīga nozīme, un varbūt ari tēvs bija sajutis šo kārdinājumu un ar panākumiem pret to cīnījies, l&ču, atzīstos, tā ir tikai spekulācija. Katrā gadījumā ir neierasti, ka katolis tika uzņemts tieši šajā ordenī, jo to nepieļāva ordeņa noteikumi. Pēteris Remarks visādā ziņā regulāri apmeklēja ložas sēdes.

Viņš bija ari vietejās jūras kara flotes biedrības biedrs. "Tai bija visai maz sakara ar uzbangojušo sajūsmu par floti Vilhelma Vācijā, vairāk ar biogrāfiskām aizkulisēm. “Viņš dienēja kara flotē Vilhelmshāfenā un Ķīlē,” 1929. gadā rakstīja Osnabrūcker Tageblatt par tik ļoti apspriestā rakstnieka, kas bija sarakstījis romānu “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, tēvu, “ar toreizējiem kreiseriem viņš devās vairākos ārzemju ceļojumos, tostarp uz Skandināviju, Angliju, tāpat pa visu Vidusjūru, viņš uzdienējās līdz apakšvirsniekam, turklāt par saviem ārzemju ceļojumiem un piedzīvojumiem stāstīja daudz un labprāt.” Pētera Remarka stāstīšanas veids ne vienmēr atbilda klausītāju gaumei. Viņš iepina savos stāstos jūrnieku jokus. “Viņš bija nedaudz rupjš un dīvains cilvēks, kas mācēja interesanti stāstīt par saviem ceļojumiem,” atceras kāds no ordeņa biedriem, “katrā gadījumā reizēm viņš lietoja izteicienus, kas mums, jauniem cilvēkiem (palikt tīram un nobriest), ne vienmēr patika.” Kāds cits klausītājs vēlāk teiks: “Ja arī viņš reizēm sabiezināja krāsas, tad mums, vienalga, par to bija prieks.” lātad ari sabiedrisks cilvēks. Attiecībā uz dziedāšanas biedrību “viņam vienmēr bija dzirdīgas ausis un devīga roka”, un “bez viņa palīdzības mūsu teātra klubs diezin vai būtu spējis pastāvēt”.

Familiārais fons ir sīkpilsonisks un kārtīgs. Ikdienu veido smags darbs un nepieciešamā taupība. Ievērojamas ir vienīgi ģimenes daudzās pārcelšanās Osnabrikā. No 1896. līdz 1917. gadam viņi pārceļas veselas divpadsmit reizes. Iemesls, iespējams, ir materiālie apstākļi. Pēteris Remarks un viņa ģimene dzīvoja toreiz daudzo jaunuzcelto namu stāvos un istabās, kamēr telpas izžuva. Tur varēja gadu vai divus dzīvot par salīdzinoši zemu samaksu, tad īres cena neizbēgami sadārdzinājās un notika nākamā pārcelšanās. Adrešu grāmatās šajos gados vairākkārt parādās Jāna ielas māju numuri, tad seko Liepu, Šinkelera, Herrenteiha, Ģertrūdes iela, “Klingena kalns” un visbeidzot Luīzes iela. Tikai 1917. gadā Hākenštrāsē nr. 3 beidzot tiek atrasts dzīvoklis ilgākam laikam. Mājas trešajā stāvā tēvs nodzīvo līdz 1935. gadam. Mājas īpašnieks ir Prelle, kas savam cienījamam darbiniekam neprasīja augļotāja cienīgus īres maksas procentus.

Daudzās pārcelšanās tiem laikiem nemaz nebija tik neparastas. “Strādnieku ģimenes dzīvoja ne tikai saspiestībā, tās ari ļoti bieži dzīvokļus mainīja, dažas pat divas līdz trīs reizes gadā. Vieni to darīja brīvprātīgi, jo meklēja lielāku un lētāku dzīvojamo platību, citi piespiedu kārtā, jo nespēja samaksāt īres naudu, un mājas saimnieks viņiem dzīvokli uzteica. Līdz 1914. gadam daudzās lielpilsētās tā bija pierasta aina, kad strādnieku ģimene savu mantību bija sakrāvusi rokas ratiņos vai redeļratos. Katrā gadījumā šie ļaudis palika tajā pašā rajonā.” Remarki vienmēr varēja samaksāt īres naudu, un gluži tik nožēlojama viņu pārcelšanās arī nebija. Taču viņi, neapšaubāmi, piederēja pie tiem ķeizaristes iedzīvotājiem, kam bija jārēķinās ar katru feniņu un kam luksusa dzīvoklis bija neaizsniedzams sapnis.

Gadu pēc kāzām pasaulē nāk pirmais bērns, mātes sevišķi mīlētais Teodors Arturs Remarks. Taču jau pēc pieciem gadiem zēns mirst. Ja ticam skopajiem ierakstiem rakstnieka dienasgrāmatā, kuras viņš vēlāk ir veltījis savai ģimenei, tad brāļa nāve toreiz trīsgadīgajam Ēriham bija pirmais lielais pārdzīvojums. Vēlāk kāda žurnāliste rakstīs, ka māte pēc bērēm esot Ērihu šokējusi ar piezīmi: “Tagad tev ir jābūt mūsu vislabākajam!” Viņš esot iesitis mātei pa seju. “Mana stulbā reakcija vēl tagad mani sāpina. Bet es patiešām situ no visa spēka. Taču sirds dziļumos nolēmu, ka būšu vislabākais.” Piezīme, kas varbūt ne tik ļoti atbilst reālajiem notikumiem, cik vēlākajām atmiņām par šajā vecumā prātam neaptveramo zaudējumu. Meitas Erna un Elfrīde piedzima 1900. un 1903. gadā. Pēterim Remarkam bija jāapgādā liela, tomēr tiem laikiem ne sevišķi bērniem svētīta ģimene.

Remarks vēlāk atsvešināsies no vecākiem un māsām.

Māti viņš, bez šaubām, ļoti mīlēja; viņas nāve 1917. gadā, ar vēzi slimās cietējas pēdējie mēneši viņu dziļi satrieca un noveda vienlaikus ar karā pārdzīvoto un augsti cienītā mentora pāragro nāvi dziļā depresijā. Tomēr, par spīti visam, Remarks kādam savam cīņu biedram par notikušo paziņo izteikti lakoniski: “Atvaino, ka tik ilgi klusēju. Mana māte ir mirusi, es tieši tolaik biju Osnabrikā atvaļinājumā un par rakstīšanu domāju vismazāk.” Ne vārda vairāk. Ari vēlākajos ierakstos dienasgrāmatās viņš māti tikpat kā nepiemin.

Attiecības ar tēvu, kurš ļoti lepojas ar dēlu, kad viņš strādā par žurnālistu un tad kļūst par slavenu rakstnieku, Remarka dzīvi tikpat kā nemaz nav iespaidojušas. 1922. gadā viņš Osnabrikai pagriezīs muguru uz visiem laikiem un ar tēvu tiksies tikai paretam. Pēc Otrā pasaules kara Pēteris Remarks dažus mēnešus pavadīs pie dēla Portoronko, taču arī šajā laikā viņi būs sveši. Pāris reižu rakstnieks tēvu apmeklē Rotenfeldes kūrortā, kur viņš kopš 1935. gada dzīvo kopā ar savu otro sievu (šo sievieti Remarks savās dienasgrāmatās un vēstulēs nepiemin vispār), un tad 1954. gada jūnijā ierodks uz astoņdesmit septiņus gadus vecā tēva bērēm. Viņš atbrauc pieklājības pēc, tas arī viss. Kādā intervijā 1932. gadā Remarks sniedz savu skatījumu par tēvu, protams, ieturēdams vēsu distanci: “Mans tēvs, piemēram, ir tikpat lietišķs cilvēks kā es, viņš ir daudz ceļojis un līdz ar to redzējis šo to no patiesās dzīves. “Romānus es nelasu,” viņš saka, “jo, kas tur ir rakstīts, nav patiesība.” Tā domā cilvēks, kas ir uzaudzis bāriņu namā un kuram ir nācies pašam saviem spēkiem sisties pa dzīvi.” Savos romānos Remarks, starp citu, runā tikai par mīlošajām, neko nezinošajām, sirsnīgajām mātēm, kuras apkampj zaldātus, kas palaisti atvaļinājumā vai atgriezušies no kara. Tēvi tikpat kā netiek pieminēti.

Arī Remarka attiecības ar māsām nav no sirsnīgākajām. Vēlāk, kad rakstnieks ir kļuvis bagāts, viņam nereti šķiet, ka tās viņu izmanto. Slavenais brālis reaģē ļoti nervozi un noraidoši, kad viņu sasniedz māsu vēstules un vēlmes. “Vēstule no Ernas,” piemēram, ir rakstīts viņa dienasgrāmatā 1936. gada novembrī. “Gribot braukt ciemos. Esot atgadījies kaut kas nopietns. Es lauzīju galvu, kas tas varētu būt… Pa telefonu viņa neko teikt negribēja. Noslēpumaina… Aizbraucu sagaidīt Emu. Atbraukusi kopā ar vīru. Mani uztraukumi izrādījās velti. Viņi gribēja tikai manus iekrājumus, lai varētu uzcelt sev māju. Izcila publika.” Vēlāk Amerikā, uzzinājis, ka Elfrīdi ir nogalinājuši nacisti, Remarks šo briesmīgo notikumu dienasgrāmatā atspoguļo divās piezīmēs, kaut gan šī traģēdija viņu ir satriekusi. “Ģimene: dabas veidota aizsargierīce pret bezgalīgu tumsu. Noslēgšanās sevī, lai nebūtu jāsaskaras ar cilvēces problēmām. Viduvējību patvērums.” Tā Remarks raksta savā dienasgrāmatā 1936. gadā, un šādi teikumi ļoti daudz pavēsta par viņa izjūtām. Tomēr vēlākajos gados aizvien biežāki kļūst pašpārmetumi, ka viņš nav pietiekami rūpējies par savu ģimeni. Gandrīz kā visās savās attiecībās, ari ģimenē Remarks atrodas uz robežas starp nervozu noliegumu un žēlošanos par nespēju atklāties tuviem cilvēkiem. Kad viņa romāna varonis Pauls Beimers no frontes uz dažām dienām atbrauc paciemoties pie ģimenes, satiekoties ar māti, viņam prātā iešaujas doma, kas sasaucas ar paša autora agrā jaunībā gūtajiem emocionālajiem pārdzīvojumiem: “Mūsu ģimenē īpaša maiguma izrādīšana nekad nav bijusi cieņā, tas nav ierasts nabago ļaužu vidū, kuriem daudz jāstrādā un kuriem ir daudz rūpju.”[9]

Sīkpilsoniskā izcelsme uz Remarku ir atstājusi lielu iespaidu, un tā īsti viņš to nav spējis pārvarēt nekad. Šajā sabiedrības šķirā protams, ne jau tikai šajā pastāv izteikti aizspriedumi, kas skaidri definē visu pasauli, augšas un apakšas, kārtību un nekārtību, viss tiek pieņemts it kā nešaubīgi. Čaklums un taupība ir ceļš, kas ved uz panākumiem, un panākumi ir dzīves mērķis. Daudzi to ir sasnieguši, un tad visdažādākajos amatos arī politikā un literatūrā ir guvuši vispārēju atzinību un labklājību. Taču šis “lēciens citā šķirā” prasa nodevas. Remarka pašapziņas trūkums, viņu visur pavadošās šaubas par savu darbu un dzīves pārmaiņām, iespējams, sakņojas tieši šeit. Pēkšņā bagātība, milzu slava, lielā interese, kuru viņa personai veltīja sabiedriskās un intelektuālās prominences, izsita rakstnieku no tās pasaules, no kuras viņš bija nācis. Vēlāk intelektuāļu aprindās, tāpat zaigojošajā Holivudā, Remarks nekad nav juties sevišķi ērti. Viņam ļoti gāja pie sirds tikšanās ar “vienkāršiem” ļaudīm, savas dzīves visskaistākās naktis viņš pavadīja kopā tieši ar tiem. Viņam patika, ja, staigājot pa veikaliem vai krogiem Askonā, oficianti, grāmatu vai senlietu tirgotāji, kā arī citi neprominenti paziņas viņu uz ielas laipni sveicināja un viņš ar šiem ļaudīm varēja pasēdēt krogā, “parunāt par politiku” un iedzert. Šādos brīžos Remarks vairs nebija sarežģīta personība, viņš sirsnīgi smējās un pa lielākai daļai jutās labi. Apmeklējot Emīlu Ludvigu, satiekot Tomasu Mannu, sēžot pusdienās pie viena galda ar prominentām personām, esot kopā ar Marlēnu Dītrihu un viņas klanu, jūtot sensācijas kārus skatienus no blakusgaldiņiem kādā slavenā Parīzes restorānā, viņš savu eksistenci sāka uzskatīt par apgrūtinošu un cieta no sabiedrības uzmācības.

Pienākums ir vācu sīkpilsoņa galvenais pašapliecinājums. Remarka dienasgrāmata ir pilna pašpārmetumiem, ka viņš nepietiekami strādā, izvairās no rakstīšanas. “Faktiski es jūtos pārāk noguris saviem gadiem. Es nezinu, ko gribu. Es nekad nezinu, ko es vēlos.” “Es saprotu, ka nositu laiku. Esmu slinks, neizlēmīgs un pasīvs.” “Zaudēta dzīve. Daudz kas ir zaudēts. Es nekad neesmu kārtīgi strādājis. Un ļoti maz ko darījis pareizi.” “Esmu kļuvis pārāk nenozīmīgs. Pārāk slinks. Un resns. Skumji, resni klauni neizraisa skatītājos neko citu kā vien smieklus un neizpratni.” Protams, šādi depresīvi toņi aizvien bija saistīti ar Remarka tābrīža dzīves apstākļiem, mīlestības krīzēm, visai bieži lēni topošo darbu. Taču pamats šaubām un pašapsūdzībām par neizpildīto pienākumu, par “laika nosišanu” ir likts jaunībā, tajā pasaulē, kas viņu ir veidojusi. Alkohols, daudzie seksuālie piedzīvojumi ar sievietēm, jau pieminētā tieksme atrasties “pretējā pusē” kopā ar homoseksuālistiem, lesbietēm, suteneriem un prostitūtām, vienlaikus esot augstākās sabiedrības virspusējībā kopā ar kinozvaigznēm, vai tas nebija mēģinājums atbrīvoties no tik nīstās “mietpilsoņu pasaules”, pret kuru viņš bija sacēlies jau agrā jaunībā? lielās istabās neatgrieztas klasiķu grāmatas skaistos vākos, dzīvojamās istabās modernie romāni dzeltenos vākos, liecinot par to iedzīvotāju brīvajiem uzskatiem. .. Jā, jā, cienījamie filistri, cēlā jaunava, jūs esat pieraduši saņemt tikai un vienīgi nobružātu niķeļa un vara naudu gan dzīvē, gan mīlestībā, un, ja kādreiz kāds atnāk un pasviež jums zelta monētas, jums paliek mute vaļā un jūs tās atraidāt, jo nezināt to vērtību!” Šos augstprātīgos, aizvainojuma un lepnuma pilnos teikumus divdesmitgadīgais ievainotais uztic savai dienasgrāmatai. Remarkam raksturīgā manierē tie paver ieskatu viņa būtībā.

Pretstatā dažam labam, kuru, līdzīgi kā Remarku, ir dziļi ietekmējusi sīkpilsoniskā izcelsme, viņš kļūs par ļoti vienkāršu mākslinieku, par sirsnīgu, miermīlīgu draugu un, par spīti atsvešinātībai, par aizvien izpalīdzīgu mīļāko vai vīru, par suverēnu sabiedrisku personību. Būs vientulība, bet tā nav nekāds retums cilvēkiem, kas ir pārauguši apkārtējās pasaules ietvarus un dzīvo starp “šķirām”. Saglabāsies ari neviengabalainība, jo tās nav tikai dusmas, bet ari dzīves un draugu meklējumi, jaunības gados izsapņoto mērķu piepildījuma alkas.

Ērihs Pauls Remarks ir dzimis 1898. gada 22. jūnijā “pēcpusdienā pulksten 20.15”. Viņa dzimšanas vieta ir Osnabrikas dzemdību nams. Otrais dēls, vesels un skaists, no tā atgriežas kopā ar māti Jāna ielā nr. 15, kur ģimene nodzīvo tikai divus gadus, tad pārceļas trīs namus tālāk. Aiz Jāna ielas sākas “papeļu ieleja”, tajos laikos vēl praktiski neskarts dabas stūrītis ar vasarīgām pļavām, ēnainiem kokiem un vēl tīru upīti. Kad sākas rudens un ziemas lietavas, tās ūdens līmenis ceļas, upīte pārtop platā upē un applūdina apkārtni. Šeit zēns atklāj pasauli, tauriņus un stagarus, satraucošas putnu kolonijas un fantāziju rosinošu klusumu. “Pļavas ir mitras, un no ceļiem čurkstēdamas skrien ūdens urdziņas. Man mēteļa kabatā ir

maza ievārījuma glāze, un es eju gar apsēm noaugušo grāvmalu. Bērnībā es šeit ķēru zivis un tauriņus un sapņodams gulēju koku ēnā.

Pavasarī grāvis pilns varžu kurkuļu un aļģu. Mazajos, dzidrajos vilnīšos šūpojas saltlapu gaišie, zaļie ceri, garkājainie ūdens zirnekļi skraida starp niedrēm, un stagaru bari saulē met savas straujās, šaurās ēnas zeltlaukumotās smiltīs.

Ir auksts un mitrs. Garās rindās apses stāv gar grāvja malām. Viņu zari vēl kaili, bet tajos jau karājas liega, zila dvesma. Drīz tie atkal zaļos un šalks un saules siltie stari glāstīs šo zemes stūrīti, kas glabā sevī tik daudz manas jaunības atmiņu. Tad es būšu jau aizmirsis karu un viss būs tāpat, kā bija senāk.”[10]

Varbūt tā patiešām ir laimīga bērnība, ko pavada rotaļas dabā daudzajos tik laucinieciski idilliskajos Osnabrikas rajonos, kur svētku dienas vēl tiek svinētas, kur gadalaiki vēl stipri ietekmē cilvēku dzīves ritmu, Doma laukuma būdiņu pārdevēji slavē savas medus kūkas un piparkūku sirdis, aktieri un cirka akrobāti sajūsmina pirmām kārtām jaunatni. Pirmie dzīves gadi viņā ieliek emocionālo pamatu, veido zemapziņu, izskaidro pieaugušajiem parasti tik neizskaidrojamo. Būsim piesardzīgi attiecībā uz norādēm par drošības izjūtu un ģimenisko harmoniju! Remarks savā vēlākajā dzīvē bieži vien nebūs spējīgs veidot ilgstošas attiecības ar citiem cilvēkiem. Eksistence viņam bieži vien nozīmēs bailes un apdraudētību, nedrošība viņu pavadīs visu mūžu, un viņš meklēs glābiņu alkoholā. Remarka romānu varoņi, pēc ilgāka laika tiekoties ar saviem ģimenes locekļiem, izjūt tukšumu, neizpratni, atsvešinātību. Rakstnieka daudzos stāstos tik intensīvi piesauktais “biedriskums” jau pēc sava uzstādījuma iedarbojas kā neremdināmas ilgas, kā neiespējamā meklējumi. Tas norāda uz ēnām Remarka dvēselē, kuru pirmsākumi meklējami bērnībā. Viņš esot bijis sapņotājs, vēlāk atcerēsies viens otrs no viņa līdzgaitniekiem. Un tas norāda uz bagātu iekšējo pasauli, uz visu apšaubītāja intensīvu attiecību analīzi ar citiem cilvēkiem. Remarkiem noteikti bija jāpiepilda ik diena ar čaklu un smagu darbu. Un tad neatliek pārāk daudz laika pievērst uzmanību jūtīga zēna iekšējai pasaulei. Tas arī pašos pamatos neatbilda tālaika pedagoģiskajiem postulātiem. Mēs esam dzirdējuši par stūrgalvīgu, attiecībās ar saviem līdzstrādniekiem un padotajiem ne sevišķi smalkjūtīgu tēvu. Tāpēc iespējams izdarīt secinājumu, ka Pēteris Remarks pēc darba pēkšņi nekļuva par gluži citu cilvēku. Spriežot par Remarka bērnību, mums tomēr jābūt piesardzīgiem, viņa vēlākā izturēšanās ļauj izteikt tikai pieņēmumus.

Remarka skolas gadi sākas Doma skolā, pēc četriem gadiem viņš sāk apmeklēt Jāņa skolu, Tā nav ģimnāzija, tikai tautskola. Vecāki ar savu dēlu noteikti lepojās, taču naudas “augstākai skolai” pietrūka. Ieskats dažās skolas liecībās parāda, ka viņš ir bijis labs skolnieks. “Mācības Remarkam padevās viegli. Viņš visu ātri uztvēra, tāpēc mājās viņam tikpat kā nebija jāmācās. Vienīgi viņa mīļākais priekšmets, literatūras vēsture, viņu ļoti aizrāva arī mājās. Un, neskatoties uz visu, Remarks visos priekšmetos bija viens no labākajiem klasē.” Kaut arī šī kādreizējā skolasbiedra piezīme attiecas uz laiku no 1912. līdz

1915.     gadam, tā varētu raksturot visus Remarka skolas gadus. Kāda epizode no viņa skolnieka dzīves, kura, kaut ari varētu būt pārspīlēta, šķiet kā jauka anekdote: “Skolotājs lasa klasei priekšā sacerējumu, kas skolēniem bija jāraksta par tikko kā pagājušajām skolas brīvdienām: “Lepni un cēli baltais burukuģis “Albatross” šķeļ plašās jūras mirdzošos viļņus.” Skolotājs skatās uz klasi, turēdams burtnīcu trīcošajā rokā. Tad tuvojas solam, kur sēž labākie skolnieki, liek Ēriham piecelties kājās, visas klases priekšā vairākas reizes iesit ar burtnīcu pa ausīm un dusmās piesarkušu seju jautā, no kā šis resgalis ir norakstījis teikumu. Ērihs uzreiz neatbild, viņš ir iecirties un neko nesaprot. Skolotājs trako, bet Ērihs paliek pie sava viņš neko nav norakstījis; šādu ainu viņš esot redzējis jūrā, pie kuras pavadījis brīvdienas, veselas četras nedēļas, un par brīvlaiku esot bijis jāuzraksta divpadsmit lappuses.”

Pēc skolas nodarbības vingrotāju biedrībā. Tomēr tās nespēja Remarku vēlākajos gados tuvināt sportiskām aktivitātēm, īpaši jau Berlīnē pavadītajos gados, kad viņš pelnīja iztiku kā sporta komentētājs un augstu vērtēja autosacīkstes un boksu. Baznīcas korī jaunais Remarks dzied bieži un, pēc visa spriežot, labprāt. Viņa mīlestība pret mūziku vēlāk tikai padziļināsies, tā viņu pavadīs vairākus gadu desmitus un nozīmēs ļoti daudz gan kā klausītājam, gan kā izpildītājam. “Es pats kā korists skolā dziedāju bieži. Gribēju kļūt par mūziķi, par pianistu… ja vien nebūtu ievainojuma rokā.” Ta noteikti ir viena no Remarka iecienītākajām leģendām. Viņš spēlēja gan klavieres, gan ērģeles, turklāt labprāt un diezgan labi, kā ari aizvien tik nepieciešamo naudu pelnīja ar ērģeļu spēli un klavierstundām. "Lāču pirms ievainojuma nekas nenorāda uz izcilu muzikālu talantu, tāpat ari uz iespējām kļūt par virtuozu pianistu. Ari Remarka muzikālā izglītība paliek tikai autodidakta līmenī, viņš nav nekāds izcilais sava slavenā skolotāja audzēknis, viņš nav brīnumbērns, kas uzstājas aizkustinoši sajūsminātai mazpilsētas publikai. Viena no viņa biogrāfēm runā par jaunā Remarka kompozīcijām; viņš pats šo nodarbi piemin kādā vēstulē un dienasgrāmatās. Pat ja ir bijis kas nopietni uztverams, pasaulei katrā gadījumā par to nekas nav zināms. Un tomēr patiesi ir vārdi, kas rakstīti divdesmitgadīgā Remarka dienasgrāmatā: “Mūzika ir vienīgā atsvabinātāja un mierinātāja!”

“Vēlāk es gribēju kļūt par gleznotāju.” Taču ari tas ir tikai jūsmīgs jaunības dienu sapnis. Remarka zīmējumi ir skaisti; pāris attēlu ir saglabājušies mirstošās mātes seja laikā, kad viņa ir uz nāves gultas, vai ari zīmējumi ar Doma torņiem, nelielas karikatūras mīlestības vēstulēs. Taču šim mākslas veidam Remarks nekad nav pievērsies nopietni, nav padarījis to par savu galveno nodarbi. Piezīmes par gleznošanu, kuras rakstnieks daudzreiz izteica, kad viņu, slavenību, apgrūtināja intervētāji, bija nostalģiskas, tās izcēla viņa mākslinieka personību. Rakstīšanu viņš apzinājās kā dotumu jau agri, ja arī sākumā rakstīja it kā rotaļājoties. Taču, par laimi, Remarks sekoja savam aicinājumam. Sākumā kā jūsmīgs dzejnieks, drīz vien kā neveiksmīgs romānu rakstnieks, tad kā žurnālists un visbeidzot kā meistarīgs stāstnieks un sava laikmeta vērotājs.

Remarks, atskatoties uz skolas gadiem, teiks: “Ne mājās, ne skolā es neradu sapratni attiecībā uz saviem sapņiem, kas pārkāpa mūsu aprindu robežas, tāpat neviens mani nepamācīja, kā orientēties grāmatās. Neviens man nespēja paredzēt citu nākotni kā vien darbu pastā, skolā vai aptiekā.” Remarks sāk lasīt daudz un haotiski. Vispirms jau klasiķus, varbūt ari kādu tālaika rakstnieka darbu. Tēvs nes uz mājām grāmatas, kuras ir jāiesien; viņš pats pērk lētos, audzinošos “kopotos rakstus” par naudu, ko nopelna ar palīgstundām. Remarks sapņo par dzejnieka slavu. “Es lasīju daudz un bez izvēles. Līdz atklāju Kellera “Zaļo Heinrihu”.” Grāmatas viņu pavadīja visu mūžu, lai kur ari viņš būtu. “Viss Vācijas klasiskais un romantiskais periods man bija kā brīnums,” stāsta sešdesmit piecus gadus vecais Remarks kādā televīzijas intervijā. “Šīs grāmatas man bija līdzi visur, es tās lasīju, pat šķērsojot jūru. Eihendorfs, piemēram, man dīvainā kārtā bija tas rakstnieks, kura darbi ārkārtīgi labi derēja, sēžot pie aptiekas kailajā gaismā, skumjajā gaismā, tātad, tur sēžot un īsti nemākot angļu valodu, runājot angliski apmēram 7 gadus veca bērna līmenī un aptuveni tikpat daudz ari saprotot. Tad es paņēmu kādu Eihendorfa sējumu, “Nelietdera dzīves stāstu” vai kaut ko līdzīgu, vai ari tikai pāris dzejoļu krājumu. Starp citu, ceļojumos es vienmēr esmu ņēmis līdzi ļoti daudz dzejoļu krājumu. Tas bija ekstrakts, tas bija skaistākais, ko varēja paņemt līdzi no Vācijas.” Viņš nekad nav bijis literatūras teorētiķis, tikai tāds lasītājs, kas lasa ar baudu. Literatūra bija Remarka vientuļo stundu maize, tā rakstnieku vairs nelaida vaļā, kopš viņš jaunības gados bija tai atdevis mazo pirkstiņu.

Remarks ir dzīvīgs, ar fantāziju apveltīts. “Viņš interesējās par visu iespējamo,” pēc gadu desmitiem stāstīs kāds viņa bērnības un jaunības draugs, “vispirms par burvju mākslu, tad atkal par hipnozi. Viņam bija svarīgi tikt apbrīnotam, taisīt teātri.” Remarks labprāt izrāda savas spējas. Drīz vien viņš sāk ļoti pievērst uzmanību tam, lai izskatītos eleganti, sāk moderni ģērbties, un tāds būs visu dzīvi. Kādā fotogrāfijā redzams trīspadsmit gadus vecais Remarks kā manierīgs dendijs lietusmētelī ar platmali un kaklasaiti, skatiens pauž nevērīgu nozīmīgumu, pie sāniem vilku sugas suns Volfs. Fotogrāfijā Remarks izskatās labi, un viņa poza ļauj noprast, ka viņš to apzinās un izbauda.

Taču tā ir tikai viena Remarka rakstura šķautne. Harijs grāfs Keslers pēc 17 gadiem savā dienasgrāmatā raksta: “Viņš man ļoti detalizēti, turklāt vienā paņēmienā, izstāstīja par savu attīstību. Kā zēns, dzīvodams Osnabrikā starp sīkpilsoņiem, viņš ir ļoti cietis, jo neviens nebija spējīgs viņam dot kādu garīgu padomu vai vismaz mājienu. Piecpadsmit gadu vecumā iekalis “Tīrā prāta kritiku”, neko daudz no šī darba nesaprotot. Vislielākais brīnums viņam esot bijis kā tas iespējams, ka viņš vispār eksistē. Grūtsirdīga jaunība, domas par pašnāvību. Tad karš.” Šajos gados Remarks lasīja arī Nīči un Šopenhaueru, un ar šīm grāmatām viņam, iespējams, negāja vieglāk kā ar Kēnigsbergas filozofa darbiem. Tātad jaU toreiz Remarks dzīvoja dubultu dzīvi: labprāt atradās uzmanības centrā, bija apveltīts ar humoru, elegants, taču ari vientuļš, melanholisks un depresīvu noskaņu pārņemts. Nekas neparasts cilvēkiem šajā dzīves fāzē. Taču Remarks visu mūžu sliecās uz pašnožēlu. Viņš ļoti jūtīgi attiecās pret savu dzīvi un cieta — kā viņam šķita no nepietiekamas izglītības. Šādas rakstura iezīmes norāda uz pašapziņas trūkumu un ir visai raksturīgas sīkpilsoņu aprindām. Patiesībā viss bija citādi. Remarka neparastā izpratne par mākslu, milzīgais izlasīto grāmatu daudzums, vēlāk tik attīstītais politiski sabiedriskais pasaules redzējums liecina par lielu sapratni un plašām zināšanām. Un tomēr Remarka gaušanās par garīgo izolāciju jaunības gados gluži nepamatota nav. Tā viņu ir izveidojusi un radījusi izjūtu, ka viņš ir savrupnieks, tāpat šeit varētu sakņoties viņa “vientulība”.

Remarkam tik svarīgās nodarbes lasīšana, mūzika, glezniecība aizsākās tad, kad 1912. gadā viņš četrpadsmit gadu vecumā kļuva par katoļu sagatavošanas skolas audzēkni. Remarks tika uzņemts trīsgadīgā sākuma apmācībā, kas deva tiesības pēc tās beigšanas iekļūt katoļu skolotāju seminārā un nākotnē iegūt tiesības strādāt par tautskolotāju. Tā amatnieka dēlam bija vienīgā iespēja tikt pie labākas izglītības, jo par šo zem baznīcas jumta ierīkotās institūcijas sniegto izglītību vecākiem nebija jāmaksā skolas nauda.

Skola Vilhelma Vācijas laikā bija kultūras cīņa. Baznīcas, īpaši Pāvesta baznīca, stingri turējās pie savas gadsimtiem senās izglītības privilēģijas. No viņu skolu absolventu vidus nāca baznīcēnu rindu papildinājums, mācītāji un priesteri, konfesionāli saistītie skolotāji. Vācija jau sen bija uzsākusi sekularizācijas ceļu, asā politiskā cīņā cenšoties panākt skolas reformu. Modernā valsts šajos jautājumos kļuva par ienaidnieci Romai, kura zināja, cik daudz varas baznīcai nāksies zaudēt, ja tās ietekme uz jauno cilvēku garīgo attīstību tiks ievērojami mazināta. Šīs cīņas turpinājās līdz pat Veimāras republikas dibināšanai.

Turklāt Vilhelma laikā tautskolās valdīja izteikts pilsētas lauku nodevu gars. Līdz 1914. gadam vairāk nekā 80 procentu visu tautskolu atradās lauku draudzēs, 1911. gadā vēl labi, ja trešā daļa visu skolu bija ar viengadīgu apmācību. Vairāk nekā 70 procentu skolu vienam skolotājam bija jāmāca no 120 līdz 200 bērnu. Osnabrikā bija nedaudz labāka situācija, taču skaitļi tik un tā norāda uz to, ka izglītība, kādu baudīja Remarks, bija nepietiekama.

1908. gadā Osnabrikas baznīcas vadītās tautskolas kļūst par valsts skolām. 1903. gadā dibinātā katoļu sagatavošanas skola “toreiz atradās vecpilsētas ieliņu labirintā, aiz Marijas baznīcas, kādā neievērojamā celtnē… Šai iestādei bija tiesības saviem audzēkņiem pēc nokārtotiem gala eksāmeniem izsniegt diplomu uzņemšanai seminārā, kamēr sagatavošanas iestādes audzēkņiem bija jākārto uzņemšanas eksāmens.” Skolu Pētera Remarka dēls absolvēja bez lielām grūtībām un 1912. gadā kļuva par Osnabrikas katoļu skolotāju semināra “studentu”. Šī 1838. gadā pēc bīskapa rīkojuma dibinātā iestāde atradās vecajā Doma skolā. 1907. gadā tās vadību pārņēma pilsēta, un prūši atļāva Brinka ielā uzbūvēt jaunu semināra ēku, kuru pēc atgriešanās no kara vienreiz apmeklēja ari Remarks.

Tātad vairākus gadus ilgusī jaunekļa izglītošana, kuras mērķis bija viņu izveidot par kārtīgu sabiedrības locekli, atradās vācu katolicisma ēnā. Dīvainā kārtā šis fakts uz Remarku nav atstājis nekādu iespaidu. Par šaubām attiecībā uz ticības lietām viņš vēlāk klusēs (tas neizslēdz, ka jaunībā viņam tādas tomēr ir bijušas), rakstnieka romānos katolicisms vai reliģiski jautājumi gandrīz nav skarti. Katrā gadījumā tie parādās kā dzīves filozofijas disputi, piemēram, romānā “Melnais obelisks”, kad vikārs Bodendīks ziņkārīgajam varonim Ludvigam Bodmeram bagātīgas maltītes laikā, kur netrūkst lielisku vīnu, atklāj savus krietnos un pašsaprotamos ticības pamatus. Pēc gada 1927. gada 1. februārī Remarks pavisam klusu izstāsies no baznīcas (tajā pašā dienā viņa toreizējā sieva Juta Cambona pametīs luterisko baznīcu).

Pilsētas ģimnāzijas Remarkam bija neaizsniedzamas finansiālu apsvērumu dē), viņš nebija pat pabeidzis vidusskolu, tātad vienīgais ceļš veda uz katoļu skolotāju semināru. Vecāku godkāre dēlam lika nolīdzināt ceļu uz solīdo vidusšķiru. Viņam bija jākļūst par skolotāju ar tiesībām pensionēties, bez kāda sakara ar strādnieku šķiru.

Remarks padevās nekas neliecina par to, ka viņš būtu pretojies. Taču tagad viņa dzīves pamatu veidoja literatūra, māksla un mūzika. Osnabrikā dzīvoja gleznotājs, dzejnieks un dziesmu draugs Fricis Herstemeiers. Mākslas vēsture (ne jau gluži bez iemesla) viņu ir atstājusi neievērotu, bet toreiz šis 33 gadus vecais vīrietis, kurš staigāja pa pilsētu ar lielu mākslinieka kaklasaiti ap kaklu, platmali ar nokarenām malām galvā un izlikās par bohēmieti, viņa jauneklīgajiem apbrīnotājiem noteikti šķita harismātiska personība. Sajūsmināti, iemīlējušies mākslā un pubertātes vecuma ideālu pārņemti, viņi pulcējās ap gleznotāju, kurš reiz bija devies pārgājienā pa Vāciju un Itāliju un kura klusās dabas, portreti un gleznas ar ziediem atgādināja par romantisma laikmetu. Nelielajā jumta istabiņā Iibiga ielā 31 "sapņu būdā” viņi satikās, lasīja dzejoļus, dziedāja dziesmas, filozofēja par mākslu un dzīvi, nedomādami par tikko kā sākušos karu un jauno, satraucošo literatūras, mūzikas vai glezniecības stilu modernismu. “Cik mājīgi un ērti bija atrasties šajā zeltaini brūnajā istabā, kuru maigi apgaismoja sarkanīgās lampas gaisma, un tam klāt vēl nāca jaunība, skaistums un prieks, bet visam pāri klājās atvadu skumjā dvesma.” “Kad ziemā sarkanā saule pazuda aiz sniega mākoņiem, nakts vēji sāka pūst skaļāk un sniegpārsliņas virpuļot tumstošajā ziemas naktī, un sniegs aizvien biezākā kārtā pārklāja jumta logu [..] tad zelta lampa viena

pati izstaroja gaismu stūros bija tumsa, mēs saspiedāmies ciešāk, un mūsu dvēseles sāka vibrēt. Uz krāsns čurkstēdami cepās āboli, un to smarža patīkami izplatījās pa visu istabu, apņemot un izskaistinot [..] ari vara Bēthovenu istabas stūri. Jā, Bēthovena stūris. Friča glezna “Pavasara sonāte”, brīnišķīgs asējums, brūnais dejotājs, pēcnāves maska ar mūžīgajiem zaļumiem gar tās malām un ziedi, upuris tas bija svarīgākais, kas atradās Bēthovena stūrī.” Remarks šajā diehasgrāmatas ierakstā ar “dzejnieka sāpēm” tāds nu toreiz bija stils, ja reiz bija sajusts augstās mākslas aicinājums sēro pēc zudušā laika “sapņu būdā”; varbūt patiešām tā ari notika reizēs, kad jaunie cilvēki bija sapulcējušies pie Herstemeiera.

Šajā draugu lokā, kuram Remarks pievienojās 1916. gada pavasari, viņam atklājas dzīves ideāli māksla, skaistums, erotika un izlaušanās no sīkpilsoniskajām aprindām, kurās viņš bija uzaudzis. Herstemeiers ir nakts kultūras, kura ap gadsimtu miju ir uzplaukusi pilnos ziedos, piekritējs. Tiek propagandēta un, iespējams, arī praktizēta brīvā seksualitāte. Estētika ir pāri visam, un miesa, šis pēcviduslaiku kristīgo Rietumu tabu, piedzīvo savu atdzimšanu. Herstemeiers ar savu dabas un brīvās ķermeņa kultūras apjūsmošanu nekādā gadījumā nav īpaši oriģināls. Toreiz sākās jaunatnes trauksmainās kustības laikmets, “Klejotājputni” kļuva par ideoloģiju, par mēģinājumu atbrīvoties no 19. gadsimta mietpilsoniskās pelējuma kārtas. Mugursomu plecos, dziedot dziesmas, deklamējot Šilleru un lasot Nīči, jaunatne devās mežu un pļavu vientulībā. Tā bija sacelšanās pret it kā tik stingri iekārtoto pasauli, kur pieaugušie dzīvo pēc noteiktiem likumiem, cildina visu materiālo un sapņo par “pasaules politiku”. “Mūsu tik sakārtotajā laikā,” Remarks raksta savas dienasgrāmatas beigās par šo ļoti nozīmīgo savas dzīves posmu, “kad tika mīlēts pēc pavēles un priekšrakstiem, kad valstij, baznīcai un radiem nebija nekādu iebildumu, ja mīlestība bija normas robežās un praktiska, es jutos kā mūžīgais svešinieks un meklētājs.”

Herstemeiers un viņa draugu loks nepieder “Klejotājputnu” kustībai, taču laika garam viņi klausa. Viņu iecienītākā avīze ir Die Schцnheit, tās lappuses rotā arī kailfoto, un tajā tiek apspriests sports un ķermeņa higiēna. Taču par visu vairāk viņus saista māksla, nevis kareivīgā apmātība ar vīrišķību, kas drīz vien šajā jaunatnes kustībā gūst virsroku un daudziem tās piekritējiem ar sajūsmu liek doties karā. Pavisam brīvs no tā “sapņu būdas” draugu loks gan nav. Jo ķermeņa un dabas himnu ēnas puse ir rasisms. Drēzdenes izdevniecības Verlag der Schцnheit programmā, kur iznāk šis žurnāls un pēc dažiem gadiem tiks drukāts Remarka pirmais romāns, ir atrodami tādi jēdzieni kā “rasu higiēna” vai “cildenas rases cilvēka ar āriskām asinīm un āriskiem instinktiem radīšana”. Ari jaunajam Remarkam šāda veida domāšana, pēc visa spriežot, gluži sveša nav.

“Sapņu būdas” apmeklētāju vidū blakus nākamajam rakstniekam ir vēl tikai divi, kas pilnībā sevi ziedo mākslai: Fricis Erpenbeks aktieris, dramaturgs un kriminālromānu autors, un Fridrihs Fordemberge gleznotājs, pēc Otrā pasaules kara Ķelnes mākslas arodskolas skolotājs. Viņš uztur virspusējus kontaktus ar vēlāk tik daudzkārt pieminēto romānu rakstnieku. Par “sapņu būdas” laiku viņš raksta: “Mēs bijām jauni un sajūsmināti par mākslu un visu skaisto un brīnišķo. [..] mēs satikāmies kad bijām Osnabrikā vai ik dienas.”

Fricis Herstemeiers mirst 1918. gada 6. martā. Viņa pāragrā nāve tikai 35 gadu vecumā Remarka dzīvē izraisa dziļu krīzi. Šajā laikā Remarks ir lazaretē Dīsburgā. Viņš ir redzējis, kā frontē mirst lielas ļaužu masas, un neilgi pirms tam, 1917. gada septembrī, ir mirusi viņa māte. Remarka dzīvē ir ienākusi nāve, un tā viņa domās paliks uz visiem laikiem, tā iespiedīsies viņa zemapziņā un noteiks daudzu viņa romānu varoņu melanholisko pamatnoskaņu. Reizē ar Herstemeieru viņš zaudē savu pubertātes gadu svarīgāko personu, ar kuru jūtas garīgi saistīts. Remarks Herstemeieru ir dievinājis mīlējis gan viņu, gan viņa dzīvesstilu, viņa domu pasauli uztvēris kā savu ideālu un pielūdzis to savā jauneklīgajā naivitātē. Viņa bērēs Brēmenē Remarks spēlē ērģeles, un dienasgrāmatas ierakstos šis zaudējums ir atspoguļots daudz reižu. “Vēl aizvien manī deg sāpes par tevi, Frici, vēl aizvien brūce asiņo.” “Nebeidzamās ilgas pēc tevis atkal atgriežas, Frici. Pēdējos divos gados es tevi esmu redzējis labi, ja piecas dienas, un tad vēl mani nospieda skumjas par mātes nāvi. Bet kā es gribēju visu tavu mīlestību un labestību atlīdzināt tagad es esmu kļuvis nobriedušāks. Frici!”

“Sapņu būdu” Remarks nespēj aizmirst. Viņa pirmā romāna centrā būs “sapņu būda” un cilvēki, kurus viņš tur satika. Dzīves standarts, kāds Remarkam pavērās šajā draugu lokā, viņu pilnībā nepametīs nekad. Draudzība, māksla, mīlestība, zaudējums tie ir viņa darbos daudzkārt variētie pieturas punkti. Viņa vēlākie romāni ir tematiski tāli no “sapņu būdas” noskaņām, tomēr rakstnieka romantiskā stīga, rezignētā, reizēm sentimentāli attēlotā varoņu savrupnieka pozīcija, ilgas pēc biedriskuma un mīļa partnera norāda uz sapņainām stundām Osnabrikā LIbiga ielā. “Lielākā daļa cilvēku tikpat kā nespēj brīvi un augstu uzlidot savā gara pasaulē.” To Remarks raksta, vēl pilnībā atrodoties Herstemeiera ietekmē. Un tomēr, par spīti sāpēm, augstprātībai un nedaudz samocītajai valodai, viņam aizvien būs tuva īsta vīrieša stāja. Kam ir tik augsti mērķi, tam reālajā dzīvē nereti ir grūti noturēt līdzsvaru.

Šajā laikā Remarks pasniedz klavierstundas, satiek savu “pirmo mīlestību” viņas vārds ir Ērika Hāze, ari viņa viesojas “sapņu būdā” un var būt, ka viņš jau ir sācis rakstīt arī dzejoļus. “1915./16. gadā es gāju pie Remarka uz klavierstundām,” stāsta viens no viņa kādreizējiem skolniekiem. “Viņam bija vairāki skolēni, ari meitenes, kas bieži vien, kad es atnācu, viņa istabu atstāja stipri sasarkušas. R. par stundām neprasīja daudz naudas, tās bija jautras, un ari viņš pats bija dzīvīgs un jautrs cilvēks.”

Skola šajā laikā Remarkam, šķiet, kļuvusi blakuslieta. Mācību viela ir tāla no tā, kas viņam šķiet svarīgs. Taču Remarks par to daudz neuztraucas mācības, arī skolotāju seminārā, viņam padodas viegli. Remarku neuztrauc pat tas, ka, iestājoties seminārā, viņam un tēvam ir jāparaksta dokuments, kas nosaka: gadījumā, ja viņš semināru pametīs pirms laika, vecāki apņemas “samaksāt trīsdesmit markas par katru tajā pavadīto pusgadu”. Viņam prātā neienāca nekādas dtas domas attiecībā uz šo pienākumu. Jo nauda bija jāmaksā ari gadījumā, M ja es pirmos piecus gadus pēc pirmā eksāmena nokārtošanas atteiktos pieņemt darbu sabiedriskā mācību iestādē pēc attiedgās provinces vai centrālās pārvaldes ieteikuma”. Agrīnajā Veimāras laikā veselu gadu pēc eksāmena nokārtošanas Remarks mocīsies kādā skolā, tad atmetīs šim nemīlamajam amatam ar roku. Par naudas atmaksu iestādēm nekas nav zināms.

Skolasbiedru vai draugu atmiņas par Remarku, kas uzrakstītas pēc gadu desmitiem, ir ļoti atšķirīgas. Jau nedaudz esam tās dtējuši: sapņains, dzīvespriedgs vai atturīgs tā viņš visbiežāk tiek raksturots atmiņās par šiem gadiem. “Kad Ērihs apmeklēja semināru, viņš bija kluss, ārēji nemanāms, savukārt garīgā ziņā ļoti dzīvīgs, jau spēja patstāvīgi domāt… Viņš daudz lasīja… Viņam bija draugi mākslinieku un mūziķu aprindās, kas pulcējās ap gleznotāju Herstemeieru.” Remarkam piemita no visa pa druskai, kā jau tas parasti mēdz būt agrīnā jaunībā, viņš bija pakļauts dažādām noskaņu maiņām, viņš meklēja savu ceļu, kura virziens bija miglā tīts. Tā tas bija līdz 1916. gada novembrim. l&d Remarka dzīvē notika pārmaiņas.

Jau sen kā bija sādes karš. Vādeši to, kā zināms, bija apsveikuši ar skaļām urravām. Taču drīz vien nāca pamošanās, sēru sludinājumi laikrakstos aizņēma arvien vairāk vietas, tautas apgāde ar pārtiku pasliktinājās. Kā sešpadsmitgadīgais Remarks reaģēja uz 1914. gada 1. augustu, nav zināms. Iespējams, bez mutuļojošām emocijām. Politika viņu neinteresēja. Un tomēr Remarks, kā vēl trīs klasesbiedri, brīvprātīgi piesakās zaldātos. Pakalpojums tēvzemei. Visādā ziņā 1930. gadā kādā intervijā Remarks sīki raksturo savu toreizējo “tēvzemes mīlestību” un “entuziasmu”, kā vadīts viņš devās karā. Taču jau*1930. gadā, kad tikko kā bija iznācis romāns “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, viņam bija jāaizstāvas pret savu ienaidnieku ļaunajiem uzbrukumiem.

1916. gada jūnijā parādās viņa pirmā publikācija. Tās nosaukums ir “Par jaunatnes aizsardzības organizācijas priekiem un pūliņiem”, un to nodrukā avīzes Blatt fьr die Jugend Osnabrьcks un Heimatfreund. Remarks šo rakstu iesniedza konkursa kārtībā, kura uzdevums acīmredzot bija neļaut apdzist Osnabrikas jauno vīriešu pretošanās sparam un kara patriotismam. Zaudējumi frontē jau 1916. gadā bija tik milzīgi, ka iespēja nodrošināt fronti ar pietiekami lieliem papildspēkiem bija kļuvusi par militārās izdzīvošanas jautājumu. Iesaucamie kļuva aizvien jaunāki vai arī vecāki. Kurš vēl nebija zaldāts, tam dažādos aizsardzības vingrinājumos bija jāiemācās vai nu nogalināt, vai būt par nogalināšanas upuri. Jaunatnes pašaizsardzības kustība bija obligāta visiem, kas nepiederēja pie “Klejotājputnu” vai skautu organizācijas. Zemessardzes dalībnieki nedēļas beigās trenēja šīs pusmilitārās organizācijas.

Remarka pirmais raksts par jaunatnes pašaizsardzības organizācijas “manevriem” ir interesants ar to, ka viņš, par spīti nepārprotamajai “piedzīvojumu kārei”, neko nerunā par šim laikam tik ierasto kara apoloģēto šovinismu. Jaunā autora valoda ir dzīva, un šis Karla Maija grāmatu lasītājs notikumus attēlo bez aizspriedumiem. Patiesi Remarka dotības, valodas stils, distancēšanās no notikumiem jau ļauj nojaust kaut ko no 13 gadus vēlāk sarakstītā romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” gaisotnes. “Būdami bez elpas un klausīdamies vaļā mutēm, mēs stāvam plaši ieplestām acīm un cenšamies tumsā kaut ko saskatīt. Ēnas, garas un spokainas, pamazām izzūd. Tur! Blīkš! Blākš! “Kuš!” “Mierīgi!” Skumji pūš vējš un skūpsta kāda vientuļa vītola lapas pie melnā dīķa. “Tur! Atkal.” “Kuš!” Es drudžainā satraukumā stāvu, atspiedies pret ozola stumbru, ar skatu ieurbies tumsā; un atkal. Blīkš! Blākš! Tie nāk. Mans Dievs, kur ir pārējie? Vai esmu palicis viens? Kur viņi ir? Es viņus vairs neredzu, un tur, pavisam tuvu, atkal lūst kāds zariņš, zars vējš sāk trakot un locīt brakšķošos zarus. Vai būšu kļūdījies? Nē, atkal, atkal vai tur no tumšajiem kokiem neatdalās kāds stāvs? Patiešām! Ēna nāk man tuvāk un tuvāk. Es satveru ciešāk savu korķa pistoli un, satraukumā drebēdams, piespiežos pie stumbra. Tuvāk un tuvāk. Man būtu jākliedz, taču mana mute ir sausa, sviedri izspiežas uz pieres, es pielecu kājās un izgrūžu aizsmakušu kliedzienu. Stāvu kādas vecas māmiņas priekšā, kas izbrīnījusies mani uzlūko. Mani pārņem vārdos neizsakāms nespēks, un man ir jāatspiežas pret koku.”

Vācu varoņi šādu mazdūšību neizrāda, un mēs vēl vairākos Remarka romānos izlasīsim rindas, kas ļoti līdzināsies šeit lasāmajām. Valodas ziņā, protams, noslīpēts, taču šis vairāk nekā divas lappuses garais pirmais darbs, par spīti romantiskajiem dabas motīviem, kas to caurvij, ir pārsteidzoši tāls no tā pārspīlēti patētiskā stila, kādā šis jaunais cilvēks pēc trim gadiem sarakstīs savu romānu “Sapņu būda”.

1916. gada 21. novembrī Remarks kļūst par zaldātu. Karš jau sen ir zaudēts. Patiesībā karš bija zaudēts jau dažas nedēļas pēc tā sākuma. Lielais mēģinājums saņemt pretinieku spīlēs un īsā laikā pieveikt Franciju izgāzās pie Marnas. Kauja gan bija neizšķirta, taču vācu ofensīva atdūrās pret franču un angļu sīvu pretestību. Līdz ar to tas nozīmēja Vācijas stratēģisku sakāvi. Tā kā, sekojot kādreizējā Prūsijas-Vācijas ģenerālštāba vadītāja Alfrēda grāfa fon Šlīfena plāna uzmetumam, karš sākās ar uzbrukumu neitrālajai Beļģijai, tad atkrita cerības turpmāko politisko un militāro vadību uzticēt Berlīnei: Anglija kā sabiedrotā nostājās Francijas pusē. Bismarka murgs bija kļuvis par īstenību, impērija karoja divās frontēs. Rietumu frontē attīstījās sīksts pozīciju karš, kurā abas puses cieta ārkārtīgi lielus zaudējumus un kura asiņainā simbola vārds bija Fērdene.

Četrus mēnešus pēc Remarka iesaukšanas karā impērijas vadība izšķīrās par neierobežotu zemūdeņu karu. Vācu zemūdenes tagad bez brīdinājuma uzbruka arī civiliem kuģiem, un 1917. gada 6. aprīlī, kā jau bija sagaidāms, tas lika karā iesaistīties arī Savienotajām Valstīm. Reizē ar to Vācijas pretinieki varēja rēķināties ar praktiski neizsmeļamajiem Amerikas resursiem, kamēr Vācijas iedzīvotāju apgāde dramatiski pasliktinājās un ieroču ražošana tik tikko spēja izlīdzināt milzīgos zaudējumus frontē. Vismaz raugoties uz šo spēku sadalījumu no Vācijas puses, vienīgā saprātīgā rīcība būtu bijusi karu izbeigt. Patiesībā notika tieši pretējais: līdz pat 1918. gada beigām militāristi, politiķi un rūpnieki skandināja par “Zigfrīdiem” un izvirzīja nepamatotas teritoriālās prasības, bez kurām viņi nekādā gadījumā neesot gatavi mieram.

Kara beigām atvirzoties arvien tālāk, sāka mainīties arī iekšpolitiskie varas apstākļi. Kanclers Betmans Holvegs tika gāzts, armijas augstākā virspavēlniecība ar Hindenburgu un Lūdendorfu priekšgalā tagad pārņēma ari valsts politisko vadību. Lielīgais ķeizars jau kara sākumā bija praktiski zaudējis savu politisko nozīmi. Vācijas elite, kam bija izšķiroša loma, augstprātīgi pārvērtējot impērijas spēkus un cenšoties veidot “pasaules politiku”, un visbeidzot 1914. gada vasarā vieglprātīgi izprovocējot karu, tagad uz ierakumiem sūtīja divīziju pēc divīzijas, ļaujot tām tur noasiņot, kaut gan uz uzvaru vairs nebija ne mazāko cerību. Tā bija bezatbildīga rīcība, noziegums ar tālejošām sekām.

Uz šī fona sākās Remarka zaldāta dzīve, un noskaņa frontē, kur jaunais rekrūtis pavadīs vairākas nedēļas, atstās uz viņu izšķirošu iespaidu. Kamēr dzimtenē kara propagandas pieviltie un uztura nepietiekamības izmocītie stratēģi pie krogus galda vēl aizvien sapņo par uzvaru, ierakumos aizvien vairāk sāk izplatīties fatālisms un rezignācija. Vācu karaspēka zaldāti ar augošu sarūgtinājumu noraugās, cik ļoti pārāka pār viņējo ir ienaidnieka ieroču, munīcijas un uzturlīdzekļu apgāde. Gņas spars nav salaužams līdz pat 1918. gadam, savukārt ilgas pēc miera armijā kļūst aizvien lielākas. Tā patiešām ir zudusī paaudze, kas bezjēdzīgi un nežēlīgi tiek sūtīta lielgabalu viesuļugunī. Remarks savos romānos stāstīs par zaldātiem šajā karā un to cilvēku psihiskajiem un mentālajiem traucējumiem, kuri izglābās un dzīvoja Veimāras republikā un ar kuru palīdzību Vācija piedzīvoja otru katastrofu. Viņam kā nevienam citam tālaika rakstniekam izdodas kļūt par savu nelietīgi izmantoto un pievilto laikabiedru balsi. Jau tikai romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” milzīgie panākumi norāda uz to, cik precīzi Remarks ir mācējis literārā darbā atspoguļot kara laiku, tā iedarbību uz cilvēkiem un izraisītās sekas. Romāna noskaņa un tonis precīzi raksturo vēlīno Veimāras republikas fazi, tas izskaidro arī milzīgo naidu, ar kādu grāmatu uzņēma nacionālistiski noskaņotie labējie.

Remarks pats personīgi ir piedzīvojis ļoti maz no tā, ko viņš pēc desmit gadiem attēlos savā slavenākajā romānā. Viņš nav piedalījies ne cīņās ierakumos, ne triecienuzbrukumos, kaut arī viņa rota, protams, vairākkārt tika intensīvi apšaudīta. Remarks bija frontes aizmugurē. Rota, uz kuru viņš tika nosūtīts, nodarbojās ar sagrautu dzelzceļa posmu atjaunošanu, ar telefonlīniju ievilkšanu, dzeloņdrāšu žogu uzstādīšanu pie ierakumiem un munīcijas neitralizēšanu. Kādu laiku Remarks arī darbojās telefona dienestā. Tas viss bija gan bīstami, gan grūti. Nāve daudzus savus upurus atrada arī rotās, kas būvēja nocietinājumus.

Zaldāta dzīve sākas ar parasto rekrūšu trenkāšanu apmācības mēnešu laikā, un to Remarks pabeidza Osnabrikas Kaprivi kazarmās. Šie absurdie nonāvēšanas un izdzīvošanas treniņi turpinās Līneburgas silā un mācību nometnē Cellē. Remarkam vairākas reizes piešķir atvaļinājumu, lai viņš vasētu apciemot savu smagi slimo māti Osnabrikā. 1917. gada 12. jūnijā viņš tiek nosūtīts uz Rietumu fronti.

Nedaudzās saglabātās atmiņas par zaldātu Remarku liecina, ka viņš, pēc visa spriežot, ir iemantojis frontes biedru cieņu un simpātijas ar saviem hipnozes trikiem, klavieru spēlēšanu un biedrisko izturēšanos. “Es piederēju pie tiem pašiem kaprāļiem, kā rekr. depo. Remarks bija izpalīdzīgs un laipns, viņš gulēja tajā pašā policijas iecirkņa istabā, kur es, kad biju saslimis. Viņš mocījās ar sāpīgu augoni, kuru tomēr izdevās izārstēt.” Kāds Remarka kara līdzgaitnieks stāsta: “Kaujas laukā R. bija mans labākais draugs, viņš nekad nezaudēja mieru, mēs kopā esam apstrādājuši ne vienu vien dzeloņdrāšu rulli. Arī citi zaldāti viņu ļoti cienīja.”

Remarkam, bez šaubām, palaimējās. Sešas nedēļas pēc ierašanās Flandrijā viņš tiek pārcelts uz Ipras fronti, tur tiek ievainots, un līdz ar to viņa frontinieka gaitas beidzas. Iepriekšējās nedēļās viņš tiek nosūtīts uz dažādām ierakumu rotām, kur sastop arī dažu labu Osnabrikas skolasbiedru. Dažus notikumus, kurus lasītājs atklāj Remarka romānā par karu, rakstnieks šajā īsajā laika periodā ir vai nu novērojis, vai patiešām piedzīvojis piemēram, to, ka Pauls Beimers uz muguras nogādā savu frontes biedru Katčinski (Katu) pārsiešanas punktā. Hanss Gerds Rābe norāda uz rakstnieka skolasbiedru Troski, kuru, smagi ievainotu, Remarks iznes no kaujas lauka un kurš pēc vairākām nedēļām no gūtajiem ievainojumiem mirst. Rakstnieks šo piedzīvojumu tā dramatizēs, ka liek Katam mirt jau pa ceļam uz pārsiešanas punktu. Pauls Beimers nav pamanījis, ka, transportējot Katu, viņam ir trāpījusi granātas šķemba. Dažas personas no Remarka paziņu loka dziļi skar tas, kā viņš ir attēlojis romāna varoņus; zaldātu cinisma pilno noskaņojumu, ko papildina grotesks humors, precīzais novērotājs Remarks ir uztvēris lieliski.

“Situācijas manās grāmatās ir patiesas, es pats tās esmu piedzīvojis…” Remarks stāsta intervijā 1929. gadā, kad romāns “Rietumu frontē bez pārmaiņām” ir ieguvis sensacionālu slavu. Uz sevi attiecināt romāna notikumus, protams, nebija pareizi, kaut arī izdevniecība Ullstein savā plašajā reklāmas kampaņā attiecībā uz pilnīgi nezināma autora “kara grāmatu” atstāj tādu iespaidu vai vismaz nerunā tam pretī. Kāpēc rakstnieks un izdevniecība radīja šo leģendu, būs stāstīts vienā no turpmākajām nodaļām. Katrā gadījumā Remarks ir redzējis karu un tā šausmas, un tas ir galvenais priekšnoteikums, lai pēc desmit gadiem viņš spētu to mākslinieciski attēlot, pārliecinot lasītājus visā pasaulē.

Vēstulēs, kuras Remarks raksta pēc ievainojuma no Dīsburgas lazaretes, tāpat dienasgrāmatā, kuru viņš sāk 1918. gada augustā, frontes piedzīvojumi gandrīz nemaz nav pieminēti. Remarks rīmā ar frontes biedriem, lietojot apzināti vaļīgo kareivju žargonu, kurā nav ne miņas no sašutuma un protesta. Privātajos pierakstos valda “sapņu būdas” noskaņas un mīlētājam raksturīga stostīšanās. Šajā laikā viņš sāk rakstīt romānu par karu, taču drīz vien rakstīšanu pārtrauc.

Iespējams, Friča Herstemeiera nāve Remarku ir tik dziļi satriekusi, ka aizēno visu pārējo, tātad ari karu. Nolicis pie malas šī romāna uzmetuma nedaudzās lappuses, Remarks sāk darbu pie romāna “Sapņu būda”. Šis darbs kļūst par himnu laikam, kas ir pilnībā zudis, un tik ļoti apraudātajam mentoram. Friča Herstemeiera zaudējums Remarkam nozīmē lūzuma punktu, tās ir atvadas no jaunības un ideālistiski romantiskajiem sapņiem, kas to pavadīja.

Kari ne tikai nonāvē cilvēkus un nes milzīgus materiālos zaudējumus zaldātiem, kas ir atgriezušies mājās, tie izraisa dziļas psihozes. Pārdzīvotās šausmas bieži vien tiek iekapsulētas un izspiestas no apziņas. 1929. gadā pēc romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” izdošanas Remarks stāsta kādā intervijā: “Mani nomāc ne jau skati vai pārdz^oto šausmu vīzijas, bet gan kopējais tukšuma, skepses un nemiera stāvoklis. Agrāk es nekad nebiju domājis rakstīt par karu… Mani mocīja diezgan pamatīgas izmisuma lēkmes. Mēģinot tās pārvarēt, es pamazām ļoti apzināti un sistemātiski sāku meklēt savas depresijas cēloņus. Šīs analīzes rezultātā nonācu pie karā pārdzīvotā. Es novēroju, ka kaut kas ļoti līdzīgs notiek arī ar daudziem maniem paziņām un draugiem. Mēs visi bijām un bieži vien esam vēl tagad nemierīgi, bezmērķīgi, brīžam eksaltēti, brīžam vienaldzīgi, bet savā dziļākajā būtībā skumji. Kara ēna satumsa virs mums tieši tajos brīžos, kad mēs par to vismazāk domājām. Tieši tajā dienā, kad man ienāca prātā šī doma, es, ilgi nedomājot, sāku rakstīt.”

Tā atkal ir pašreklāma un iekļaujas Ullstein rīkotajā topošā romāna reklāmas kampaņā. Jo tik spontāni un bez apdomāšanās tas noteikti nenotika. Romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” koncepciju Remarks izstrādāja ļoti precīzi un nekādā gadījumā ne “ilgi nedomājot”. Taču dziļāku patiesību par sevi un daļu savas paaudzes viņš šajos teikumos tomēr ir izteicis. Neskatoties uz Herstemeiera nāvi, ko Remarks uztvēra kā personisko traģēdiju, viņš nebija spējīgs tūlīt pēc kara tuvoties šim tematam. To vēl vairāk apstiprina tikko kā iesāktais romāns “Sapņu būda”. Šī darba konceptuāli un stilistiski vājās vietas ir tik labi pamanāmas, ka grūti iedomāties Remarku jau šajā laikā rakstām kaut cik pieņemamu grāmatu par karu.

Lai kā arī būtu vērtējami iepriekš minētie Remarka izteikumi, interesanti ir tas, ka dts slavens Veimāras rakstnieks ir izteicies ļoti līdzīgi. Arnolds Cveigs savu romānu “Strīds par seržantu Grišu” arī sarakstīja vairākus gadus pēc kara. Tas gan nekļuva tik slavens kā Remarka grāmata, kas iznāca vēlāk, bet tomēr nostiprināja Cveiga slavu. Šis ebreju autors tāpat kā Remarks tika iesaukts Rietumu frontes aizmugurē, un pēc četriem gadiem atgriezās dzimtenē kā zaldāts, kas cieš no ilgstošas depresijas. Cveigs vairākkārt ir uzsvēris, ka par karu viņš spēj rakstīt tikai pēc ilgāka laika un pēc psihoanalīzes seansiem. Paralēles ar Remarka izteikumiem ir nepārprotamas. Turklāt šie ieraksti dienasgrāmatā, kas radušies Remarka diskusiju laikā ar psihoanalītiķi Karenu Homiju, atklāj daudzas par aizmirstām uzskatītas traumas no viņa agrākajiem dzīves gadiem, taču tajos nav ne vārda par karu. Tas varētu nozīmēt, ka masu nāves ainas frontē Remarku ir ietekmējušas daudz mazāk, nekā te iezīmēts.

1917. gada vasarā sākās angļu ofensīva Flandrijā. Pirms tās bija nedēļu ilga viesuļuguns uz pozīcijām, kurās atradās Remarks. Pirmajā uzbrukuma dienā 31. jūlijā angļu artilērijas sprostugunī viņš tiek ievainots. Kreisajā kājā, labajā rokā un kaklā ir trāpījušas vairākas granātu šķembas. Remarka Osnabrikas kara biedrs Georgs Midendorfs ir minējis šo notikumu savā dienasgrāmatā: “Pa ceļam uz izpostīto Handceami (kādu Flandrijas ciematu blakus dzelzceļam, kas veda uz Ipru. V. Š.), kur mums bija jāstrādā, bija 6 ievainotie, starp viņiem ari mans mīļotais Remarks… Es viņam uzliku pārsējus, neuzskatot ievainojumus par pārāk smagiem. Kopā ar vēl trim smagi ievainotiem karavīriem viņu mašīnā aizveda uz Svētā Jāzepa laukumu…” Tomēr Remarka ievainojumi izrādījās tik nopietni, ka bija nepieciešams ilgstošs ārstēšanās process. Šis deviņpadsmitgadīgais jauneklis no zaldāta nāves gan bija izbēdzis, taču pasaule, kurā viņš pēc tam atgriezās, bija kļuvusi pavisam dta.

3. NODAĻA *Dzīvība ir viss” (1917-1924)

Arēji Remarks pēdējo mēnešu pārdzīvojumus cenšas apslēpt, lietojot bravūrīgus izteicienus un kara veterānu žargonu. Nedēļas trīs viņš paliek Torhūtas lauku lazaretē.*Tad augusta otrajā pusē tiek aizvests uz Dīsburgu un kļūst par turienes Svētā Vincenta hospitāļa pacientu. Tas ir gaidīšanas laiks, kuru Remarks aizpilda, plānojot nu jau neparedzamo turpmāko dzīvi. Ievainojumi, šķiet, viņu pārāk netraucē. Drīz pēc ierašanās Dīsburgas hospitālī mirst Remarka māte, un ievainotais var braukt uz bērēm Osnabrikā. Tieši dienu pēc ievainojuma viņš savam frontes biedram Georgam Midendorfam bija optimistiski paziņojis: "Atrodos Torhūtas lazaretē un jau šodien došos tālāk. Man gandrīz nekas nekaiš, ievainojumi ir viegli, nekādu sāpju, drīz atgriezīšos.”

Taču notiek pavisam citādi, laime viņu nepamet. Remarks vairākus mēnešus pavada hospitālī, un frontē viņam vairs nav jāatgriežas. Viņš izbauda jaunatgūto brīvību un bezdarbību. Darbojas kantorī, spēlē ievainotajiem klavieres, flirtē ar medmāsām, bet ar direktora meitu un dažām citām sievietēm attiecības ir nopietnākas. "Man klājas ļoti labi. Es staigāju apkārt, varu iziet, kad vien vēlos, saņemu labu ēdienu dārgais draugs, ko vēl vairāk var gribēt! Mans rezerves bataljons ir I. R. 78 Osnabrikā. Bet uz turieni es došos vēlāk! Pagaidām man ir rakstveža vieta kantorī. Un to es tik drīz pamest nedomāju. Nepieciešama laime un nedaudz veiksmes.”

Domās Remarks ir pie tiem, kas vēl atrodas frontē. “Vai turaties pie šautenes laidnes vai darāt ko citu? Vai viņi jau bija iebrukuši ierakumos? Kas vēl ir ievainots? Ko labu dara kaprālis?” Pēc mēneša viņš Midendorfam raksta par kādu smagi ievainotu un kādu kritušu zaldātu, Remarks pazina abus. Viņa izteiksmes veids vēstulēs ir familiārs un šķiet piepacelts, it kā viņš negribētu ļaut izlauzties uz āru savam iekšējam sasprindzinājumam. Vēstuli Remarks paraksta ar iesauku “ķēpātājs”, tā viņu ir nodēvējuši ievainotie nesalasāmā rokraksta dēļ. “Sirsnīgs paldies par kartīti tavējo. Vēl nav sadzijuši ievainojumi manējie. Taču esmu sastapies ar gādību, kas ļaus man vēl ilgāk patinēt vietu hospitālī lazaretīgā. Proti, lakstojos ap lazaretes inspektora visvarenā meitu un ļoti gudri darbojos kā rakstvedis. Un ceru, ja karš neuzmetīs man uz galvas kādu dakstiņu brīnišķīgu vai kādā citā veidā nekrietni nepadarīs par karadienestam derīgu, ziemu auksto pavadīt šeit. Varu iet izstaigāties, kad vien gribu, guļu ar jaukām meičām no Reinas, uzstājos ar koncertiem kā klavieru virtuozs un heku ciest māsiņām no Krusta Sarkanā briesmīgi, un viņas ved mani uz mājām savējām esmu visu mīlēts. Ir man istaba sava ar gultu labu. Komponēju, lasu un bieži domāju par frontes biedriem! Arī dažam labam no viņiem jāizliekas tikpat viltīgam kā man. Atnākt uz kantori un izklaidēties ar inspektora meitu, un pasniegt daktera bērniem klavierstundas. Un lazaretē ir arī lielisks rijamais. Ak, brīnišķīgais cepetis no cūkas! Un vēl aizvien man brūces strutainas !M

Remarks izliekas jautrs, un tāds ari ir, taču kara ainas viņu nepamet. “Nolādēts, kā cilvēks jūtas, aukstumā rakājoties pa šāviņa izrautu bedri, ar salā sastingušām kājām un rokām stāvot postenī un vairs neesot cilvēks vispār! Pirms neilga laika pienāca vilciens ar ievainotajiem no Kambrē. Ari tie puiši ļoti sūdzējās par aukstumu un ledu. Viņiem bija drausmīgi ievainojumi amputācijas, brūces bērna galvas lielumā, sašauti kauli un līdzīgi -, man reizēm tas šķiet kā noziegums, ka es šeit tik jauki sēžu siltumā.M

Ziemassvētkus Remarks nosvin Dīsburgā. “Pa Ziemassvētkiem un Jaungadu es nebiju atvaļinājumā tā aizlieguma dēļ. Taču

Ziemassvētki ari šeit bija ļoti skaisti. Māsu palīdzes ar eņģeļiem un aizdegtu eglīti, daudzām veltēm un dāvanām iebrauca katrā istabā, kur nabaga zēni gulēja savās gultās, aizkustinājumā pat nespējot nodziedāt vecās Ziemassvētku dziesmas. Dažs labs pārvilka ar roku pār acīm, un es redzēju vecākus zēnus, kas raudāja kā bērni un baltajos spilvenos šņukstēja aiz ilgām pēc mājām. Man bija jāpiedalās apdāvināšanā man katram ievainotajam kā dāvana no pilsētas tēviem bija jāpasniedz 3 Af.”

Šajās pirmajās Dīsburgā pavadītajās nedēļās Remarks sāk rakstīt. “Rakstu kaut ko par dzīvi, kāda tā ir tagad. Liela interese, jo top romāns,” viņš ziņo Midendorfam īsi pēc ievešanas lazaretē. Šī piezīme šķiet viennozīmīgi norādām uz to, ka temats, kas vēlāk pārauga romānā “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, viņa domās sāka veidoties jau īsi pēc piedzīvojumiem frontē. Daudzās sarunās ar lazaretē gulošajiem Remarks vāc informāciju, jautā par militāro stāvokli un zaldātu noskaņojumu, un šīs ziņas krājas vēstulēs Midendorfam. Mums ir zināms, ka šo darbu viņš visai drīz pārtrauc. 1918. gada 6. martā ir miris Fricis Herstemeiers, un Remarks sāk rakstīt pavisam ko citu: dzejoļus un romānu “Sapņu būda”, kuru izdod 1920. gadā. Šie pirmie nopietnie mēģinājumi dzejā un prozā viņu raksturo kā romantisku jūsmotāju un pārgudru “filozofu”. Mīļais aizgājējs, pat kapā gulēdams, ietekmē Remarku, viņš nespēj Frici aizmirst. Lai rakstītu romānu par karu, Remarkam pietrūkst spējas distancēties, ari mākslinieciskais briedums vēl nav pietiekami liels.

Līdz 1918. gada oktobra beigām viņš paliek Dīsburgas lazaretē. Aprīlī tiek publicēts viņa pirmais dzejolis. 1ās ir atrodams “sapņu būdas” draugu loka iecienītajā žurnālā Die Schцnheit. Remarks šim dzejolim ir devis nosaukumu “Es un Tu” (tajā ir runāts par dzejnieka draudzību ar Herstemeieru), un tas atbilst patiesībai. Dzejolis ir par sāpēm, un nāve, kurai viņš bijis tik tuvu, ir attēlota romantiskās rindās. Vientuļais ceļinieks naktī, kas bez iebildumiem pieņem savu likteni šis tēls daudzreiz parādīsies arī Remarka vēlākajos darbos. Viņa lirikā velti meklēt jauno, satraucošo ekspresionistisko vai dadaisko valodu, kāda bija Augusta Štramma, Elzes LaskeresŠīleres, jaunā Gotfrīda Benna vai jau agri par ģēniju atzītā Georga Heima dzejojos; pēdējais 1912. gadā divdesmit četru gadu vecumā slidojot noslīka Havelas upē. Remarka dzejoļos nav nekā no Stefana Georges elitāri sameistarotajām himnām vai Hugo fon Hofmanstāla melanholiski skumjajām dziesmām. Tāpat Remarkam sveša ir pārgalvīgi izsmējīgā ielas dziedoņa Vēdekinda vai Morgenštema lirika.

Es un Tu

Man savu ceļu ejot klusumā Pa tumšo nakti, tumšo, tumšo nakti Es neko nejautāju, bēdas nesūdzu nevienam Es esmu vientuļš, ejot šajā klusā naktī.

Tik smeldzes pilns, tik tumšs man šķiet šis ceļš;

Un krūtīs sitas mana jaunā, karstā sirds Es galvu liecu lejup klusēdams Un eju tālāk; zināms vēl nav viss:

Reiz ari man šis ceļš būs beidzies,

Reiz apņems ari mani aukstā nakts.

Un rozes tad zem kājām vītīs,

Bet sveiciens zeltītais T&vs mani svētīs!

Tad krūtīs klusēs visas ilgas Tad visas vēlēšanās izgaisīs Un Lielā Laime, Dziļais Sapnis Tad manu sirdi piepildīs:

Mēs būsim vienoti, mēs Es un Tu!

Kad Remarks uzraksta šos pantus, viņam nav pat divdesmit gadu. Dzejoļi tādās pašās noskaņās tiek iespiesti arī nākamajos mēnešos žurnālā Die Schonheit un viņa dzimtās pilsētas laikrakstā Osnabrticker Tageblatt; pārpublicēti Remarka dzejoļi tiek pat žurnālā Jugend. “Atvadas”, “Noktirne”, “Vakara dziesma” nosaukumi ir tādi paši kā panti. Tajos apdziedātas visas pasaules sāpes: “Uz Tavas baltās, maigās, sievišķīgās ādas/ Reiz naktī zīdains spoguļojās atspulgs man$/ Bet ticības man Tev vairs nav nekādas./ Es pavadīju naktis draugu, meiču pulkā/ Un, sasarcis no jautrības un vīna,/ Es jautri dejoju ar Tevi draugu lokā:/ Visbeidzot nebija man it neviena.” Mīlas čuksti caurvij rindas: “Tuvums ir tālumā un tikai/ Horizonts caur Tavu sirdi iet,/ Cik tālu ir no manis Tavas rokas / Ir aizmirsušās lūpas Tavas, elpa Tava,/ Vien lietus līst.” Lasītāju sasniedz atteikšanās apliecinājumi: “Kā zvaigznes mani vilina, tavs maigums šķiet man lieksi/ Un pāri visām dziņām lai paceļas mans prieks!”

Remarks kādreiz vēlāk ļoti nicīgi izteicies par savu romānu “Sapņu būda”, tas noteikti ir attiecināms ari uz viņa dzejoļiem: “Drausmīga grāmata… Ja es vēlāk nebūtu uzrakstījis kaut ko labāku, tad šī grāmata man dotu iemeslu izdarīt pašnāvību.”

Un tomēr viņš izvēlas tādu izteiksmes veidu, kas atbilst krietnā pilsoņa gaumei. Avīzē Osnabrticker Tageblatt draugi var izlasīt aizkustinoši naivas rindas dzejolī “Atvadas”. Par šo jaunā un daudzsološā talanta sarakstīto dzejoli pazīstamais liriķis Karls Henkels saka: “Tas ir viens no skaistākajiem man zināmajiem mīlas dzejoļiem.” Jaunais dzejnieks to, protams, uzņem ar lielu prieku. Karls Henkels šajā laikā ir ievērojams sociāli revolucionārs dzejnieks un viens no naturālisma pamatlicējiem. Kopā ar 1918. gadā mirušo “strādnieku dzejnieku” Geritu Engelki Henkels pieder pie jaunā Remarka paraugiem literatūrā. Vēlāk vietējās avīzes redakcija saistībā ar “Es un Tu” atkārtotu publicēšanu norādīs, ka tas tiek darīts, atsaucoties “daudzo lasītāju lūgumam”.

Viegli satraucamo, entuziasma pārpilno un vienlaikus tik nedrošo jauno dzejnieku šis sabiedrības noskaņojums spārno. Remarka vēstules vairāk vai mazāk slavenajiem kolēģiem, kuras viņš šajos mēnešos uzraksta, ir gan pārspīlētas, taču parāda, ko viņam nozīmē lirika un dzīve. “To, kas man tik ļoti patīk, es atrodu pie Jums: noskaņu!” viņš raksta Ludvigam Bētem. “Par dzejoli es domāju tāpat kā par gleznu. Tieši tāpat, kā gleznojot jādomā par pilnīgu līnijas un krāsas harmoniju; tāpat kā gleznā nedrīkst būt traucējošu krāsu, tikpat rūpīgi jāizvēlas vārdi dzejolī. Krāsas tie ir vārdi, un līnijas ir skaņas… Cilvēks ir tik daudz vērts, cik liels ideālists viņš ir! Es mīlu tos cilvēkus, kas savu eksistenci upurē kādai idejai. Pārsteidzošie! Nevaldāmie! Mēs esam jauni, un tas ir tik skaisti! Tā teicis Gēte.” Viņš izrāda jauneklīgu apbrīnu: “Un nabadzības stundās es tik labprāt eju pie Jums, lai padzertos no Jūsu avota,” tā var lasīt jau iepriekš minētais Minhenes dzejnieks Karls Henkels.

Šīs piezīmes liek noprast, ka šeit kāds meklē ceļu, labprāt raugās uz citiem un vēl nav atradis savu identitāti. Hugo fon Hofmanstāls, Georgs Trākls vai Georgs Heims bija dzejnieki, kuri nepilnu divdesmit gadu vecumā jau bija publicējuši dzejoļus, kas liecināja par viņu izcilo apdāvinātību. Gēte 24 gadu vecumā sarakstīja “Fausta” pirmuzmetumu, 25 gadu vecumā “Jaunā Vertera ciešanas”, Georgs Bīhners mira 24 gadu vecumā, atstādams “Dantonu” un “Voiceku”, Tomass Manns 21 gada vecumā sāka rakstīt romānu “Budenbroki”, un arī Roberts Mūzils bija tikai 25 gadus vecs, kad uzrakstīja “Audzēkņa Terlesa raizes”. Turpretim Remarka agrīnie dzejoļi, īsproza vai romāni par rakstnieka vēlāko meistarību neļauj nojaust neko. Melanholiskas pasaules sāpes, tieksme uz filozofiskām apcerēm, romantiski ideālais pamattonis tas ir Remarka agrīno darbu saturs, kas parādās ari daudzos viņa vēlākajos, tik daudz lasītajos darbos. lāču Remarks nebija gatavs rakstīt jaunībā, viņam vēl bija vajadzīgi gadi, līdz viņš atrada savu valodu un savu tematiku.

Par to liecina ari Remarka ieraksti dienasgrāmatās, kuras viņš sāka rakstīt, vēl lazaretē gulēdams, 1918. gada rudenī un ar gariem pārtraukumiem rakstīja līdz pat 1955. gadam. Šajās pirmajās, ļoti privātajās piezīmēs tiek apdzildātas mīlas mokas un mīlas prieks, tāpat izmisums par dzīvi un vēlīnās pubertātes refleksijas. Hospitāļa direktora meita Marta, aktrise Lūcija vai kāda būtne, vārdā Hedviga, šajos mēnešos ir jaunekļa favorītes; viņas tiek pielūgtas, viņām tiek veltītas garas, taču laikam nekad nenosūtītas vēstules, tāpat tiek fiksētas atmiņas par mirušo Frici Herstemeieru. Remarks savā korespondencē kara biedriem raksta nevērīgi un ironiski, savukārt dienasgrāmatā viņš atklājas kā apjucis, nespējīgs pieņemt lēmumus un ikdienas realitātē vēl nepabeigtā kara apžilbināts cilvēks.

Ikču kaut kas atklājas jau šajā laikā, un vēlāk tas parādās aizvien biežāk kaut arī tiek formulēts vēl mazliet neveikli: šis laikposms veido rakstnieka domāšanu, viņa jūtas pret daudzajām sievietēm, kuras viņš dzīvē sastaps. Tā Remarks 15. augustā ieraksta dienasgrāmatā: “Es neprasu nekādu platonisku mīlestību! 1<aču es negribu arī tikai un vienīgi juteklisku mīlestību! [..] Neuzticības vispār nav, tāpat kā nav ne grēka, ne labā, ne sliktā. [..] Un tu, Lūcij, man šodien liki tā domāt: jo esi saderināta ar kādu citu un biji mana mīļākā tikai trīs neaizmirstamas stundas. [..] Ja šīs stundas, kuras mēs pavadījām kopā, būtu tik vien kā reibums un miesas skurbums, tad nebūtu izpalicis ari pretējais: nelabums un abpusējs nicinājums! [..] Mīlestība ir augstākā garīgā saskaņa, ko rada miesa. Kas ir nepieciešams laulībai, to es nosauktu par draudzību; vai ari, ja šis izteiciens ir pārāk neizprotams, par draudzību, kas robežojas ar mīlestību. Mīlestība ir skurbumsl [..] Un tagad nāks tas, ko es gribu pierādīt: ka sieviete nav neuzticīga, ja mīl citu!”

Kaislīgo mīlnieku nomoka vainas apziņa, un pilnībā tā viņu nepametīs arī vēlāk, kad viņš jau būs nobriedis vīrietis: “Ak, kāpēc es nekļuvu otrreiz par noziedznieku kādai sievietei! Hedvigu no viņas ar mokām iekarotā miera es ierāvu savā nemierīgajā dzīvē un padarīju nelaimīgu. Vai man tagad atkal kāda sieviete pēc neilga skurbuma brīža būtu jāierauj ilgā vilšanās periodā? Reizēm pašam paliek bail no tiem spēkiem, kas mani urda un vada no tumsas valstības.” Šajās lappusēs ir rakstīts tas pats, kas mūziķa Riharda Vāgnera tekstos: “Neskatoties uz visām ilgām un vēlēšanos. Beigās vienmēr un visur ir lasāms vārds: atteikšanās.”

Cilvēki šajā vecumā bieži raksta līdzīgi, un, sēžot pie savām dienasgrāmatām, Remarks itin nemaz nedomā par to, ka tās kādreiz varētu tikt publicētas. Viņš tikai mēģina pašapliecināties, izkļūt no bailēm un grūtībām. Šo lappušu nozīmīgums nedrīkst tikt pārvērtēts, tomēr līdz ar Remarka pirmajām publikācijām valodas un satura ziņā tās dod ieskatu rakstnieka toreizējā dzīves izjūtā.

Agrīnie dienasgrāmatu pieraksti, pirmie dzejoļi, visai drīz arī pirmais romāns nepārprotami liecina par personības krīzi, patiesām vai stilizētām kaislībām, nemierīgu fantāziju tie ir pirmie nedrošie soļi tik iekārojamajā rakstnieka pasaulē. Remarks nav laimīgs, kaut gan tik bieži un tik eiforiski slavē laimi. Frontē pavadītie mēneši viņu ir izrāvuši no idilliskā pirmskara laika. Tas, ka viņš līdz ar to neizdzīvo savu paša likteni, rakstniekam vēl paliek nesaprasts. T&ču “zudusī paaudze”, pie kuras Remarks pieder, kļūs par viņa romānu centrālo jautājumu. Un arī šajā ziņā viņš nebūs viens. Pirmām kārtām jau amerikāņu pēckara literāti ar Ernestu Hemingveju un F. Skotu Ficdžeraldu priekšgalā ir uztvēruši divdesmito gadu otrās puses drāmu, ko pārdzīvo no karalauka bezjēdzīgajā pasaulē atgriezusies lost generation[11] (jēdziens, kuru ieviesa Ģertrūde Staina). Laiks ir izgājis no eņģēm, pēc kara daudz kas vairs nav tāds kā iepriekš.

Ķeizariskās Vācijas liktenis šajās nedēļās politiski ir izšķirts. Šie notikumi spēcīgi ietekmēs turpmākos gadus un veidos vairāku Remarka romānu fonu. Vācu fronte 1918. gada vasarā bija sabrukuma priekšā. Hindenburga un Lūdendorfa duets ar pēdējo izmisīgo ofensīvu mēģināja novērst neizbēgamo sakāvi. Taču šajā laikā pirmās amerikāņu kaujas vienības jau atradās Francijā, un milzīgs daudzums bruņojuma vienību jau pirms vairākiem mēnešiem bija nosūtīts pāri Atlantijas okeānam, pildot impērijas ienaidnieku ieroču arsenālus. 28. septembrī valsts kanclers grāfs Hertlings tiks izsaukts uz galveno štābu un augstākās virspavēlniecības kungi šim pārbiedētajam cilvēkam liks nevilcinoties uzsākt pamiera sarunas. Tas, ko sociāldemokrāti un liberāļi gadu desmitiem ilgi bija pieprasījuši, tagad notika ad hoc: Lūdendorfs pieprasīja parlamentāro demokrātiju. Šis bijušais reakcionārs no autoritārā Zaula nebija pārtapis demokrātiskajā Pāvilā. Viņa zemiskā stratēģija bija mērķēta kur citur: nīstajai sociāldemokrātiskajai partijai ir jāuzņemas atbildība par sakāvi. Par pienākumu un prūšu tikumu tik uzmācīgi runājošie kungi no Vilhelma elites izvairījās no nožēlojamās un Veimāras republiku tik aizskarošās atbildības par savu vieglprātīgo rīcību. Lūdendorfs (“Lai viņi tagad izstrebj to, ko Vācijai ievārījuši!”) un ķeizars (“Vācu tauta ir cūku bars, atmaksas dienā neviens šāviens nedrīkst netrāpīt mērķī”) aizbēga uz ārzemēm, Hindenburgs parlamentārās izmeklēšanas komisijas priekšā tika nodēvēts par “dunču dūrienu leģendas” iedvesmotāju, un pat Fridrihs Eberts centās slēpt patiesību, mājās pārnākošajām karaspēka daļām uzsaucot: “Karalaukā neuzvarētie!”. “Novembra noziedznieki” jau bija zināmi, un nekas grūtajos republikas gados nespēja mentāli vairāk aizkustināt masas kā iespējamā sociālistisko un pārējo demokrātu nodevība sakāves mēnešos un viņu paraksts zem Versaļas miera līguma. Konservatīvā Vācija, kas ar savu šķietamo un parasti vardarbīgo rīcību bija izraisījusi karus un sakāves, tagad ar noliegumu un meliem sadrupināja pirmo vācu demokrātiju.

Pamiera piedāvājumam nekavējoties sekoja Ķīlēs jūras kara flotes vienību revolūcija, kas kā klājuguns pārņēma visu valsti. Tika dibinātas zaldātu un strādnieku padomes, sākās ielu cīņas, asāk iezīmējās darbaļaužu kustības sadrumstalotība, sociāldemokrātu vairākums atradās gandrīz vai neatrisināma uzdevuma priekšā ieviest kārtību šajā haosā. Tā tas turpinājās līdz 1923. gada beigām: labējās brīvprātīgo vienības trakoja, Bavārijā sacēlās komunisti, Hamburgā un citos republikas nostūros sacelšanās tika apspiestas, visur taču vispirms jau Rūras apgabalā notika streiki, Kapa puču apspieda vispārējais streiks, Bavārijā, Reinzemē un Saksijā separātisti centās sašķelt valsti, Augšsilēzijā notika asiņainas cīņas ar poļiem, bet Minhenē 1923. gada novembrī pie Karavadoņu halles ar karavīru šauteņu šāvieniem tika apspiests diletantisks puča mēģinājums. Visur priekšgalā maršēja Hitlera un Lūdendorfa kungi.

Remarks savās dienasgrāmatās tikpat kā neko neraksta par stāvokli frontēs. Taču šķiet, ka, par spīti visiem poēzijas un mīlestības jūsmas uzplūdiem, laikā, kad uzturējās lazaretē, viņš tomēr to ir vērojis ar aizvien pieaugošu sašutumu. Remarka domas par karu un Vācijas nākotni ir fiksētas viņa 1918. gada dienasgrāmatā pēc “garas sarunas ar kādu frontinieku”, taču tajās trūkst skaidrības. Jo, pat ja Remarku pirmām kārtām interesēja “cīņa pret satrunējušo un sapuvušo, un virspusējo mākslā un dzīvē”, ja viņš cīnījās pret “seklām operetēm un komēdijām”, tad dienasgrāmatā ir lasāmi arī politiski dumpīgi izteikumi: “Uzbrukums novecojušām audzināšanas metodēm, proti, skolu boikots, cīņa par labākiem dzīves apstākļiem tautai, zemes reforma, bet pirmām kārtām cīņa pret draudošo jaunatnes militāro audzināšanu, pret militārismu ikvienā tā pārspīlētā formā. Vienota sacelšanās pret likumu, ja tas atbalsta pārspīlējumus un apspiešanu. [..] Neiedomājieties, ka Vācijas jaunatne, patriotisma spārnota, mirst un cieš “ķeizara un reiha vārdā”! To izmetiet no galvas! Patriotisms ir tikai kara uzvarētāju un izbrāķēto galvās!”

Pavisam drīz Remarku gaida atgriešanās frontē. Viņš to uzņem fatālistiski un rezignēti. “Mani visai drīz izrakstīs no lazaretes,” viņš 4. oktobrī raksta dienasgrāmatā, “atkal jādodas uz fronti. Es jau tā biju sapriecājies par teātriem, koncertiem un skaisto darbu lampas gaismā ziemas vakaros, Tā vietā man tagad būs jāstāv postenī ierakumos stindzinošā aukstumā. Šā vai tā! Tā ir tikai pastaiga! Un tajā iet tik bieži, līdz kādu reizi no tās neatgriežas. Tad mācītājs norunā kādu pantiņu no dziesmu grāmatas, mājās visi uzģērbj melnas drēbes, mazliet paraud, mazliet pažēlo un mūžīgā, neapturamā dzīves straume šalkdama traucas tālāk, it kā šīs sirds un tās ilgu nekad nebūtu bijis* Kas tad tur tik sevišķs!” Un pēc deviņām dienām: “Tātad miers! Liela prieka par to gan nav. Pie kara jau bija tā kā pierasts… Arī manī īsta prieka nav —, kāpēc, to es nezinu. Jau biju apradis ar domu, ka man būs jādodas uz fronti.”

31. oktobrī Remarku izraksta no lazaretes un viņš tiek pārcelts uz 1. rezerves bataljonu 78. kājnieku pulkā Osnabrikā. Nedaudz vairāk nekā pēc nedēļas karš ir beidzies, un 1919. gada 5. janvārī Remarks no armijas tiek atbrīvots. 15. novembrī Osnabrikas Strādnieku un zaldātu padome viņam pasniedz Dīsburgā piešķirto 1. pakāpes Dzelzs Krustu vismaz tā 26. novembri ziņo Osnabrūcker Tageblatt-, vēlāk šis fakts kļūst par iemeslu, lai Remarka ienaidnieki izteiktu zobgalīgas piezīmes. Bet tā patiešām bija, ka arī jaunās kārtības reprezentanti dekorēja daža laba lepna zaldāta krūtis. Apbalvojumu par nopelniem tēvzemes labā piešķiršana visos laikos ir bijusi plaši izplatīta prakse, un vai nu jaunais Remarks bija apbalvots, vai ne, tas viņa dzīvi ietekmēja gaužām maz.

Remarks atkal ir mājās, taču privātā un sabiedriskā situācija ir radikāli mainījusies. Hākenštrasē nr. 3 viņa mātes vietu ir ieņēmusi cita sieviete. Atraitnis Pēteris Remarks februāri ir apprecējis Mariju Henriku Balmani, un no kara pārnākušais dēls pret audžumāti izturas distancēti. Ārā, Osnabrikas laukumos un ielās, viss ir tāpat kā citur Vācijā: gaisā jaušama pilsoņu kara elpa, skan šāvieni, ir mirušie, satrauktas ļaužu masas pieprasa demokrātiju un sociālismu, daudzās fabrikās notiek streiki, pie veikaliem ir izveidojušās garas rindas, vilcienos drūzmējas pilsētnieki, lai kā maišelnieki brauktu uz laukiem pēc produktiem, un nauda drīz vien zaudē vērtību. Ir krīzes laiks, un tas nepāriet. Remarks jau 13. oktobrī ieraksta dienasgrāmatā: “Viss ir tā izmainījies, Fricis ir miris, ne ar vienu cilvēku man nav nekādu sakaru, viss ir aizgājis greizi, mainījies, salauzts no šī punkta man ir jāsāk dzīve, kuru es pametu tik jautrs un laimīgs. Vientuļa un saplosīta. Viss pelēks un nomācies.”

Tūliņ pēc atgriešanās Remarks atsāk studijas skolotāju seminārā. Citas izejas nav, no rakstīšanas vien viņš izdzīvot nevar. īpatnēja situācija: katoļu skolotāju semināra telpās tagad sēž daudz virsnieku vai “parastu” bijušo zaldātu; tie ir studenti, kuri pārdzīvojuši nāvi un kara postu un kuru kādreizējie skolasbiedri jau sen guļ masu kapos. Bet gar solu rindām staigā vecie skolotāji, pieprasot precizitāti, disciplīnu un koncentrēšanos tagad jau gandrīz absurdajai mācību vielai, it kā viņu vecāko skolnieku dzīvē pēdējos četros gados nekas nebūtu mainījies. Skolnieki savukārt ir sašutuši, ceļ iebildumus, pieprasa pārmaiņas.

Katoļu semināristi savā sapulcē ievēlē Remarku par runasvīru. Kopā ar luteriskās puses pārstāvi jaunības draugu un vēlāko biogrāfu Hansu Gerdu Rābi viņš dodas uz Hannoveri un notur pārrunas ar kompetento provinces skolu kolēģiju. “Es tikko kā uzzināju, kā viss turpmāk risināsies,” raksta kāds no semināra audzēkņiem, “pārrunas ar slepenpadomnieku Eltjenu noritēja spīdoši, tika atļauti četri punkti: a) tiek atzīta kara komisija, b) direktoram Vēsam mūs nekavējoties jāpieņem atpakaļ, c) divām pēcpusdienām nedēļā noteikti jābūt brīvām, d) skola sākas nākamajā trešdienā. Par kursu ilgumu vienošanās netika panākta…”

Gluži tik spīdošs sarunu rezultāts tomēr nebija. Remarks kopā ar savu cīņu biedru no protestantu nometnes, līdzbiedriem un Osnabrikas skolotājiem par lielu izbrīnu, aizbrauc uz Berlīni un informē par savu lūgumu kultūras ministru Hofmani. Ministrs apsola izmaiņas samudžinātajās vadlīnijās, un Remarks ar Rābi, apmierināti ar sasniegto, atgriežas savā Prūsijas-Vestfālenes provincē.

Divdesmitgadīgais Remarks tagad mājo sapņu pasaulē, viņš ir mīlas jūsmas pārņemts un bez lielām nākotnes cerībām. Tslču šajos mēnešos viņš ir ļoti aktīvs un patiesību mīlošs. Par runasvīriem studiju biedri juku laikos neievēlē tos, kuri klusi sēž skolas solā un paši nepiesakās. Un atkal kā allaž dubultportrets. Vecāku dzīvokļa mazajā jumtistabiņā ar slīpajiem griestiem Remarks sēž, noliecies pār Helderlīna un Hofmanstāla grāmatām, raksta dzejoļus, mīlestības vēstules un savu pirmo romānu, spēlē klavieres, glezno un par naudu, ko ir nopelnījis ar mūzikas un privātstundām, apmeklē teātra uzvedumus un koncertus. Viņš lasa milzum daudz un reizēm viesojas tautas augstskolā. Vienlaikus Remarku dīda nemiera velniņš un ārišķības gars, un tad viņš, ģērbies leitnanta uniformā, apkāries ar dažādiem ordeņiem, jājampātagu rokā un suni saitē slaistās Osnabrikas ielās, sēž kafejnīcās un alus dārzos, dzer, smejas, runā, joko, lielās. Drīz vien viņš savu zaldāta uniformu nomaina pret parastu uzvalku, kas šūts pēc pēdējās modes. “Viņš ģērbās uzkrītoši labi, pastaigājoties viņam galvā bija īsta panamas cepure, turklāt viņš izraisīja ievērību ar savu skaisto vilku sugas suni,” stāsta Hanss Gerds Rābe. “Es bieži satiku Remarku pazīstamās kafejnīcas Germania koncertdārzā. Reiz, kad es apbrīnoju viņa manieres un eleganci, viņš man teica: “Ja tu dzīvē gribi tikt uz priekšu, tad tev jāvelta liela uzmanība apģērbam.” Viņam ap kaklu bija liela, plīvojoša mākslinieka kaklasaite."

Prasības, kādas tiek izvirzītas mācībām seminārā un nobeiguma eksāmenam, tiek uzņemtas it kā starp citu. Tad jau labāk klusās, lasīšanai veltītās stundas un “trakā” uzdzīve mazajā Osnabrikas pasaulītē. Jūnijā, Rožu svētkos pie pilsētas vārtiem Remarks aranžē balli “Pīsbergas saieta namā”. Viņš izdekorē zāli ar veselu puķu jūru, jūsmīgā apsveikuma runā slavina ielūgtās dāmas, pēc tam laikam pamatīgi piedzeras un nakti pavada kādas skaistas meičas apskāvienos. Šajos mēnešos Remarka pavadones ir spēle, apreibināšanās, pārgalvība, baudkāre. Daudz no šīs noskaņas lasītājs atradīs viņa romānā “Mājupceļš”, kura darbība risinās fiktīvā Osnabrikā Veimāras republikas agrīnajā periodā. Grāmata, kas sarakstīta trīsdesmito gadu sākumā, skaidri norāda uz sociālām, politiskām un psiholoģiskām pēckara mēnešu ēnas pusēm. Remarks to izpausmes reālajā dzīvē bija pamanījis jau toreiz.

“Sapņu būda”

1919.  gadā Remarks tomēr ir sarakstījis pavisam citu romānu, un tas iznāk 1920. gadā Drēzdenes izdevniecībā Die Šchdnheit tajā pašā izdevniecībā, kas jau ir iespiedusi dažus viņa dzejoļus un īsākus prozas tekstus. Pārsteidzošs darbs. Kamēr jaunais autors sēž pie manuskripta, Vāciju piemeklē nemieri Berlīnē, Rūras apgabalā un Bavārijā. Valsti satriec Karla Lībknehta un Rozas Luksemburgas slepkavība. Minhenes Padomju Republika tiek asiņaini apspiesta. Atkāpjas pirmā Veimāras valdība Šeidemaņa kabinets; tam par iemeslu ir nespēja vienoties jautājumā par Versaļas līguma parakstīšanu. Kapa pučs 1920. gada martā vēlreiz parāda, ka*reihsvērs un republika nekādā gadījumā nevēlas akceptēt jauno konstitūciju. Jūnijā Reihstāga vēlēšanās “Veimāras koalīcija” zaudē vairākumu un līdz ar to ļauj līdz pat Hitlera nākšanai pie varas pakļaut valsti ilgstošai valdības nestabilitātei, kas jaunajai demokrātijai kļūst par akmeni kaklā; nacionālistiskie šovinisti izraisa strīdu ar poļiem par austrumu apgabaliem, padarot to par sakautās valsts izdzīvošanas jautājumu. Šādā politiski nozīmīgā un dramatiskā periodā Remarks raksta romānu, it kā laiks būtu apstājies 1914. gadā. Turklāt slikts laiks. Tas ir sentimentāls, sajūtu kiča līmenī sarakstīts stāsts, estētiski līdzīgs vienkāršajiem Kurtas-Māleres romāniem.

Nekas šajā pirmajā darbā neliecina, ka uz literatūras skatuves ir parādījies cilvēks, kurš savu darbu centrā vēlāk liks savu laiku un tā bailes. Šajā “mākslinieku romānā” nav ne vēsts no Remarka vēlāko darbu pārliecinoši vēsā reportāžas stila, ne vēsts no viņa lietišķā, distancētā un milzīgai lasītāju auditorijai tik patiesā varoņu (vai arī antivaroņu) raksturojuma. “Sapņu būdā” darbojas mākslīgi veidoti varoņi, bļaustīgi, diletantiski filozofi un lieliski cilvēki (“Cilvēks ir labs. Pēdējais secinājums: viss ir labs.”)[12], tā visa ir lubeņu sapņu pasaule.

Fricis Šramms, gleznotājs, dzejnieks un Vilhelma laikmeta bohēmietis Vācijas provinces pilsētiņā (Remarks jau savā pirmajā romānā par darbības vietu izvēlas dzimto Osnabriku) saviem jauneklīgajiem apbrīnotājiem ir gandrīz kā tēvs, padomdevējs un vadonis tik samezglotajā dzīvē. Viņa favorīts pianists un komponists Emsts Vinters studiju laikā Leipcigā nododas mīlas dēkai ar operdziedātāju Lannu Reineri, ar kuru kopā pavada kaislīgas mīlas naktis un vakaros apmeklē teātri. Mājās viņu gaida Elizabete tīra, nevainīga, “dvēseliska”. Mīla un maldi nabaga pavedējas apskāvienos beidzas, kad mirst visu mīlētais un apbrīnotais mentors. Vinters, nožēlas un vainas apziņas mocīts, atgriežas savas uzticīgās un gaidošās sievietes apskāvienos. Šajā romānā tiek sapņots, mīlēts, skumts, izdzīvota pubertāte un tumšajā jumta istabiņā godīgi atminētas dzīves mīklas. Starp citu, Fricis Šramms ar pārliecināšanu izglābj ari vēl kādu “kritušu” meiteni.

Gandrīz vai katrā nodaļā “mēness izspiežas caur mākoņu vāliem”, mirdz zvaigznes, zied liepas un ceriņi, sveces deg visos piemērotos un nepiemērotos gadījumos, dāmas dzied aizkustinošas dziesmas, “varonis” spēlē klavieres, mirsto¬šais Fricis Šramms pēdējā stundiņā, protams, ierauga “melno putnu”. Jaunā komponējošā ģēnija pavedēja “gulēja uz kuše¬tes. Viņas kailo ķermeni daļēji sedza zaļš zīda apmetnis”, un “viņa dīvaini saldi pasmaidīja; ap sārto muti atplauka smaids, kurā jautās grēks, ilgas un skumjas.”  Tad varoņu jūtas un asi¬nis uzbango un tiek uzdots dziļdomīgs jautājums, vai “dzīve ir teātris”. “Pilsētas ielas apmirdzēja vakarblāzma. Pāri dzīva-jai rosībai debesīs slējās aiz vecuma zaļi nosūbējušais Doma tornis kā mūžības liecinieks. Zem tilta čaloja upe. Par ko? Par cilvēkiem... cilvēkiem...”  Remarka “sapņu būdas” iedzīvotāji spriež par mīlestību (“No vīrieša puses tā ir vairāk iekāre, no sieviešu uzupurēšanās. Vīriešu mīlestībā ir krietna daļa uzpūtības, sieviešu nepieciešamība rast aizstāvību. Es runāju par sievietēm, nevis mātītēm.”)  un apcer dzīvi visā tās daudz¬veidībā (“Jaunībā jāatdusas sievietes sirdī [..] lai kļūtu par cil¬vēku no cilvēkiem sastāv cilvēce. Ir daudz ļaužu, taču cilvēku maz.” ). "Sapņu būdas” lasītāji tādu nebija daudz noteikti bija ļoti apmierināti ar rakstnieka attēloto Vilhelma Vācijas pasaules skatījumu. Piemēram, kad Ernsts Vinters ironizē par sievietēm: “Frici, “izglītota sieviete” ir kaut kas drausmīgs. Mums ir visi iespējamie likumi, taču nav vienai kas garlai¬cībai māktas sievietes, kad tās sāk nodarboties ar politiku, rakstīt grāmatas un tā joprojām, pabāztu zem aubes.”  Iespē¬jams, ka jaunais Ērihs Marija Remarks (šo grāmatu viņš izdeva ar savu dzimto vārdu Remark) šajos mēnešos, kad republikā sievietes beidzot bija ieguvušas vēlēšanu tiesības, to domāja nopietni.

Romāna pamatnostādnē no jauna ir jūtama Riharda Vāgnera ietekme. Draugu loks, kuru jumtistabiņā, kas ir arī viņa dzīvesvieta un nosaukta par “sapņu būdu”, ir savācis Fricis Šramms, radies no sapņa par elitāro, ārišķīgo Grāla bruņinieku brālību (un Šramma attieksmē pret Ernstu Vinteru jaušamas homoerotiskas tieksmes). Savukārt abas sievietes, kas cīnās par Ernsta dvēseli un mīlestību, nepārprotami atbilst “Tanheizera” figūru konstelācijai: Veneras kalna pavedēja (Lanna Reinere), no vienas puses, un pārpasaulīgā, visu saprotošā un “atpestošā” landgrāfa meita Elizabete (ar tādu pašu vārdu ari Remarka romānā) no otras. Kamēr sākotnēji pret autoritātēm tik nicīgais, bet vēlāk nožēlas pilnais mīlas dziesminieks iedzīvojas Vāgnera varoņa tēlā, kas “žēlastību pazina un grēciniekam piedeva” un ir sagaidījis “svētlaimīgo mieru”, komponistu atraidījusī aristokrātu meitiņa uz skatuves mirst, un Ernsts Vinters pēc ilga ceļojuma pa dziedātājas gultu noslēdz laulības ar Elizabeti: “Saki, mīļotā, kā tu spēj parādīt žēlastību man nabaga grēciniekam? Ne jau grēks bija tava rīcība, bet vienīgi maldi. Pat ne maldi, tikai ceļš, pa kuru tev bija jāiet... Ceļš cauri naktij... Nu tu esi atradis sevi no jauna. Tevī, mīļotā. No es uz tu, Elizabete kā aizsapņojusies sacīja.”  Pie mirušā Friča Šramma zārka Vinters izstosta prozas rindas, it kā lasītu “Tristāna” libretu: “Uzticamais draugs, tikai vienu vienīgu reizi tu esi mani pievīlis toreiz, kad nepaņēmi mani sev līdzi. Uzklausi mani pēdējo reizi: uzticību es tev apsolu — uzticību pašam sev, kā tu pieprasīji... Ak, uzticamais draugs... Nē, tu nedrīksti dusēt viens...”

Nevar palikt nepamanīts tas, ka šajā romantiskajā prozas darbā kāduviet uzliesmo arī politisks moments, kurš kā to argumentē pozitīvais romāna varonis Fricis Šramms liek kaut ko nojaust arī par rakstnieka paša tālaika konservatīvo noskaņojumu. Runa ir par katra vācieša mājas izjūtu, “kas ikvienam vācietim te es nedomāju tos, kas saradojušies ar jūdiem, vai slāvu izcelsmes cilvēkus ir asinīs.”[20] Šis teikums ir uzrakstīts laikā, kad antisemītisms Vācijā atkal draud kļūt populārs, kad Krievijas revolūcija un Polijas jautājums tiek pamatots ar drīz vien uz masām tik iedarbīgo saukli “boļševistiski ebrejiskās briesmas”. Katrā gadījumā jaunais autors šeit nepārdomāti pievienojas kādai diemžēl savu laiku ļoti raksturojošai frāzei. Antisemīts Remarks nebija. 1921. gada rudenī kāda koncerta kritikā saistībā ar Gustava Mālera 4. simfonijas atskaņojumu mēs atrodam piezīmi: “Un šis labsirdīgais cilvēks beigu daļā smaidīja tik aizkustinoši skumji, kā to spēj tikai ebreji savas tautas nerimtības un šīszemes sāpju dēļ (neaprijiet mani, jūs, kāškrustiešil), un nospēlē brīnišķīgo soprāna solo. Gustav Māler, Tu, plosītais Tu esi mūsu laikmeta simbols!”

"Sapņu būda” ir literārs produkts, kas patiesajam laikmetam ir ļoti tāls, tas ir uzrakstīts vienā paņēmienā; Vilhelma Vādjas gadu intelektuālās realitātes noliegumā tas nebija nekas jauns. Lions Feihtvangers 1908. gadā publicēja savu pirmo romānu "Māla dievs”, un Arnolds Cveigs 1912. gadā “Noveles Klaudijai”. Šie abi rakstnieki, strādājot pie saviem pirmajiem darbiem, ir aptuveni divus vai trīs gadus vecāki par Remarku, kad viņš sarakstīja “Sapņu būdu”, tāpat viņu darbi savā garīgajā ievirzē, māksliniedskajā gribā un valodas estētikā ir debija. Taču romāns “Māla dievs” un “Noveles Klaudijai” atšķirībā no “Sapņu būdas” skaidri liecina par autoru lielo talantu. Visi šie darbi tomēr tika uzrakstīti laikā, kad karš bija gandrīz vai neiedomājams un lielākā daļa rakstnieku, mūziķu vai gleznotāju uzskatīja, ka politika ir pretīga nodarbošanās, kas uz viņiem neattiecas. Viņu temats bija māksla, nevis dzīve.

Acīmredzot tas pats attiecas arī uz šo romāna tapšanas laikā tikai divdesmit vienu gadu veco rakstnieku kara dalībnieku un Veimāras republikas pilsoni. Remarks raksta romānu par vakardienu. Iespējams, to var uztvert kā atvadas no jaunības pasaules. “Sapņu būda” ir apskaidrotās atmiņās himniski apdziedātā dzīve mākslai un augstā dziesma draudzībai. Darba pamats bija arī pubertātes laika jaunekļa sīkpilsoniskie ideāli par Osnabrikas “bohēmas aprindām” un Frid Herstemeieru Remarks vēl aizvien sēroja par to visu. Mīļotā un cienītā agrīnās jaunības mentora nāve, kuram Remarks vēlas uzcelt pieminekli ar savu grāmatu, tiek pārstrādāta rakstnieka dvēselē (četri Herstemeiera dzejoļi ir iekļauti romānā vārds vārdā); šajā grāmatā ir atspoguļoti lauku skolotāja un māksliniedsku dēšanu nomodtā autora identitātes meklējumi.

Vēlāk Remarks pats ar vieglām šausmām atskatīsies uz šo pirmo apjomīgo literāro mēģinājumu, kura iespiešanu viņš ir līdzfinansējis, pārdodot savas mīļotās un bieži izmantotās klavieres. Kad Remarku pēc kara romāna izdošanas sāks saviļņot pasaules slava, kad viņš kļūs par Veimāras literātu apstrīdētu personu, izdevniecība Ullstein ar rakstnieka atkārtotu piekrišanu uzpirks visus pieejamos “Sapņu būdas” eksemplārus. Bet varbūt arī tas pieder pie leģendas veidošanas.

Visbeidzot neliels literārs kuriozs. Kad Remarks 1929./30. gadā kļuva pasaulslavens, “Sapņu būda” piedzīvoja nelielu renesansi ārpus Vācijas. Grāmata tika pārtulkota krievu, latviešu un nīderlandiešu valodā. Laikam jau izdevējiem šķita, ka ar Remarka vārdu visos gadījumos var taisīt labu biznesu. Vēl pārsteidzošāks ir fakts, ka 1991. gadā iznāca grāmatas tulkojums bulgāru valodā.

Romāns, agrīnie dzejoļi un pirmie prozas teksti rodas Remarkam personiski grūtos laikos. Garīgā ziņā viņš ir izolēts; Vestfalenes mazpilsētiņa, kā arī draugu loks nesniedz ierosmi intelektuālai darbībai. Dažas “Sapņu būdas” nodaļas autors saraksta lauku klusumā, kur ir norīkots darbā par palīgskolotāju. Viņš vēl aizvien daudz lasa, tostarp arī triviālu un izklaidējošu literatūru, taču prot novērtēt arī Vēdekindu, Hofmanstālu un Franča Verfela dzejoļus, turklāt arī kāda franču autora grāmatas, kura valoda uz viņu atstāj lielu iespaidu. Hijsmans, Emīla Zolā draugs, kurš sākumā bija pārliecināts naturālists, 19. gs. 80. gados pārtapa vadošā un daudzu atdarinātā dekadences stila pārstāvī. “Daba savu laiku ir pārdzīvojusi,” skanēja kundziskais kredo, un Hijsmana grāmata A rebours (1884) kļuva par nogurušo, mītiski krāšņo simbolistu un Fin de siecle dekadentu ticības apliecinājumu. Emīls Verhārens, Makss Elskamps, Žoržs Rodenbahs un Moriss Meterlinks bija viņa dzejnieki, savukārt Forē un Debisī viņa komponisti, Moriss Denī un Bonārs viņa gleznotāji. Priekšzīmi viņi guva no Bavārijas ķeizara un piļu cēlāja Ludviga II, viņu Grāla templis atradās

Baireitā, un Oskars Vailds izmeta zobgalīgo lozungu: “Dzīves pirmais pienākums ir dzīvot cik vien iespējams samāksloti. Otrais vēl nav atklāts.” Remarks uz to norāda viņa teksti — pieder pie apjomīgā dekadences cienītāju pulka.

Tās ziedu laiki jau sen ir pagājuši. Savukārt Remarks dzīvo tālu no Berlīnes, Minhenes, Vīnes, Hamburgas, Ķelnes, Frankfurtes pie Maiņas, Drēzdenes vai Leipcigas, kur jaunie mākslas strāvojumi jau 1919./20. gadā ir izraisījuši kaismīgas debates; skatuvi sāk iekarot drudžains jaunbagātnieku dzīves stils, savukārt bezgalīgajās drūmo īres māju kolonijās ir ieperinājusies nabadzība. Brehta luga “Bungu rīboņa naktī” Minhenes teātrī izraisa sensāciju un nogludina autora ceļu uz liela dramaturga karjeru, Emsta Tollera “Pārvērtības” Berlīnē tiek iestudētas 114 reižu (autors jau atrodas apcietinājumā un raksta savu otro lugu “Masa cilvēks”), Vīnē tikko kā uzvesta Artura Šniclera luga “Profesors Bernhardi”. Luga, kuras pamatā ir drīz vien par ļoti aktuālu jautājumu kļuvušais antisemītisms. Frankfurtē savu pirmizrādi piedzīvo Franča Šrekera opera “Mantas racēji”, Hamburgas un Ķelnes operās pirmoreiz atskan Ēriha Volfganga Komgolda opera “Mirusī pilsēta”, Vīnē Arnolds Šēnbergs no jauna izdod savu “Harmonijas mācību”. Arī bāros un balles zālēs no kara izbēgušos, pēc dzīves izslāpušos fascinē nepazīstamas skaņas: pāri Atlantijas okeānam ir atnācis džezs un regtaims ar svešiem, drūmiem ritmiem un pārsteidzošu instrumentāciju. Valša svētlaimīgos ritmus un sieviešu lokas nomaina tango, kviksteps un zēngalviņas. Vācu sieviete smēķē, un nav vairs obligāti saglabāt savu nevainību līdz laulības apliecības saņemšanai. “Amerikānisms” drīz vien kļūst par visaptverošu devīzi, un vēlāk īsu triumfa bridi piedzīvo “jaunais lietišķums”.

No tā visa semināra audzēknis un jaunais skolotājs zina visai maz. Osnabrikas teātri viss ir kārtībā, tur tiek uzvests Šillers un Gēte, un ari operetei ir savs drošs patvērums.

Vestfalenes operas publika vēl aizvien mīl “Burvju strēlnieku”, un, ja tiek iestudēta kāda no Zūdermaņa lugām, tad skatītājam šķiet, ka viņš ir redzējis kaut ko modernu. Mocarts, Bēthovens, Šūberts un vēl ari Mālers šajos koncertos var justies gandrīz vai omulīgi. Un tā nav zobgalība, jo tāda nu “Osnabrika” toreiz bija (un teātra un koncertzāļu repertuāra ziņā ir vēl šodien) gandrīz visās Vācijas provincēs. Svarīga šī piezīme ir tāpēc, ka tā varbūt izskaidro, kāpēc Remarka pirmie literārie mēģinājumi estētiski un “no pasaules uzskata viedokļa” vēl neko neļauj nojaust par laika garu autors šajos gados vēl aizvien atrodas Veimāras klasiķu, vēlīnās romantikas un Vilhema Vācijas klasicisma laikā iegūtās izglītības un ideālisma piepildīto, pasaulei tik tālo Friča Herstemeiera jumtistabiņā pavadīto stundu iespaidā. Tikai tad, kad pēc vairākiem gadiem Remarks ieradīsies Berlīnē, viņš sapratīs jauno, ne tikai politiskā satraukuma piepildīto laiku tas noteiks ari viņa literāro stilu un tematiku.

Tas viss vēl ir priekšā. Remarks pats nezina, kur īsti iederas, sīkpilsoniski eksistēdams un apgūdams estētisko dekadences literatūru, kuru aizrautīgi lasa un mēģina atdarināt. 1919. gada jūnijā viņš noliek skolotāja eksāmenu. Kā padziļināto jautājumu vācu valodā Remarks izvēlas “liriku”; viņš stāsta par Gēti un Herderu, un eksaminētāji jaunā cilvēka tēzēm, kurš pats raksta dzejoļus, dod šādu novērtējumu: “Diemžēl pilnīgi bez izjūtas.” Pārējos eksāmenus viņš nokārto ar ne visai glaimojošo vērtējumu “pietiekami”. Ari viņam ir savs vērtējums par vērtētājiem, par vācu liriku un atprasītās mācību vielas aspektiem.

1. augustā Remarks sāk strādāt savā pirmajā darbavietā Lonē, nelielā ciematiņā netālu no Lingenas. Tur viņš paliks astoņus mēnešus, tad uz nepilniem četriem mēnešiem pārcelsies uz Klainberzenu un visbeidzot vēl trīs mēnešus strādās netālu no Osnabrikas skolēnu pārpildītā klasē tas noteikti bija nomācošs laiks. īstas darbavietas Remarkam nav, viņu izmanto kā aizvietotāju gūstā esošo vai slimo kolēģu vietā. Remarks ir vai nu kolēģu, vai vecāku laulātu pāru apakšīmieks. Viņš ir nonācis sasmakušā pasaulē, kur skolas birokrātija demonstrē savu visatļautību vai draudžu gani ar savu uzstājību un augstprātību vēl aizvien konfesionāli tik pakļautajām pedagoģiskajām iestādēm un ari par savrupnieku pasludinātajam jaunajam cilvēkam vēlas iemācīt tikumību, pieklājību un priekšzīmīgu uzvedību. Nekas daudz par šo laiku mums nav zināms. Saglabājušies dokumenti par to necik plašu ieskatu nesniedz. Taču nekāda eiforija šajā lauku “diasporā” rakstnieku nepārņem. Pie Emsas un Papenburgā laiks diezgan bieži ir nomācies un lietains. Savukārt ēdiena netrūkst, šajā ziņā apstākļi ir labāki nekā pilsētā, un Remarku kaut nedaudz mierina virsāja un purvu ainava.

Attiecībā pret apkārtējiem Remarks izturējās pārsteidzoši laipni un mierīgi. “R. mūsu mājās, tā sakot, bija redzams katru dienu,” pēc gadu desmitiem atcerēsies kāda viņa kolēģa dēls. “Man, manām māsām un brāļiem par lielu prieku, viņš mūs apciemoja un ienesa dzīvību mūsu mājās. Mūs sajūsmināja tas, kā viņš spēlē klavieres, turklāt toreiz visvairāk atskaņoja jaunās, tik skaistās operešu melodijas. Es vēl ļoti labi atceros, kā mēs kādās zemnieku mājās [..] jaukā noskaņojumā svinējām kāzas. [..] Medībās Remarks šeit vēl nedevās, taču, uzsākot darba gaitas, viņam līdzi bija skaists vilku sugas suns, kas brīvajā laikā viņu gandrīz vienmēr pavadīja. [..] Skolā R. laikam nebija grūtības ne ar kolēģiem, ne bērniem [..]. Tikai, kad viņu pārcēla uz Loni, mans tēvs dzirdēja komentāru: viņš esot “brīvdomīgāks” par ikvienu normālu jauno skolotāju. [..] Darbā R. bija visnotaļ korekts. Baznīcā viņš bērnus pieskatīja ļoti rūpīgi. Pie izdevības R. man pateica, ka sirsnīgi nododoties Nīčem, kura piekritējs viņš esot.”

Tik idilliski un jauki viss tomēr nebija. Neņemot vērā nomācošo vientulību, neņemot vērā vietu, kur nebija ne teātra, ne koncertu, ne Osnabrikas pudeles brāļu un tieši tobrīd tik aktuālās sirdsdāmas Lolo (tā bija aktrise Lote Preisa), ne “Mimī jaunkundzes” un citu, bija arī vēl lielas nepatikšanas. Jau Remarka skolotāja gaitu sākumā, 1919. gada decembrī, Osnabrikas pilsētas valdi sasniedza ziņojums, kas vēstīja: “Pretendents uz skolotāja vietu R., kas Lonē ir mācījies seminārā, esot piedalījies Spartaka organizācijas graujošajā darbībā” un “skolotāju kolēģija (Osnabrikas skolotāju seminārā), pamatojoties uz Remarka izteikumiem, uzskata viņu par Spartaka organizācijas biedru”. Šeit tika pieminēts arī tas, ka Remarks nepamatoti ir tērpies virsnieka uniformā un greznojies ar viņam nepiešķirtiem ordeņiem. Tā bija direktora Vesa vēlā atriebība. Acīmredzot šis cilvēks nespēja aizmirst, ka persona, par kuru viņš tagad ziņoja, bija uzstājusies pret skolas vadību un izteikusi protestu augstākstāvošās iestādēs.

Šādus politiskus pārmetumus reakcionārās Vilhelma Vācijas mantinieki Veimāras republikas ierēdņi uzņēma ar lielu nopietnību. Dažam labam šāds apvainojums nozīmēja zaudēt dzīvību, brīvību vai vismaz darbu. Remarks tika cauri ar veselu ādu un neļāva sevi iebiedēt. “Es neesmu piedalījies nekādas Spartaka organizācijas graujošā darbībā,” viņš paziņo revolūcijas murgu piemeklētajām iestādēm, “tāpat man jālūdz pierādījumi, kas apliecinātu manu līdzdalību tajos.” lādu nebija, taču apsūdzētajam tas neko nelīdzēja. Iestādes lika neuzticamajam “jaunajam skolotājam” noprast, ka “semināra laikā pēc atgriešanās no karadienesta viņa demonstratīvā uzvedība esot bijusi ārkārtīgi nosodāma.” Kādā nopratināšanā Remarks atzīstas: “Es valkāju virsnieka uniformu, nebūdams virsnieks.” Nav grūti iedomāties, kā šādas ierēdņu mahinācijas un nekaunība iedarbojās uz jauno cilvēku.

Klainberzena atrodas kaut kur netālu no Mepenas. Pēc vesela bezdarba mēneša 1920. gada maijā Remarks tika nosūtīts uz šo ciematu. Tas patiešām bija pasaules gals. Tālu no jebkāda veida satiksmes viņš dzīvoja mazā istabiņā skolā, visapkārt valdīja briesmīga nabadzība un bezcerība. Nav brīnums, ka vēlākais šī ciemata birģermeistars rakstīja: “Es gribu piebilst, ka skolotājs Remarks ar grūtībām iejutās toreizējos lauku apstākļos.” Tas bija draudzīgs žests.

Turklāt Klainberzenā bija dekāns Brands. Viņam šajā apvidū katoliskie klerikāļi vēl visai sekmīgi turējās pie varas privilēģijas bija uzdota virsuzraudzība pār vietējo skolu. Laipnais jaunais cilvēks no pilsētas viņam laikam nepavisam nebija pa prātam. Pārāk nepiespiests attiecībā pret bērniem, varbūt pārāk bezkaunīgs un turklāt ar ļoti liberāliem uzskatiem. Dekāns laikam bija pieradis rūpēties par disciplīnu un kārtību savā draudzē. Tātad nu sākās rosīga vēstuļu apmaiņa, kuru aizsāka baznīctēvs. Remarks šajā nelielajā provinces farsā tāpat kā diskusijā ar Osnabrikas iestādēm par it kā esošajiem sakariem ar Spartaka biedrību parādīja kādu sava rakstura šķautni, kas parasti viņa vācu tautiešiem attiecībā pret priekšniecību plaši neizpaužas, pilsonisko drosmi. Remarka atbildes bija strupas un skaidras: “Jums ir Jūsu baznīca, man «-* mana skola. Es Jūsu darīšanās nejaucos, tātad ceru, ka Jūs netraucēsiet mani.” Dekānam Brandam kas tāds nenāca ne prātā. Vēstuļu apmaiņa kļuva arvien rosīgāka un saspringtāka, visbeidzot strīdā bija jāiejaucas pat atbildīgajam landrātam. Viņš darīja to, ko ierēdņi aizvien tik labprāt dara, izveidoja komisiju šīs lietas izmeklēšanai, bet ari tā nespēja noskaidrot, par ko abi strīdas. Taču viss bija ļoti vienkārši: runa bija tikai un vienīgi par baznīcas pārstāvja reputāciju, kurš pārāk pasaulīgajam, gados jaunajam skolotājam gribēja iemācīt katolisku paklausību. Remarkam esot regulāri jāapmeklē baznīca, reliģijā viņa pienesuma neesot, viņš rādot jaunatnei priekšzīmi, un tā esot tik melna kā krauklis. Runa diemžēl bija arī par algas izmaksām, un tas nu patiešām bija sāpīgi cilvēkam, kas no tām bija atkarīgs. Remarks saņēma 1120 reihsmarku, kas ir diezgan daudz, taču šos ienākumus lielā mērā “aprija” inflācija. “Jūs būsiet aizmirsis piemaksu par istabu,” Remarks sūdzas, kad Brands it kā prasa viņam atpakaļ pārāk daudz no izmaksātās naudas. “Šo naudu es jau esmu paspējis izdot un nevaru Jums atmaksāt… Vispār es vēlreiz gribētu atgādināt, ka Jums kā skolas komitejas priekšsēdētājam būtu jāzina, cik Jums ir man jāmaksā, lai es nesaņemtu pārāk daudz, tikai likumā noteikto augstāko algu, kāda var tikt izmaksāta un kuru iestādes pat iesaka izmaksāt.” Vēstule beidzas ar izsmieklu un zobgalībām par šo mazo gariņu, kas visiem spēkiem cenšas sabojāt viņam dzīvi: “Uz Jūsu jautājumu, vai tagad es varot salasīt Jūsu rokrakstu, man ir tas prieks Jums paziņot, ka esat ļoti labojies, un, ja turpināsiet tikpat čakli trenēties, Jūs sasniegsiet ļoti daudz. Ērihs Remarks skolotājs.”

Pat apriņķa skolu padomnieku sasniedz ļoti dusmīga vēstule. “Tā kā dekāna kungam ir labpaticies arī šīs privātās lietas darīt zināmas valdībai, to, kas uz mani vispār neattiecas, un tā kā es domāju, ka cilvēkam jābūt pietiekami vīrišķīgam, lai viņš tās nokārtotu pats, nevis slēpjoties aiz iestādes fasādes un kādu ļauni nomelnojot (šī frāze vienā mierā ir uzrakstīta ar pārliecību), tad iesaku šo: [..] Es ļoti apšaubu dekāna kunga Branda vārdu patiesumu [..] Es ļoti lūdzu steidzami sekot lietas virzībai [..] Es neatsakos ne no viena burta savā vēstulē.” Remarka vēstules bramanīgais tonis viņam sagādā vienīgi oficiālu aizrādījumu. Kontrahentam Remarks vēlāk uzsāk plašu strīdu arī ar iestādēm un vecāku padomi, kas noved pie viņa atstādināšanas, šajā duelī tiek skaidri norādīts, ar ko viņam ir darīšana: “Jūs mani neiebaidīsiet; es esmu pieveicis arī citus ienaidniekus.” Remarks nekad nepakļaujas, ne šajā strīdā, ne vēlāk, kad uzbrukumi viņa personai jau ir daudz nopietnāki.

Arī šie mēneši ir atspoguļoti Remarka pēc desmit gadiem sarakstītajā romānā “Mājupceļš”. Viņa alter ego Emsts Birkholcs, tāpat kā romāna autors, mācās mazpilsētas skolotāju

seminārā un vēlāk kā jauns skolotājs dodas lauku vientulībā. Kaut ko no toreiz piedzīvotā dažus tur satiktos cilvēkus Remarks parāda arī savā darbā. Tagad viņš šo situāciju atspoguļo intelektuālāk, ari nostalģiskāk. Taču Emsts Birkholcs tāpat piedzīvo neveiksmi un ir spiests pamest darbu skolā.

Izsprucis no dekāna, Remarks lūdz skolu valdei pagādāt viņam vietu Osnabrikas tuvumā, un tā ari notiek. Viņš vēl nepilnus trīs mēnešus strādā par skolotāju Nānē, un tad šis dzīves posms ir noslēdzies. 1920. gada 20. novembrī Remarks vēlas tikt atbrivots no darba skolā, un šķiet, ka birokrātiem šīs vēlmes izpilde nesagādā nekādas īpašās grūtības. No konservatīvo iestāžu viedokļa Remarks patiešām nebija ideāls tautskolotājs.

Pēc nepilniem diviem gadiem Remarks Osnabrikai jau ir pilnībā pagriezis muguru un dzīvo Hannoverē viņš uzraksta vēstuli draugam Karlam Fogtam, kādam sava pašreizējā darba devēja akmeņkaļa Fogta radiniekam, kurā vēlreiz rezumē savu nostāju attiecībā pret ierēdniecību un izklāsta priekšstatus par darba dzīvi: “Ierēdnis ir sava amata vergs. Viņš ir iejūgts algas likmē un darbā, viņš vienmēr varēs izrēķināt, cik nopelnīs pēc 10 gadiem un kas viņš 10 gadus ir bijis. Brīvās profesijas tomēr ir patīkamākas. Ar to es domāju profesiju, kas dod neierobežotas attīstības iespējas… Un visbeidzot ikviena profesija, lai ari cik brīva tā būtu, tomēr nozīmē važas… Tev taisnība, īpaša pievilcība dzīvē ir tieši nenoteiktībai.”

1920. gada beigās Remarka priekšā ir divi gaidīšanas un meklējumu gadi. Viņš nav vienīgais, kam šajā laikā jācīnās par materiālo izdzīvošanu. Valsts draud izirt. Franču un angļu karaspēka vienības 1921. gada martā okupē Diseldorfu un Dīsburgu. Vidusvācijā un Hamburgā notiek komunistu organizēti nemieri, kas izceļas ar īpašu nežēlību, Augšsilēzijā risinās kaujas. 1921. gada maijā Fērenbaha valdība atkāpjas, jaunā valsts kanclera vārds ir Jozefs Virts. 26. augustā tiek noslepkavots Matiass Ercbergers, pēc tam ieviests ārkārtas stāvoklis, kas noved pie ilgstoša konflikta starp valsti un Bavārijas zemi. Labēji radikālie kaujinieki 1922. gada 22. jūnijā nošauj ebreju izcelsmes ārlietu ministru Valteru Rātenavu. Inflācija kopš augusta uzņem vēl straujāku tempu, vidusslānī sākas neaptverams sociālais sabrukums. Pat ierēdņu algas vairs nespēj turēties līdzi inflācijas kāpumam. Zemniecībā briest nemieri, jo cenu politika apdraud tās eksistenci, mantas aprakstīšanas un ūtrupes izraisa vardarbību. Taču 1921./22. gadā kulminācija vēl nebūt nav sasniegta. Tikai pēc Rūras okupācijas 1923. gada janvārī sākas hiperinflācija, kas iznīcina neskaitāmu cilvēku iekrājumus, novedot viņus līdz nabadzībai un bezdarbam. Šajos gados valsts palaiž garām savu iespēju. Aizvien vairāk vāciešu zaudē ticību demokrātijai un tās iedibinātajām institūcijām. Valstij naidīgās kreiso un labējo radikāļu partijas rod aizvien vairāk vēlētāju. Tā ir demagoģiska ideoloģiskā sēkla, kuras augļi tiek ievākti pēc 1930. gada.

Pēc tam kad Remarks ir pieņēmis lēmumu pamest skolotāja darbu, viņš zaudē savus kaut nelielos, tomēr regulāros ienākumus. Nākamos 22 mēnešus viņš “noturas virs ūdens”, strādājot gadījuma darbus, un atkal dzīvo vecāku mājā. “Es esmu bijis ari tautskolas skolotājs, eksāmenu esmu nokārtojis. Tas bija laimīgs laiks; ar bērniem es sapratos ļoti labi, taču toreiz, 21 gada vecumā, ar to vien bija par maz. Es esmu strādājis visus iespējamos darbus: kādu laiku pat staigāju apkārt ar koferi un pārdevu lakatus un audumus… vēlāk biju kapakmeņu pārdošanas aģents, tirgonis un vēl daudz kas, pēc tam pat ērģelnieks kādā trakonamā.” Šie izteikumi ir datējami ar 1929. gada novembri, kad romāns “Rietumu frontē bez pārmaiņām” jau desmit mēnešus ir pārdošanā un par grāmatu, kā ari tās autoru tiek daudz un strīdīgi diskutēts. Tāpēc ari Remarka piezīme par “laimīgo laiku” ciemata skolās nav jāuztver nopietni. Tajā laikā viņš tik vieglprātīgi nepamestu vietu ar drošiem ienākumiem.

Viss pārējais atbilst patiesībai. Remarks tiešām kaut kā sitas pa dzīvi. Un raksta. Pirmais romāns “Sapņu būda” cieš neveiksmi. Remarkam tas neienes ne feniņu. Minimālais grāmatas noiets pat nenosedz piemaksu par iespiešanas izdevumiem, kas rakstniekam jāatmaksā. Tas viņu sāpina un nomāc. Taču sapni par rakstniecību šī neveiksme nespēj noslāpēt.

Remarks kļūst par teātra un koncertizrāžu kritiķi avīzē Osnabrticker Tages-Zeitung, kā arī žurnālā Schdhheit turpina publicēt dažus īsprozas tekstus un dzejoļus. Osnabrikas paviršie lasītāji nespēj saskatīt viņā ne Alfrēdu Polgaru, ne Alfrēdu Ķerru. Kā kritiķis Remarks par savas dzimtās pilsētas mākslas dzīvi raksta solīdi, labi, reizēm pat ar entuziasmu. Viņa spalvai pieder raksti par operetēm un operām, baleta viesizrādēm un kamermūzikas vakariem, dzejnieku lasījumiem, kā ari nelielu rakstu sērija par īpašām Osnabrikas celtnēm un laukumiem. Remarks nav nekas vairāk kā parasts žurnālists, viņam nepiemīt ne feļetonista florete, ne polemista zobens. “Tāda ir dzīve: cilvēks izaug jaunības zelta rīta stundā, savā dzīves ceļā veic dažus nedrošus soļus, kļūst drosmīgāks, drīz vien metas skriešus, traucas kā krāsainā aplī, līdz pamazām sāk atpalikt aizejošajā dienā, arvien mazāk rūpējoties par sevi, bet vairāk par citiem jauniem cilvēkiem.”

Autoram, kas šajā laikā ir uzrakstījis šo un līdzīgas aizkustinošas atziņas, mēs nekādā gadījumā nedrīkstam ņemt ļaunā, ka viņš tik pilsoniskiem un izjustiem vārdiem ir atsaucies lasītāju vēlmēm. Būt par “rindiņu rakstnieku” žurnālistikā nozīmēja un nozīmē pelnīt maizi ar biezu garozu, atalgojums ir nožēlojams, un katrs nākamais uzdevums diemžēl ir atkarīgs no visuvarenā redaktora kunga, kurš ne vienmēr ir labā omā. Tas, ko Remarks raksta par literārajiem vakariem, Fausta uzvedumu, Bēthovena mūzikas koncertu, visu cienījamā Johana Štrausa “Valša sapņa” atskaņojumu vai to, ko viņš zina pateikt par Marijas Annas Birģeres dziesmu un balāžu vakariem Osnabrikas mūzikas skolā, nav sliktāks par to, ko raksta viņa kolēģi Bohumā, Augsburgā vai Šverinā. Kā kritiķis Remarks katrā gadījumā ir lietišķs un nav ārišķīgs pretstatā daudziem ļoti ievērojamiem kolēģiem no Berliner Tageblatt, Vossische Zeitung, Frankfurter Zeitung vai no Vīnes Neue Presse; šīs avīzes raksta par naturālismu un ekspresionismu uz skatuves, par proletariāta teātri un Brehtu un Hauptmani, par režisoriem Ervīnu Piskatoru un Maksi Reinhartu, kā ari par daudzajām jaukajām intrigām operās, kur Oto Klemperers bija pievērsies modernismam, bet Bruno Valters klasikai, un viņu vidū valdīja mežonīgs cīniņš, kas nekādā gadījumā nebija brīvs no personiskā negatīvisma.

Kā gandrīz vienmēr, kad Remarks vēlāk publiski atskatās uz kādu dzīves posmu, viņš to redz ne bez apskaidrības un melanholiskām atmiņām. Tas attiecas ari uz viņa kritiķa darbības laiku. Hansu Gerdu Rābi 1966. gada janvāri Romā sasniedz šādas rindas: “Tava teātra kritika man atgādina manus pirmos mēģinājumus šajā nozarē… Un jāsaka atklāti, ka šo laiku ap

1920. gadu esmu paturējis jaukā atmiņā, kaut gan patiesai kritikai vēl biju pilnīgi nenobriedis… Tā bija mūsu jaunība; un tieši tāpēc es to neesmu aizmirsis.”

Remarka literārās skices un dzejoļi, no kuriem daži laikā no 1919. līdz 1922. gadam parādās žurnālā Die Schцnheit vai Osnabrūcker Tages-Zeitung, stilistiski ir “Sapņu būdas” līmenī. Bet tad nāk “atpestīšanas stunda”, un viņš sapnī redz “sievieti ar zelta acīm”, un “ceriņi smaržoja stipri un saldi, un dārzā pogoja lakstīgala”. Šie īsie stāsti parāda, cik intensīvi Remarks šajā laikā kā “mākslinieks” dzīvo citu dzīvi. Rakstnieks pats cieš no trūkuma un uzturas provinciālā vidē, taču viņa varoņus bieži vien apņem lielās, plašās pasaules luksuss un tās īpašā atmosfēra, viņus aizrauj “viss dabiskais” un “dzīves straume”.

Remarks uzbur tādus skatus, kādus savās gleznās varētu attēlot Bērdslijs un Francs fon Štuks, jūgendstils rakstniekam nepārprotami ir tuvs vēl ari tad, kad tas jau sen vairs nav savā virsotnē: “Bronzas svečturos dega sveces. Paklāji klusināja soļu troksni. Pakāpieni spīdēja, margas aicināja. Atvērās kādas durvis, es pagājos pāris soļu uz priekšu un atrados viens pats telpā, kas laikam bija mūzikas istaba. Zilganas ēnas pildīja telpas stūrus, aiz lielajiem logiem sāka tumst zvaigžņota nakts… zibēja sudraba zvaigžņu atspīdums, pārslīdēja pāri istabai, likdams iemirdzēties flīģeļa baltajiem taustiņiem.” Šie teksti radās monistiski, tos pavadīja milzīgi pūliņi atdarināt savas jaunības tik apbrīnotos dzejniekus: “Daba! Māte un māsa! Ugas un piepildījums! Dzīve! Pusnakts saules mirdzums, dienas zvaigžņu spīdums! Nāve! Zilā! Ak, dziļā! Gaišo tērpu tumšais samts! Dzīve, tu esi nāve! Nāve ir dzīve! Daba ir viss! Es neesmu Es! Esmu krūms un koks! Vējš un viļņi! Vētra un klusums! Visas pasaules asinis rit manī! Šīs zvaigznes ir manī! Tās ir daļa no manis! Es esmu zvaigznēs! Esmu daļa zvaigžņu!” Kaut ari iestādēm, draugiem un mīļākajām Remarks it kā nevērīgi uzsver, ka ir “rakstnieks”, iekšēji viņš jūtas nedrošs un neapmierināts, mākslas ziņā ir epigonis.

Vēstule, kuru Remarks 1921. gada beigās nosūta nu jau slavenajam Stefanam Cveigam uz Kapuciešu kalnu Zalcburgā, ir būtiska un reāla liecība tam, kā viņš toreiz jutās, un nav salīdzināma ar vēlākiem atskatiem pagātnē, kurus rakstnieks sniedz saviem intervētājiem un vēstuļu partneriem: “Cveiga kungs, es Jums rakstu ar tāda cilvēka pārliecību, kam aizvien ir eksistējis “vai nu vai nu”, un ar tiesībām, kādas ir katram radošam cilvēkam! Man ir 23 gadi, esmu bijis savu vecāku peramais zēns, klejotājputns, aitu gans, strādnieks, zaldāts, autodidakts, skolotājs, rakstnieks. Šajā mirklī es atrodos tādā likteņa mezgla punktā, tādā drausmīgā darba cīņā (jo jaunrade man nav tikai literāra un akadēmiska nodarbošanās, tā ir man asinis, tā ir cīņa uz dzīvību un nāvi), ka man ir nepieciešami cilvēki, kas palīdzētu. Man ir grūti savā neizmērojamā lepnībā to teikt, bet ir tādi brīži, kad man ir vajadzīgi cilvēki, jo ir ceļi, kurus es nespēju veikt viens. Un tagad man ir nepieciešams tāds cilvēks, kurš spēj man kaut ko pateikt, kuram es varu pilnībā uzticēties, kuram es spēju ticēt un sekoti Un es nepazīstu nevienu citu, izņemot Jūs! Jo tieši Jums ir tā smalkā izjūta, iejušanās spējas, sapratne attiecībā pret citiem, kādu es līdz šim nebiju radis. Attiecībā uz mani lieta ir tāda: Jums man jāpasaka, vai ceļš, pa kuru es tagad eju, ir pareizais! Es labprāt nosūtītu Jums dažus fragmentus, kas lielās cīņās ar šo darbu man ir gatavi, un vēlētos uzzināt Jūsu vērtējumu… Man tas ir dzīvības un nāves jautājums. Vai nu es salūzīšu, vai tikšu ar to galā. Tik ļoti cieši manī ir savijusies dzīve un darbs, ka es tās nespēju nodalīt vienu no otras, bet gan izjūtu vienīgi ciešanas. Es satraukts joņoju zem jautājumu smaguma, neciešamām savas misijas mokām un stāvu bezdibeņa malā: vai tā patiešām ir misija vai vienīgi ņirdzīgs tās pretstats, kas atklājas šausmīgā cīņā un misijas halucinācijās? Tad jau labāk mesties bezdibenī kā dūnām mīkstajā nekurienē. Es ieradīšos pie Jums, Cveiga kungs, un lūdzu Jūs kā cilvēks cilvēku: atrakstiet man, vai drīkstu Jums aizsūtīt izskatīt tos pāris dzejoļus, kurus es līdz šai dienai mežonīgā cīņā par Lielo Darbu esmu sarakstījis. Es nespēju atteikties no kārdinājuma dažus ielikt Jums vēstulē.”

Tas ir svarīgākais dokuments, kas raksturo šo Remarka dzīves posmu. Biogrāfiski tas ir patiesībai daudz tuvāks nekā viņa fiktīvais šo gadu dzīves tēlojums romānos “Mājupceļš” un “Melnais obelisks”. Šeit raksta izmisis cilvēks, kas meklē savu ceļu. Šeit nav patētisku toņu, šeit nav pašstilizēšanas Nīčes garā, bet gan kliedziens pēc palīdzības, un tas norauj plīvuru, parāda patiesos apstākļus, kādos Remarks atrodas: mākslinieciskā ziņā viņš ir nonācis strupceļā, viņa pašvērtība ir aizskarta un provinciālajā šaurībā nonīkusi tāda ir šo mēnešu dzīves patiesība. Protams, Remarkam ir pielūgtā un viņu uzklausošā aktrise Lote Preisa, ir ilgstošas dzīres un skaļi vakari draugu pulkā, ir “profesionāla” mākslas bauda un pat dažas pozitīvas atsauksmes dzimtenes avīzē, kas viņu atzīst par talantīgu jauno autoru. Taču tam visam pāri klājas melanholiskas noskaņas, kas Remarku piemeklē kā personību un kā neizdevušos mākslinieku.

Cveiga atbilde viņam laikam ir bijusi ļoti labvēlīga un uzmundrinoša. Uz to norāda kāda vēstule, kuru Remarks 1929. gada jūnijā nosūta savam Austrijas kolēģim kopā ar romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” eksemplāru: “Toreiz, kad es vairs neticēju, ka cilvēks pret otru cilvēku var būt laipns tikai aiz labsirdības, Jūs man atsūtījāt sirsnīgu vēstuli, kuru es visus šos gadus līdz pat šai dienai esmu saglabājis kopā ar tām nedaudzajām lietām, no kurām nespēju šķirties. Šī vēstule man bija mierinājums daudzajās depresijas dienās.” Šis līdz pat mūsdienām tik daudz lasītais noveļu un biogrāfisko romānu autors, starp citu, ar padomu un mierinājumu ir augstsirdīgi palīdzējis daudziem jauniem talantiem, iestājies par viņiem izdevniecībās, kā arī vēlāk trimdā palīdzējis kolēģiem finansiāli. Kad Cveigu 1921. gadā sasniedza vēstule no Osnabrikas, viņš bija cilvēku draugs.

Remarks tagad pārdod kapakmeņus akmeņkaļu darbnīcai “Brāļi Fogti” Zīstera ielā 2. Pēc gadu desmitiem viņš itin labi raksturoja šo savu tirdzniecības pārstāvja karjeru, kas gan nebija necik ilga: “Es biju savas algas vērts. Ar vieglu roku pārdevu visvecākos veikala pārpalikumus, pat jūgendstila atliekas. Es palīdzēju visu apkārtni sacūkot ar karotāju pieminekļiem. Mēs skicējām un atradām noietu parastajiem pretīgajiem pieminekļiem, tādiem kā lauvas ar sāpošiem zobiem vai bronzas spārnos pacelties nespējīgi ērgļi, un gandrīz katram galvā bija pa zelta kronim.”

Ērģeles Remarks spēlēja Osnabrikas slimnīcas Mihaela kapelā. Katru svētdienu viņš soļoja uz pakalnu pilsētas nomalē, kur atradās un vēl tagad atrodas psihiatriskā slimnīca. Alga par viņa pūliņiem bija brīvpusdienas un citiem aizliegtais ieskats spaidu un baiļu piemeklēto pacientu pasaulē.

Visa šī darbošanās Remarkam sniedz tieši tik daudz līdzekļu, lai viņš spētu izdzīvot. Apmierināts ar šādu dzīvi viņš, protams, nav. Pēc trīs gadu desmitiem Remarks sarakstīs romānu “Melnais obelisks”, kurā atspoguļos savu pēdējo divu Osnabrikas gadu notikumus. Daži cilvēki, kurus viņš toreiz satika, — piemēram, klīnikas mācītājs Bīdenzīks (arī tēls romānā “Laiks dzīvot un laiks mirt”), dažs labs atgadījums no paša kapakmeņu tirgoņa dzīves un “trakonama” ērģelnieka piedzīvojumiem arī tur ir atveidoti. Katrā gadījumā pamatnoskaņojums, piemēram, galvenā varoņa Ludviga Bodmera distancēti zobgalīgā, ironiskā attieksme pret dzīvi, kas jaušama visā romānā, īpaši neatšķiras no Remarka toreizējās rūgtās realitātes. Tā būs grāmata par Veimāras republikas inflācijas gadiem; virspusēji skatoties, tā varētu šķist pat jautra, taču patiesībā vēstī par tolaik nodarīto ļaunumu.

Saistībā ar kāda Remarka dzejoļa parādīšanos Osnabrticker Tageblatt šajos mēnešos lasītāji atrod ari norādi, ka “talantīgais jaunais dzejnieks” patlaban strādā pie kādas lugas. Viņa agrīno darbu bibliogrāfijā tā parādās ar nosaukumu “Bubijs”. No lugas ir atlikuši tikai daži fragmenti un skices. Remarks pats vēlāk to nav pieminējis ne ar vārdu. Pauls Beimers, romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” galvenais varonis, kas visu stāsta pirmajā personā, atvaļinājuma laikā dzimtajā pilsētā personiskajos papīros atrod nepabeigtu lugu par Bībeles ķēniņu Zaulu tā varētu būt netieša biogrāfiska norāde.

1921.                gadā Remarks uzsāk sadarbību ar Continental gumijas fabrikām Hannoverē precīzāk, Continental-Caoutschuk und Gutta-Percha-Companie un uzņēmuma avīzei Echo Continental

uzraksta dažus reklāmas sludinājumus. No šīs sākumā vēl tik sporādiskās līdzdarbošanās drīz vien izveidojas ciešāka sadarbība. 1921. gada martā vēstuli, kas bija adresēta Echo Continental, Remarks, iespējams, pirmoreiz paraksta ar vārdu Erich Maria Remarque. Kāpēc gan pēkšņi otrais vārds “Marija”? Par to viņš nekad neko nav teicis. Varbūt atceroties māti, varbūt aiz cieņas pret toreizējo dzejas dievu Raineru Mariju Rilki? Remarka paaudzi sajūsmināja “Vēstījums par karognesēja Kristapa Rilkes mīlu un nāvi”, 1921. gadā pārjūtīgais, slimīgais dzejnieks dzīvo Muzo pilī un pabeidz savas “Duinas elēģijas”. Tas, ka Remarks sava uzvārda pēdējo burtu “k” nomainīja pret que, pieder pie pašstilizācijas un, ņemot vērā viņa ģimenes sākotnējo uzvārdu, ir arī leģitīmi.

1922.               gada aprīlī Remarks pamet Osnabriku un pārceļas uz Hannoveri, tur apmetas Nikolaja ielā 11. Viņš kļūst par pastāvīgu līdzstrādnieku riepu ražošanas uzņēmuma avīzē, kā arī par redaktoru un reklāmtekstu autoru. Finansiālā ziņā tas ir pat ienesīgi, un žumālistiskais mārketings Remarkam laikam diezgan labi patīk, jo viņš arī turpmāk var publicēt nelielus literārus tekstus. Osnabrikas skolu birokrāti, kas tagad atlaistajam skolotājam jautā, vai viņš nebūtu ar mieru stāties darbā jaunā vietā, jau novembrī saņem lepnas rindas: “Es tagad strādāju par reklāmas nodaļas vadītāju un galveno redaktoru Continental C.&G.P. Co. Hannoverē. Uzteikšanas ilgums irceturtdaļgads, sākot no kvartāla pirmās dienas. Es neesmu ieinteresēts kādu īslaicīgi aizvietot. Runa varētu būt vienīgi par pastāvīgu vietu; taču man nav, kur steigties, jo šeit es nopelnu diezgan labi, un tāpēc labprāt atsakos no Jūsu piedāvājuma par labu kādam nabadzībā nonākušam kolēģim.” Remarks tātad atstāj sev atvērtas šauras durtiņas un acīm redzami izbauda, ka iestādei, ar kuru viņam bija tik asi strīdi, var norādīt uz savu jauniegūto neatkarību un pozīciju. Hirklāt viņš ne visai respektē patiesību. Reklāmas nodaļas vadītājs viņš, protams, nav. Arī apzīmējums “galvenais redaktors” ir pārspīlēts. Katrā gadījumā 1923. gada vidū Remarka darbības lauks paplašinās un viņš ir “atbildīgs par visu saturu”.

Uzņēmumos izdotie žurnāli, kā zināms, nav literatūra, tie skaidro dzīvi no draudzīga optimisma pozīcijām. Naudas devējiem nav prātā nekas altruistisks, bet vienīgi sava produkta pārdošana un imidža veidošana. Tā tas, protams, bija jau toreiz, kad jēdziens Public Relations vēl nebija kļuvis par modes vārdu. Un, tā kā Continental fabrikās galvenokārt tiek ražota gumija un īpaši riepas, uzņēmuma reklāmā dominē automobiļi un to piederumi. Divdesmito gadu sākumā automobilis vēl ir luksusa prece un, kas to nopērk, tam jābūt zināmā mērā turīgam. Lepnie automobiļu īpašnieki ir ari mazliet snobiski, jo auto nozīmē brīvību un sportu, tālas zemes un eksotiskus ceļojumus. Jaunajam reklāmas tekstu autoram riepu ražošanas uzņēmumā “sapņu būdas” atmosfēra kļūst sekundāra, viņam aizvien vairāk iepatīkas tehnika un ātrums, vaļīgi izteicieni un ekstravaganta vide. Remarks ir pakļauts jaunām ietekmēm, tās savukārt atspoguļojas viņa literāro darbu stilā, kurus viņš šajā laikā saraksta un daļu ari publicē.

Algu Remarks saņem, sacerot un rediģējot tekstus par jautājumiem, kuriem būtu jāuzrunā potenciālie automobiļu un velosipēdu pircēji. Viņam nākas arī dzejot, taču nevis par puķēm un laukiem, par nāvi un meitenēm, bet gan stāstīt dažādus jokus sava uzņēmuma klientiem. Katrā uzņēmuma žurnālā viena lappuse bija veltīta komiskiem zīmējumiem, zem kuriem bija pa Remarka četrrindītei. Šodien tos sauc par komiksiem, taču tie bija iecienīti jau divdesmitā gadsimta divdesmitajos gados. Viens no mazajiem, nevainīgajiem stāstiņiem sākas tā: “Augstspiediena atmosferas/Ražo Conti uzņēmumi/Sevi pierādīt tām jāprot/Divas riepas piepūšot./Tur jau traucas drosminieki/Conti puiši Frics un Francs/Cauri pilsētai, līdz stūrim/Tur, kur sunim astes gals.” Tā ir tikai naudas pelnīšana, nekas vairāk.

Remarks riepu uzņēmuma žurnālam saraksta arī vairākus nelielus rakstiņus par brīvo laiku un sportu, airu laivām un bumbas spēli, veselību un sieviešu jautājumiem, automobiļiem un modi. Dzejnieks un reklāmas darbinieks: viņš slavē arhitekta Pētera Bērensa projektēto firmas administrācijas ēku “mierpilni laukumi cēlā arhitektūrā” un zina pastāstīt par savu darba devēju nesalīdzināmi labajiem ražojumiem ļoti daudz: “[..] bet noteikti pie īpaši elegantajiem? stilīgajiem automobiļiem pieder melnbaltās Continental korda riepas, kas ir ārkārtīgi mērķtiecīgi ražotas ilgstošai lietošanai un piešķir mašīnai īpašu spozmi. Tas ir apbrīnojami, cik labi mašīna ar tām izskatās.” Tāpat Remarks daiļrunīgi iepazīstina lasītāju ar “Continental milzu pneimatiskajām riepām” vai “Continental elastīgajām riepām”. Un nevajag aizmirst: “Valkāt vēl arī izejamo uzvalku tikai no mērķtiecības viedokļa ir nosodāmi; ja kāds ketavejā ar plīvojošām žaketes malām traucas uz benzīna kumeļa, tas tomēr neizskatās sevišķi labi. Rima ir par Continental apģērbu no visplānākā putekļus uztverošā materiāla līdz pat visbiezākajai ādas jakai.” Ar dialektisku argumentāciju Remarks visiem reklāmas pretiniekiem paskaidro, cik ļoti viņi maldās: “Jau sen un vairākkārt ir pierādīts, ka prece ar reklāmas palīdzību nevis tiek sadārdzināta, bet gan tieši pretēji palētināta. Nespeciālistu viedoklis, ka reklāmas izdevumi tiek pieskaitīti ražošanas izmaksām un tādējādi prece tiek sadārdzināta, ir pareizs tikai nosacījumā, nevis secinājumā. Mērķtiecīga reklāma parasti noved pie paaugstināta pieprasījuma un līdz ar to pie paaugstināta apgrozījuma. Tādējādi tirdzniecības un ražošanas zaudējumi tiek dalīti ar lielāku skaitli un ražošanas izmaksas samazinās.” Tirgotājiem, kas veido svarīgu Echo Continental mērķauditoriju, viņš paskaidro, ko viņi iegūs no šī produkta: “No otras puses, labi informēts fabrikants palielina pircēju uzticību tirgotājam.” Redaktora kungs acīmredzot ir savas algas vērts.

Remarks sāk ceļot firma viņu sūta uz Itāliju, Angliju un Beļģiju, uz Balkāniem, Turciju un Šveici un šī izlaušanās no provinciālās Vestfalenes izraisa fatālu blakusparādību: viņš sāk vairāk dzert. Iespējams, tāpēc, lai savā tagad tik plašajā pasaulē uzveiktu nedrošību un tiktu galā ar pielāgošanās grūtībām. Remarka amerikāņu biogrāfe Džūlija Gilberta raksta par šiem komandējumiem: “Viņa slava pamazām izplatās ari daudzu Eiropas pilsētu zināmās ielās, mājās un izklaides iestādēs. Pret “nakts dāmām” viņš bija maigi padevīgs.” Tādas ziņas lasīt ir interesanti, un tas piestāv vēlākā uzdzīvotāja Remarka tēlam. Taču tas, ka viņa naksnīgie bordeļu apmeklējumi, viņa erotiskie piedzīvojumi attiecīgajās aprindās būtu raduši starptautisku atbalsi tas nu gan šķiet pārāk liels gods ceļojošam riepu reklāmas aģentam.

Svarīgāk šķiet tas, ka šajos mēnešos vairākas avīzes un žurnāli iespiež dažus Remarka īsprozas tekstus. Daudz īso stāstu parādās tik ambiciozos literārās periodikas izdevumos kā Jugend, arī Berliner Leben iespiež Remarka darbus, tāpat avangardiskais žurnāls Stцrtebeker, Hannoversche Kurier, Thьringer Allgemeine Zeitung, Hamburger Fremdenblatt, kā ari citi rita un nedēļas laikraksti. Kaut ko no viņa darbiem iespiež pat Berliner Tageblatt. Tas noteikti stiprina Remarka pašapziņu. Taču viņa žurnālista vai pat rakstnieka karjera ir tikai sākusies. Ari vēlāk Berlīnē šī situācija tikpat kā nemainās. Šajos gados Remarks spēj ar rakstniecību nopelnīt naudu, taču pie Veimāras republikas pazīstamiem publicistiem vēl nav pieskaitāms.

Ir saglabājušies aptuveni 100 literāri prozas darbi no Remarka Hannoveres laikiem. Interesanti ir tas, ka tie rakstnieku Remarku parāda mākslinieciskā lūzuma fāzē. Jaunromantiskā jūsma, sentimentālās “mežonīgās vēlmes” vai “vētrainās jūtas” ar grūtībām izprotamos teikumos, kas vēl bija sastopamas “Sapņu būdā”, tagad dod vietu spēcīgākai tematikai. Uzzibsnī pat kaut kas līdzīgs lietišķam cinismam nekas vairs nav skaists, bet gan objektīvi miris. “Kalsnais vairs nespēja saprast, vai tā bija ironija vai kaut kas cits. Viņš izšāva, un Klērfeits lēnām krita uz priekšu. Ar seju smiltīs. Un palika tur guļam.” Remarka teikumi ir zaudējuši savu konstruēto garlaicību, savu bieži vien neīsto, samāksloto toni. Viņš atrod jaunu, savam laikam modemu tematiku, darbība uzkrītoši bieži norisinās tālās zemēs; viņš stāsta par greizsirdības drāmu tuksnesī un opija smēķētājiem, kas apceļo Ķīnu, blēdīgiem kasierien*un Arktikas pētniekiem, kas riskē ar dzīvību; viņa varoņi dzīvo Beirūtā vai Riodežaneiro. Remarka stāstos vairs nav atrodamas klišejiskas figūras, tagad tur ir indivīdi, kas meklē savu identitāti, savu vietu naidīgajā pasaulē. Mazpilsētas šaurībā augušais autors ilgas pēc tāluma un piedzīvojumiem kompensē ar savu literāro darbību. Dažiem Remarka īsajiem stāstiem piemīt noveles iezīmes, un viņam izdodas tas vēlāk garantēs rakstnieka biezo romānu tik lielos un patiesos panākumus pat nedaudzās lappusēs radīt spriedzi. Hannoverē Remarks mēģina iekļauties pēckara aktuālajos literatūras virzienos, viņa prozā ir jūtams kaut kas no “jaunā lietišķuma”, kas drīz vien kļūst par modes vārdu. Tāds amerikānisms kā Golden Twenties veido jauno autoru un atstāj šī godkārīgā rakstnieka tekstos savas pēdas, filozofiskie dialogi un piezīmes kļūst vitālākas.

“Romantika ir mirusi,” Remarks nedaudz nostalģiski paziņo kādā īsā tekstā Echo Continental. “Mēs ar vieglām skumjām atceramies savu zelta jaunību, agrāko jūsmu un pasta taures skaņas; mēs vēl aizvien spējam kopā ar Eihendorfu izjust klusās mēness nakts burvību, ūdens šļakstus akā, sajust čukstus izteiktos mīlas vārdus parkā vai pie puķu dobes; mēs kopā ar Štormu un Rābi pārceļamies uz mazpilsētu, kur dzīve rit mierīgi un lēni; vēl aizvien ir dzejnieki, kas dzīvo jumtistabiņās un atdarina Špicvegu, ģērbjas puķainā halātā, mierīgi pīpē tabaku, aplej fuksijas un kopj kaktusus, vēl aizvien vecu māju pagalmos ir gleznaini stūrīši, kurus apstaro miers un skaidrība: taču tas viss ir radies pagājušos laikos, tās ir atskaņas, tā nav tagadne, tas vairs neraksturo mūsu laika stilu.” Kādreizējais Osnabrikas “sapņu būdas” apmeklētājs ir nokļuvis pie vēlīnajiem dadaistiem, kas regulāri un nedaudz haotiski tiekas Hannoverē. Viņš uzraksta priekšvārdu “Grupas K” katalogam tā rīko izstādi Kestnera biedrības namā. Pauls Štegemans, avangardisks izdevējs, novērtē Remarka kritikas darbus un dažus no tiem ari iespiež. Hannovere divdesmitajos gados vairs nav mākslas province.

Kādā šajā laikā tapušā stāstā ir vēstīts par grāmatvedi Jozefu Deteringu, kurš ceļā uz biroju, pa kuru viņš, pienākuma vadīts, ir gājis 28 gadus, pilnīgi negaidīti atklāj, ka nekad nav dzīvojis, un uz dažām stundām metas baudīt dabu, dejas un sieviešu apskāvienus, lai beigās noslīcinātos. Remarks raksta (literāru) stāstu par ikdienu, un tas vairs nav apskaidrojošs un pārpasaulīgas romantikas piesātināts darbs, bet gan izvēršas smagā apsūdzībā pret bezsirdīgo dzīves īstenību, kas mūs sagrauj. “Jozefs Deterings iedomājās, ka tikai svētdienās redz pasauli no rīta. Nekad viņš to nebija redzējis pirmdienās pulksten 9 vai ceturtdienās pulksten 11. Viņam bija tāda sajūta, ka ir palaidis garām kaut ko ļoti svarīgu.” Tikai nepilnu lappusi garā skice “Klusā daba”, kas 1923. gada 2. jūnijā parādās Berliner Tageblatt, sākas ar teikumu: “Uz mana rakstāmgalda ir galvaskauss. Brūns, nodzeltējis, tam trūkst pāris zobu, apakšžoklis ir ļoti slikts. Tatad tas nav kopts salonu galvaskauss, tas nav pulēts, ar lieliskiem zobiem, bet gan, tā sakot, kaut kas pavisam parasts.” Ne bez ironijas Remarks izsakās par “dekadenci”, kurai vēl pirms pavisam neilga laika pats bija nodevies. “Saprāts ir neizdevies instinkts [..] Tikai pilnīga bezatbildība ļauj tam plaukt [..] prieks esot pasaules laupījums [..] līdz ekstāzei šis piedzīvojums tiek sakāpināts instinktu manifestācijā: sievietē.”

Šo citātu uzdevums nav reklamēt jaunā autora lielo literatūru, bet gan tikai norādīt uz viņa māksliniecisko izaugsmi.

Citi stāsti, kurus viņš ir sarakstījis ap šo laiku, vēl aizvien sliecas uz veco stilu, uz neīsto idilli. Tādos gadījumos Remarks atkārtojas un atkal no jauna iet Friča Herstemeiera mazpilsētas bohēmas jumtistabiņā. “Dzīve ir bezjēdzīga un pilna maldu, dārgā tās vienīgā jēga ir šis dzirkstošais vīns šajos zilajos dūmos tavās vēl zilākajās acīs un tavā zīdainajā meitenes augumā.” Katrā gadījumā žurnāls Berliner Leben uzskata, ka tā lasītāji vēl 1923. gadā ir spējīgi saprast šīs dziļdomīgās tēzes.

Šajā laikā Remarks saraksta arī kādu nelielu prozas darbu, par kura eksistenci viņam vēlāk aizvien atgādina viņa ienaidnieki, vēloties rakstnieku nomelnot un pazemot. Vēl līdz pat šai dienai sacerējums “Par dārgu šņabju jaukšanu” tiek celts dienasgaismā, lai padarītu Remarku pēc iespējas nīstamāku. Nav tādas tirādes par autoru, kurā ar izsmieklu netiktu norādīts uz šo darbu. Neizdevies manevrs, jo runa ir par lieliski uzrakstītu un atkal dekadences literatūras ietekmētu asprātīgu rakstiņu, viegli rotaļīgu, ironisku un ne vairāk. Pauls Štegemans to 1924. gadā iespiež savā neilgu laiku iznākušajā Berlīnes žurnālā Storbeker, kurā ir pārstāvēts ari Francs Bleis un Teodors Lesings, savukārt Berlīnes laikraksts Der Junggeselle tajā pašā gadā šo rakstu iespiež ar nelielām izmaiņām un citu nosaukumu. “Barbari ir pieraduši dzert šņabi neatjauta,” brīdina savus lasītājus dzeršanā tik pieredzējušais autors un iesaka jaukto dzērienu “simfoniju”, jo “duļķainā plančkāšanās bāros nav uzskatāma par jaukšanu”. Saviem sekotājiem Remarks prasa rūpīgu koncentrēšanos: “Būtu jāsāk ar ne mazāk kā trīsdesmit alkohola vienībām. Ļoti vēlams būtu treniņš. Viena neveikla rokas kustība var visu sabojāt. Ar šņabi ir jāprot apieties. Meistaram tas labprāt pakļaujas, kad kā rotaļājoties ir atbrīvojies no sākotnējās nebrīves un, radošā grācijā žonglējot, tos savieno ar lieliem panākumiem.” Cilvēkam ir jābūt pilnīgi bez humora izjūtas un ar sīkstu vācu “izglītības iedomību” apveltītam, lai šādu tekstu piesauktu kā “kroņa numuru” pasaules mēroga autoram, kurš izmisuma stundās tik labprāt tēlo pasaules pilsoni. “Es šādiem ļaudīm varētu piegādāt vēl arī citus “materiālus”,” Remarks ne bez dusmām skaidro 1929. gadā, kad mediji un partijas viņam uzbrūk, “jo esmu sarakstījis daudz rakstu par gumijas riepām, mašīnām, glābšanas laivām, motoriem un nezin ko vēl gluži vienkārši tāpēc, ka man no tā bija jādzīvo.” Turklāt kritiķi nav pamanījuši arī to, ka Remarks kā žurnālists sava darba kvalitāti demonstrē arī tādējādi, ka gan satura, gan stila ziņā raksta atbilstoši avīzei vai žurnālam, kam teksts ir domāts. Literatūra pieder žurnālam Jugend, bet pārdomas par kokteiļiem Storbeker. Remarks sāk rakstīt mazāk, jo zina, kam un ko piedāvāt.

“Džema”

Hannoverē Remarks uzraksta savu otro romānu. No mākslinieciskā viedokļa raugoties, tas viņam noteikti bija tur pavadītā laika centrālais notikums. Par romāna rašanās apstākļiem un fonu mums tikpat kā nekas nav zināms. Remarka dzīves laikā šis teksts netiek publicēts, un viņš pats par šo darbu nekad nav izteicies. Varbūt viņš ir mēģinājis to piedāvāt kādai izdevniecībai un ticis noraidīts tas nav zināms. Manuskripts tika atrasts rakstnieka atstātajā mantojumā, un katrā gadījumā pieminēšanas vērts ir fakts, ka Remarks to nav iznīcinājis, kā viņš izdarīja ar daudziem saviem literārajiem un privātajiem pierakstiem un korespondenci.

Tomass Šneiders, kas rūpējās par “Džemas” pirmizdevumu 1998. gadā, romāna rašanos datē ar laiku no 1923. gada pavasara vai vasaras līdz 1924. gada pavasarim vai vasarai. Remarks savu tekstu ir rakstījis uz žurnāla Echo Continental sleju novilkumu otrajām pusēm, kas ari ļāvis Šneideram noteikt tā rašanās laiku. “Vēl viena norāde uz romāna “Džema” rašanās laiku

ir vienas romāna nodaļas publikācija, kas gandrīz vārds vārdā tiek publicēta kā īsais stāsts ar nosaukumu “Negaiss stepē”, ko iespieda laikrakstā Jugend (Minhene). [..] Šis īsais stāsts izņemot varoņu vārdus un ekspozīciju ir pilnīgi identisks romāna III nodaļas 4. rindkopā attēlotajam negaisam. Šis īsais stāsts ir vai nu romāna fragments, vai an tajā attēlotā epizode vēlāk tika integrēta romānā.”

Romāna rašanās laikam ir tik liela nozīme« tāpēc, ka šis apjomīgais prozas darbs, kas vienīgais sarakstīts abos Hannoverē pavadītajos gados, vislabāk parāda, kādu māksliniecisku lūzumu Remarks ir pārdzīvojis. No literārās kvalitātes viedokļa raugoties, “Džema” ir nebūtisks darbs, taču tam ir liela nozīme autora biogrāfijā. Rakstnieks sāk meklēt savu tematiku un stilu. Galvenā varone Džema dzīvo divdesmitā gadsimta divdesmitajos gados, darbības vietas ir eksotiskas un tālas tāpat kā vairākos ap šo laiku sarakstītajos viņa īsajos stāstos -, .varoņi cīnās, mīl un meklē savas eksistences pamatu Kairā un Parīzē, Kolombo, Singapūrā un Honkongā. Tāpat kā visos lielajos Remarka romānos, “Džemā” jau tiek izteikti minējumi par dzīvību, mīlestību un nāvi, darba pamattonis ir melanholisks, ekstātiski laimes uzplūdi tajā mainās ar grūtsirdīgām priekšnojautām par eksistences bezdibeņiem. Un tas viss tiek pasniegts dīvainā valodā, kādu varam vērot arī dažos nelielos šajā laikā izdotos prozas tekstos. Stāstā par Džemu raksturīgākais nav personu psiholoģiskā uzvedība, bet gan plašie ainavas apraksti, “teorētiskie” dzīves vērojumi vai ikdienas filozofiskās refleksijas. Kaut kas līdzīgs, vismaz daļēji, būs vērojams arī Remarka vēlākajos romānos.

“Džemā” un tieši ar to šis agrīnais darbs tik ļoti atšķirsies no Remarka lielajiem romāniem, kurus viņš rakstīs, sākot ar

1927.gadu, velti ir meklēt tematiski izplānotu, konsekventu vēstījumu. Romāna fabula ir sekla, šo grāmatu daļēji var saukt pat par lubu literatūru. Tas, kas varbūt bija iecerēts kā jaunas, savu identitāti meklējošas sievietes attīstības romāns, izplēn fantastiskos erotiskos piedzīvojumos. Romānam pietrūkst nozīmības, tā radītājs vēl nespēj sava laika radikālo lūzumu atspoguļot literatūrā, karā piedzīvoto pretstatīt Veimāras republikas pirmo gadu iespaidīgās dzīves īstenībai, Tāpēc kļūst redzama strukturālā nedrošība, savukārt apskaidrotais nobeigums kā daudz kas cits ir pārāk skaists, lai būtu patiess.

Protams, eksotiskā pasaule, kurā autors grib ievest savus lasītājus, ir vilinoša. Toreiz, divdesmitajos gados, gaisā vēdīja tāda noskaņa. Svens Hedins 1923. gadā apceļoja Ziemeļameriku, Japānu, Mongoliju un Sibīriju, un šis ceļojums izraisīja dzīvas diskusijas Veimāras republikas avīzēs. Nansena, Amundsena, tāpat itālieša Nobiles pētījumi un atklājumi arktiskajos ledus tuksnešos izpelnījās ievērību, un Āfrika, tāpat tālā, tik svešā Āzija atraisīja eiropiešu fantāziju. Remarks noteikti ar lielu interesi vēroja šos notikumus. Samersets Moems un Džozefs Konrāds ar saviem romāniem, kuru darbība risinās tālās zemēs, jau bija paspējuši aizraut anglosakšu lasītāju, pārdošanā bija daži viņu darbu vācu tulkojumi. Alfrēds Dēblīns (“Van-Luna trīs lēcieni”, 1915), Hermanis Hese (“Demians”, 1919; “Sidharta”, 1922), Lions Feihtvangers (“Ebrejs Zīss”, 1924) vai Klabunds (“Krita aplis”, 1925) raksta stāstus un romānus, kuros pēc Pirmā pasaules kara identitātes krīzē nonākušie Rietumi konfrontē ar Āzijas morālo un filozofisko vērtību kodeksu. Protams, salīdzinājumā ar “Džemu” tie bija meistardarbi, un Remarks dažas no šīm grāmatām bija lasījis. Modē nākušais Eiropas kultūrpesimisms, kas stāv aiz garīgās novēršanās no sava kontinenta, jau ilgu laiku bija vērojams arī Remarka tekstos.

Blakusaspekts, kas rodas, pievēršoties citu tautu un kultūru dzīvei un domāšanai, ir rasisma iezīmes. Melnādainie, ķīnieši, indieši vai arābi, ņemot vērā viņu tikai teorētiski izprasto pasaules uztveri, tiek attēloti ar apbrīnu, taču, lasot aprakstus par tālo kontinentu ļaužu masām, tāpat par ikdienas dzīvi ostās

un pilsētās, nevar nepamanīt Rietumu rakstnieku augstprātīgo toni. Arī “Džemā” mēs atrodam norādes uz asinīm, atriebību un dziņām, kas raksturīgas “iezemiešiem”. Divdesmitā gadsimta divdesmito gadu Eiropa vēl nekādi nespēj atbrīvoties no savas koloniālās pagātnes. Daudzās mūsu kontinenta valstīs lielu piekrišanu gūst absurdās domas par “iedzimtību” tās atklājas antisemītismā, kā arī pseidozinātniskos pierādījumos par “instinktīvu” seksuālo uzvedību un iespēj ano rasu īpatnību vispārinājumā, kas tiek interpretēts nevis no kultūras, bet gan bioloģijas viedokļa.

Remarka romāna saturs ir vienkāršs: kāda jauna dāma, vārdā Džema, brauc no kontinenta uz kontinentu, nespējot izšķirties starp trim (un vairāk) vīriešiem, meklējot savu sievišķo identitāti un piepildījumu. Par viņas izcelsmi un sociālo piederību mēs neuzzinām neko, taču visai daudz par to, ko viņa kā sieviete domā par mīlestību un dzīvi vispār. Džema jāj pa tuksnešiem, šķērso jūras, apstaigā Ķīnas ostas pilsētu tirgus, diskutē ar indiešiem, arābiem un ķīniešu jaukteņiem, iztur dažus piedzīvojumus un ir visu šajā romānā pieminēto vīriešu neprātīgi iekārota, jo “asinis ir sadumpojušās” visiem. Džema ir erotiska, nemierīga un dzīves alku pārņemta. Lodes spindz, un risinās pat kāds notikums, kura centrā ir slepenie aģenti. Pēdējais viņas mīļotais vīrietis tiek nošauts mežonīgas, kinofilmas sižeta cienīgas vajāšanas laikā. Grāmatas beigās mēs Džemu atrodam kādā Šveices klosterī viņa ir viena, iekšēja miera pārņemta: ““Dzīvība ir viss, it kā pauda Džemas gaita; viņa pat nedomāja par šiem vārdiem tie jautās katrā viņas solī… “Dzīvība ir viss… es to jūtu šī sajūta ir dievišķīga… Pasaule ir jauna, tāpat kā es… Cik ilgi es sajūtu sevi, tik ilgi pastāv pasaule… Cik ilgi izjūtu savu dzīvību, es dzīvoju Visumā

Romāns, protams, ir diezgan savārstīts, taču tajā ir arī vai¬rāki ļoti izdevušies teikumi, skaisti dabas apraksti, un dažas epizodes to attēlojuma ziņā nav salīdzināmas ar Remarka iepriekšējo romānu. “Straujā riksī garām aizjāja beduīni kafijas brūnos bumusos. Uzvēdīja kamieļu mēslu un tuksneša smārds. Aiz mameluku kapenēm jātnieki izvērsās garā, līmeniskā vir¬tenē un aizjāja pretī bezgala gaišajam apvārsnim tā, it kā vēlē¬tos to ieņemt triecienā.”  Uzkrītošs šķiet ekspresionistiskais, neparasti darināto darbības vārdu un apzīmētāju salikums, kas stāstam dažviet piešķir dinamisku ritmu: M[..]iebrāzās vējš, čukstēja, dziedāja, strauji elpoja, debess bija kā šaura, cieta plauksta...”  Savos vēlākajos romānos Remarks izmanto tēlu salīdzinājumus, kas atrodami jau romānā “Džema”, “[..] rīsa lauki un tējas plantācijas, un tad pēkšņi kā apakšzemes tune¬lis iznira tumšais mežs..” ; “Automobilim pa priekšu gluži kā medību suņi traucās gaismas kūļi...”

Kopumā romānā ir atrodamas arī dažas refleksijas par sabiedrības dzīvi: “Bez pašapmāna būtu sabrukusi sabiedrības struktūra, jo par to, ka visi tās zobrati un ritentiņi dūca un griezās, bija jāpateicas vienīgi vispārējai sabiedrības pašiedvesmai: ka tā tomēr ir kaut kas nozīmīgs un ka bez ritentiņiem nevar iztikt. Tādējādi visas šīs būtnes direktori, ierēdņi, strādnieki un pārdevēji bija ieaustas darbīgajā ikdienas dzīvē gluži kā tīklā. Viņu vērtības mērs bija viņu krietnums bet vai pasaulē maz ir vēl kaut kas svarīgāks par krietnumu?”[25]

Taču pats galvenais šajā romānā ir tā varoņu pamatkonstelācija domās un jūtās, kuru Remarks vēlāk savās grāmatās daudzkārt variēs: vientulība (“Tādas ir visas sastapšanās..

sveiciens no tumsas tumsā aizslīdot viens otram garām..”1), neatbildēta mīlestība (“Nekas pasaulē nav nežēlīgāks par mī¬lestību; tas, kurš zaudē jūtu brīvību, pazaudē arī to, kam tā upurēta.” ) un humānistu fatālisms (“Atklājās pati vienkāršākā patiesība: viss allaž notiek labi un pareizi. Kas sekoja sev, nemal¬dījās. Kas sevi pazaudēja, atrada pasauli, atrada sevi.” ).

Arī nākamajos gadu desmitos Remarks neaizmirsa savu nepublicēto agrīno darbu. Uz to norāda vārdi, kurus viņš piešķir vīriešu kārtas varoņiem: Klērfeits vēlāk būs galvenais varonis viņa romānā “Debesīm nav lutekļu”, Raviks ir ne tikai vīriešu kārtas galvenais varonis romānā “Triumfa arka”, bet ar tādu vārdu Remarks parakstās arī daudzajās trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados rakstītajās vēstulēs Marlēnai Dītrihai. Visbeidzot, vārdu Lavalets tā sauca Džemas trešo mīļāko viņš izvēlas nelieliem rakstiem kā pseidonīmu vai arī parakstās ar to vēstulēs. Remarkam patika spēlēties ar daudzajiem vārdiem ne tikai savā privātajā korespondencē, bet tie ar lielu rūpību arī tika izvēlēti viņa romānu varoņiem. Tāpēc nav nejaušība, ka “Džemā” parādās vārdi, kurus rakstnieks vēlāk izmanto gan savos darbos, gan personiskajās vēstulēs. Ar “Džemu” viņš bija iznācis uz ceļa, kuru kā mākslinieks vairs nepameta nekad.

Kāpēc galvenā varone ir sieviete? Visos nākamajos romānos notikumu centrā būs vīrieši. Abos Remarka pirmajos lielajos romānos “Rietumu frontē bez pārmaiņām” un “Mājupceļš” blakus sporādiski attēlotajiem māšu tēliem ir tikai dažas sievietes, kuras autors droši vien ir parādījis, lai runātu par zaldātu erotiskajām ilgām vai vīriem, kas atgriezušies no kara. Visos nākamajos romānos sieviešu tēli ir svarīgi to darbības attīstībai, taču Ruta Hollanda (“Mīli savu tuvāko”), Patricija Holmane (“Trīs draugi”), Žoanna Madū (“Triumfa arka”), Elizabete Krūze (“Laiks dzīvot un laiks mirt”), Liliāna Denkerka (“Debesīm nav lutekļu”) vai ar vēzi slimā Helēne (“Lisabonas nakts”) beigu beigās ir tikai Remarka vīriešu kārtas varoņu lielās mīlestības atbalsis. “Džemā” autors gandrīz no romāna sākuma līdz beigām runā no sievietes redzesviedokļa.

Iespējams taču tā ir tikai spekulācija šī viņam tik neierastā stāsta maniere ir saistīta ar kādu tikšanos, kas attiecināma uz Hannoverē nodzīvotajiem gadiem. Šeit Remarks iepazīstas ar vienu no savas dzīves lielākajām mīlestībām: Ilzi Jutu Cambonu. Savās dienasgrāmatās viņš Cambonu sauc par Johanu vai Pēteri, Žanna viņa ir sarunās ar draugiem. Šī sieviete bija ļoti skaista, eleganti ģērbusies, vēsa, bet vienlaikus erotiskas dvesmas apņemta, pēc izskata tāda kā daudzās Remarka romānu varones piemēram, Patricija Holmane “Trīs draugos”, kurai visizteiktāk piešķirti Jutās Cambonas vaibsti: šaura seja, lielas acis, slaids, garš augums. Tas bija sievietes tips, pret kuru viņš aizvien izjuta vislielāko aizrautību. Kad Remarks ar Jutu Cambonu iepazinās, divdesmitdivgadīgā dejotāja un aktrise tikko kā bija šķīrusies.

Viņu pirmā tikšanās nav oficiāli fiksēta, taču tā notika 1923. gadā, tātad “Džemas” tapšanas laikā. 1925. gada 14. oktobri viņi Berlīnē salaulājās. Sākumā tā, neapšaubāmi, bija liela un abpusēja mīlestība, taču nekādā gadījumā ne laulības idille sīkpilsoniskā izpratnē. Remarkam aizvien vēl ir sakari arī ar citām sievietēm, un par Jutu Cambonu attiecībā pret vīriešiem var teikt tieši to pašu. Trīs nedēļas pēc laulību noslēgšanas viņš raksta Edītei Derijai, savai draudzenei un žurnāla Sport im Bild redaktora meitai, vēstuli, kurā izgaismoti viņa pretrunīgie motīvi, sperot šo soli: “..tas bija kaut kas īpašs, kas lika man to darīt, un es no jauna pārliecinājos, ka visi rakstnieki melo, — manī mita vairāk cilvēciska nekā egoistiska tieksme pēc laimes[..] Laimes jēdziens man pēdējo gadu laikā ir pārveidojies no jaunības dienu uzskatiem par piepildījumu utt. priecīgā spītā pret plānprātīgo eksistenci un ir kļuvis iluzors. Un pat šī ikviena normāla cilvēka dzīves kulminācija, laulība, manī neko nav mainījusi. Cilvēks, kuram es nozīmēju daudz, varbūt pat visu, tagad ir manā tuvumā, un es gribu no šī cilvēka ceļa novākt visu riebīgo, cik vien tas ir manos spēkos…” Pie šī priekšnoteikuma Remarks pieturēsies nākamos gadu desmitus un pat vēl tad, kad viņa laulība jau sen būs izirusi.

Šīs laulības ainas, vēl pirms dzīvi izmainošā slava ir sasniegusi šīs savienības vīrišķo pūsi, ir lasāmas Lēnijas Rīfenštālas memuāros. Stāstījuma fonā ir jūtams tikumiska cilvēka sašutums par tikšanās reizēm ar jauno laulāto pāri Berlīnē aizvadītajos gados, un tas, kas toreiz noticis, Rīfenštālai nav radījis priekšstatu par šīs partnerības harmoniskumu. Rakstnieks ar sievu viesojas pie Hitlera vēlāk pielūgtās un viņa režīma interesēs strādājošās Rīfenštālas, lai tur iepazītos ar kinorežisoru Valteru Rutmani. “No sākuma visi bija jautri un priecīgi. Mēs dzērām vīnu un šampanieti. Remarka kundze uzvedās tik pavedinoši, ka pilnībā sagrozīja Rutmanim galvu. Sākumā es domāju, ka tā ir tikai spēle, bet, kad bija iedzerts vēl vairāk, Rutmanis un Remarka kundze piecēlās, atstājot mūs ar viņas vīru vienus. Viņi devās uz citu, mazāk apgaismotu istabas stūri. Es paliku pie Remarka, kurš savu greizsirdību centās slīcināt alkoholā… Pēkšņi mūsu priekšā nostājās Remarka kundze ar Rutmani un viņa teica: “Tu esi pārāk daudz dzēris, Rutmaņa kungs pavadīs mani uz mājām. Mēs tiksimies vēlāk.” Kad atgriezos istabā, es ieraudzīju raudošu vīrieti. Mēģināju Remarku mierināt viņam nervi bija pagalam. “Es mīlu savu sievu, es viņu neprātīgi mīlu. Es nedrīkstu viņu zaudēt, es nespēju bez viņas dzīvot…” No rīta viņš atgādināja vraku.” Nākamo nedēju laikā Remarks ik pa brīdim esot ieradies pie Lēnijas Rīfenštālas viņa tālāk stāsta meklējis sievu un dzēris konjaku.

Aksels Egebrehts, tajā laikā jauns Weltbūhne līdzstrādnieks, stāsta kaut ko līdzīgu par laiku, kad iznāca romāns “Rietumu frontē bez pārmaiņām”. Viņš kādā 1928. gada vakarā saticis laulāto pāri vienā no Šverinas ielas lokāliem un vēlā naktī ticis uzaicināts turpināt dzīres Remarku dzīvoklī. “Mājās viņš svinīgi jauca lieliskus dzērienus, mēs sēdējām pie liela akvārija, un viņš visas zivis lepni sauca to zooloģiskajos nosaukumos… Kad es no rīta gāju prom, viņa mani līdz durvīm pavadīja viena. Tā sākās mēnešiem ilgais romāns ar Žannu, Ēriha Marijas Remarka sievu. Drīz vien es sapratu, ka viņam ir sakars ar citu sievieti. Attiecībā pret mums viņš bija neticami tolerants.”

Tas, ko šajos īsajos, melodramatiskajos stāstījumos, turklāt gadu desmitus pēc paša notikuma rekonstruē memuāru autors, iespējams, arī atbilst patiesībai Remarku laulība nebija monogāma, tomēr jūtīgais un greizsirdīgais Remarks ļoti cieta. Džūlija Gilberta savā biogrāfijā izplata arī baumas, kuru autore it kā esot Juta Cambona, “ka Remarks savā laulības dzīvē pa lielākai daļai bija impotents”. Ņemot vērā to, ka viņš patērēja tik daudz alkohola, protams, nav nekāds brīnums, ka cieta vīrietība. Taču, pat ja tā arī bija tik nopietna problēma, viņu laulība neizjuka Remarka impotences dēļ.

Pirms šīs laulības uzrodas un tās laikā Remarkam ir vēl kāda sieviete, par kuru ir zināms no vēstulēm: Brigita Neinere. Remarks ar viņu iepazīstas Berlīnē. Vēstules, kuras viņš raksta, liecina par jautru, humoru mīlošu, nekādā gadījumā ne sentimentālu draugu. Šīs attiecības acīmredzot attīstījās bez mazohistiskām un pašiznīdnošām kaislībām. Remarkam šādas attiecības ir patīkamas, tās ir erotiski rotaļīgas. Šīs attiecības ir mīlestības un simpātiju cita šķautne, tās ir atklātākas un ne tik ļoti komplicētas kā dzīve smagnēju augstākās sabiedrības attiecību ēnā.

Hannoverē Remarks gūst darba panākumus. 1924. gadā viņš noslēdz līgumu, kas paver viņam nākotni Berlīnē. Tur iznāk elegantais un sabiedrībā tik populārais žurnāls Sport im Bild. Žurnāla galvenais redaktors ir Kurts Derijs, 1896. gada Olimpiādes dalībnieks un pirmā vācu sporta žurnāla dibinātājs ap 19. gadsimta beigām. Ari pēc tam, kad žurnāla izdošanu pārņem izdevniecība Scherl, viņš paliek redakcijas vadībā un Veimāras republikas gados ir viens no pazīstamākajiem sporta žurnālistiem. Tomass Šneiders stāsta, ka Derijs, 1923. gada Vecgada vakarā preses ballē tiekoties ar Continental rūpnīcu pārstāvi, esot runājis par savas meitas Edītes nākotni. Pēdējais esot viņai piedāvājis līdzstrādnieces vietu žurnālā Echo Continental Tā viņa iepazinās ar Ērihu Mariju Remarku.

“Augsti cienījamā jaunkundz, atsaucoties uz sarunu ar Holcheiera kungu, es varu būt viņam pateicīgs par Jūsu adresi un gribētu Jūs lūgt atsūtīt man kādu rakstu vai nu par tenisu, hokeju, varbūt peldēšanu, kura autore būtu Jūs, tā kā man Echo Continental patlaban šādu darbu nav.” Koptā, redaktoram raksturīgā vācu valodā sākas sarakste ar labi audzinātu meiteni no labas ģimenes. Tad ari pienāk vēlamie raksti, korespondence turpinās, un Remarks izrādās tikpat strādīgs kā viņa nākamais darba devējs: “Es Jums ļoti pateicos par atsūtīto rakstu par hokeju, kuru es lieliski varu izmantot gan tematiski, gan redakcionāli… Vai drīkstu Jūs lūgt būt tik laipnai un nodot pievienoto rakstu savam tēva kungam izvērtēšanai žurnālam Sport im Bild?” Šneiders domā, ka šajā tekstā ir runa par īso stāstu “Vanderfeldes skriešanās”.

Durvis uz Berlīni ir vaļā. Protams, ne jau bez Remarka Hannoveres kolēģu palīdzības un aizvien pieaugošajām Edītes Derijas simpātijām Berlīnes žurnāls publicē vairākus Remarka rakstus, un beidzot Kurts Derijs oktobrī kādā iepazīšanās sarunā izsaka sengaidīto priekšlikumu. Remarkam esot jākļūst par Sport im Bild otro redaktoru, un no 1925. gada viņš par to arī kļūst.

Sakari ar šefa meitu kļūst aizvien ciešāki, tas liek kolēģiem izteikt dažu labu asu piezīmi. Uzrunas “augsti cienītā jaunkundze” vietā tagad ir “mīļā Edīte”, un, kad Remarks ir Berlīnē, abi bieži satiekas. Cik intīmas bija šīs attiecības, vairs nav iespējams pateikt. Katrā ziņā jaunās Edītes Derijas mātei tās sāk šķist pārāk tuvas. Viņa jūt erotiska rakstura sarežģījumus, turklāt savam bērnam ir noskatījusi kādu cilvēku ar labāku reputāciju. Jaunais vīra žurnāla redaktors, neapšaubāmi, bija izskatīgs, taču, kas attiecās uz karjeras un sabiedrisko nākotni, tad Edītes mātei pret nākamo znotu bija augstākas prasības. Viņa aizsūtīja meitu uz Kapri, prom no pievilcīgā kolēģa.

Vēstules ceļo no ziemeļiem uz dienvidiem un otrādi. Taču dzīve ir pārsteigumu pilna. Edīte, Vidusjūras saules apmirdzēta, diezgan pēkšņi apprec kādu brašu angli. Berlīnes vēstuļu partneris jūtas aizvainots un pēc pāris mēnešiem salaulājas ar Jutu Cambonu. Pēc Edītes atgriešanās abi vēl sporādiski sarakstās, 1928. gada beigās Berlīnē vēlreiz satiekas, un tad Edīte aizbrauc uz Lielbritāniju. Kad viņa pēc vairākiem gadu desmitiem Remarkam atraksta, viņa atbildes ir pieklājīgi atturīgas. Tā nebija nekāda īpašā dēka rakstnieka mūžā, taču tai bija liela nozīme viņa darba dzīvē.

Interesantākais no atstātās korespondences ar Edīti Deriju ir ieskats Remarka redaktora darbā Echo Continental Tur Remarks atklājas kā kompetents, lietišķs sava medija pārstāvis un kā līdzstrādnieks, kas reāli pārstāv sava uzņēmuma intereses. “Darba apjoms nemazinās, au contre, tas palielinās atbilstoši tam, cik lētākas kļūst riepas…” “Ja Jums patīk futbols, rokasbumba vai ūdenspolo varbūt kaut ko par to. Vai arī: vieglatlētikas, resp., sporta audzinošais raksturs; vai vingrošanas ietekme uz modernajām slimībām… Vai sievietēm piemērots un sievietēm nepiemērots sports (pārmērības utt.), futbols sievietēm (Anglija, Amerika), hokejs, sieviete un sacensības, vai sievietei par sportu būtu jāuzskata kaut kas vairāk nekā tikai vingrošana (jā!) vai sacensības… Sieviete kā autobraucēja (uzvalks, kas nepieciešams braucot, proviants, aizsarglīdzekļi, kas jāzina par automašīnu, kā jābrauc).” “Man Jūs noteikti jābrīdina, ka mēs neapzināti nereklamējam citu firmu izstrādājumus…” Tagad vairs netiek sapņots pantos, tagad tiek radīta firmas avīze.

Hannoverē ir starpstacija, atsvabināšanās no Osnabrikas šaurības, mākslinieciski meklējumi, iespēja nopelnīt naudu. Skolotāja darbs, dzejoļi, neizdevies romāns, Herstemeiera nāve, apspiestās, taču psiholoģiski vēl neapstrādātās kara ainas daļu no tā visa Remarks ir atmetis. Divi gadi, kas pavadīti pilsētā pie Leines, paver jaunas mākslinieciskas, darba un personiskās perspektīvas. Kā žurnālists Remarks ir veiksminieks, kā rakstnieks ir tuvojies avangardam un daļēji dzīvo tā lokā. Viņš stāv pats uz savām kājām, draudi nīkuļot skolotāja profesijā ir zuduši, viņam ir Juta Cambona. Vēl vairāk Remarka priekšā ir vilinošā Berlīne.

4. NODAĻA “Man nav mācības, ko sludināt” (1925-1928)

Hannovere ir lielāka un tajā ir vairāk dzīvības nekā Osnabrikā, taču svarīgākās pilsētas valstī tomēr ir citas. Vispirms jau Berlīne, kas divdesmitajos gados ir kļuvusi par Veimāras republikas intelektuāļu Eldorado. Šeit dzīvo un strādā izcilie teātru kritiķi Alfrēds Kerrs un Herberts Jērings, šeit notiek sensacionālās izrāžu un muzikālo uzvedumu pirmizrādes teātros, kuros strādā Makss Reinharts un Ervīns Piskators, tāpat šeit uzstājas visslavenākie aktieri un dziedātāji, un netālajā Bābelsbergā atrodas kinostudijas Ufa uzņemšanas paviljoni. Šeit uz dzīvi apmetas aizvien vairāk rakstnieku. Berlīne pievelk Heinrihu Mannu, uz turieni drīz vien dodas arī Arnolds Cveigs, Lions Feihtvangers un Bruno Franks, ik pa brīdim tur ierodas Bertolts Brehts, un, sākot ar 1926. gadu, arī Karls Cukmaiers palaikam uzturas gan pilsētā Šprē upes krastā, gan savā Austrijas lauku mājā Hendorfa. Alfrēdam Dēblīnam ir ārsta prakse metropoles austrumdaļā, un viņš raksta biezu romānu ar nosaukumu “Berlīne, Aleksandra laukums”, bet Tomasa Manna bērni Klauss un Ērika virpuļo no viena homoseksuālistu un transvestītu lokāla uz citu. Oto Klemperers ir diriģents Krolla operā, Kurts Veils Berlīnē komponē stāstu par Mekiju Nazi un “Sarkankoka pilsētas uzplaukumu un postu”, divpadsmit toņu mūzikas komponists Arnolds Šēnbergs kļūst par Prūsijas Mākslas akadēmijas kompozīcijas meistarklases vadītāju, un Francs Šrekers par mūzikas augstskolas direktoru. Galvaspilsētā atrodas ievērojamākās mākslas galerijas, Pauls Kasīrers kļūst par modernās mākslas uzplaukuma veicinātāju, Georgs Gross savās groteskajās gleznās parāda Berlīnes bonzu un jaunbagātnieku sabiedrību, un Oskars Kokoška divdesmitajos gados savu ilgstošo ceļojumu pārtraukumos apmetas tieši Berlīnē. Dažs labs visādā ziņā atsakās no šī Berlīnes mākslinieku pulka skaļās, nedaudz histēriskās un visnotaļ ārišķīgās dzīves: Makss Bekmanis dodas uz Frankfurti strādāt par skolotāju, Gerharts Hauptmanis jau kopš laba laika pilsētā pie Šprē upes ierodas, tikai lai noskatītos savu lugu pirmizrādes, Bruno Valters strādā Minhenes operā, un arī Tomass Manns labprātāk pavada laiku savrupnamā Minhenē pie Hercogu parka. Kultūras klimatam pie īzāras upes jau sen vairs nav raksturīgs mājīgais, dienvidnieciski katoliskais liberālisms, ar kuru tas izcēlās pirmskara gados, tas ir kļuvis intolйrants. Labējie Minhenē pēc asiņainās padomju republikas apspiešanas un Hitlera kunga puča izgāšanās ļoti labi zina, kas ir deģenerēta māksla, un pilsētas domē spriež par to pilnām mutēm, turklāt spriež stulbi. Tas nepaliek bez sekām Bavārijas brīvvalsts metropoles teātros un avīzēs. Un Berlīne no tā tikai iegūst.

Tieši Berlīnē atrodas lielās Ullstein, Mosse un Scherl izdevniecības, tieši tur iznāk republikas lielākie laikraksti: Berliner Tageblatt, ko vada Teodors Volfs, vecā Vossische Zeitung, kuras galvenais redaktors ir Georgs Bernhards, Bфrsencourier, tāpat daudzie rīta, dienas un vakara laikraksti, kurus rotā trekni virsraksti, kā ari sporta un citi ilustrētie žurnāli. Weltbьhne redakcija atrodas Ķeizara ielā, bet pats žurnāls ik nedēļu tiek iespiests Potsdamā. Karls fon Oseckis un Kurts Tuholskis pēc šī žurnāla dibinātāja Zigfrīda Jakobsona nāves ir nostājušies Veimāras literātu elites kreisā spārna priekšgalā, kas veido mazā, ķieģeļsarkanā izdevuma autoru loku. Viņu kritiskie raksti un komentāri izraisa dusmu uzplūdus labējā flangā, Veimāras vienpusīgā likumdošana ik pa brīdim izdevējus un autorus sauc tiesas priekšā. Karls fon Oseckis 1932. gadā pēc barga netaisnīga sprieduma, kura pamatā bija politisks pasūtījums, kļuva par Tēgeļa ieslodzījuma vietas iemītnieku. Bet tad jau republikas pastāvēšanai tikpat kā ir pienācis gals. Lions

Feihtvangers jau 1931. gada janvāri uzraksta pravietiskos teikumus: “Atrodoties Berlīnes intelektuāļu vidū, rodas iespaids, ka Berlīne ir nākamo emigrantu pilsēta.”

Divdesmito gadu vidū to neviens vēl nenojauš. Tieši otrādi. Liekas, ka republika sliktākos laikus jau ir pārdzīvojusi, ielu cīņas un streiki kļūst aizvien retāki, inflācija šķiet gandrīz vai pārvarēta, darba tirgus spēj uzņemt gandrīz visus, algas pamazām pieaug, peļņa pieaug nesalīdzināmi straujāk, valstī ieplūst amerikāņu kredīti, labējā buržuāzija nelabprāt un tikai kā garāmejot sāk aprast ar demokrātiju, un tās politiskais rupors, Vācijas nacionālā tautas partija, 1925. gada sākumā iekļūst valdībā. Hitlers un viņa trakojošās ordas šajā laikā tikpat kā nav manāmas, komunisti paliek uzticīgi Maskavai un nespēlē gandrīz nekādu lomu. 1924. gada 1. martā tiek atcelts ārkārtas stāvoklis, Gustavs Štrēzemans ievieš savu mēreno ārpolitiku, no 1924. līdz 1930. gadam kancleru uzvārdi ir Markss, Luters un Millers. Apdomīgos, kas apveltīti ar labu atmiņu, katrā gadījumā ļoti traucē tas, ka Pauls fon Hindenburgs, kādreizējais ķeizara Vilhelma ģenerālis, 1925. gada aprīlī uzvar valsts prezidenta vēlēšanās, un tādējādi izraidītais konservatīvists un neslēptais antidemokrāts ir pirmais cilvēks valsts politikā. Vienīgi mūžīgie intelektuālie miera traucētāji, čīkstuļi un “intriganti”, tikai sēž un raksta kaudzēm rakstu Weltbūhne, gribēdami saistībā ar vēlēšanu rezultātiem, kuri taču bijuši labvēlīgi ari sociāldemokrātiem, samaitāt vispārējo noskaņojumu. Taču lielais vairums cilvēku Vācijā un, protams, ari spilgti apgaismotajā Berlīnē, grib beidzot pa īstam baudīt dzīvi, aizmirst karu un pēckara haosa gadus.

Arī Remarks nonāk šinī seklajā, vētrainās uzdzīves pārņemtajā, nežēlīgajā metropolē. Viņam paveras jaunas iespējas, viņu vilina daudzi mediji un izdevniecības. Ne mazāk autosacensības un bokss, dzejnieku kafejnīcas un nakts dzīve, kas Berlīnē ir šī apzīmējuma cienīga. Sākot ar 1925. gada 1. janvāri,

Remarks kļūst par Sport im Bild “Žurnāla labai sabiedrībai” redaktoru. Viņu acīmredzot nemulsina fakts, ka tagad viņš strādā izdevniecībai Scherl, kuras priekšgalā atrodas bēdīgi slavens antidemokrāts Alfrēds Hūgenbergs. Šis cilvēks ar savas preses impērijas palīdzību ir uzsācis nežēlīgu cīņu pret republiku. Drīz vien viņš piederēs pie tās kapračiem, pie kāpšļa turētājiem Hitleram. Taču Remarks nav politisks žurnālists, viņa lauciņš ir sports, sabiedrība un mēģinājumi attēlot pasauli iespējami skaistu. Hūgenbergs viņam nekādas raizes nesagādās, un, nopietni runājot, lielu uzmanību šai ne visai lielajai sava koncerna avīzei nepievērsīs.

No karjeras viedokļa raugoties, darbs Sport im Bild ir augšupeja. Atbrīvots no šaurās rūpniecības brošūras tematu korsetes, Remarks piedalās ļoti ievērojama, bagātīgi ilustrēta žurnāla sabiedrībai radīšanā, kur katrā numurā ir ari daži raksti par sportu. T&gad tas vairs nav lobisms, bet gan īsta žurnālistika. Tikpat ievērojamas pārmaiņas notiek ari Remarka privātajā dzīvē. Viņš ir precējies, un Berlīne ir pavisam cita pasaule, ja salīdzina ar Osnabriku vai Hannoveri. Sākumā viņš dzīvo Ķeizara dambī, īsi pirms kāzām pārceļas uz dzīvokli Hoencollernu dambī un drīz vien satiek interesantus cilvēkus, kas devuši ieguldījumu sabiedrībā, sportā un kultūrā. Iespējams, ļoti intensīvi apmeklē smalkus restorānus un skaļus naktsklubus, kļūst par pastāvīgu apmeklētāju kafejnīcā Romanisches Cafe, kur pulcējas daudz slavenu dzejnieku. Tāpat Remarku vilina brīnišķīgi un bieži vien satraucoši teātra, operas un koncertuzvedumi. Viņš visur ierodas ārkārtīgi pievilcīgas sievietes pavadībā, kas ļoti glaimo viņa pašapziņai. “Tiesnesis nakts skaistuma konkursā 1. vietu piešķīra šarmantajai Remarka kundzei,” rakstīts avīzes Literatur ievadrakstā, kad Remarks jau ir kļuvis slavens, “kura atradās visu uzmanības centrā, ģērbusies izcili piegrieztā, mugurpusē dziļi dekoltētā kleitā.”

Nekas daudz par Remarka Berlīnē pavadītajiem gadiem zināms nav, ir tikai dažas to cilvēku piezīmes vai atmiņas, ar kuriem viņš' tikās, vai arī pa kādam teikumam vēstulēs, kas apliecina, ka no dzīves novērsies askēts viņš nebija. Kad darbs redakcijā ir beidzies, kad nekādi steidzami pasūtījumi nav paredzami un viņš grib aizbēgt no sava rakstāmgalda mājās, viņu gaida baudas satraucošajā galvaspilsētā. Remarks gūst panākumus. Betija Štema, kas savā mazajā dzīvoklītī Barbarosas ielā ir izveidojusi salonu, viņu bieži aicina pie sevis ciemos, padarot par savu uzticības personu. Tas nav Berlīnes smalkākais salons; paši izcilākie no intelektuāļu un mākslinieku aprindām iet pie rēviju impresārija Rūdolfa Nelsona vai ari tiekas fabrikantu savrupnamos Dālemā un Grūnevaldē. Pie Betijas Štemas pulcējas tie, kas uz skatuves vēl dzied, dejo vai spēlē otrajā plānā. Reizēm tur laikam viesojas arī kāda jauna aktrise, kas dažus gadus vēlāk Remarka dzīvē ieņems ievērojamu vietu, Marlēna Dītriha.

Remarks savā jaunajā vidē jūtas lieliski. Viņa apģērbs kļūst elegantāks, neatņemami aksesuāri ir katliņš un spieķis, monoklis jau kļūst par muļķīgu stila elementu, bet brīvkunga tituls, kas grezno Remarka vizītkarti un par pāris simtiem mārku ir nopirkts no kāda nabadzībā nonākuša Buhvalda kunga, domāts, lai paaugstinātu sabiedrisko statusu. Izcelties Remarks grib vēl arvien, vismaz vēlas izskatīties neparasts. Tas atgādina viņa Osnabrikas iznācienus, un šim amatnieka dēlam laikam vēl arvien ir visai miglains priekšstats par to, kas raksturo īstu džentlmeni, vai arī viņš pārāk intensīvi ir lasījis Oskara Vailda stāstus. “Jūs jau zināt,” Remarks raksta 1924. gadā vienā no saviem ievadrakstiem, “ka uz sievietēm iespaidu parasti atstāj tas, ka jūs kādu neierastu situāciju uzņemat kā pašsaprotamu un gandrīz vai ikdienišķu; īstam vīrietim ir jāprot meistarīgi izmantot katru izdevību.” Uz aprindām, kurās Remarks tobrīd apgrozās, tas noteikti atstāja iespaidu.

Ārējais izskats ari divdesmito gadu Berlīnē vēl aizvien nozīmēja vairāk par iekšējo būtību.

Viss, ko snobiskais jaunais cilvēks no provinces dara, neizceļas ar īpašu atjautību, tas pat šķiet nedaudz nožēlojami. Dažs labs spēj redzēt viņam cauri. Tā Remarka toreizējais kolēģis Kurts Rīss raksta: “Kad vēlīnajos divdesmitajos gados Berlīnē viņš vēl nebija slavens, mums viņš nepatika. Mēs sporta žurnālisti, pie kuriem piederēju es un zināmā mērā ari viņš, mēs viņu uzskatījām par “ākstu”, par lielībnieku, viņš aizvien bija uzcirties, allaž izlikdamies, ka ir labāks par pārējiem, turklāt vēl nēsāja monokli. Viņš izskatījās lieliski. Tslčm šī konstatācija vairāk piestāvētu sievietēm…” Lasītājs noteikti būs pamanījis, ka daži no Remarka vīriešu kārtas kolēģiem, svārstoties starp skaudību un antipātijām, ar lielu skepsi noraudzījās “fon Buhvalda kunga” izdarībās. Tbču žurnāla, kura redakcijā Remarks strādā, apakšvirsraksts ir “Žurnāls labai sabiedrībai”, un Remarks uzvedas tieši tā, kā šis izdevums skaidro labu sabiedrību.

Bet tam ir ari dta puse. Remarks strādā neparasti čakli. Berlīnes žurnālistu aprindās valda sīva konkurence ja kāds kaut ko nokavē, viņš ir ārā no aprites. Gan žurnālam, gan pašam, meklējot materiālus un ziņas, jāgūst panākumi. Berlīnē 1928. gadā iznāk 147 dienas un nedēļas avīzes, dņa par abonentiem un pircējiem kioskos liek redakcijām un žurnālistiem atrasties pastāvīgā sasprindzinājumā. Turklāt ari Remarka rakstnieka godkāre nav apslāpējama. Viņš vēl joprojām publicē nelielus, galvenokārt izklaidējošus un bagātīgi ilustrētus prozas tekstus un 1927. gadā romānu turpinājumos. Žurnālista vai apskatnieka darbi Remarkam pa lielākai daļai iznāk Sport im Bilā un citos Scherl izdevniecības žurnālos. Romāns jau trešais ari tiek iespiests žurnālā, kurā viņš strādā par redaktoru. Tas nav mazsvarīgi, jo šajā žurnālā ir iespiests ari Emsta Veisa romāns turpinājumos. Izvēloties darbus, izdevēji lielu uzmanību pievērš to kvalitātei, kas arī izklaidējošajā literatūrā var būt ļoti dažāda. Sport im Bilā vispār šajā ziņā izceļas ar lielu godkāri. Tajā ir iespiesti Roberta Valzera, Franča Bleia, Gustava Meirinka, Kazimira Edšmida, Roberta Mūzila, Roberta Neimaņa, Žana Žirodū un Franka Tīsa darbi. Kļūdams par redakcijas darbinieku, Remarks šādu ievērojamu literāru ambīciju laiku vēl piedzīvo. Tas, ka viņa romāns žurnālā tika publicēts, norāda uz ievērību, kādu autors šajā redakcijā bija ieguvis.

“Stacija pie apvāršņa”

Romāna pirmo turpinājumu Sport im Bild lasītāji ierauga

1927. gada 25. novembrī. Septiņos turpinājumos līdz pat

1928. gada 17. februārim viņi var priecāties par sacīkšu braucēja, muižnieka Kaja dendija cienīgo un finansiāli nodrošināto dzīvi. Ir tapis moderns romāns, kas pilnībā atbilst autora un viņa lasītāju interesēm: sievietes, autosacīkstes, spēļu zāles, Vidusjūras saulainās piekrastes pilsētas Montekarlo, Kannas, Nica, arī Sicīlija, kafejnīcas un nakts bāri. Jau romāna pirmajās lappusēs Kajs pamet savu muižu, lai uzmestu vēl pēdējo skumjo skatienu jaunajai, nesamaitātajai Barbarai. Beigās viņš izvēlas vienu no trim sievietēm “vidējo”, jo “tikai tas, kurš uzlūko vidusmēru par pastāvīgo un aizvien no jauna atgriežas pie tā, paliek gatavs elementāri dabiskajam”[28]. Daudzu lappušu garumā Remarks liek Kajam piedzīvot aizaujošas autosacīkstes, aizved uz apburoši skaistās un vēsās Lilianas Denkerkas (viņa jau parādās stāstā “Vanderveldes sacīkstes”) jahtas, attēlo nelielas mīlas intrigas, kas tiek vītas ap amerikānieti Modu Filbiju (kuru Kajs beigās izvēlas), kā ari liek griezties ruletei un nelielos daudzumos plūst alkoholam. Konkurences cīņa par uzvaru un sievietēm liek Kajam un amerikānim Mērfijam uzsākt dzīvībai bīstamas autosacīkstes. Tātad vīriešu romāns, neapšaubāmi, īsti atbilstošs viņa sportu mīlošo un kulturālo lasītāju gaumei, kas sapņo par elegantām mašīnām, skaistām sievietēm un brīvu dzīvi, dienvidu siltās naktis pavadot spēļu zālēs vai baudot mīlas priekus.

Diemžēl šis romāns nav notikums literatūras vēsturē ne tā iznākšanas laikā, ne šodien. Taču tas, kas sāka iezīmēties jau otrajā mēģinājumā, romānā “Džema”, rod turpinājumu stāstā par sacīkšu braucējiem. Ari šeit nekas vairs neliecina par sasmakušo “Sapņu būdas” atmosfēru. Neskatoties uz sižeta trivialitāti un tā apzināti vienkāršoto tēlojumu, nevar nepamanīt, ka ir mainījies Remarka valodas stils un skats uz pasauli. Viņa varoņi kļūst vientuļi, dzīve ir nedroša, mīlestība beidzas ar atteikšanos, un apmātība ar spēli, apmātība ar ātrumu, sakari ar sievietēm uz bridi aizsedz paša “es” bezdibeņus. “Stacijā pie apvāršņa” tas viss vēl ir virspusēji un diezgan naivi formulēts. Virsroku gūst prieks par dzīvi, vēl nav to centrālo jautājumu, kas drīz vien izcels Remarka romānus: nāves un sava laika vēstures. Sport im Bilā lasītājiem par nāvi rakstīts netiek, tiek izgaismota politika. Ar sievietēm neviens neguļ (tad jau “Džemā” bija vairāk jutekliskuma), un uz bordeli pēc nakts uzdzīves neviens pat nedomā iet. Remarka nākamo romānu varoņu un viņa paša dzīves permanentajam pavadonim alkoholam ir iedalīta nenozīmīga loma. Remarks zina, kādai publikai un kādam žurnālam viņš raksta. Fabulai jābūt satraucošai un sentimentālai, un traģiskais moments drīkst iezīmēt vienīgi vīrišķīgo izšķiršanos par “vidējo”. Nekādu laimīgo beigu dārza lapenē; taču to, ka varonis tik izmisīgi atsakās no ērtās lauku un laulības dzīves ar Barbaru, nedrīkst būt pārdzīvojuši vismaz tie vīrieši, kas šo romānu lasa.

Romāniem turpinājumos tālaika drukātajos medijos bija liela nozīme kaut vai veikalniecisku apsvērumu dēļ. Pat ievērojamas Veimāras republikas politiskās avīzes neļauj atslābt savu lasītāju uzmanībai un drukā aizraujošus stāstus turpinājumos. Tie ir ļoti iecienīti un piesaista pircējus. Kad pēc neilga laika Vossische Zeitung parādās Remarka romāns “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, šis par savu tirgus nišu tik sīvā cīņā iesaistītais žurnāls piedzīvo milzīgu metiena palielinājumu, kas ļauj tam izkļūt no mīnusiem. Remarks jau pirms gada ir uzrakstījis romānu, kas izdevniecībai SsJierl ļāva sasniegt šādu mērķi. Tajā ir visi elementi, kas nepieciešami stāstam šādā avīzē. Sports, konkurences cīņa, vīrišķība, mīlestība, nedaudz “dzīves gudrības” un ilgas pēc dienvidiem romāna vide ir izvēlēta pareizi. Ne jau tikai Vācijas provincē, arī un galvenokārt Berlīnē ikviens vīrietis vēlētos dzīvot kā Kajs: “Pēc smaržīgas vannas viņam patika pazvilnēt biezā frotē peldmētelī šī laiskā miera, līdz galam neizdomāto domu, vieglo Virdžīnijas cigarešu stunda, pavadīta atpūtas krēslā, atzveltnī, pie loga, starp avīzēm, grāmatām, kurām vaļā atgrieztas tikai četras lapas, starp maziem sapņojumiem un nagu vīlēšanu.

Tad lēna ģērbšanās. Vilcināšanās. Sienot kaklasaiti, pēkšņa ideja. Tai tiek ar interesi sekots spogulī acu priekšā piepeši parādās paša domīgais smaids slīpi pieliektā sejā, pārsteigums par to, ka esi tiktāl aizmirsies. Sasiet mezglu, noņemt matu tīkliņu. Un lejā jau ietaurējās Fiolas automašīna.”[29] Ar Kaju nespēja identificēties neviens Veimāras republikas perioda strādnieks, savukārt Sport im Bild snobiskais lasītājs šos teikumus izbaudīja ar lielu prieku.

Žurnālista darbā pavadītie gadi, dzīve metropolē Berlīnē, ceļojumi ārpus Vācijas robežām, attiecības ar Jutu Cambonu tas viss ir “modernizējis” ari Remarka estētiku. Virsroku sāk gūt reportiera raksturs. Tagad viņa stāstu lappuses vēsta ne vairs par menesgaismas pielietām naktīm un ziedošām Vācijas liepām vai eksotiskas opija smaržas piesātinātām ielām un namiem, kuros noslēpumaini darbojas arābi, tamili, kreoli vai ķīnieši, bet gan par rēcošiem motoriem un ciniski ironisku paaudzi, kas radusi spēlēties ar jūtām un mīlestību. Nereti autors lasītājam piedāvā ne sevišķi izdevušās riskantu noti¬kumu ainas: “Motors ierūcās un nosprauslājās; tad vienā lēcienā metās uz apvāršņa pusi, bīstams vilks neapturamā, apmātā skrējienā.”  Taču romāna varonis dzīvi un pasauli uztver lietišķi, un drīz vien viņš radīs Remarka darbos daudz seko¬tāju: “Lielus pārdzīvojumus un satricinājumus esamība allaž sniedz tikai garāmejot.”  Vai ari: “Cilvēks dzīvo un dzīvo, tas ir biedējoši. Kāpēc nevar pārtraukt, nozust uz kādu laiku un atgriezties?”  Arī sieviešu kārtas varones līdzīgi kā dāma “Džemā” iegūst Remarka tik iecienītās kontūras: viņas ir skaistas un intelektuāli atsvešinātas, vai arī tām raksturīga familiāra tuvība dzīvei.

Romāns netiek izdots grāmatā. Ļoti viegla lasāmviela, jauks laika kavēklis, kas no lasītāja lielu piepūli neprasa. Romāns “Stacija pie apvāršņa” ir veidots no materiāla, kāds masu literatūrā tiek izmantots vēl šodien, pat ja darbs paredzēts publicēšanai augstākās sabiedrības žurnālā. Tas ir interesants, aplūkojot Ēriha Marijas Remarka kā rakstnieka attīstību. Romāna tematiku autosacīkstes, sievietes un augstākās sabiedrības pasauli Remarks neaizmirst. Pēc 30 gadiem viņš tiem pievēršas vēlreiz un saraksta romānu “Debesīm nav lutekļu”. Kaju tajā sauc Klērfeits, un Liliana Denkerka ar nedaudz izmainītu vārdu ir augšāmcēlusies. Taču tagad, 1927. gadā, neviens pat nenojauš, ka jaukā, neko neizsakošā romāna autors tā iznākšanas laikā jau sēž pie dta manuskripta, kas vairs neatspoguļo augstāko, uzspēlēto un nedaudz snobisko sabiedrību, kurā dzīvoja un mīlēja Kajs un Liliana.

Pat īsie prozas teksti, kas sarakstīti iepriekšējos mēnešos, neļauj nojaust, kāds māksliniecisks izvirdums ir gaidāms vis¬tuvākajā nākotnē. Remarks, protams, vispirms raksta izdev¬niecībai, kas viņam maksā algu. Tie ir nelieli prozas mozaīkas akmentiņi, vienkāršā valodā formulēti un paredzēti plašām, galvenokārt par automobiļiem jūsmojošu lasītāju aprindām. Un tām Sport im Bilā redaktors liek noprast, ka “mašīna [..] ir dāmu modernais iesaiņojums” un tam ir nepieciešama modernie vides sargātāji sastings šausmās “sava atbilstoša vieta”; viņš pamāca sacīkšu braucējus, ka “nelaimi vēstošais skaitlis 100 uz tahometra [..] sevī slēpj liktenīgu burvību”, un pēc smagajiem nelaimes gadījumiem tik iecienīto Berlīnes Avus  autosacīkšu laikā saceļas pret atbildīgajiem: “Šīs autosa-cīkstes vispār nedrīkstēja notikt. Avus trase ir ļoti nolaista...” Remarks raksta nelielas kritikas par grāmatām, domā par “agrāko gadu sieviešu žurnāliem” vai arī izsakās par rakst¬niecēm ceļotājām. īsajā stāstā “Jozefa mirklis” Remarks attēlo, kā precēts vīrs traucas ar mašīnu, lai atvestu ārstu pie savas slimās sievas, un šo scēnu lasītājs pēc vairākiem gadiem atra¬dīs romānā “1115 draugi”.

Pēc romāna publicēšanas žurnālā Remarka godkāre ir pieaugusi. Viņš pat nebaidās sadarboties ar konkurentiem. Izdevniecībai Ullstein Remarks sagatavo apjomīgu uzmetumu žurnālam Illustrierte Autozeitschrift: “Milzīgais satiksmes uzplaukums ir radījis desmitiem tūkstošu autobraucēju vīriešu, nemaz jau nerunājot par motociklistiem, interesentiem un apjūsmotājiem, utt. [..] 75 % visu braucēju zināšanas par braucamrīku ir virspusējas lai būtu par to lietas kursā, ir nepieciešams žurnāls visiem…” Tātad Remarks ir ārkārtīgi aktīvs, panākumiem bagāts žurnālists un turklāt saņem labu atalgojumu. Sākot ar žurnāla 16. numuru 1928. gada 3. augustā, viņš ir “atbildīgs par Sport im Bild redakcionālo saturu”. Atkal solis augšup pa karjeras kāpnēm.

Tomēr darbs redakcijā Remarku šajos mēnešos acīmredzot neapmierina. Viņš tagad tiekas ar daudziem prominentiem māksliniekiem, ar kuriem apspriežas un runā par tekstiem, taču 1928. gada novembrī sūdzas Fridriham Fordemberge-Gildevartam, konstruktīvistam un Hannoveres laiku draugam, kurš viņam ir atsūtījis fotogrāfijas, ka “kopējais žurnāla raksturs pēdējo gadu laikā ir tā izmainījies, ka tik ekstrēmus darbus mēs vairs nedrukājam”. Taču Remarka literārās ambīcijas paliek nesalauztas, viņš grib sasniegt vairāk nekā daudzie žumālisti-rakstnieki. Šajā laikā rakstītās dienasgrāmatas nav saglabājušās, ir palikušas vienīgi dažas vēstules, un viņa vēlākie izteikumi ir nostalģiski. Taču Remarks pieder pie darbā ļoti noslogotiem rakstniekiem, viņš ir sarakstījis trīs romānus, negūstot ne mazākos panākumus, un atkal bez līguma ar izdevniecību sēž pie apjomīga prozas teksta tur ir jābūt mērķtiecībai, gribai un spēcīgam raksturam, citādi rakstnieks nespētu pārdzīvot nogurdinošā nakts darba mokas un šaubas, vai arī šoreiz viss nebūs velti. Kad Remarks 1927. gada vasaras beigās vai rudenī sāk rakstīt savu ceturto romānu, viņu vada godkāre un ticība panākumiem.

“Rietumu frontē bez pārmaiņām”

“Rietumu frontē bez pārmaiņām” ir divdesmitā gadsimta izcilākais vācu valodā sarakstītais darbs. Izņemot reliģiskos rakstus, tikai daži literāri darbi cilvēces kultūras vēsturē ir izdoti tik lielos metienos. Precīzi noteikt nav iespējams, taču kopējais skaits tiek vērtēts no 15 līdz 20 miljoniem eksemplāru. Grāmata ir tulkota 49 valodās. Protams, klasiskajās pasaules valodās, taču ari vēl būru, birmiešu, kazahu un zulu valodās. Līdz šai dienai daudzās valstīs grāmata tiek tulkota no jauna, taču ari Vācijā gandrīz septiņdesmit gadu pēc pirmizdevuma ik gadus tiek pārdoti 40 līdz 50 tūkstoši tās eksemplāru. Kādu interesi romāns izraisīja tūliņ pēc tā izdošanas, liecina pirmie skaitļi: pirmo piecu nedēļu laikā Ullstein izdevniecība pārdeva 200 000 eksemplāru, 1930. gada jūnijā jau bija pārsniegta miljona robeža. “1930. gada beigās koncerns Ullstein beidzot bija pārliecināts par to, ka tagad ikviens vācietis, kas būtu uzskatāms par potenciālu “Rietumu frontē bez pārmaiņām” lasītāju, grāmatu ir vai nu nopircis, vai izlasījis.”

Vēl neviens Vācijā izdots romāns nebija radis tādu politisku atbalsi. Tikko kā izmests tirgū, tas izraisīja lasītāju, kritiķu, politisko partiju, valsts institūciju, dažādu nacionālo, kultūras vai militāro organizāciju bezgalīgas diskusijas. Nebija tādas avīzes, kas nebūtu nodrukājusi recenziju par romānu, nebija tāda politiskā komentētāja, kas nebūtu ieņēmis kādu nostāju attiecībā pret grāmatu, notika neskaitāmas diskusijas dažādās sapulcēs, Reihstāgā, biedrību žurnālos, lasītāju vēstuļu slejās. Par grāmatu izteicās ne tikai politiķi, militāristi vai literatūrkritiķi, bet ari advokāti, ārsti, mācītāji, ierēdņi, amatnieki un (katrā gadījumā daudz atturīgāk) ari strādnieki. Austrijas Aizsardzības ministrija nedeva atļauju iekļaut grāmatu zaldātu bibliotēkās, Musolīni kavēja grāmatas pārdošanu Itālijā, Tīringenes landtāgs aizliedza romānu iegādāties skolotāju un skolēnu bibliotēkām, un Prūsijā, kur valdīja Veimāras koalīcija sociāldemokrāta Oto Brauna vadībā, paspēja šo lēmumu atcelt tikai pēdējā brīdī, jo daži centriski noskaņoti deputāti nobalsoja pret. Bezprecedenta rīdīšana pret grāmatu un tās autoru mijās ar jūsmīgu atbalstu.

Pēc grāmatas izdošanas grāmatu tirgu pārplūdina milzīgs antireklāmas daudzums, kas nodarbojas ar romāna ticamības vērtējumu apcer rakstnieka dzīvi, viņa politisko gribu, manuskripta tapšanu vai vācu zaldātu aptraipīto godu. Parasti tie ir nekrietni savārstījumi, kam ar faktiem maz kopēja, taču to mērķis ir diskreditēt rakstnieku vai vismaz padarīt viņu smieklīgu. Jau grāmatas nosaukums runā pats par sevi. Rakstnieks Salomos Fndlenders 250 lappušu garumā cenšas noskaidrot jautājumu “Vai Ērihs Marija Remarks patiešām ir dzīvojis? Pieminekļa atklāšana Minonā”. Ar grūtībām uztverama satīra, kas vērsta pret laika garu un nacionālsociālistiem dod papildu vielu viņu drīz vien neierobežotajai aģitācijai. Tiek iespiesta grāmata ar samocītu, jocīgu nosaukumu “Pie Trojas bez pārmaiņām”, ko sarakstījis Emīls Mariuss Rekvarks. Nacistu partijas piekritējs Gotfrīds Nikls saraksta brošūru “Rietumu frontē bez pārmaiņām un tā īstā jēga”. Uz grāmatas vāka izdevniecība atklāti norāda, cik svarīgi izdevējiem un ķengātājiem ir tas, kā negaidīto sensāciju ekspluatēt arī savā labā: “Piemineklis kaunam, kuru Remarks grāmatā “Rietumu frontē bez pārmaiņām” mūsu aizsargkrāsas uniformā tērptajiem pasaules kara varoņiem bija uzcēlis, ir nogāzts! Atklātībā parādījusies jauna nomelnošanas kampaņa! Katram Remarka grāmatas lasītājam ir jāzina arī “šī” apcerējuma rašanās aizkulises.”

Visi šie pamfleti patiesībā panāca tikai vienu: Remarks un viņa panākumiem bagātā grāmata ieguva vēl lielāku popularitāti. Drīz vien romānu Vācijā zināja katrs, kurš vien prata lasīt. Tiklīdz kaislības ap grāmatu bija nedaudz norimušas, tā 1930. gada decembrī Vācijas kinoteātros parādījās Amerikā uzņemtā filma. Berlīnes nacistu gauleiters Jozefs Gebelss un labējie nacionālisti nu saredzēja izdevību izmantot jauno masu mediju savās interesēs. Viņi izvērsa mežonīgu un daļēji vardarbīgu kampaņu pret filmu. Kinoseansi tika izjaukti, inscenētas masu demonstrācijas, un republika bija nospiesta uz ceļiem. Filmu ik pa laikam aizliedza rādīt, tika mainīts filmu demonstrēšanas likums. Arī šim strīdam nenogurstoši sekoja mediji. Par Remarku un “Rietumu frontē bez pārmaiņām” runāja visi, un izdoto grāmatas eksemplāru skaits aizvien palielinājās.

Vērojot šos notikumus, nav nekāds brīnums, ka pavisam drīz par rakstnieku un viņa darbu radās leģendas. Notiekošais un emocijas, ko tas izraisīja, nebija īstais fons, lai censtos noskaidrot patiesos avotus un cēloņus. Šīs darbības sekas ir manāmas vēl šodien. Neskatoties uz dažiem zinātniskiem darbiem, kuros Remarka dzīve pētīta padziļināti, ir saglabājušās arī puspatiesības un meli, kas toreiz tika palaisti pasaulē; tur savi nopelni ir arī autora pašstilizācijai, kas bija paredzēta daudzajiem lasītājiem, žurnālistiem vai recenzentiem, un fakti, kas kļuva zināmi visā pasaulē.

Pavisam drīz pēc romāna publicēšanas izplatījās ziņa, ka Remarka uzvārds esot apgriezts otrādi patiesībā viņu saucot Krāmers. Dažos leksikonos un avīžu rakstos tas atrodams vēl šodien. Tika apgalvots, ka viņš neesot vis sarakstījis romānu, bet publicējis savu dienasgrāmatu. Citi izplatīja baumas, ka teksts nemaz nepieder titullapā minētajam autoram. Tas esot faktu apkopojums rakstīja vieni, citi savukārt -, ka to esot izdomājis kāds mājās sēdētājs. Vieni teica, ka rakstnieks esot vecs un bagāts, citi apgalvoja tieši pretējo ka jauns un nabadzīgs. Kā brīvprātīgais Remarks jau 1914. gadā esot pieteicies karā, taču frontē nekad neesot bijis, skanēja atbalss. Daudz melnās tipogrāfijas krāsas tika izlietots, lai parādītu, cik literāri un politiski nobrieduši ir šo rakstu autori. Sensacionāli panākumi ir notikums ari presē, un patiesība tādos gadījumos var iet pie velna. lā tas bija ari šajā gadījumā.

Kurts Tuholskis alias Kaspars Hauzers jau 1929. gada jūnijā Weltbūhne zobojās par šo leģendu sacerētājiem: “Ērihs Salomons Markus tā saucot šo ebreju zēniņu ilgu laiku esot bijis sīks kalpotājs ebreju sinagogā Orānijas ielā Berlīnē. Šī Jūdas atvase ir dzimusi Cinencicā Silēzijā, kur viņa tēvam Ābrahamam Markusam piederējusi košera lopkautuve (noproti?) [..] Pēc kara viņš esot apmeties Osnabrikā un strādājis par dāmu drēbnieku, pēc tam palīdzējis ebreju līķratu vadīšanā Breslavā un vēlāk pārcēlies uz Hannoveri. Profesors Kosmans atstāj atklātu jautājumu: vai Markus gadījumā nav pazinis Hārmani un varbūt viņu atbalstījis[..] Un šis nejaukais viendienītis, kam uz pieres rakstīts, ka viņš melo, vēl uzdrošinās sacerēt ziņojumu dzeltenajai presei!” Šajos mēnešos netrūka rakstnieku, kas spēja saglabāt skaidro saprātu.

Būtībā sabiedrībā tika apspriesti divi viedokļi. Vai nu “Rietumu frontē bez pārmaiņām” ir attēloti patiesi notikumi frontē, tātad tas ir “piedzīvotā apraksts”, autobiogrāfisks teksts, vai ari šo izdomāto pretkara romānu ir sarakstījis kāds pacifists un politisks demagogs, cenšoties vācu zaldātus un Pirmo pasaules karu kā visu sabiedrību aptverošu un vienojošu notikumu nomētāt dubļiem. Ar to cieši saistīts bija jautājums, kurš ir šis literatūras nobody, kas bija šāda sasnieguma autors. Pirmo virsotni debates sasniedza laikā no 1929. gada marta līdz jūnijam, pēc grāmatas milzu panākumiem tās pieklusa, lai 1930. gadā ar nacionālsociālistu izraisīto skandālu ap filmu atsāktos ar jaunu sparu.

Tas, kas tagad notika, bija aizvietotāju karš. 1928./29. gadā republika atradās krustcelēs. Reihstāga deputātu vairākums (kā arī lielās saimnieciskās un masu apvienības) sāka novērsties no 1918./19. gadā ar tik lielām grūtībām iegūtās sociālās un demokrātiskās vienprātības. Aicinājums nodibināt autoritāru valsti ar stingru, no parlamentārās ietekmes neatkarīgu valdību rada arvien vairāk piekritēju. Pirmais pasaules karš kļuva par šī strīda simbolu. Kamēr labējā, antidemokrātiskā nometne uz to raudzījās kā uz Vācijas spēku pārbaudi, kuru armija bija “varonīgi” pārdzīvojusi, vairākums kreiso un buržuāzisko liberāļu to nosodīja kā bezjēdzīgu upurēšanu. Strīdā par Remarka darbu centrālais jautājums bija “patiesība” (kritērijs, kas katrā gadījumā, vidēji vērtējot kara literatūru Veimāras gados, bija ļoti nozīmīgs). Priekšplānā izvirzījās sašutuma pilns protests par veidu, kā grāmatā tiek attēlots vienkāršais vācu zaldāts. Taču aiz šīs polemikas slēpās būtiskas tālejošas intereses. Vērmahta apbruņošanas kareivīgie atbalstītāji un ārpolitiskie revizionisti līdz ar Remarka romāna milzīgo popularitāti saprata, ka viņu mērķi ir “sakompromitēti” un politiski apdraudēti. Vācijai, no nacionālistu viedokļa raugoties, vajadzēja kara iznākumu apgriezt ar kājām gaisā un tāpat kā 1914. gadā no jauna censties kļūt par Eiropas hegemoniju. Ja nepieciešams, ari pielietojot militāru spēku. 1930. gada 30. martā diskusijas bija beigušās, lai ari ne visi to saprata: kādreizējais frontes virsnieks Heinrihs Brīnings kļuva par valsts kancleru, un tam sekojošā “prezidenta valdība” sistemātiski sāka apkarot parlamentāro demokrātiju. Tad pie varas nāca Hitlers, un pēc sešiem gadiem Vācija lielu daļu pasaules ierāva jaunā karā.

Grāmata “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, raugoties no kareivīgo antidemokrātu viedokļa, apdraudēja vāciešu “aizsardzības spējas”, turklāt romāns iznāca laikā, kad aktuālā cīņa par republikas izdzīvošanu bija sasniegusi jaunu kvalitāti.

1928. gada augustā tika noslēgts Briāna-Keloga pakts, kas karu kā politisku līdzekli izsludināja ārpus likuma. Reizē ar pārrunām par Janga plānu, kas vācu reparācijas maksājumiem radīja daudz labākus noteikumus nekā iepriekšējos gados, Gustava Štrēzemana mērenā ārpolitika varēja svinēt panākumus. 1928. gada jūnijā Vācijas sociālistiskā partija pēc gandrīz piecus gadus ilgas atturēšanās no valdības atkal iekļuva vienā no tās kabinetiem. Neviens no Hūgenberga Vācijas nacionālās tautas partijas biedriem jaunajā koalīcijā nedabūja nevienu ministra posteni. Nacionālistiski noskaņotie labējie saskatīja šajā politikas (šķietamajā) stabilizēšanā savu cerību zudumu un kampaņā, kas bija vērsta pret Janga plānu, apzināti izraisīja sabiedrisko debašu radikalizēšanos. Viņi ķērās ari pie ikviena cita līdzekļa, lai republiku nomelnotu un padarītu smieklīgu.

Milzīgā atbalss, ko izraisīja jaunais romāns, viņiem bija kā debesu dāvana.

Tā žurnāls Vцlkischer Beobachter 1929. gada 16. februāri raksta labējo radikāļu stilā, lietojot spēcīgus izteicienus, taču tas tikai vēl uzskatāmāk pauda to, ko labējie izjuta, šo grāmatu lasot: “[..]visiem īstiem frontes zaldātiem, kas atmiņas par lielo karu ir saglabājuši savās sirdīs kā svētu mantojumu, (tas ir) dūres trieciens sejā. Jo viņi nejūtas kara sagrauti bet gan šķīstīti.” Šajā oficiālajā karaspēka un flotes žurnālā ir atrodams zīmīgs teikums: ““Rietumu frontē bez pārmaiņām” ir viens vienīgs, turklāt milzīgs vācu karaspēka apvainojums.”

lāču ari kreisie, tāpat sapinušies savas ideoloģijas tīklos, pa daļai diezgan skaļi uzbruka grāmatai. Komunistiskās partijas avīze Die Rote Fahne atzina, ka romāns esot uzrakstīts “spīdoši un aizraujoši”, taču tas “noklusējot” kara izcelšanās iemeslus. Pēc gada komunistu līdzskrējēji savā no Maskavas atkarīgajā mājas avīzē lasa: “Tas ir tikai konsekventi, ka apbruņošanās apjūsmotājs Remarks atsakās atklāti atzīt, kāda ir viņa nostāja imperiālistu izraisītajā karā pret Padomju Savienību… Remarks ar pilnām tiesībām ir kļuvis par imperiālistiskās buržuāzijas un tās sīkburžuāzisko līdzskrējēju iecienītāko rakstnieku.” Žurnāls Sozialistische Bildung savā diskusijā nonāk pie secinājuma, ka Remarka romāns nav grāmata, kas atmaskotu kapitālistu izraisīto karu.

lāpāt Remarkam nebija draugu ari dogmatisko pacifistu aprindās. Viņi apsūdz rakstnieku nepietiekamā vainas apzināšanā. Grāmata “noteikti neesot pietiekami pacifistiska, un, galvenais, rakstniekam neesot bijis tāda nodoma” raksta kritiķe no Die Friedenswarte, Vācijas organizētā pacifisma apvienības avīzes. Taču “mēs ceram, ka Remarks oficiāli un nepārprotami pievienosies miera cīnītāju frontei, ka viņš savu literāro slavu un panākumus pakļaus mērķim, kas neļaus iznīcināt nākamās paaudzes”.

Pat žurnāls Weltbtihne, kurā Remarks un viņa grāmata politiskās diskusijas laikā dažādos rakstos tika enerģiski aizstāvēta un kurš vēlāk stingri iestājās pret filmas aizliegumu, izteica pret rakstnieku vērstas kritiskas piezīmes. Kādā pētījumā par Francijā izdotajām grāmatām par karu raksta autors dusmojas, ka Remarka grāmata ir guvusi augstāku vērtējumu nekā Anri Barbisa romāns “Ugunī”: “Tomēr tagad ir pieņemts slavināt grāmatu, kas pret karu izturas pasīvi, un pretstatīt to rakstniekam, kas pret karu saceļas.” Savukārt Kurts Tuholskis vairākos kreisi radikālo inteliģentu izdotos žurnālos raksta: “Man pret grāmatu ir daudz iebildumu.” Dīvainā kārtā literāras recenzijas par šo romānu žurnālā Weltbtihne nekad nav bijis.

Sākumā romānu visi tā lasītāji un kritiķi nekādā gadījumā neuzskatīja par pacifistisku. Tieši tāpēc, ka Remarks savā tekstā neizsaka krasus spriedumus un vērtējumus, daudzi grāmatā aprakstītajās cīņu ainās, kā arī stoiciski rezignētajā un tāpēc par drosmīgu uzskatītajā varoņu nostājā nesaskatīja nekādu pretkara propagandu. Tikai pieņemoties spēkā aizvien skaļākajām debatēm, sākās izmaiņas. “Rietumu frontē bez pārmaiņām” vislielāko politisko piekrišanu rada Veimāras republikas kreiso intelektuāļu (un kreiso liberāļu) nometnē. Tieši tādā pašā mērā spēkā pieņēmās buržuāzisko nacionālistu un labējo radikāļu noliegums. Tādējādi grāmata ārpus tās literārā nolūka kļuva par sava laika ideoloģisku rastra darbu, un tas lielā mērā ietekmēja daudzu recenzentu un lasītāju nostāju. Kas iestājās par grāmatu, tika nosaukts par pacifistu un Pirmā pasaules kara kritiķi; kas iestājās pret to, kļuva par kara apoloģētu.

Vismazāk kāds toreiz interesējās par romāna literāro vērtību. Ari Remarka kolēģi rakstnieki, kas publiski par viņu izteicās, nespēja apslēpt paši savu politisko nostāju, turklāt visi runāja piepaceltās frāzēs. Bruno Franks teica, ka “cildināt viņa mākslu būtu gandrīz vai zaimošana”, tas esot “nesagraujams romāns”; Karls Cukmaiers uzstāja, ka “grāmatai jāatrodas katrā klasē, katrā lasītavā, universitātēs, tā jādrukā avīzēs, jātranslē pa radio, un ar to vēl ari ir par maz”. Valters fon Molo, kas šajā laikā bija Prūsijas rakstnieku akadēmijas prezidents, ir šo tik bieži citēto vārdu autors: grāmata ir “piemineklis nezināmajam vācu kareivim” (izdevniecība Ullstein šo teikumu nodrukāja uz grāmatas vāka); Aksels Egebrehts autoru nosauca par “aizraujošas vienkāršības rakstnieku”, un Emsts Tollers romānā saredz ““liela laika” spēcīgāko dokumentu”.

Rūdolfs G. Bindings turpretim sašutumā kliedz: “Ar to, Remarka kungs, jūs noliedzat patiesību!” savukārt Heincs Cēgerieins runā par “skatīšanos uz karu caur atejas brilli”. Pat Prūsijas aristokrāti savā iedzimtajā kautrībā saka kādu vārdu: “Frontes zaldāts savos paradumos tiek attēlots gandrīz kā par zvēru kļuvusi, trula būtne, kam ir absolūti svešs varonības gars un tēvzemes mīlestība.” (Aiz)spriedumu palete ir plaša, un šie citāti tikai norāda uz to, ka strīdā par Remarka romānu reti bija runa par literatūru, galvenokārt par politiku. Kurts Tuholskis 1930. gada sākumā Weltbūhne atrada īsto kopsaucēju. “Ne jau kā mākslas darbs” grāmata esot “satraukusi miljoniem lasītāju, galvenais tajā ir temats un šī temata iztirzājums”, un tas arī izskaidrojot romāna milzīgo popularitāti.

Koncerns Ullstein un pats Remarks nav bez vainas, radot daudzās leģendas, kas drīz vien apvija šo grāmatu. Fakts ir tāds, ka autors savu manuskriptu ilgi pie sevis nepaturēja kā viņš vēlāk, kad grāmatai bija tik milzīgi panākumi, mēģināja iestāstīt -, bet gan pēc darba pabeigšanas ļoti enerģiski centās panākt, lai kāda izdevniecība to pieņemtu. Turklāt Remarks neizcēlās ar pārāk lielu kautrību un piedāvāja to izdevniecībai Fischer. Vecā Samuēla Fišera plāns bija iegūt sev visus tā laika labākos vācu rakstniekus, tāpat viņš bija ieguvis tiesības iespiest daudzu prominentu ārzemju autoru darbus. Fischer izdeva Tomasa Manna, Gerharta Hauptmaņa, Alfrēda Dēblīna, Jākoba Vasermaņa, Hugo fon Hofmanstāla, Artura Šniclera, kā ari Džozefa Konrādā, Dos Pasos, Žila Romēna vai Knuta Hamsuna darbus. Fischer bija pirmā pietura, kur Remarks vērsās. Tas norāda tikai uz to, cik ļoti pārliecināts viņš bija par savu darbu, un tik daudz reižu atkārtotā piezīme, ka viņam attiecībā uz savu grāmatu “kā literārus panākumus sološu sākumā nav bijis nekādas ticības”, nekādā gadījumā nav patiesa. Kāpēc Remarka argumentācija šajā un citos jautājumos bija tieši tāda, vēl tiks stāstīts.

Fišers darbu noraidīja. Arī ap šo faktu ir daudz spekulāciju un minējumu. Pēteri de Mendelszonu, kas ir sarakstījis grāmatu par šīs izdevniecības vēsturi, gandrīz pēc četrdesmit gadiem sasniedza kāda Remarka vēstule, kurā šis jautājums bija izskaidrots: “1928. gada pavasarī Sport im Bilā galvenais redaktors Konrāds Elerts, ar kuru es draudzējos un kopā strādāju Sport im Bilā, ar Paula Eipera starpniecību, kas arī bija mūsu līdzstrādnieks, iesniedza “Rietumu frontē bez pārmaiņām” manuskriptu S. Fišera izdevniecībāļ..] Samuēls Fišers uzaicināja mani pie sevis un teica: viņš nedomājot, ka grāmata varētu gūt panākumus par karu neviens vairs neko nevēloties dzirdēt[..] Es viņam pēc pāris dienām aizrakstīju vēl vienu vēstuli, kurā bija uzskaitītas grāmatas par karu un to metieni[..J Es cerēju un lūdzu, lai viņš vēlreiz pārdomā savu lēmumu[..] Uz šo vēstuli es atbildi nesaņēmu.” Šeit pieminētais vidutājs Pauls Eipers rakstīja grāmatas par dzīvniekiem, un viņu ar Oskaru Lerki, Fišera izdevniecības galveno redaktoru, saistīja cieša draudzība. Tas norāda tikai uz to, ka Remarks šajā vēstulē runā puslīdz patiesību. Vismaz minētais laiks “1928. gada pavasarī” norāda, ka viņš nekavējoties un ļoti aktīvi iesaistījās sava romāna popularizēšanā un nekādā gadījumā nav bijis šaubu mākts iesācējs, kas dažiem draugiem kautrīgi rāda savu manuskriptu un ir pārsteigts, ka tas patiešām tiek drukāts. 1929. gadā jau parādās cita versija. “Manuskripts gandrīz pusgadu atradās mana rakstāmgalda atvilktnē,” Remarks stāsta pirmajā intervijā pēc romāna iznākšanas, “un es nemaz necentos to kādam piedāvāt.”

Kāpēc tik pieredzējušais un panākumiem bagātais talantu meklētājs Samuēls Fišers grāmatu noraidīja? Vēlāk, kad romāns izrādījās ļoti ienesīgs, viņš teica, ka tas nav iederējies viņa izdevniecības programmā. Vispār izdevniecības Fischer bibliogrāfija šajos gados uzrāda patiešām daudz literatūrā ļoti ambiciozu nosaukumu. T&ču starp tiem bija arī tādi darbi kā Villija Helpaha “Politiskā prognoze Vācijai” vai arī Bernharda Kellermaņa utopiskā romāna “Tunelis” atkārtots izdevums tātad šī Berlīnes smalkākā izdevniecība nekādā gadījumā neizdeva tikai “augstākās raudzes” literatūru, un ari politikai Fišers gluži nemeta līkumu. Jau Pirmā pasaules kara laikā viņa izdevniecībā tika izdots patriotiskais “Rakstu krājums par šo laiku” (1915-1918), kā ari “Austrumprūsijas kara burtnīcas. Pamatojoties uz oficiāliem un privātiem avotiem” (1915-1917). Nedrīkst aizmirst ari to, ka 1919. gadā tika iespiesti Tomasa Manna “Nepolitiskie vērojumi”. Vecais vīrs tiešām uzskatīja Remarka grāmatu par neizdevušos. Tieši tas un nekas cits ietekmēja viņa kā izdevēja finansiāli kļūmīgāko izvēli. Gotfrīds Bermans Fišers savās atmiņās, starp citu, apgalvo, ka lielā sajūsmā esot izlasījis manuskriptu vienas nakts laikā un ieteicis sievastēvam to nekavējoties pieņemt.

Vai Remarks pēc Fišera atteikuma ir uzrunājis ari kādu citu izdevniecību, nav pierādāms. Karls fon Oseckis žurnālā Weltbūhne raksta, ka autors “ir saņēmis noraidošu atbildi no trim lielām un ievērojamām izdevniecībām”, bet šo piezīmi viņš katrā gadījumā sāk ar vārdiem “kā runā”. Ari Ērihs Kestners 1929. gada aprīlī avīzē Neue Leipziger Zeitung raksta par “trim ievērojamām izdevniecībām”, kas romānu ir noraidījušas, neminot to nosaukumus. Kontakts ar izdevniecību Ullstein noteikti ir nodibināts diezgan drīz pēc Fischer atteikuma. Hanss Švābs Felišs savā izdevniecības Fischer vēsturē stāsta, ka Frids Meiers, Remarka draugs un izdevēja ģimenes radinieks, esot nodevis manuskriptu Fricim Rosam, Hansa Ulšteina znotam. Viņš to izlasījis 1928. gada Vasarsvētkos, bet nekas nav noticis. Augustā Makss Krells, Ullstein piederošās izdevniecības Propylaeen redaktors, to ar pavadvārdiem (“Nevienu tas neinteresē. Jūs ari bijāt frontes zaldāts”) ir nodevis ražošanas daļas vadītājam, un pēdējais bijis sajūsmā. 6. augustā notika saruna starp Rosu un Remarku, augusta beigās tika noslēgts līgums. Izdevniecība izšķīrās par to, ka tekstu pēc nelielas pārstrādes turpinājumos drukās izklaides pielikumā Alte Tante Voss.

Ar Remarku noslēgtajā autorlīgumā ir kāds priekšnoteikums, kas norāda uz to, ka Ulšteins par šī pasākuma izdošanos vēl nekādā gadījumā nebija drošs. “Līgumā ar Remarku bija klauzula, pēc kuras autors gadījumā, ja projekts nebūtu veiksmīgs, nolīgto un izmaksāto avansu atstrādātu kā žurnālists Ullstein izdevniecības avīzēs.” Izdevniecības darbinieki ir neuzticības pilni, un Vossisch romānu redakdjā ir jau sagatavots cits manuskripts, ko varētu drukāt, ja kara stāstam nebūtu piekrišanas. Mēs zinām, ka notika pavisam dtādi. “Rietumu frontē bez pārmaiņām” turpinājumi avīzē jau īsā laikā no 1928. gada 10. novembra līdz 9. decembrim izrādījās milzu panākums. Revidēto grāmatas izdevumu izdevniecība Propylaeen “izmeta” tirgū 1929. gada 29. janvāri.

Izmaiņas galvenokārt attiecās uz politiskajām pasāžām. Izdevniecības Ullstein redaktori romāna avīzes variantā bija svītrojuši pārāk rupjus kareivju izteidenus un dažas šausminošas, ļoti detalizētas cīņu ainas. Abonentu loks bija plašs, un Remarka lietotā “neliterārā” valoda Veimāras republikas pilsoniskajai publikai bija neierasta, lai neteiktu, šokējoša. Tāds bija ar šo grāmatu saistītais risks, un abonentu laikraksts to nevarēja atļauties.

Remarks pats lika uz spēles savu profesionālo karjeru, kas bija veiksmīga un droša. Viņam bija skaidrs, ka līgums ar konkurentu, izdevniecību Ullstein, nozīmēja darba uzteikšanu izdevniecībā Scherl. Neizdošanās gadījumā viņš noteikti nebūtu iekritis bezdibenī izdevniecībai Ullstein bija pietiekami daudz pievilcīgu avīžu redakciju, kur viņš tādā gadījumā būtu varējis rast patvērumu, un izdevniecība viņam šādu iespēju ari bija nodrošinājusi. Taču izgāšanās gadījumā uzticēt viņam redakcijas vadību šādai maiņai neviens nebūtu piekritis. Tas, ka Remarks tomēr izšķīrās par šo soli, norāda uz to, ka viņš ticēja grāmatas panākumiem.

Kas ļauj pilnīgi nepazīstama autora grāmatai gūt panākumus? Tas paliks mūžīgs noslēpums; tirgus vadāmība ir visai ierobežota, savukārt lasītājs ir stūrgalvīgs. Tomēr viņš, tāpat kā visi pircēji, ir pakļauts masu psihozes likumiem. Un labs mārketings var būt veiksmīgs arī attiecībā uz mākslas produktiem. Taču ir jānotiek daudzām sakritībām, ja nevienam nezināms autors ir sarakstījis literāru darbu, kas kļūst par bestselleru. "Rietumu frontē bez pārmaiņām” gadījumā bija sakritības, kuras daļēji bija gan laimīgas, gan apzināti virzītas. Veids, kā Remarks attēloja “vienkāršā zaldāta” piedzīvojumus frontē, trāpīja vēlīnās Veimāras republikas pilsoņiem tieši sirdī, jo viņi pa lielākai daļai paši bija bijuši karā. Pretstatā parastajai nacionālistiskajai kara literatūrai Remarks cīņas, sāpes un nāvi ir attēlojis bez heroizēšanas. Tā kā priekšvārdā viņš ir kategoriski noliedzis jebkāda politiska viedokļa paušanu, tad šajos gados no visām pusēm ar ideoloģiskiem un politiskiem rakstiem konfrontētie lasītāji varēja spriest par karu paši. Apzinātā atteikšanās sarakstīt “literāru” romānu un (kas toreiz šķita jauns un neierasts paņēmiens) tā varoņiem likt lietot vienkāršu sarunvalodu un tajā ari domāt padarīja grāmatu pievilcīgu pat tiem, kas par literatūru neinteresējās.

Tsls neattiecas tikai un vienīgi uz Remarka romānu, taču izdevniecība Ullstein šo iespaidu vēl pastiprināja ar dažādām puspatiesībām un reklāmas kampaņu, kurai tika ziedoti milzu

līdzekļi. Autors ielaidās šajā spēlē. Drīz pēc tam uzsāktā politiskā aģitācija ārkārtīgi palielināja romāna noietu grāmatnīcās. Panākumu gūšanai nekas nav svarīgāks par panākumiem.

1928. gada 8. novembrī, divas dienas pirms tam, kad romānu sāka iespiest, avīze Vossische Zeitung ar lielu patosu noskaņo savus lasītājus uz romānu turpinājumos, kas būs lasāms 1. lappusē. Ar tik garu šim notikumam veltītu tekstu redakcija vēršas pie avīzes pircējiem, un tas liecina par Wllstein veidotāju nedrošību un politiskajām šaubām. Viņi apelē pie jūtām, vēlas modināt emocijas, tieši uzrunā kādreizējos frontes zaldātus, slavē tekstu, nenosaucot to par kāda rakstnieka literāru jaunumu, bet gan par “izdzīvotu dzīvi”, par “pirmo patieso pieminekli, kas veltīts “nezināmajam zaldātam””, par “darbu, kas lappusi pēc lappuses atstāj iespaidu ar savu patiesīgumu”, par “nepretenciozu grāmatu”.

Autors šajā tekstā tiek attēlots kā naivs autodidakts, kurš pārstāv paaudzi, kas pirms desmit gadiem noasiņoja ierakumos, kā izdzīvojušais, kas beidzot ir lauzis klusēšanas zvērestu. Šajā gadījumā lasītāji tiek iepazīstināti ar personu, kurai gluži vienkārši ir jātic, kura tieši, nevainojami un absolūti bez jebkādas intelektuālas viltības, iepriekš piedzīvotā pilnīgi pārņemta un to aizmirst nespēdama, raksta no sirds. “Ērihs Marija Remarks, nebūdams rakstnieks, jauns cilvēks nedaudz pāri par trīsdesmit gadiem (!), ir sācis rīkoties, pirms dažiem mēnešiem pēkšņi izjutis spiedienu un nepieciešamību ietērpt vārdos to, kas ir noticis ar viņu un viņa skolasbiedriem, veselu klasi jaunu, dzīvespriecīgu cilvēku, no kuriem neatgriezās neviens.”

Potenciālais lasītājs tiek veikli apvārdots, un viņa acu priekšā tiek uzburtas cēlas ainas par to, ko pārdzīvojis visu aizmirsts, savus piedzīvojumus pārstrādāt nespējīgs, vientuļš frontes zaldāts. Jo viņi “ir klusējuši sakostiem zobiem. Kad šīs šausmas risinājās, viņi nerunāja. Neviens viņus nebūtu ne dzirdējis, ne sapratis. Un, kad viss bija beidzies, viņi bija noguruši, salauzti, izdeguši, un viņiem bija tikai viena vēlēšanās visu aizmirst.” Pēkšņi Vossische Zeitung parādās viens no šiem zaldātiem un raksta par saviem un viņu piedzīvojumiem un likteņiem. Redakcija spēlē uz jūtām, aizkustinoši un ar izpratni par laika garu.

Protams, ir skaidri nojaušams, kādi nolūki, lietojot šādus izteicienus, ir izdevniecības Ullstein darbiniekiem. Vispirms jau viņi gribēja izvairīties no tā, ka grāmatā tiktu atklāts kāds politisks zemteksts. Valsts bija sašķelta, un tāpēc nebija nekādas vajadzības zaudēt cerētos lasītājus ari no sīkpilsoņu labējās nometnes. Slīpēti mārketinga speciālisti zina, ka ir produkti, kas nozīmīgumu iegūst nevis ar cenu vai dizainu, bet gan aktīvu pircēju un pārdevēju sadarbību. Lai pārdotu grāmatu “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, burvju vārdi bija: autora un lasītāja savstarpēja uzticēšanās un solidaritāte. Naudas pelnīšana šādās reizēs ir kaut kas tāds, no kā ar riebumu jānovēršas: “Vossische Zeitung uzskata par savu pienākumu ar šo spēcīgo un patieso darbu [..] iepazīstināt sabiedrību šajās novembra dienās (pirmie novilkumi parādās tieši tajā dienā, kad pirms 10 gadiem Vācija piedāvāja pamieru un notika Langemarkas kauja. V. Š.), kad vecās formas bija sabrukušas un sākusies jauna dzīve un jaunas ciešanas.”

Taču ari šī tik altruistiskā un daudzšķautņainā izdevniecība interesējās par politiku. Ulšteins gribēja atteikties no visa, kas varētu tikt skaidrots kā kāda noteikta politiska virziena atbalsts. 1928. gada rudenī Reihstāgā notika karsti strīdi par A tipa bruņukreisera būvēšanu. Vācijas komunistiskās partijas rosinātais tautas pieprasījums bija šo jautājumu popularizējis un saindējis politisko klimatu. Vispirmām kārtām šajā diskusijā savu autoritāti zaudēja sociāldemokrāti, jo viņu ministri un viņu frakcija Reihstāgā nespēja ieņemt vienotu nostāju. Tam vēl pievienojās fakts, ka nacionāli noskaņotais buržuāziski labējais spārns 1928. gadā, ieceļot Alfrēdu Hūgenbergu par Vācijas nacionālistiskās tautas partijas priekšsēdētāju, piedzīvoja īstu radikalizāciju. Pie horizonta jau sāka iezīmēties tas ceļš, pa kādu republika ies tālāk.

Vadošie izdevniecību Ullstein un Mosse kungi šajos drudžainajos mēnešos bija saausījušies. Drīz vien noskaidrojās, ka lielās izdevniecības Berlīnē Veimāras republikas vēlīnajā fazē cenšas bailīgi un mazdūšīgi atturēties no diskusijas. Izdevniecību vadības spiediens uz Ullstein un Mosse avīzēm aizvien pieauga, un dzēlīgu politisku viedokli izdevniecību vadība negribēja ne dzirdēt. 1930. gadā pat nonāca līdz tādai situācijai, ka ebreju izcelsmes izdevniecību īpašnieki ļoti nelabprāt piecieta ebreju izcelsmes līdzstrādniekus. Georgs Bernhards, kurš līdz 1930. gadam bija Vossische Zeitung galvenais redaktors, vēlāk, atrazdamies trimdā, raksta: “Šī aizvien redzamākā buržuāzisko avīžu nostāja palīdzēja vēl vairāk paātrināt republikānisko partiju iekšējās sairšanas procesu[..] Viņu vainu nemīkstina pat tas apstāklis, ka viņi negribot kļuva paši par saviem kapračiem.” Vismaz nevar izslēgt to, ka šī nostāja izdevniecībā Ullstein bija tendencioza un jūtama jau tad, kad romāns “Rietumu frontē bez pārmaiņām” tika iespiests vienā no tās avīzēm. Katrā gadījumā Remarkam šajā tekstā pēc izdevniecības vēlēšanās bija jāveic labojumi nodaļās, kurās karš bija kritizēts pārāk asi.

Lai šo iesākto stratēģiju padarītu ticamāku, kā jau iepriekš minēts, tika “piefrizēta” arī autora biogrāfija. Stāstam nepiemistu tas suģestējošais naivums, ja priekšvārdā būtu skaidri pateikts, ka runa nekādā gadījumā nav par kāda iesācēja tekstu, bet gan tāda rakstnieka literāro prozu, kas kaut ari bez panākumiem jau ir sarakstījis trīs romānus. Spontanitāte, dvēseles atbrīvošana, “ticamība” tā bija izejviela, no kuras varēja noaust panākumiem labvēlīgu audumu. Un ne jau tikai šajā gadījumā.

Kara tematu Remarks sirdī bija glabājis ilgi; pirmos mēģinājumus viņš uzrakstīja tūlīt pēc atgriešanās no frontes. Šis viņa mantojumā atrastais uzmetums sastāv no četrām lappusēm. 1995. gada rudenī ar roku rakstītais 1929. gadā izdotās grāmatas manuskripts atkal parādījās Remarka dzimtajā pilsētā Osnabrikā un tika pārdots par 250 000 mārciņām. Precīzi vērtējot, eksistē divas manuskripta redakcijas. Ņujorkā atstātajā mantojumā, kā apliecina Tomass Šneiders, atrodas vēl vairāki manuskripti un tiposkripti, kas apliecina Remarka izdarītos lielos labojumus grāmatas tapšanas laikā. Oriģinālais materiāls nešaubīgi liecina par to, ka teksts vairākkārt ir ticis pārstrādāts un tā pamatā ir bijusi ļoti noslīpēta koncepcija. Remarks producēja savu grāmatu kā profesionāls rakstnieks, kas stāstījuma stratēģiju ir izvēlējies pilnīgi apzināti.

Tas, cik ļoti Remarks bija ieinteresēts grāmatas panākumos, varbūt paskaidro to, kāpēc viņš akceptēja izdevniecības piedāvāto versiju un atkārtoja to visās intervijās asi un vārds vārdā. Tas skanēja tā: pie manuskripta esot strādāts sešas nedēļas "katru vakaru, kad biju pārnācis no biroja. Un tad grāmata bija gatava.” “Manuskripts gandrīz pusgadu nogulēja mana rakstāmgalda atvilktnē.” “Panākumi man bija liels pārsteigums.” “Mana grāmata nav balstīta fantāzijā, tas nav izdomājums.” “Es biju frontē turklāt pietiekami ilgu laiku, lai pats piedzīvotu gandrīz visu to, ko esmu attēlojis grāmatā.” “Man nav mācības, ko sludināt.” “No politikas es neko nesaprotu.” Visbeidzot tieši šis priekšvārds pārliecināja lasītājus, jo tas bija uzrakstīts ar noraidošu stratēģiju. Nevienam nebija jādomā, ka šeit ir runa par ko vairāk nekā tikai patiesībai atbilstošu piedzīvojumu aprakstu. Līdz ar to Remarks izpildīja kara literatūras konvenciju, bez kuras viņa panākumi nebūtu iedomājami.

Varbūt tik straujš noieta pieaugums nebūtu iespējams bez izdevniecības Ullstein finansiālā atbalsta. Izdevniecības reklāmas nodaļa saviem sludinājumiem izmantoja ne tikai ļoti pirktās koncerna avīzes, bet sevišķi mērķtiecīgi un īstajā laikā ievietoja recenzijas arī apkārtrakstu ievados un pielikumos. Bцrsenblatt des Deutschen Buchhandels, ievērojamākajā reklāmas izdevumā grāmatu tirgotājiem, laikā no 1929. gada februāra līdz jūnijam katrā izdevumā vesela lappuse bija veltīta atsauksmēm. u 1929. gada 21. maijā izdevniecība grāmatai rezervē veselas 24 (!) biržas avīzes lappuses, kurās būs izklāstīti viedokļi, kas parādījušies vācu un ārzemju presē par Remarka romānu.” Romāna ražošanas intensitāte? kas tālu pārsniedza parasta metiena robežas un aizvien pieauga, noveda pie ievērojamām ražošanas grūtībām: tā ka, lai spētu apmierināt pieprasījumu, nācās izmantot dažādas iespiestuves un sietuves. Citai izdevniecībai bez tik spēcīgas aizmugures šādas ražošanas grūtības būtu gandrīz nepārvaramas.

Visas romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” ar publicēšanu saistītās grūtības un sevišķie politiskie apstākļi nešaubīgi palīdzēja grāmatai gūt tik milzīgus panākumus. Ērihs Kestners vēl divus mēnešus pēc grāmatas izdošanas kategoriski konstatēja: “Nav šaubu, ka šai grāmatai, ja to nebūtu izdevusi tik iespaidīga un manīga izdevniecība, nebūtu pat desmitā daļa metiena, ko tā ir sasniegusi jau tagad, dažas nedēļas pēc izdošanas.” Bet, ja būtu tikai tas, tad Remarka kara romānu būtu piemeklējis daudzu saslavētu bestselleru liktenis: tas drīz vien būtu pazudis no tirgus, labākajā gadījumā izdots atkārtoti nelielā metienā. Visas šīs stratēģijas neattiecās uz valstīm, kurās romāns tika izdots ļoti drīz un lielos metienos. ASV (The Book of the Month klubs uzreiz pasūtīja 60 000 eksemplāru) un Anglija (izdevniecība Putnam’s Sons tūlīt pēc grāmatas iznākšanas nodēvēja šo pasākumu par lielisku veikalu) nebija saistītas ar Vācijas iekšpolitiskajām norisēm. Debates Vācijā par grāmatu un tās panākumi ari ārzemju presē rada lielu atbalsi, kas, bez šaubām, interesi par romānu tikai palielināja.

Ar visu cieņu pret izdevniecības Ullstein reklāmas nodaļu tomēr jāatzīst: romāns ir izcils, tāpēc tas ir pārdzīvojis savu laiku, un vēl šodien tā ir grāmata par karu. Pat pēc Veimāras republikas sabrukuma un Eiropas fašisma sakāves stāsts par Paulu Beimeru un viņa draugiem ir aizkustinājis un saistījis katru nākamo paaudzi. Lai ko ari Ulšteins un Remarks nebūtu runājuši un rakstījuši, tā ir grāmata, kas vēršas pret kara ārprātu, pret attaisnotāju lielajiem meliem un viltus patriotiem. Kodolīgais pirmās personas vēstījums, vienkāršā valoda, kurā autors liek rimāt saviem varoņiem, šķietamais fatālisms, ar kādu viņš attēlo karu, nāvi, ievainoto ciešanas, nevar apmānīt nevienu. Tieši tāpēc, ka Remarks dialogus nav paaugstinājis Hdz ideoloģijas līmenim kā, piemēram, Arnolds Cveigs sava cikla “Balto cilvēku lielais karš” noslēguma daļās -, tieši tāpēc, ka viņš noliedz viltus vīrišķību estētikas vārdā, kara nolemtības apliecinājumu ar zvērestu, kā to dara kāds Emsts Jingers (“Tērauda negaisi”). Remarka romāns ari pēc Otrā pasaules kara ir saglabājis savu aktualitāti un nozīmīgumu tādā mērā kā neviens cits. Bernharda Viki filma “Tilts” un Remarka grāmata “Rietumu frontē bez pārmaiņām” jauniem cilvēkiem Vācijas Federatīvajā Republikā kļuva par svarīgu notikumu. Šie mākslas darbi gan nav padarījuši oficiālos kara ziņotājus par nevainīgiem upuriem, nav traucējuši pārāk aizmāršīgos bruņošanās entuziastus un anekdošu stāstītājus, taču tie viņus ir atmaskojuši vairāk nekā svētdienas lūgšanas vai semināri un ari vairāk nekā teorētiskais pacifisms. Remarka romāns par karu pauž tādu humānismu, kāds atrodams tikai dižākajos literatūras darbos. Tam ir nezūdoša ietekme.

Karš autoram pirmām kārtām ir literāra un tikai otrām kārtām politiska vai autobiogrāfiska darba projekts. (“Karš man bija vajadzīgs literāram darbam.”) Remarks grib uzrakstīt grāmatu, kurai ir iespējami daudz lasītāju, un tāpēc viņš, izmantojot savu līdz šim gūto rakstnieka māksliniecisko pieredzi, cenšas rakstīt vienkārši, skaidri un pārliecinoši. Harijs grāfs Keslers savā dienasgrāmatā raksta par kādu sarunu

ar Remarku 1929. gada augustā, kurā pēdējais mājastēvam izklāsta uzskatāmu, vizionāru skici, kas kaut ko pavēsta arī par romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” tēlojuma formu: “Vispār rakstīšana esot viegla nodarbe, ja vien ir skaidrība par vielu. Braucot ar vilcienu, reizēm vakaros kaut kur starp tādu un tādu vietu var redzēt kādu vientuļu cilvēku ejam pāri laukam, un pret debesīm viņš šķiet milzīgi liels. Tas ir tieši tas, kas vajadzīgs! Cilvēki ir jānostāda pret debesīm,»jāizveido aiz viņiem fons, un tad ikviens šķiet liels pat bez izskaistinājuma un patosa. Un tieši to viņš cenšoties darīt attēlot savus cilvēkus uz bezgalības fona. Un, ja tas izdodas, tad rakstīšana padodas pavisam viegli.”

1946. gadā Remarks vēlreiz stāstīs par grāmatu un tās tap¬šanu. Tad viņš to argumentēs pavisam citādi nekā 1929./30. ga¬dā un dos tai zobgalīgu vērtējumu: “It was really simply a col¬lection of the best stories that I told and that my friends told as we sat over drinks and relived the war.”  Šeit atkal ir maza patiesības dzirkstelīte, jo tajā laikā, kad Remarks atradās Dīsburgas lazaretē, viņš patiešām no bijušajiem kara dalībniekiem sāka ievākt ziņas par viņu piedzīvojumiem frontē. Taču, lai kā Remarks pirmajos gados pēc grāmatas iznākšanas centās ar šādām piezīmēm novērst uzmanību no sevis, ar šo teikumu viņš gribēja tēlot vientiesīgu autoru, kurš tagad uz visu aukstasinīgi noraugās no malas.

Kāpēc kāds rakstnieks raksta romānu tā, kā to dara Remarks? Tam parasti ir daudz iemeslu: mākslinieciski, biogrāfiski, psiholoģiski un laikmeta diktēti. Tas attiecas ari uz šo grāmatu. Ir dažādas norādes uz to, ka Remarks divdesmitajos gados (un vēlāk) bieži cieta no smagas depresijas. Karš un tas, ko Remarks bija redzējis, to cilvēku likteņi, kurus viņš

bija sastapis frontē un lazaretē, noteikti veicināja viņa garastāvokļa maiņas, viņa rezignēto skatījumu uz dzīvi, viņa ilgas pēc draudzības, viņa milzīgās nāves bailes. Rakstot romānu, viņš zināmā mērā psiholoģiski pārstrādāja pārdzīvoto, vai, kā vēlāk apgalvoja, varbūt pat izslēdza to no apziņas. Remarka šaubas par savām spējām auga līdz ar viņu piemeklējušajām mākslinieciskajām neveiksmēm. Strādājot par žurnālistu Berlīnē, kā rakstnieks viņš piedzīvoja neveiksmi. Ibs trīs romānus, kurus Remarks bija sarakstījis, pasaule pat nepamanīja. Viņš tātad pievērsās arī fiktīvai kara pārstrādāšanai, jo ticēja, ka tas ir “viņa" temats, un uzskatīja to par piemērotu, lai apliecinātu sevi kā rakstnieku. Tādā nozīmē karš patiešām ir tas mākslinieciskais pamats, kuru viņš izmantoja, lai gūtu panākumus.

Lai arī cik apolitisks Remarks izliktos un, iespējams, tajā laikā tāds arī bija, viņš tomēr ļoti precīzi uztvēra noskaņojumu, kāds aizvien vairāk izplatījās visā valstī. Vērojot pašiznīcinošās Reihstāga debates, pēdējā laika aizvien intensīvāko ielu aģitāciju un pieaugošās šaubas attiecībā uz demokrātiskās sistēmas iedarbīgumu, aizvien vairāk cilvēku visā valstī sāka taujāt pēc četrus gadus ilgā kara jēgas un tā upuriem, kuri bija cīnījušies par demokrātijas iedibināšanu. Remarks savā romānā skāra arī Veimāras republikas sabiedrības pašpietiekamību. “Remarka romāns,” spriež Hanss Haralds Millers, “Pirmā pasaules kara episko darbu virknē Veimāras republikā nešaubīgi ir “revolucionāra” poētiska matrice.”

Tātad tas ir liels motīvu daudzums, kas trīsdesmitgadīgajam Remarkam liek izvēlēties vielu un mudina to literāri pārstrādāt. Katrs viendimensionāls skaidrojums par 1929. gada pasaules bestselleru nebūs īsti patiess, tieši tāpat kā daudzie autora un izdevniecības izteikumi. Ne jau tikai dvēseliska temata pārstrādāšana, ne jau tikai izlādēšanās par līdzšinējām mākslinieciskajām neveiksmēm, ne jau tikai pragmatiska literāras sensācijas radīšana par katru cenu, nemaz nerunājot par pievienošanos pacifisma kustībai, bija pamats romānam un kara temata mākslinieciskai apstrādei, kad Remarks sāka ierakstīt savu vārdu pasaules slavenāko cilvēku kopā.

“Rietumu frontē bez pārmaiņām”, kā zināms, nav vienīgais kara romāns, kas tika sarakstīts un publicēts Veimāras republikas pastāvēšanas gados. Tieši otrādi, vesela kara literatūras straume šajā laikā pārplūdināja Vācijas grāmatu tirgu. Taču gandrīz visas no šīm grāmatām ir aizmirstas. Blžkus Remarka romānam un viņpus universitāšu semināriem šodien tikai dažas grāmatas, kuru darbība norisinās Pirmā pasaules kara laikā vai kurās karš nepastarpināti ietekmē to varoņu attīstību, ir nopērkamas grāmatnīcās vai saglabājušās lasītāju atmiņā. Pie tādām pieder Ludviga Renna “Karš”, Arnolda Cveiga romāni “Strīds par seržantu Grišu” un “1914. gada jaunā sieviete”, Emsta Glāzera “1902. gads”, Emsta Jingera “Tērauda negaisi” vai Leonharda Franka pacifistiskās noveles krājumā “Cilvēks ir labs”; dažas citu valstu autoru grāmatas, kā, piemēram, Anri Barbisa “Ugunī” vai Ernesta Hemingveja “Ardievas ieročiem” —> un tas tad nu arī būtu gandrīz viss. Daudzi romāni, kuri šodien tiek pieminēti tikai literatūras vēsturē, laikā, kad tie iznāca, baudīja lielus panākumus un īsā laikā piedzīvoja vairākus metienus. Franča Šauvekera, Vernera Beimelburga, Jozefa Magnusa Vēnera, Valtera Fleksa, Hansa Cēberleina, Georga fon der Vringa vai Aleksandra Morica Freija kara romāni Veimāras republikas periodā sajūsmināja daudzus.

Kara literatūras procesi laikā no 1918. līdz 1933. gadam viļņojās pamatīgi. Sākumā grāmatu tirgu pārplūdināja pirmām kārtām ģenerāļu, armijas virsnieku un politiķu taisnošanās teksti, kas iznāca tūlīt pēc pamiera noslēgšanas. Hindenburgs, Lūdendorfs vai Vilhelma Vācijas flotes politiskais plānotājs un organizators admirālis Tirpics dalījās savās atmiņās, neizdarot nekādus secinājumus un izplatot vēsturiskus melus, kam vēlāk bija jāsaindē Veimāras republikas politiskais klimats.

Iznāca triviāli romāni par kareivjiem, kas slavēja karu un vācu zaldātu varonību. Sevišķi populāri kļuva “ziņojumi par piedzīvojumiem”, kuru autori bija Manfrēds fon Rihthofens un grāfs Lukners. Kurts Tuholskis 1926. gada sākumā uzrakstīja dusmīgu rakstu Weltbtihne: “Kas tad, ja ne mēs, pēc pirmās pamiera pasludināšanas dienas visvairāk esam rūpējušies par vācu militāristu un viņu palīgu noziegumu atklāšanu, kam vēl ir tiesības pēc publikāciju lavīnām, [..] brošūrām un polemiskiem rakstiem teikt savu vārdu par karu un pieprasīt paskaidrojumus, ja kāds vispār vēlas mūs pareizi saprast. Un šis vārds ir: “pietiek”! Tieši tāpat kā vācu kreisie palaida garām psiholoģisko momentu 1918. gadā [..], tā vācu pacifisms ir palaidis garām to mirkli, kad tauta bija gatava tajā ieklausīties.”

Arnolda Cveiga “Grišas” romāns un Ludviga Renna “Karš” bija tie divi darbi, kas iznāca pirms Remarka grāmatas. Kaut gan visai dažādi vērtēti, Cveiga un Renna darbi mākslinieciskā ziņā tuvojās šim tematam tā, ka tiem vairs nebija nekādas saistības ar iepriekš minētajiem traktātiem. Abos šo autoru tekstos antimilitārā nostāja nav noslēpjama, lai arī kā tā tika novērtēta to iznākšanas laikā. Tad izdeva grāmatu “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, kas izraisīja īstus pakaļdarinājumu plūdus. Remarka romāns bija tā mēraukla, pēc kuras tika mērīta visa Veimāras republikas kara literatūra.

“Kara romāns ir tipiska sava laikmeta zīme Veimāras republikas literatūrā,” raksta Hanss Haralds Millers. “Neviens cits materiāls laikā starp 1918. un 1933. gadu nav tik daudz atspoguļots literatūrā kā Pirmais pasaules karš, neviens cits romāns nav sasniedzis tādu metienu kā romāni par karu.” Līdzīgi argumenti ir Valteram Lakveram darbā par Veimāras republikas kultūras vēsturi: “Divdesmito gadu gars būtu saprotams ari bez Georges, Heses un “Burvju kalna”, taču tas nav saprotams bez Langemarku, Verdenu vai Sommu pārdzīvojušo garīgā stāvokļa.” Tieši tāpēc, ka Remarks romānā savā veidā parādīja šo “psihisko stāvokli”, viņa darbs kā neviens cits šajā laikmetā izraisīja tik plašu atbalsi.

Ciktāl Remarku, rakstot romānu, ir ietekmējusi sava laika kara literatūra, precīzi nav iespējams pateikt. Viņam bija zināmas neskaitāmas šāda veida publikācijas. To apliecina ari recenzija par pieciem kara romāniem (tie ir Georga fon der Vringa, Oto Rībikes, Ernsta Jingera un Franča Šauvekera darbi), kuru viņš 1928. gada pavasari, tātad tūlīt pēosava manuskripta pabeigšanas, raksta žurnālam Sport im Bilā. Nekas šajā nelielajā tekstā nenorāda uz to, ka Remarks pret šiem darbiem izturētos noraidoši. Jingera “Tērauda negaisus” viņš ļoti slavē, jo darbs ir “spirdzinoši lietišķs, precīzs, nopietns un varens”, turklāt rakstnieks “bez vismazākā patosa” attēlojot “zaldātu izmisīgo varonību”. Fon der Vringa darbam “Zaldāts Zūrens” Remarks rod vārdus, kas satur tādus jēdzienus, kurus mēs atrodam ari “Rietumu frontē bez pārmaiņām”: grāmatā “sīki iztirzāta [..] dzīve garnizonā frontes aizmugurē, ārkārtīgi labi uzrakstītas to attēlojošās nodaļas, kas mākslinieciski ir ļoti augstvērtīgas un parāda kaut nedaudz no kaprāļu rotas dzīves cilvēcības, draudzības, humora, ironijas un ainavas[..]”. Hūgenberga koncernā kāds labsirdīgs kritiķis ir uzrakstījis atsauksmi par kara grāmatām.

Romāns “Rietumu frontē bez pārmaiņām” ir sarakstīts pirmajā personā, taču to ik pa brīdim nomaina “mēs”. Tādējādi Remarks akcentē divus savus mērķus: viņš vēlas rakstīt grāmatu, kas karu attēlo nevis vēsturiski, bet gan no tāda cilvēka skatpunkta, kas to ir piedzīvojis, un vienlaikus šai grāmatai ir jābūt par paraugu tās paaudzes liktenim, kurai viņš paredz bojāeju. Biogrāfisko elementu uzsver galvenā varoņa vārds un uzvārds: Pauls ir Remarka otrais vārds, un Beimere bija viņa vecmāmiņas uzvārds. Dažu varoņu tēlos, dažās vietās un dažādās epizodēs Remarks pārstrādā atmiņas par cilvēkiem, kurus viņš kādreiz ir saticis, vai notikumus, kas kalpo par pamatu to fiktīvai pārkausēšanai. Rekrūšu modtājs un pastnieks Himmelštoss, kara apjūsmotājs skolotājs Kantoreks, vairāki jaunības draugi un karabiedri, mēneši, kas pavadīti Dīsburgas lazaretē, Paula atvaļinājuma laikā pieminētā Osnabrika, slimā māte vai refleksijas par sapņainajiem, “nevainīgajiem” jaunības gadiem, kad viņš bija uzrakstījis lugu un “papeļu ielejā” atklājis dabu tā ir viņa biogrāfija. Bet, kā tā tiek izmantota, pārveidota un pielietota -, to, kā mēdz teikt, nosaka rakstnieks pats.

Remarks aprobežojas ar nelielu kara posmu un astoņu jaunu vīriešu piedzīvojumiem. Politiski vēsturiskais fons, laika un vietas precizējums parādās tikai tā starp dtu, turklāt ir norādīts nepredzi. Remarka varoņi piedzīvo karu kaut kur “starp Langemarku un Biksšūtu”[35], darbības laiks ir no 1917. gada septembra līdz 1918. gada oktobrim. Kad zaldāti sāk diskutēt par kara sociālajiem, sabiedriskajiem vai politiskajiem cēloņiem, netiek nosaukts nevienas vēsturiskas personības uzvārds, vainas jautājums netiek saistīts ar ideoloģijām, partijām vai šķirām, bet gan ar cilvēcību. Tāpat netiek pieminēta ne armijas vadība, ne iztirzāta kara stratēģija. Remarks pieņem karu kā faktu, un viņa kritiski politiskās tēzes galvenokārt tiek ietērptas fatālistiskos un rezignētos vārdos. “Vislabākais ir par to visu nerunāt.” Tfcču tieši tāpēc, ka autors atsakās šādi pieminēt vēsturi, ļaujot atklāties humānajai perspektīvai, viņš pārliecina savus politikas nogurdinātos lasītājus, no “veselā saprāta” pozīcijām atklājot refleksijas par karu un tā izraisītājiem ar tādu asumu, kas savukārt ir ļoti politisks.

Remarka zaldāti ar tik lielām grūtībām pamet iedibināto civilizāciju un tiek pazemoti tiktāl, ka ir spiesti nogalināt citus, lai netiktu nogalināti paši. Viņi tiek degradēti līdz mehānisma līmenim. “Mēs esam kļuvuši par bīstamiem zvēriem. Mēs necīnāmies, mēs glābjamies no iznīcināšanas. Mēs neraidām granātas pret cilvēkiem — ne jau cilvēki mums šobrīd prātā! Snaikstīdama rokas, bruņucepuri galvā mums pakaļ dzenas pati nāve; pirmo reizi pēdējo trīs dienu laikā mēs skatām to vaigā, pirmo reizi pēdējo trīs dienu laikā varam tai pretoties, mūs pārņēmušas ārprātīgas dusmas, mēs vairs neguļam uz ešafota, gaidīdami nenovēršamu galu, mēs vai;am postīt un galēt, lai paglābtos paglābtos un atriebtu. [..] Nebūtu mēs pārvērtušies par automātiem, mēs paliktu guļam, kur esam, pārguruši, bez uzņēmības.”[36]

Vismaz ar šodienas acīm raugoties, par romāna pamatu izvēlētais Pirmais pasaules karš viņa darbā ir sekundārs, jo Remarks attēlo karu no mazā cilvēka, no upura, nevis politiskā varmākas perspektīvas viņš neraksta sava laika vēsturi, bet gan attēlo cilvēkus un notikumus. Pauls Beimers un viņa biedri mira ari Staļingradā, Korejā, Vjetnamā vai Bosnijā. Tieši šajā apstāklī ir meklējams romāna pārlaicīgums, un tas ir galvenais iemesls, kāpēc grāmata “Rietumu frontē bez pārmaiņām” pretstatā daudziem kara romāniem ir pārdzīvojusi gadu desmitus. Emsts Jingers (“Tērauda negaisi”) karu uzskata par “visu lietu mēru” kā “varonīgā” cilvēka liktenīgu pašsaglabāšanās mēģinājumu. Nacionālistiskie šovinisti karu savos romānos cildina kā kultūru izdzīvošanas cīņu un patriotiskās pienākuma apziņas augstāko pakāpi. Viņi attēlo kara šausmas, taču vienlaikus ar lielu patosu tās noliedz, izgaismojot jautājumu par vainu un kara noziegumiem. Remarka romānā nav vietas nogalināšanas “pacilātībai”, sāpēm un nāvei, viņš apsūdz un apraksta to visu tā, kā vienmēr ir bijis un ir kā cinisku dzīvības nicināšanu.

“Rietumu frontē bez pārmaiņām” nav stāsts, kas vērsts uz noteiktu mērķi, tas ir romāns, kas sastāv no epizodēm. Nodaļu pēc nodaļas Remarks sarindo gan frontē, gan tās aizmugurē, gan dzimtenē, gan lazaretē piedzīvoto. Rodas it kā nesakarīga, taču iespaidīga aina, kurā attēlots karš un tā ietekme uz cilvēkiem, kas tajā iemesti. Tādus dramatiskus momentus kā triedenuzbrukumus, cīņas ierakumos, viesuļuguni, nāvi pārsiešanas laukumā vai lazaretē, Paulu Beimeru kopā ar mirstošo francūzi Divālu granātas izrautā bedrē nomaina idilliskas epizodes. Stundām ilgā “organizētā” mielošanās ar zoss cepeti, mierīgās un “filozofiskās” sarunas pie atejas bedres, naksnīgā viesošanās pie franču sievietēm, pretrunīgi uztvertā, tomēr zaudētā jaunības pasaule, kas tiek atsaukta atmiņā atvaļinājuma laikā dzimtenē. Romāna varoņiem tikpat kā nav individuālu iezīmju, Remarks tiem piešķir tipiskus atribūtus: “Millers Piektais, kurš nebeidz vazāt līdzi skolas grāmatas un sapņo par ekstemātu. [..] Lērs, kurš uzaudzējis kuplu bārdu un jūsmo par meičām no virsnieku bordeļiem. [..] Staņislavs Katčinskis, mūsu pulciņa vadonis, sīksts, viltīgs un izmanīgs, gadus četrdesmit vecs, pelēku kā zeme seju, zilām acīm, nolaideniem pledem un apbrīnojamu ožamo, ja gaisā briest kas nelabs, ja kaut kur rodams gardāks kumoss vai ja veicīgi jānolien malā. [..] Krops, gaišākā galva. [..] Deterings, zemnieks, kam prātā tikai paša saimniecība un sieva. [..] Tjādens, izkāmējis atslēdznieks, tikpat vecs kā mēs un lielākais badgalis visā rotā”[37]. Cīņu ainas ir attēlotas tikpat stereotipiski kā pārējā kara literatūrā.

Divas pasaules proletārieši un ģimnāzisti -, grupiņa, kura sastāv no astoņiem vīriem un kurā ir arī nedaudz otrā plāna lomu spēlētāju, tādi ir romāna varoņi. No skolas sola karā ir atnākuši Beimers, Alberts Krops, Millers Piektais un Lērs (“Visiem četriem mums ir deviņpadsmit gadu, visi četri mēs mācījāmies vienā klasē” ); no strādnieku vides nāk Haije Vesthūzs, Deterings, Tjādens un Staņislavs Katčinskis (“Gados vecākie cilvēki gandrīz visi ir saistīti ar bijušo, viņiem ir [..] sieva, bērni, savs arods un savas intereses, un šīs saites ir tik stipras, ka pat karš nav spējis tās saraut” ). Virsnieki tikpat kā neparādās, tikai vienreiz ierodas ķeizars. Par karu stāsta “apak¬šas”, un varbūt tieši tas ir izšķirošais, kas Remarka grāmatu izņemot vēl Anrī Barbisa slaveno romānu “Ugunī” atšķir no citu autoru iepriekš sarakstītajiem darbiem.

Tajā ir stāstīts par vienas paaudzes iznīcināšanu, par izpos¬tītu jaunību, par vainu, vardarbību un nāvi. Remarks izaicina “tēvus”, jo viņi ir nodevuši dēlus. Viņa grāmatas varoņiem tikpat kā nav nākotnes, tikai atmiņas par idillisku pagātni un izmisīga cīņa par izdzīvošanu. “Mums bija astoņpadsmit gadi, mūsu sirdis vērās dzīvei un esamības laimei, bet mums lika šaut. Pati pirmā granāta, kas, mūsu mesta, trāpīja mērķī, saplosīja mums sirdi. Ceļš uz darba, centienu un progresa pasauli mums ir nogriezts. Mēs neticam tam visam; mēs ticam karam.”  Ari romāna humānās pretenzijas ir piepildītas, jo Remarks nerada ienaidnieka tēlus. Posts un nāve nepazīst valstu ro¬bežas. “Pavēle padarījusi šos klusējošos stāvus par mūsu ienaid¬niekiem,” Pauls Beimers iedomājas, ieraugot krievu karagūstekņus, “pietiktu savukārt pavēles, lai viņi kļūtu par mūsu draugiem. Pie nezināma galda daži cilvēki, ko neviens no mums nav ne acīs redzējis, paraksta kādu dokumentu, un gadiem ilgi mūsu augstākais mērķis ir kaut kas tāds, ko cilvēce parasti nicina un par ko piespriež augstāko soda mēru.”  Dažas rindiņas tālāk krievu gūstekņiem ir veltīts teikums: “Katrs apakšvirsnieks jebkuram jauniesauktajam, katrs skolotājs saviem skolēniem ir lielāks ienaidnieks nekā šie vīri mums.”  Granātas izrautā bedrē, kur blakus Beimeram, nakts cīņā nāvīgi ievainots, lielās mokās mirst kāds francūzis, izmisušais, nevainīgi vainīgais slepkava domā: MKāpēc mums neatgādina ik uz soļa, ka jūs esat tādi paši nabaga puiši kā mēs un jūsu mātes bēdājas tāpat kā mūsu mātes, un ka mums ir vienas un tās pašas bailes no nāves, ka mēs ciešam un mirstam vienādi!Nl

Reiz viņi bija tikko kā bērnības vecumu pārauguši, opti-mistiski, jautri jaunekļi, taču pēc dažiem mēnešiem viņi zina: “Mēs esam bēgļi. Bēgam paši no sevis."  Pauls Beimers romāna beigās nojauš: “Pārnākuši tagad, būsim paguruši, vīlušies, iztukšoti, bez saknēm un cerībām. Mēs vairs nespēsim iejus¬ties dzīvē.”  Romāna vadmotīvs nav vis kara postījumi, vis¬lielāko uzmanību autors velta iekšējiem procesiem, ko karš izraisa cilvēku psihē. “Dzelzs jaunatni” tās fanātiskie skolotāji un patriotiskie vecāki (Beimera klases audzinātājs Kantoreks šeit simbolizē pavedinošo pieaugušo pasauli) aizsūta uz iera¬kumu elli. “Jā, tā viņi domā, tā domā visi šie neskaitāmie kantoreki! Dzelzs jaunatne. Jaunatne! Nevienam no mums nav pilni divdesmit. Bet vai esam jauni? Jaunība? Tas viss sen pagājis. Mēs esam veci cilvēki.”  “Šodien mēs savu jaunī¬bas ainu pasaulē klimstam apkārt kā ceļotāji. Dzīves īstenība mūs ir ārdējusi, mēs protam noteikt atšķirības kā tirgoņi un pakļaujamies nepieciešamībai kā miesnieki. Mēs vairs neesam bezrūpīgi mēs esam baismi vienaldzīgi.”

Tāda ir šī “zudusī paaudze”, kam nekrietni izkrāpta visa dzīve vai vismaz jaunības nevainība, tā ir ciniskās pasaules upuris. Kad uguns tiek pārtraukta un tiek uzdots jautājums, ko katrs no viņiem darītu, ja pēkšņi iestātos miers, fantā¬zija izbeidzas, neviens no Paula Beimera biedriem nespēj visā nopietnībā iedomāties dzīvi bez kara. Ieraugot sašautos un saplosītos cilvēkus lazaretē, Beimers saprot: “Es esmu jauns, man ir divdesmit gadu; bet dzīvē man bijis lemts iepazīt vie¬nīgi izmisumu un nāvi, bailes un visa apkārtējā galējo bezjē¬dzību, zem kuras plešas ciešanu bezdibenis.”  Tie, kas izgājuši cauri elles, nogalināšanas un ciešanu vārtiem, nākotni vairs nespēj iedomāties: “Karš mūs ir padarījis nekam nederīgus.”  Cilvēks ir kļuvis par barbaru. Ne jau tagadnē, tikai arhaiskajā dabā ir glābiņš un iespējas aizbēgt. Vairākkārt Remarks uzbur ainas, kas uzskatāmi parāda absolūtu zaudējumu, zeme, debe¬sis, mežs kļūst par pēdējo siltuma un jutekliskās eksistences patvērumu: “Stiprus mūs dara zeme un gaiss īpaši zeme. Nevienam citam tā nav tik tuva un dārga kā mums, karavīriem. Brīžos, kad kareivis tai pieplok ilgi un cieši un cenšas ierak¬ties tajā ar seju, ar rokām un kājām, juzdams nāves bailes no ienaidnieka uguns, zeme ir viņa vienīgais draugs, viņa brālis un māte, vienīgi tai, mūžīgi klusajai patvēruma devējai, viņš uztic savas šausmas un savus vaidus, zeme uzklausa viņu un atkal palaiž desmit sekunžu skrējienam un dzīvībai, un satver viņu no jauna reizēm uz mūžību.”

Nāve atnāk nejauši. Lēnām un mokoši, vai ari ātri un kā vairs nekomentējama blakusparādība. Šajā grāmatā mirs gandrīz visi. Sākuma nodaļās, kad Beimers redz, kā mirst ievainotais Kemmerihs, kuram amputētas abas kājas, viņam šis notikums vēl šķiet šokējošs un neaptverams, bet grāmatas beigās nāve tiek tikai piefiksēta. Arī Pauls Beimers neatgriežas no kara, ko daži recenzenti uzskata par nekonsekventu un ne visai pārliecinošu nobeigumu, jo autors īsos vārdos apsola “stāstīt par paaudzi, kuru iznīcināja karš, pat ja viņus netrāpīja granātas”. Karā laimīgu beigu nav, vienīgi apoloģētiskos varoņu aprakstos. Romāna loģika nemaz nepieļauj citu atrisinājumu kā tikai to, kuru ir izvēlējies autors. Tieši emocionālais lakoniskums, ar kādu Remarks runā par galvenā varoņa nāvi, uzsver grāmatas māksliniecisko nolūku: karam nav attaisnojuma, jo tas iznīcina pašu vērtīgāko dzīvību, turklāt bieži vien gadījuma pēc un bez liktenīga patosa: “Viņš krita 1918. gada oktobri dienā, kas visā frontē pagāja tik klusi un mierīgi, ka armijas pavēlniecība savā ziņojumā aprobežojās ar vienu vienīgu teikumu: Rietumu frontē bez pārmaiņām. Viņš bija noslīdzis uz priekšu un gulēja zemē kā aizmidzis. Kad kritušo pagrieza ar seju uz augšu, varēja redzēt, ka viņš, domājams, nebija ilgi mocījies, vaibsti pauda tik dziļu mieru, it kā viņš būtu gandrīz apmierināts, ka tas tā noticis.”[50] cik tālu jābūt nonākušai sabiedrībai, lai tās jaunatne būtu “gandrīz apmierināta”, ka tai jāmirst? i Šis šķietami tik apolitiskais autors tātad ir sarakstījis ļoti politisku grāmatu. Viss, kas notiek romānā “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, nesakņojas politiskajā lēmumā uzsākt karu kā politikas turpinājumu citiem līdzekļiem. Nevienam lasītājam nevar palikt nepamanīts, ka Remarks 1928. gadā par kara izraisītajām psihiskajām un dvēseliskajām sāpēm neraksta tikai kā vienaldzīgs “ziņotājs”, bet ļoti klusināti norāda uz četrus gadus ilgušās masu iznīcināšanas izraisītājiem un kara sabiedriskajām aizkulisēm. Viņš savam darbam nav izvēlējies politisko debašu formu, viņš neliek saviem varoņiem pārstāvēt atšķirīgas ideoloģiskās pozīcijas, no kuru konfrontācijas rastos mācību grāmata, kas beigtos ar vēsturiskās patiesības sludināšanu. Remarka varoņi argumentē, par pamatu ņemot dzīves gudrību, viņi nelieto partiju vai šķiru teorētiķu leksiku.

Vairākās nodaļās Remarks tieši norāda uz politiskajām sakarībām: uz meliem par aizstāvēšanās karu, patriotisko jūtu ļaunprātīgu izmantošanu, Vilhelma Vācijas autoritāro menta-litāti, vācu saimnieciskās elites ekonomiskajām interesēm vai eposā par Zigfrīdu sakņoto sīkpilsoņu šovinismu. ““Vai tas nav savādi, ja labi apdomā,” turpina Krops. “Mēs taču esam šeit, lai aizstāvētu savu tēvzemi. Bet franči arī ir šeit, lai aizstāvētu savējo. Kam tad nu ir taisnība?””  ““Lauku žaftdarmi, poli¬cija, nodokļi tā ir tā jūsu valsts. Ja par to ir runa, paldies par kūkām!” “Tas tiesa, Tjāden,” saka Kats, “nu tu reiz runā prātīgu valodu. Valsts un dzimtene tik tiešām nav viens un tas pats.””  “Vācu fabrikanti ir kļuvuši vēl bagātāki, toties mums, frontiniekiem, zarnas saēd dizentērija.”  “Atliek jau¬tājums, vai civilists, lai cik liels vīrs viņš būtu, var darīt ko tādu, nebaidoties, ka dabūs pa pumu. Nē, to var atļauties tikai dienestā, un, raugi, tas kuram katram sakāpj galvā!”  “Es redzu, kā tautas, uzrīdītas cita citai, apstulbotas, nezinošas un nevainīgas, paklausīgi klusēdamas, neprātīgi apkauj cita citu. Man bija jāpārliecinās, ka pasaules izcilākie prāti izgudro aizvien jaunus ieročus un melus, lai paildzinātu un pilnveidotu šo slaktiņu.”  “Viņi pārspriež, kādas platības būtu anektēja¬mas. Pats negausīgākais ir direktors ar tērauda pulksteņķēdi, viņš pieprasa visu Beļģiju. Francijas ogļu ieguves rajonu, pla¬šas Krievijas teritorijas.”  Remarka zaldāti šīm neprātīgajām idejām atbild bez ilūzijām: “Nav neviena, kas nesaprastu, ka karš ir zaudēts.”

Remarks savu romānu saraksta 1927. gadā, tātad kā vis¬zinīgs stāstnieks. Viņam ir zināms kara iznākums, tāpat 1918./19. gada debates un republikas tālākā virzība, viņš ir redzējis, kā Vilhelma Vācijas elite ātri atkaro savas iepriekšē¬jās pozīcijas valstī. Fatālo pieskaņu un dziļo rezignāciju, kas nosaka grāmatas atmosfēru, var nosaukt par “vēlīnai Vilhelma Vācijai raksturīgu”. Tikai pavisam nejauši grāmatā uzliesmo dusmas par to, kā tas varējis notikt, ka ciešanas un masu nāve, iespējams, bija veltas. Varoņi, kas romānā šos vārdus izrunā, paši tiem it kā netic, viņu argumentācijā nav cerību. Autors šīs domas nekonkretizē, nenorāda uz aktīvu perspektīvu laikā pēc kara, un viņa varoņi itin nemaz neaicina uz revolūciju pret spēkiem, kas par karu ir atbildīgi. “Šeit, frontē, aizvadītās dienas, nedēļas, gadi vēl atgriezīsies, un mūsu kritušie biedri celsies no kapa un soļos kopā ar mums, skaidru galvu mēs saskatīsim mērķi, kuram sekot, un iesim uz priekšu; mums līdzās mūsu mirušie biedri, aiz mums mūsu frontes gadi: kam pretī mēs iesim, kam?”  “Bet, ja es tikšu cauri sveikā, biedri, es cinīšos pret šo te, kas pazudināja mūs abus, tev atņemdams dzīvību un man... dzīvi. Es apsolu to te, biedri. Tās nedrīkst atkārtoties.”  — “[..] un dzirdu pieminam mieru, un tas patiešām pienāktu, es gribētu izdarīt kaut ko pavisam neiedomājamu... Vajadzētu, zini, izdomāt kaut ko tādu, lai veltīgi nebūtu būts šajā speltē. Es tikai netieku gudrs, ko īsti.”  Turklāt Pauls Beimers šo domu neformulē ar skatu uz politiku, bet “neiedomājamais” attiecas uz “to padarīšanu profesijas apguve, studijas, maizes darbs un tā joprojām...”. Remarks un tas ļoti traucēja Veimāras republikas gadu kreisos spēkus nepiedāvā nekādas politiskas receptes, ne ari pieslienas kādai “sistēmai”. Ne jau tendencē, bet konkrētā darbībā autora poli¬tiskās perspektīvas paliek neskaidras un nenoteiktas.

“Rietumu frontē bez pārmaiņām” ir nevis kara, bet gan pēckara romāns. To raksta zinošais autors Remarks, bet stāsta fiktīvais Pauls Beimers. Simpātisks, taču naivs jauns cilvēks, kura garīgā izaugsme ir norisinājusies Vilhelma Vācijas pasaulē, kur tika pievērtas acis uz valsts patētiskajiem izgājieniem starptautiskajā politikā. Tas, kā Remarks liek argumentēt un attīstīties savam varonim, ir brīdinājums vāciešiem, kuri divdesmito gadu beigās jau atkal nedomājot bija gatavi sekot uzsaukumiem par varu un bruņošanos.

Romānā ir daudz epizožu, kas rakstītas ar rupju zaldātu humoru: pēriens, ko Himmelštoss saņem no saviem kādreizējiem rekrūšiem, vai bijušo skolnieku atriebība skolas direktoram Kantorekam, kuri tagad militārajā hierarhijā ir par viņu pārāki un nabaga vīru dzenā pa kazarmu pagalmu. Šādi fragmenti kontrastē ar ierakumu kara drausmām, taču tie noteikti atspoguļo vienu no daudzajām patiesībām, kas izpaužas, kad zaldātiem piespiedu kārtā ir jādzīvo kopā. Huberts Riters savā teksta analīzē norāda uz blēžu romāna tradīcijām un līdz ar to skar kādu interesantu aspektu, kas attiecas uz šo grāmatu.[61]

Ja sākumā daži kara un militārie apoloģēti romānu “Rietumu frontē bez pārmaiņām” uzņēma pozitīvi, tad galvenokārt tāpēc, ka Remarks aizvien runā par “biedriskumu”, ko viņa varoņi rod kara laikā. Frontes vienotību ari daudz nacionālistiski noskaņoto autoru uzskatīja par vienu no lielākajiem kara paaudzes piedzīvojumiem. “Galvenais guvums tomēr bija ciešas, praktiskas kopības apziņa, kura vēlāk, karalaukā, kļuva par labāko, ko spēj dzemdināt karš, proti, par brālības izjūtu!”[62] Vientulība ir Remarka dzīves un darba jēgas galvenā sastāvdaļa. Pirms un pēc kara gadiem viņš aizvien sūdzas par iekšējo izolāciju, par nespēju veidot ciešas attiecības ar diviem vai vairākiem cilvēkiem. Remarks vairākkārt uzsver, ka tikai karā viņš neesot juties “vientuļš”. Nākamajos romānos šis “biedriskums” tiks apdziedāts melanholiskās himnās un kļūs par centrālo funkciju fiktīvās sievietes un vīrieša attiecībās, kuras autors attēlos vēlāk. Ar to Remarks noteikti mākslinieciski pārstrādā kādu personisku piedzīvojumu, kas ar viņu atgadījies pirms daudziem gadiem kara laikā, un tas ari izskaidro, kāpēc “sapņu būdas” draugu lokā aizvadītās stundas viņu pavadīja visu dzīvi. Plašāk par to Remarks rīmās romāna “Trīs draugi” nodaļās, tātad savā episkajā darbā, kura nosaukums vien jau norāda, ka šis jēdziens autoram ir nozīmīgs. Par grāmatu “Rietumu frontē bez pārmaiņām” var teikt, ka Veimāras republikas gadu lasītāji ar šo frontes kopības izjūtas augsto novērtējumu jutās dziļi saprasti un uzrunāti.

Vēl tikai viena piezīme attiecībā uz grāmatas “Rietumu frontē bez pārmaiņām” nosaukumu, kas Vācijā ātri vien kļuva par spārnotu teicienu. Tas ir radies no oficiāliem ziņojumiem par karaspēku, kādi parasti tika lietoti. Vai to izvēlējās Remarks vai izdevniecība, nav svarīgi. Vossische Zeitung romānu vēl īsi pirms tā iespiešanas nosauca par “Nekā jauna Rietumu frontē”. Izšķirošā nozīme ir grāmatas pēdējam teikumam. Dienā, kad mirst Pauls Beimers, karaspēka ziņojumā ir teikts: “Ziņot, ka Rietumu frontē pārmaiņu nav.” Indivīda nāve militāristu un kara pasaulē ir kļuvusi nesvarīga.

5. NODAĻA “Es bēgu no cilvēkiem 99 (1929-1931)

Lūzums Remarka dzīvē bija radikāls. Dažu nedēļu laikā no tikai nelielam Sport im Bilā lasītāju lokam un nedaudzām Berlīnes sabiedrības aprindām pazīstama žurnālista viņš bija kļuvis par valsts mēroga slavenību. Grāmatas nosaukums un rakstnieka uzvārds bija lasāms ikvienā avīzē, un ar katru jaunu izdevumu aizvien vairāk saasinājās strīdi ap romānu un tā autoru. Ar to bija saistīta arī Remarkam pilnīgi jauna finansiālā situācija. Izdevniecības Ullstein autorhonorāri kļuva aizvien lielāki, drīz vien viņam sāka nākt tantjēmas no tikpat strauji pieaugošās grāmatas tirdzniecības ASV un Anglijā, un visbeidzot bija ieņēmumi par tiesībām uzņemt filmu, kas viņam ienesa tiem laikiem milzīgu summu 100 000 dolāru. Osnabrikas amatnieka dēls vienas nakts laikā bija kļuvis ļoti bagāts. Tāds viņš bija līdz pat mūža beigām.

Remarku šokē sabiedrības reakcija, un viņš koķetē ar savu slavu. Arī turpmākajos gados viņš neiebilst pret izdevniecības Ullstein izplatītajām savas biogrāfijas aizkulisēm: viņš un viņa grāmata esot apolitiska, viņš gandrīz visu attēloto esot piedzīvojis pats un nekādā gadījumā negrasoties kļūt par profesionālu rakstnieku, jo, radot grāmatu, esot pārdzīvojis neizturamu psihisku spiedienu. Gandrīz kā apsēsts viņš nepārtraukti atkārto, ka grāmata nav tendencioza, “jo tā ir apolitiska”. Vēstuļu apmaiņā ar britu ģenerāli lanu Hamiltonu 1929. gada jūnijā Remarks ar neiedomājamu naivumu uzsver: “Es nejūtu sevī aicinājumu argumentēt karu. Tas lai paliek vadoņu ziņā, tikai viņi zina visu to, kas jāzina.”

Remarks nav nekāds nacionālists, taču nacionālās jūtas 1933. gadā viņam nekādā gadījumā vairs nav svešas. Uzbrukumi rakstnieka “nepatriotiskajam apcerējumam”, apmelojumi par viņu kā personu, kuri recenzijās nereti pieņem groteskas formas, viņu ļoti aizskar. Nepārtraukti uzsverot savu apolitisko nostāju, Remarks domā ne tikai par pārdošanas stratēģiju un bēgšanu no ideoloģiskām diskusijām, bet demonstrē ari savu personisko pārliecību. Savam angļu sarakstes partnerim viņš pauž šādus argumentus: “Grāmata par karu nevilcinoties tiek pakļauta politiska rakstura kritikai, taču manu darbu vajadzētu vērtēt citādi, jo tā nolūks nebija ne politisks, ne fpacifistisks, ne militārs, bet gluži vienkārši cilvēcisks.”

Arī Veimāras republikas kreisie spēki nav un nekļūst par Remarka politisko patvērumu. Rakstnieks neapmeklē viņu sapulces un neparaksta nekādus pacifistiskus, antimilitārus uzsaukumus, kaut gan ideoloģijas stunda ir situsi jau sen. Tāpēc, ka cilvēks, par kuru tagad visi runā, konsekventi atsakās izteikt partijiskus apliecinājumus, partiju nosodījums ar dubultu spēku vēršas pret viņu pašu. Remarks sēž starp visiem krēsliem, un šajā neizdevīgajā pozīcijā arī paliek. Viņa nostāju tolaik respektēja tikai nedaudzi, katrā gadījumā publiski viņš uzslavas saņem ļoti reti. Tuholskis, pats rakstīdams lieliskas polemikas un būdams atklāts, atbild Salomo Fridlenderam (Minonai) uz viņa satīru un ar lielām simpātijām raksta: “Nedrīkst atlikt cīņu un dot priekšroku autora sīkpilsoniskai personībai, kura nostāja pēc bezprecedenta panākumiem Vācijas grāmatu tirdzniecībā ir priekšzīmīga. Šis cilvēks mums nestāsta nekādas augstās gudrības, viņš ir atturīgs; viņš nespēlē ne goda priekšsēdētāju, ne nācijas pārcilvēku viņš neļauj sevi fotografēt vairāk, kā nepieciešams, un viņa tuvākajiem kolēģiem es varētu novēlēt tik daudz takta un atturības, kādu izrāda šis Remarks.”

Šī piezīme patiešām atklāj Remarka uzvedības būtību. Troksnim, kas sacelts ap viņa personību, viņš atbild ar kautrību un atturību. “Es nelabprāt stāstu par sevi, kā arī nerīkoju nekādas lekcijas un priekšlasījumus, jo uzskatu, ka tā ir mana personiskā darīšana. Vislabprātāk es šajā spēlē nepiedalītos.” Turklāt Remarks nav politisks analītiķis, bet gan rakstnieks. Līdz laikam, kad Hitlers pārņems varu, un faktiski līdz pat Otrā pasaules kara sākumam Remarks paliks brīvs un izvairīsies no izteikumiem par politiku. Pārpratums, kurā bija iesaistīts tāds viņa “simpatizētājs” kā Karls Oseckis (viņš pilnībā neatbalsta autora klusēšanu), ir acīmredzams: Remarks savā romānā un piezīmēs uz Pirmo pasaules karu vai aktuālajiem politiskajiem notikumiem reaģē ar māksliniecisku humānismu, nevis politiskām tēzēm. Pacifisms, šķiru teorijas vai buržuāziskā kapitālisma koncepcijas viņam ir svešas. Remarka gadījumā nav runa par pilsonisko drosmi. Tā ir tāda autora pamatnostāja, kuram politika par īpašu aktualitāti kļūst tikai tad, kad Hitlera vērmahts aizdedzina visu Eiropu, kad atklājas patiesība par ebreju vajāšanu un slepkavošanu, kā ari par noziegumiem aiz frontes līnijām.

Šajos mēnešos Remarka komentāri katrā gadījumā ir godīgi. Un tikai tā ir izskaidrojamas dažas piezīmes, kuras bieži iztaujātais rakstnieks izsaka par politisko stāvokli Eiropā. Piemēram, ka viņam neesot viedokļa par Hitleru, ka viņš par šo cilvēku neko nezinot. Vai ari piebilde, ka vācu tauta pēc kara vairs neilgojoties. Vismaz nacionālistiem un reiha aizsardzības vadības vīriem tas nešķiet pareizi. Tas pats vēl pirms 1933. gada attiecas uz tiem, kas Veimāras republikas vēlīnā attīstības fazē visu vēroja daudz precīzāk par Remarku. Tas vien, ka 1929. gadā viņš nespēja izteikt savu nostāju pret Hitleru, pat ja nacionālsociālisti izlauzās pie varas tikai 1930. gada septembra Reihstāga vēlēšanās, ir apbrīnojams fakts. Katrā gadījumā ikviens Vācijā jau iepriekš varēja lasīt, kādā mēlē nacisti runā un raksta par Remarka grāmatu un saviem nākotnes plāniem. Viņš nespēlē apolitiķi, viņš tāds patiešām ir. Tas netraucē romānam iegūt pavisam citu atbalsi, nekā rakstnieks gribētu atzīt. Aksels Egebrehts vēlāk pilnīgi pareizi raksta: “[..]Remarks gribot negribot bija kļuvis par politiķi, par populāru demokrātiski humānu uzskatu sludinātāju.”

Remarka atstātajā mantojumā tika atrasts neliels raksts, kuru viņš uzrakstījis 1931./32. gadā un kurš acīmredzot nekad nebija publicēts. Tā virsraksts ir "Vai manām grāmatām ir raksturīga kāda tendence?”. Šis teksts ļoti uzskatāmi parāda rakstnieka politiski nacionālo nostāju šajos gados. TZls ir apliecinājums, kas formulēts kā aizstāvība. Remarks ar to centās atvairīt pārmetumus, ka viņa romāns "atstāj kļūmīgu iespaidu uz jauno paaudzi” un ka viņš “nogalinot cēlās patriotisma jūtas, izpratni par varoņgaru šo kopš neatminamiem laikiem augstāko teitoņu rases tikumu”. Viņa atbilde ir aktuāla arī 20. gadsimta beigās: “Ja manī vispār ir mājojusi kāda fundamentāla ideja, tad tā bija patiesa un cēla Tēvzemes mīlestība, turklāt ne šaurā šovinistiskā šī vārda izpratnē tur bija ari varonības slavināšana. Taču tas nenozīmē ne aklu jūsmu par asinspirti kaujas laukā, ne modernās karošanas atbalstīšanu ar visu jauno mašīnu un mehānisko spēku pielietojumu. Karš visos laikos ir bijis brutāls slavas un varaskāres darbarīks, aizvien būdams pretrunā ar taisnīguma pamatprincipiem, kas mīt ikvienā morāli veselā cilvēkā. Pat nopietns taisnīguma aizvainojums nespēj piešķirt karam likumību… Patriotisms ir augsts un cēls jēdziens, bet šovinisms ir kļuvis par bīstamu draudu kopš tā laika, kad nacionālisma vilnis pārplūdināja moderno pasauli un naida evaņģēlijs tajā izplatījās arvien vairāk un sludināja brutālu vardarbību. Šis šovinisms ir atrodams visās Eiropas zemēs, tikpat labi Itālijā, kā Vācijā.”

Ja jau Remarks tik konkrēti izceļ tieši šīs abas valstis, kurās valda fašisms, respektīvi, kur tas ir kļuvis par ievērojamāko politisko spēku, tad tas pierāda, ka viņš ļoti labi saredz, no kurienes gaidāmas briesmas. Tiktāl grāmatas “Rietumu frontē bez pārmaiņām” nolūks pretēji Remarka daudzajiem publiskajiem izteikumiem šajā nelielajā rakstā ir pausts ļoti tieši. Remarks īpaši uzsver, “ka tagadējā nemierīgajā laikā cīnītājs izrāda mazāk drosmes nekā tas, kurš uzdrošinās sevi atzīt par pacifistu”.

Viņpus politiskajām diskusijām Remarks vairākkārt ar rūgtumu izsakās par to, ka viņa kolēģi rakstnieki uz notiekošo nereaģē. Taču viņi pa lielākai daļai klusēja, turklāt arī vēl tad, kad romāns vairs nebija aktuālu debašu objekts un tā pasaules slava jau sen bija nostiprinājusies. M Ir jābūt apmierinātam, ja kāds vispār interesējas par šādām grāmatām.” Sevišķi Remarku aizskāra Tomasa Manna nostāja, kura romānu “Burvju kalns” viņš vērtēja ļoti augstu. Vēl 1952. gadā Remarks kādā intervijā žurnālam Spiegel stāstīja: “1933. gadā viņš nevēlējās parādīties kopā ar mani Askonā uz ielas, jo varot pazaudēt savus lasītājus Vācijā. Manns arī nekad netika aizliegts. Viņa mērs tikai tad bija pilns, kad viņam, kas nebija beidzis ģimnāziju, Bonnā nolēma nepiešķirt Goda doktora nosaukumu.” Abi lielie rakstnieki patiešām nevarēja viens otru ciest, un Remarka izteicieni ļauj noprast, cik dziļi šis ērkšķis bija iedūries vēl pēc gadu desmitiem. Dzēliens par “ģimnāzijas nebeigšanu” atbilst Freida lauciņam, un norādījums uz Manna vilcināšanos Hitlera valdīšanas sākuma gados kas toreiz trimdas aprindās izraisīja dzīvu un strīdīgu diskusiju ari neizklausās necik autonomi. Taču Remarks pret Mannu nebija mazāk klīrīgs. Par to liecina ne tikai jau pieminētie ieraksti dienasgrāmatā. Satiekoties sabiedrībā Šveicē, vēlāk Kalifomijā, viņi viens otru spēja paciest tikai ar grūtībām. Uz regulārajiem lasījumiem Manna mājā Klusā okeāna krastā tika aicinātas trimdas intelektuālās prominences, taču Remarka tur nebija nekad. Viņus šķīra ne tikai mākslas pasaules dažādā uztvere. Nesaskaņas atspoguļojās ari cilvēciskā ziņā. Remarks savu mīlas un nakts dzīvi dzīvoja visu acu priekšā. Tomass Manns, kas savas jutekliskās vēlmes disciplinēja buržuāzijas pārstāvja garā, tikai savās

Tēvs. Pēteris Francs Remarks un viņa dēls Ērihs ap 1900. gadu

Ģimene. Remarka māte ar viņa māsām Emu un Elfrīdi ap 1915. gadu

Savas lomas tēlotājs. Remarks “leitnanta uniformā”, 1919. gads

Karš. Remarks (otrais no labās) ar draugiem, 1918. gads

Pēkšņā slava. Izdevniecības Ullstein PR fotogrāfija ar “Rietumu frontē bez pārmaiņām” autoru, 1929. gads

“Ņujorkietis". Remarks pēc “Triumfa arkas” iznākšanas, 1945. gads

Sieviešu mīlulis. Remarks kopā ar Brigiti Neineri Nordvijkā ap 1930. gadu

Pielūdzējs. Marlēna Dītriha vidū starp Remarku un Jozefu fon Štembergu, 1938. gads

Pēc šķiršanās no “Pumas”. Remarks ar aktrisi Lupi Velesu ap 1941. gadu

Emigrants. Remarks uz kuģa Qeen Mary klāja, 1939. gads

dienasgrāmatās bija atklāts. Dendijs ar Holivudas skaistulēm pie sāniem viņā izraisīja iespējams, zemapziņas līmenī ar skaudību konstatētu nepatiku. Ļoti rūpīgi sekojot pārdoto Remarka grāmatas eksemplāru skaitam, Manns ar dusmām, citi saka ar naidu, skatījās uz grāmatas tirāžu un šī “mazvērtīgā” rakstnieka romāna ekranizēšanu ar prominentu aktieru piedalīšanos. Katrā gadījumā tik negatīvi noskaņots, kā uzskatīja Remarks, Manns tomēr nebija. Saistībā ar politiskajiem uzbrukumiem filmai “Rietumu frontē bez pārmaiņām” Tomass Manns 1930. gadā ar lielu neiecietību vērsās pret Prūsijas Dzejas akadēmiju, pārmetot tai, viņaprāt, pārāk gļēvu nostāju šajā konfliktā.

Ari Bertolts Brehts, Heinrihs Manns, Francs Verfels, Alfrēds Dēblīns, Lions Feihtvangers vai Roberts Mūzils, kas savos rakstos, vēstulēs vai dienasgrāmatās ļoti bieži pieminēja laikabiedru darbus, neizsaka nevienu pat gadījuma rakstura spriedumu par slavenākā autora literārajām dotībām. Tam ir savi iemesli. Remarka romāna pārdoto eksemplāru skaits pārsniedza visas dimensijas, un daudziem, raugoties uz savu augsti vērtēto darbu tirāžu, tas aizsita elpu. Intelektuālā elite ar Remarku parasti diskutēja par morāli politiskiem jautājumiem un gandrīz nekad par literāriem. Un tad nu, izejot no viņa paša nostājas, ari tika izdarīti secinājumi. Brehtā un citos Remarka dzīvesveids izraisīja lielu neizpratni. Smagajos trimdas gados, kad Eiropā valdīja karš, nāve un iznīcība, viņi nevēlējās akceptēt to, kā šis uzdzīvotājs uzvedas savā Kalifomijas mājā pastāvīgā Holivudas dīvu sabiedrībā. Tas, ka Brehts savā “darba žurnālā” no diviem sabiedrībā zināmiem rakstniekiem Remarku salīdzina tieši ar Hansu Heincu Eversu, liecina par īpašu ļaunprātību. Pazīstamais nacistu rakstnieks bija autors šausmīgam romānam par Horstu Veselu. Taču ne jau tikai Brehts izteica šādas piezīmes.

1929. gada februāri īsi pēc grāmatas iznākšanas Remarks raksta jaunības draugam Hansam Gerdām Rābem par savu attieksmi pret Berlīnes intelektuāļu pulciņu: “Šinī mirklī es noliedzu visu, jo ienīstu šo literatūras kliķi, un Tu darītu tieši to pašu, ja to redzētu. Viņi plātās un lēkā aiz uzpūtības un spoguļojas savā slavā, un sniedz intervijas pat vismazāko panākumu gadījumā, tā ka man kļūst nelabi, un es sev esmu no sirds nosolījies neko tamlīdzīgu nedarīt.” Hirklāt Remarks, protams, tūlīt piemiedz aci un ne bez iedomības piebilst: “Tas katrā gadījumā ir gudrāk, jo dod iespēju iegūt sevišķu stāvokli.”

Ko gan viņi domāja, kad Bjemstjeme Bjemsons, pazīstamā norvēģu rakstnieka radinieks ar tādu pašu vārdu, 1929. gada septembrī Remarku izvirzīja par Nobela Miera prēmijas kan¬didātu un cienījamās aprindās atrada vēl divus cilvēkus, kas parakstīja šo priekšlikumu? Viņiem nebija laika par to pat pasmieties, jo Vācijas politiskās aprindas vecajam kungam no Oslo ātri vien darīja zināmu, ka šāda godināšana būtu ārkārtīgi nevēlama un tā nepaliktu bez riskantām sekām. Nobela komi¬tejas ziņojumā Norvēģijas parlamentā 1931. gadā šis priekš¬likums tika noraidīts ar piezīmi Negative pacifism is enough\ Ziņotājs norādīja uz the active spirit of peace  Tolstoja un Bertas fon Zutneres darbos: “In my opinion, Remarque’s book does not do this in spite of all its great qualities.”

Ne jau tikai politiskais teātris un Remarka kolēģi lika viņam uz visu reaģēt nervozi un noraidoši. Vēl ļaunāka bija nomācošā apziņa, ka šādus panākumus vairs nebūs iespējams sasniegt un katra viņa nākamā grāmata tiks salīdzināta ar darbu “Rietumu frontē bez pārmaiņām”. Ne jau tikai nelabvēļi, tieši tāpat arī daudzi no Remarka intelektuālo aizstāvju loka tikai to vien gaidīja, ka šis, viņu vērtējumā literatūras “vieglais svars”, ar savu nākamo romānu izgāzīsies.

Slavai ir Jānusa galva. Remarks dažu mēnešu laikā ir iejuties rakstnieka lomā un kļuvis finansiāli neatkarīgs. Taču tieši tāpēc, ka viņa panākumi ne ar ko nav salīdzināmi, tie rada tādu spiedienu, kuru Remarks gandrīz nespēj izturēt. Jau 1929. gada jūnijā viņš kādā intervijā skaidri pasaka, cik smagi viņam uzgūlusi šī hipotēka: “Ja visi man izteiktie pārmetumi būtu vietā, ja visi cilvēki un notikumi būtu izdomāti, tad tagad es būtu priecīgāks un pašpārliecinātāks. Tad es skaidri zinātu, ka esmu labs rakstnieks. Taču reizēm tie man liek šaubīties par nākotni. Un tieši tas mani tagad nomoka. Man vēlreiz viss ir jāsāk no sākuma.” Kādā Amsterdamas avīzē viņš 1930. gada pavasari uzsver to, “ka es nerakstīju, lai radītu mākslas darbu… Mans augstākais ideāls ir prast radīt mākslu visiem.” Lasītājs šajās intervijās izjūt panākumu izraisītās, gandrīz vai paniskās Remarka bailes: “Es negribu būt izcils mākslinieks, es labprātāk būtu vienkāršs cilvēks…” Vienlaikus nelielas piezīmes formā viņš velta uzbrukumu visiem “augstprātīgajiem” rakstniekiem: “Daudzas grāmatas ir lieli mākslas darbi, taču pārāk lieli, lai spētu uzrunāt masas.” Maskētā formā tas varētu nozīmēt tikai to, ka, pēc Remarka domām, tieši viņam tas nepārprotami ir izdevies.

Ērika un Klauss Manni savā 1939. gadā iznākušajā trimdas ziņojumā Escape To Life ir ļoti uzskatāmi raksturojuši situāciju, kādā bija nonācis Remarks. “Kas tagad notiks, kā jaunā zvaigzne attaisnos uz viņu liktās cerības? Visās literatūrā ieinteresētajās aprindās tika apspriests jautājums: “Ko nu? Ko Remarks mums piedāvās kā nākamo?” “Vislabākais būtu neko,” atbildēja kāds jokdaris, līdz ar to nežēlīgi raksturodams tāda mākslinieka situāciju, kuram jābaidās, ka nespēs noturēties galvu reibinošajos augstumos, kuros viņu uznesuši negaidītie panākumi, un pie nākamās izdevības kritīs lejā.” Tieši tādā situācijā atradās Remarks.

Remarka reakdja uz to ir ātra tā ir arī verbāla bēgšanas akcija. Izdevniecība Scherl dažas dienas pēc Vossische Zeitung uzsāktās Remarka romāna iespiešanas 1928. gada novembra beigās nekavējoties uzteica viņam darbu. Iespiest romānu pie sīvākā konkurenta to Scherl redaktors nespēja atbalstīt. Vēl vairāk visai drīz Scherl izdevniecības priekšgalā nostājas vīrs, vārdā Alfrēds Hūgenbergs, kurš ir iegaumējis Ēriha Marijas Remarka vārdu un visādā ziņā nejūt pret viņu ne mazākās simpātijas. Vācijas nacionālisti un viņu labēji radikālie priekšsēdētāji grāmatu "Rietumu frontē bez pārmaiņām”, protams, uzskata par nekrietnu savārstījumu.

Pār autoru nolijušais naudas lietus ļauj nesāpīgi pārdzīvot to, ka tagad viņam netiek maksāta alga. Un būt neatkarīgam no darbalaika birojā un priekšniekiem, būt tālam no sīkpilsoniskas nodarbes par to viņš sapņoja jau Osnabrikā. Remarks kopā ar Jutu ievācas lielākā dzīvoklī Vitelbaha ielā 5 un to no jauna iekārto, sāk ģērbties vēl elegantāk un, iespējams, atļaujas vēl dārgākus kokteiļus. Aplaimotā Ullstein izdevniecība uzdāvina lieliskajam autoram luksusa Lancia. No publiskām runām Remarks atsakās. Turpretim rūpīgi cenšas atbildēt uz neskaitāmajām vēstulēm, kas viņam tagad pienāk. “Esmu saņēmis Jūsu vēstuli, kura mudž no tādiem izteicieniem kā lopisks, nelietīgs, pretīgs, melīgs utt.,” viņš raksta kādam acīmredzot ļoti nekristīgi satrauktam kapelānam Bekumā, “un atklāti Jums jāsaka mani izbrīna Jūsu pārliecība, ka man uz šo vēstuli jāatbild. Ko tad lai es Jums atbildu?” Daily Herald literāro redaktoru sasniedz pateicības pilnas rindas: “Jūs nespējat iedomāties, cik ļoti mani iepriecina tas, ka mana grāmata Anglijā ir uzņemta ar tādu izpratni. Varat man ticēt, šis prieks ir lielāks par manām personiskajām izjūtām, jo tas dod cerības ticēt, ka varbūt man ir izdevies kaut nedaudz palīdzēt sasniegt lielo mērķi cilvēciskumu.”

Remarks noalgo literāro aģentu. Globāla mēroga sarunas par grāmatas izdošanas un filmas uzņemšanas tiesībām viņu pārslogo. Remarka uzticības persona ir Oto Klements, lielisks šī darba pārzinātājs: producents, izdevējs un literatūras starpnieks. Vienas nakts laikā ar līgumiem un piedāvājumiem apbērtais autors ne tikai jūtas laimīgs, ka ir kāds, kas viņu atbrīvo no apgrūtinošajiem darījumu pienākumiem, bet savā aģentā ir atradis arī kārtīgu sabiedroto uzdzīvē, turklāt tādu, kurš nereibst. Pretstatā Remarkam Klements perfekti runā angliski, spēj galvenokārt Holivudā un anglosakšu izdevniecībās vadīt finansiālas pārrunas. Aģents nestrādā slikti Remarka autortiesības tiek labi pārdotas. Oto Klements vēlāk dodas uz Angliju un ASV, un abu attiecības atsalst. Dienasgrāmatā Remarks dažreiz sašutis raksta, ka Klements ir viņu apkrāpis. Reiz viņš runā pavisam konkrēti un norāda uz 5000 dolāru iztrūkumu. Pēc tam aģents aizstāvēs viņa intereses tikai ASV. Taču tagad, Remarku pārsteigušajā sākuma periodā, Klements viņam ir neaizstājams.

Divus gadus pēc grāmatas “Rietumu frontē bez pārmaiņām” iznākšanas Remarks daudz ceļo, lai būtu iespējami tālāk no saindētās atmosfēras, ko radījis viņa romāns Vācijā. Jau

1929.  gada februārī viņš ir Davosā, pavasarī aizceļo uz Franciju, Beļģiju un Nīderlandi (daļēji Jutās pavadībā), rudenī kopā ar savu skolas un kara biedru Georgu Midendorfu dodas uz Parīzi. 1930. gada janvārī viņš ir Arošā un tad vēlreiz Davosā, lai nomierinātu sakairinātos nervus un apmeklētu tikko kā no viņa šķīrušos Jutu. No šī ziemas kūrorta Remarks raksta Brigitei Neinerei: “Es tagad šeit sēžu ar nedaudz sāpošu galvu, jo redzu, ka romāns (šeit ir domāts “Mājupceļš”, pie kura viņš šajā laikā strādā. V. Š.) nav nekāds avīzes pielikums, un ik dienas sev zvēru, ka tas būs mans pēdējais darbs[..] Es šeit dzīvoju diezgan godīgi, tikai mazliet par daudz dzeru, un, kad biju uz gultas jo pret gripu var cīnīties tikai ar alkoholu, bet to Tu jau zini konstatēju, ka dzērieni šeit ir labi. Tāpat ari cigaretes.”

Remarks iepazīstas ar daudziem cilvēkiem: Davosā ar Rūdolfu Hercogu un Kazimiru Edšmitu, Berlīnē ar estētu un Rātenava draugu Hariju grāfu Kesleru, Lionu Feihtvangeru un Arnoldu Cveigu. Un ar slaveno riteņbraucēju Rūdolfu Karačiolu. Divreiz (un ikreiz vairākas nedēļas) viņš pavada laiku Osnabrikā, lai beidzot mierīgi varētu pastrādāt. Nervoza dzīve, fonā visu laiku kā drauds viņu steidzina iesāktais romāns, par kuru Remarks ar izdevniecību Ullstein jau ir noslēdzis ienesīgu līgumu. Izdevniecība nākamajiem gadiem iegādājas visas tiesības uz Remarka jaunajiem darbiem, tātad cer uz autora panākumu turpinājumu.

Remarka laulība šajos drudžainajos mēnešos tiek šķirta. Panākumi nav spējuši pieveikt viņa šaubas. Viņu sāpina Jutās attiecības ar citiem vīriešiem. Remarks pats vakaros bieži vien nozūd klubos un bāros, kļūst pārlieku nervozs, grūtsirdīgs un greizsirdīgs. Mums jau ir zināmi Lēnijas Rīfenštālas un Aksela Egebrehta stāsti par laiku, kad tika iespiests viņa pirmais romāns. Pat ja mēs šos stāstus uztveram ar lielu piesardzību, tad gluži no gaisa grābti tie tomēr nav. Katrā gadījumā viņu laulība 1930. gada 4. janvārī tika šķirta. Taču atvadīties no Jutās Cambonas Remarks nespēj. Arī viņa būs pieķērusies šim vīrietim līdz pat mūža galam.

Remarka privātās dzīves drāmu raksturo tas, ka visas viņa patiešām lielās kaislības beidzas tieši tāpat kā šīs attiecības. Juta Cambona, Marlēna Dītriha un Nataša Pelija ir skaistas, inteliģentas un jutekliskas. Taču viņām ir pilnīgi sveša uzticība, kā ari rēķināšanās ar savu daudzo partneru jūtām. Šīs sievietes dzīvo divdesmito gadu Berlīnes mākslinieku pasaulē, satiekas Eiropas ekstravagantajās galvaspilsētās un kūrortos vai Kalifornijas kinoindustrijas un Ņujorkas neīstā spožuma apžilbinātās sabiedrības aprindās, paved kādu vai tiek pavestas pašas. Remarku šādas attiecības bieži vien pazemo, tomēr viņš nespēj no tām atbrīvoties, paliekot gadiem ilgi saistīts ar savām partnerēm. Rakstnieka patiesajā dzīvē notiek tā kā viņa romānu mīlas stāstos: jūtu vētrām seko rezignētā atziņa, ka nav iespējamas saistības, kas cilvēkam arī mīlestībā neliktu justies vientuļam. Kā autors Remarks šo situāciju nereti apskaidro ar to, ka iesaista tajā nāvi. Dzīvē viņš ir neuzticīgi uzticīgs romantiķis, un pēc intensīvo mīlas dēku beigām gandrīz visām mīļākajām raksta draudzīgas un sirsnīgas vēstules, tajās piedāvājot palīdzību un ar ironiju atskatoties pagātnē, l&ču šo attiecību laikā Remarks bieži vien ir skaļš un agresīvs, alkohols veicina nepatīkamas scēnas, greizsirdība ir kā ērkšķis, notiek neglīti incidenti, kuriem seko atvainošanās puķu pušķi un pašmocību pilnas īsas vēstules. Kad viss ir beidzies, Remarks uzvedas kā džentlmenis ar vērienu, ir saprotošs un labsirdīgs. Tā nav maska, bet gan viena no skaistākajām viņa rakstura iezīmēm.

Pēc šķiršanās Juta Cambona sāk kļūt uzmācīga, pūlēdamās vēl arvien piesaistīt Remarku sev. Viņa ari mazliet pārspīlē savas slimības nopietnību un aicina Remarku kopā ar viņu doties uz dziedniecības kūri Davosā, ko viņš ari dara. Vēlāk viņa bieži uzturēsies pie Remarka vai viņa tuvumā, piemēram, mēnešiem ilgi dzīvos mājā Portoronko. Juta kļūst greizsirdīga uz rakstnieka sieviešu kārtas draudzenēm, jūtas pamesta, visus turpmākos gadu desmitus pieprasa materiālu un garīgu atbalstu. Jutās klātbūtne Remarku bieži vien pilda ar rūgtumu. Pēteris viņa dienasgrāmatā neprot laikus nozust, pārāk daudz vaimanā un acīmredzot arī prasa pārāk daudz; viņa gluži vienkārši krīt Remarkam uz nerviem. “Priekšpusdienā sastrīdējos ar Pēteri,” viņš, piemēram, raksta 1936. gada 1. augustā. “Tā nebija mana vaina. Izlutināts bērns, kam nekad nav bijis jāpiekāpjas, ļoti jūtīgs un reizēm untumains. Un vienmēr nesatricināmi pārliecināts par savu taisnību.” Taču Remarks aizvien ir izpalīdzīgs, paliek stila ziņā izturēts laulātais draugs (“aizvedu Pēteri pie friziera un atvedu mājās”), augstsirdīgs (“nopirku Pēterim rotas”) vīrietis, kas nolūkojas savas skaistās un egocentriskās sievas dēkās ar iecietību. Protams, arī savējās.

Aksels Egebrehts savās atmiņās ir pierakstījis kādu scēnu, kura, iespējams, kaut nedaudz paver priekškaru uz Remarka komplicētajām attiecībām ar Jutu. Kad viens no Jutās mīļākajiem, no kura viņa beidzot bija tikusi vaļā, pēc ilga laika sievietei piezvana, rakstnieks liek noprast, cik zemu viņš vērtē šīs traģikomēdijas galveno varoni. Notikumi risinājās pirmās slavas grūtajos laikos. “Šis pēkšņi tik bagātais cilvēks maksāja meslus ne tikai savam snobismam, viņš negaidot pakļāvās konvencionāliem morāles jēdzieniem. Pats būdams jebkāds, bet tikai ne priekšzīmīgs laulātais draugs, Remarks pēkšņi pieprasīja, lai Žanna būtu tik uzticīga kā sīkpilsoņa sieva, lika detektīviem viņu izsekot un drīz vien atklāja, ka viņa vēl aizvien satiekas ar Franci Šulcu. Un tad notika kaut kas riebīgs. Kopā ar algotņiem Remarks naktī ielauzās sava sāncenša dzīvoklī, lika viņu piekaut, arī pats brutālā veidā iejaukdamies šajā kautiņā. Žanna nāves bailēs bija paslēpusies, tomēr tika atrasta un aizvesta šī mežonīgā scēna bija pilnībā lubenes vērta aina, kuru bija izplānojis nevis greizsirdīgais vīrs, bet gan viņa aizskartā patmīļa. Jo tas, kas notika pēc tam, bija kas vēl absurdāks: laulības pārkāpēja tika visžēlīgi pieņemta atpakaļ ar stingru noteikumu, ka viņai jāizbeidz sakari ar bijušajiem paziņām. Viņa pakļāvās, laikam saņēmusi atļauju dalīt ar Remarku visu augstākās sabiedrības spozmi… Es viņus abus redzēju tikai vienreiz pa gabalu Askonā 1932. gada rudenī. Šī brīnumskaistā, pazemīgā verdzene gāja savam kungam pie sāniem.” Stāsts par “algotņiem”, iespējams, ir patiess, ja rima ir par šo viegli aizvainojamo un straujo laulāto draugu. Arī Billijs Vailders stāsta, ka tajās dienās ir redzējis Ufa scenāriju autoru (“Trīs no degvielas uzpildes stacijas”) Franci Šulcu “ar zilu aci un roku saitē”. “Ērihs Marija Remarks bija pieķēris viņu gultā ar savu sievu un šausmīgi piekāvis.”

Atmiņu grāmatās parasti ir daudz tenku, tiek pārspīlēti kaut kur dzirdēti notikumi, izskaistināts bijušais. Ir taisnība arī tajā, kas vēlāk tika stāstīts par šo slaveno cilvēku: atskatoties pagātnē, viņa panākumi, viņa bagātība, viņa “neburžuāziskais” dzīvesveids ir radījis stereotipiskus priekšstatus, kas aizsedz patiesību. Šie priekšstati tik labi iederas klišejās, kas jau tā zināmas par šo uzdzīvotāju, sieviešu mīluli un dzērāju. Atmiņās fikcija pārāk bieži sajaucas ar faktiem.

Pēc visa spriežot, panākumi un bagātība nākamajos mēnešos un gados Remarkam neļāva iemantot mieru. Arī laulības iziršana bija psihiskā spiediena rezultāts, kuru viņš izjuta un uz kuru reaģēja ar grūtsirdību, aizsardzību un iekšēju noslēgšanos. Komplicētās attiecības ar Jutu Remarks drīz vien mākslinieciski pārstrādās romānā M Trīs draugi” (tāpat kā četrdesmitajos gados dēku ar Marlēnu Dītrihu romānā “Triumfa arka”). Kas raksturīgs ikvienai biogrāfijai, raksturīgs arī Remarka dzīvesstāstam, sevišķi kas attiecas uz viņa izturēšanos pret sievietēm, kuru ietekme viņa dzīvē bija izšķiroša: paliek kaut kas neizskaidrojams.

Berlīnē pēkšņi uzrodas kāda Remarka sena paziņa Brigite Neinere. Būdama precējusies, viņa nākamajos mēnešos rakstniekam būs palīdze viņa vētrainajā ikdienā. “Drosmīgais Heinrihs”, “mans brīnišķīgais” tā viņš dēvē Brigiti savās vēstulēs, pļāpā tajās par ikdienišķām lietām un cilvēkiem, kurus satiek, savu ceļojumu laikā sniedz šai mīļākajai dažādus norādījumus, ziņo, ka vēlas iegūt skaņuplates (kad Osnabrikas izolācijā strādā pie jaunā romāna) un rakstiski konsultē, kāda mašīna viņai būtu vislabākā. “Drosmīgo Heinrih, Tu tikai samaksā īri.”

1930.   gada sākumā Remarkam atkal ir cita sieviete (arī pārējās paliek viņa dzīvē). Pievilcīga, deviņpadsmit gadus jauna, “ārprātīgi iemīlējusies” šajā tik pazīstamajā un izskatīgajā vīrietī. Ruta Albu vēl ir precējusies ar Heinrihu Šnideru slavenā Vīnes dramaturga dēlu. Viņa ir cēlusies no mākslai tuvas un bagātas ebreju ģimenes; māte ir pianiste, tēvs rakstnieks. Meita ir uzlēcoša zvaigzne pie Berlīnes teātra debesīm. Viņa spēlē Cukmaiera lugās, tiek sumināta iecienītajās Fridriha Holendera rēvijās un reizēm slēdz līgumus ar Breslavu. Remarks ar Rutu iepazīstas kādā saietā pie advokāta Maksa Liona, kurš viņu kopš neilga laika pārstāv kā jurists. “Nākamajā dienā man piezvanīja Ērihs. Nepagāja ilgs laiks, un es viņa dēļ pametu savu laulāto draugu. Bonijs izskatījās neizsakāmi labi, vīrietim viņš varbūt bija mazliet par mazu augumā katrā gadījumā, vadoties pēc mūsdienu kritērijiem, un bija modrs; viņam bija acis kā lūsim [..] Toreiz viņš bija manas dzīves lielā mīla; es domāju, ka nekad vairs nespēšu iemīlēt nevienu citu.” Tās bija ciešas attiecības, kas uz rakstnieku atstāja pozitīvu iespaidu. Ruta Albu, daudz lasījusi un ieinteresēta mākslas norisēs, veidoja viņa gaumi. Viņa iepazīstina Remarku ar mākslas lietu tirgotāju Valteru Feilhenfeltu, kas pēc Paula Kasīrera pašnāvības turpina vadīt viņa mākslas lietu tirgotavu. Tas ir sākums vienai no nedaudzajām lielajām vīriešu dvēseles radniecībām Remarka dzīvē. Feilhenfelts pārdod rakstnieka kolekcijai pirmās nozīmīgās gleznas. Kamēr inflācija aprij lielās vācu bagātības, rakstniekam, kurš drīz vien apmetas uz dzīvi Šveicē, ir stabili ienākumi, un tos viņš liek lietā. Remarka īpašumā nonāk van Goga glezna (“Tunelis zem dzelzceļa sliedēm”), kuru apbrīnotajai Berlīnes aktrisei un Paula Kasīrera atraitnei Tilai Turjē nākas pārdot par 80 000 reihsmarkām. Vēl Degā, Sezana, Tulūza Lotreka un Renuāra darbi, franču 19. gadsimta gleznas un grafikas, grieķu un romiešu skulptūras. Ari Remarka tik iecienītie paklāji, uzklausot Rutas Albu gudros padomus, tiek pirkti ar izpratni par mākslu. Viņa iesaka Remarkam nopietnus tirgoņus un iepērk nepieciešamo speciālo literatūru, kuru Remarks lasa ar lielu sajūsmu. Visu mūžu rakstnieks būs vērtīgu lietu vidū, tās izdaiļos māju Portoronko, tāpat arī viņa Ņujorkas viesnīcu apartamentus. Laika gaitā Remarks kļūst par zinošu un ar labu gaumi apveltītu kolekcionāru, kas vairāk ir orientēts nevis uz lietu materiālo vērtību, bet gan uz to “skaistumu”.

Valteram Feilhenfeltam kā ebrejam 1933. gadā nācās Vāciju pamest; viņš devās uz Amsterdamu, tad uz Šveici, kur līdz pat kara beigām pārdzīvoja profesionāli smagus gadus. Šis tik ļoti apdāvinātais mākslas un literatūras pazinējs Askonā kļuva par Remarka kaimiņu, bet pēdējos dzīves gadus pavadīja Cīrihē. Viņa sieva Marianna Breslauere, Veimāras republikas gados pazīstama fotogrāfe, ari ļoti augstu vērtēja Remarku; vienam no viņu bērniem Remarks pat bija krusttēvs. Pēc Feilhenfelta pāragrās nāves 1950. gadā nekrologā bija lasāms: “Viņš bija laimīgākais laulātais draugs, un vislabākie cilvēki kļuva par viņa uzticamiem draugiem.” Tāds viņam bija Remarks. Feilhenfelts kā izdevējs cienīja un visādi atbalstīja arī Elzi LaskeriŠīleri un Robertu Mūzilu, viņa vārds parādās korespondencē starp Brehtu un Bronnenu. Feilhenfelts Remarka dzīvē bija viens no tiem cilvēkiem un tādu nebija daudz -, kuri patiešām bija draugi un padomdevēji. Viņu ar Remarku vienoja mīlestība pret grāmatām un mākslas darbiem, un Feilhenfelts rakstnieka mūžīgo neuzticību pārvarēja ar dzīvespriecīgu gudrību; viņš neko neprasīja, bet deva. Feilhenfelts bija ceļabiedrs, kas ienesa daudz gaismas Remarka tik viegli aizēnojamā dzīvē. Līdz pat savai nāvei Remarks uzturēja draudzīgas attiecības ar Feilhenfelta atraitni.

Kad Remarks pirmoreiz satikās ar Rutu Albu, savu un Jutās dzīvokli viņš jau bija pametis un, kad bija Berlīnē, apmetās viesnīcā Majestatic. “[..] viņš vadīja savas dienas, cenzdamies izlikties nemanāms,” Ruta Albu pēc gadu desmitiem raksturos šo situāciju, “viņš nelaida nevienu sev tuvumā, iekams pats nekontrolēja situāciju. Viņš bija ļoti aizrāvies ar vientulību. Tajā viņš ietinās kā savos elegantajos kašmira džemperos.” Toreiz tā varēja šķist, taču patiesībā viss bija daudz sarežģītāk. Jaunais romāns Remarka priekšā paceļas kā kalns. Viņam ir jārisina sarunas ar ārzemju izdevniecībām, turklāt drīz vien uz Vācijas kinoekrāniem ir jāiznāk filmai, kurai no jauna jāparāda viņa vārds avīžu virsrakstos. “Kad redzu, ko no manis grib iztaisīt dzeltenā vai mūžīgi novecojusī prese, tad varētu sev šķist kā monstrs,” Remarks 1929. gadā raksta savam izdevējam Anglijā.

Tulkojumi, kas iznāk milzīgos metienos, bieži vien ir nožēlojami. K. R. Ovens, salīdzinot tekstus, secina, ka angļu izdevumā jau gadiem romāna notikumi daudzviet ir attēloti ne tik briesmīgi. Amerikā izdevniecība Little, Brown and Company ir svītrojusi veselas nodaļas, jo šie izdevēji domā, ka viņu puritāniskie lasītāji tās nespēs saprast. Amerikāņu pornogrāfijas aizlieguma likumi ir svētulīgi un stingri. Book of the Month klubs, kas saviem biedriem romānu piesūtīja pa pastu, kritiskās vietas attiecīgi bija ierindojis “pornogrāfijas” kategorijā. Epizodes atejā vai zaldātu izteicieni no teksta tika izņemti, tāpat arī nelielā epizode, kur zaldāti lazaretē savam ievainotajam istabas biedram ļauj pavadīt stundu kopā ar viņa laulāto draudzeni, baudot mīlas mirkļus. Remarks, kurš angļu valodu neprot, to nav pat pamanījis, un tas šo situāciju neuzlabo. Savam franču izdevējam viņš visnotaļ laipni raksta: “Nosūtu Jums atpakaļ savas grāmatas tulkojumu. Esmu sajūsmā par šo lielisko darbu un gribētu Jūs apsveikt, ka tajā ir tik labi izdevies pārtulkot pat grūti saprotamos frontes izteicienus.”

1929.  gadā Remarks atgriežas Osnabrikā, noguris, sasirdzis un izdevēju steidzināts, kuri grib pēc iespējas ātrāk tikt pie viņa jaunā romāna. Ar avīzes sludinājuma palīdzību viņš meklē istabu un noīrē to pie vīna tirgoņa atraitnes Marijas Hobergas Jāņa ielā. Vispirms viņš šeit apmetīsies četras nedēļas un tad atgriezīsies 1930. gada jūlijā. Tieši šajās Osnabrikā pavadītajās nedēļās Remarks uzraksta romāna “Mājupceļš” galvenās nodaļas. Viņu pavada suns, zīmuļi un papīrs, bet tikai ne Juta.

Osnabrikā pavadītais laiks Remarkam dāvā tik ļoti ilgoto un nepieciešamo mieru, Tā ir nostalģiska atgriešanās jaunības atmosfērā, kas grāmatā, kuru viņš šeit raksta, daļēji tiks augšāmcelta. Hoberga atraitnes mājā Remarks dzīvo atturīgi, tikai paretam satiekas ar jaunības dienu draugiem, un koncentrējas darbam. “Novembri pie manas mātes ieradās Remarka kungs un Rūdolfs Fogta kungs (no akmeņkaļu darbnīcas Zīstera ielā, kur R. kungs pēc studiju gadiem bija strādājis), lai apjautātos pēc istabas,” pēc gadu desmitiem atceras istabas īpašnieces meita. “Viņš bija sajūsmā par mūsu ēdamistabu, jo no tās pavērās brīnišķīgs skats uz lielo dārzu, uz kuru viņš bija varējis noraudzīties, 1922. gadā sēžot pie sava rakstāmgalda Fogtu dzīvoklī, [..] Remarks strādāja neatlaidīgi un koncentrēti. Pēc brokastīm, ko ieturēja kopā ar manu māti, viņš izskatīja vēstuļu kaudzes un reizēm kaut ko pastāstīja par sevi un saviem uzskatiem, tad piesēdās pie galda, kuru bija piestūmis pie dārza loga un uz kura atradās papīrs un smaili zīmuļi, un apkārtējai pasaulei vairs nebija sasniedzams. Izņemot ēdienreizes, viņš tikai paretam pārtrauca darbu. Pusdienas un vakariņas viņš pa lielākai daļai ēda pie Fogtiem, kur pēc dzīves lielpilsētā laikam jutās labi. Tomēr, neskatoties uz visu, darbs nevedās tā, kā viņš vēlējās. Viņš bieži vien bija nomāktā garastāvoklī. Ar grāmatu bija neapmierināts, jutās nospiests, iekams vēl visu nebija iekšēji pārstrādājis.”

Laulības krīze aizēnoja darbu. “Tam vēl pievienojās tas, ka atrašanās tālumā no sievas viņam kļuva pārāk smaga. Remarkam šķita, ka Juta pēc visa panākumu virpuļa pamazām no viņa atsvešinās. Rakstnieks reiz sacīja, ka tagad, kad viņam ir daudz naudas un lieli panākumi, vienīgais, kas viņam patiešām ir nepieciešams viņa sieva attālinās aizvien vairāk.”

Hoberga kundze Remarka uzturēšanās laikā dodas atvaļinājumā uz dienvidiem, un viņas pagaidu apakšīmieka vēstules liecina par radošu krīzi un nervozitāti: “Mīļā cienītā kundze, dienas šeit paiet darbā, lietū un depresijās. [..] šajās piepildītajās nedēļās esmu zaudējis dzirdi un redzi un nespēju domāt ne par ko citu kā vien par darbu. Turklāt desmit dienas biju sliktā fiziskā stāvoklī, tā ka man šķita, ka tuvojas slavenais nervu sabrukums… Vienu dienu pie manis bija atbraukusi sieva, bet tikai uz vienu dienu mani pārāk steidzina darbs.”

Par to, cik ļoti svārstās Remarka noskaņojums šajos mēnešos, liecina citas vēstules. Tajās nav nekā no skumjām un zaudējuma sāpēm. Brigiti Neineri sasniedz sūtījumi, kuros viņš pļāpā par nenozīmīgām lietām; tās ir jautri nevērīgas mīlestības vēstules, kurās nedaudz pieminētas mazās ikdienas problēmas. Kādā krāsā jābūt jaunajai mašīnai? Un, lūdzu, piesaki nodokļu karti! Remarkam ir vajadzīgas skaņuplates, iespējams, Scmalz firmas: “Kur ir plate? Vecā dziesma Rihards Taubers Odeons? Aizmirsi? Heinrih, es dusmojos uz Tevi Tu esi izklaidīga, tev ir pārāk daudz automašīnu! [..] Gramofons ir mana garīgā barība šeit, man katru nedēļu vajag pāris jaunu plašu… Citādi es dzīvoju kā idiotisks stulbenis, vienīgais labums ir tas, ka mājā esmu gandrīz viens. Ģimene ir devusies atvaļinājumā, mēs ar Billiju (Remarka īru terjers. V. Š.) valdām pār visu dzīvokli, dārzu un kaķiem.” Viņš arī nedaudz norāda uz darbu: “Romāns šķiet lēnām virzāmies uz priekšu, un pirmo daļu es esmu pabeidzis…”

Pēc dažām mazpilsētas vientulības nedēļām Remarks 1929. gada decembrī atgriežas Berlīnē, lai tad 1930. gada jūlijā savā dzimtajā pilsētā atkal turpinātu darbu pie romāna. Taču starp abām uzturēšanās reizēm Osnabrikā Remarks nepaliek Berlīnē. Viņš ceļo uz Davosu un Arošu, Parīzi un Londonu. Berlīnē Avus trasē pārgalvīgais autobraucējs piedzīvo negadījumu (“Mans deguns bija pa īstam lauzts, biju pie prof. Jozefa. Viņš man to atkal salika kopā. Tagad tam tikai kārtīgi jāsadzīst, taču, pats galvenais, tas atkal ir taisns.”) Alkohola patēriņš šajos mēnešos ir ievērojams. No Parīzes Remarks raksta: “Ir tik jauki ļaut tā slīdēt garām lokāliem elegantiem, netīriem, krievu, franču un ļoti franciskiem. Kopā ar mums bija mazais apašs no Belladonnas, kopā ar mums bija Marsels, un bija grūti atraidīt viņa līgavas, kuras viņš mums piedāvāja, kā citi piedāvā cigaretes. Es dzēru šausmīgi daudz. Reiz, braucot taksometrā, iekļuvu avārijā, taču man tā palika bez sekām, man nebija nevienas skrambiņas. Piedalījos kautiņā, redzēju aptuveni simts lokālu, daži no tiem patiešām bija ļoti skaisti ar visādiem jaukteņiem…” Tomēr Remarks nodarbojas ari ar svarīgām lietām: “Turklāt es pārdevu savas franču autortiesības kādam citam izdevējam un tagad ceru uz konferenci Metro-Goldwin-Meyer (I), lai tur iesniegtu kādu jau uzrakstītu skaistu gabalu.”

Londonā Remarks pavada tikai dažas dienas, un šī pilsēta viņam šķiet tik neinteresanta, ka viņš drīz vien atgriežas Parīzē: “Heinrih, apburošais, faktiski es šodien pirmo dienu esmu skaidrā tas ir dīvaini -, pirmā nedēļa Parīzē aizsteidzas ļoti ātri, īpaši, ja dienā guļ un naktī skraida apkārt. Londonā es līdz pat pirmdienai biju jauks un garlaicīgs. Nakts dzīve šeit aprobežojas ar pāris kafejnīcām, pāris naktsklubiem, līdzīgi kā Feminā negribu! Un lielu daudzumu ielasmeitu protams, nesasniedzot Kūrfirstu dambja apjomu. Solīda, garlaicīgi skaista pilsēta, kur es nopirku divas labas platmales.” Bēgšana no darba skaļā dzīvē.

“Mājupceļš”

“Vai jums ir nodoms rakstīt vēl kaut ko?” Remarkam 1930. gada martā jautā kāds nīderlandiešu reportieris, kuru acīmredzot ir ietekmējusi leģenda par “rakstnieku nejaušības pēc”. “Es noteikti mēģināšu, bet tas nebūs viegli. Tam ir jābūt kaut kam labam, un tas prasīs ilgu laiku. Rakstīt tikai tāpēc, ka atkal ir pienācis laiks kaut ko publicēt, nav manā stilā. Ir jābūt problēmai, kas mani ir pilnībā pārņēmusi, un tāda man šajā brīdī ir, tā ka es varu jums teikt, ka vēl viena grāmata būs noteikti.” Kad Remarks saka šos vārdus, darbs jau labu laiku ir uzsākts. “Mājupceļš” kā literāra ideja ir dzimusi sen. Jau tajā pašā dienā, kad iznāk grāmata “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, tātad 1929. gada janvāra beigās, Remarks izdevniecības Ullstein redaktoram Maksam Krellam paziņo: “Es palikšu Berlīnē tikai vienu dienu esmu šausmīgā situācijā starp cerībām un izmisumu, jo esmu iesācis rakstīt grāmatu. [..] šajā brīdī es esmu tikai būtne, kas izmisīgi griežas ap savu asi, tiekot no tās gan atgrūsta, gan pievilkta: es mēģinu rakstīt jaunu grāmatu.” Tas ir romāns par Veimāras republikas laiku, par karu pārdzīvojušajiem, kas it kā dzīvo miera apstākļos. Tas varētu būt Paula Beimera dzīvesstāsta turpinājums pēc atgriešanās no kara. Taču rakstnieks romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” pēdējā rindkopā liek Paulam mirt. Un tomēr tas ir tiešs grāmatas pēdējo notikumu turpinājums, tā sakot, kara grāmatas priekšvārdā pieteikto notikumu piepildījums, attēlojot to cilvēku likteni, kuri ir izdzīvojuši. Iespējams, ka Remarks jau ļoti sen ir iecerējis sarakstīt triloģiju par kara un pēckara laiku. Stāstam par Paulu Beimeru (kara laiks) un šobrīd topošajam eposam “Mājupceļš” (1918./19. gada revolūcija) trīsdesmitajos gados seko romāns “Trīs draugi” (pasaules ekonomiskās krīzes laiks pēc 1929. gada).

Sīs laikmeta hronikas jaunās grāmatas pirmajā nodaļā pirmsromānu laika pasaule atdzīvojas vēlreiz: nāve un cīņas ierakumos, nāves bailes, triecienuzbrukumu un cerības uz mieru. Vēstītājs pirmajā personā Emsts Birkholcs savās jūtās un domās, tāpat biogrāfijas ziņā, ir gandrīz vai identisks ar savu kritušo priekšgājēju.

Tuvojas kara beigas. Sākas garais atkāpšanās ceļš uz dzimteni un konfrontācija ar miera pasauli, kas, izstumjot pagājušos četrus gadus no masu psiholoģijas, izliekas, it kā nekas nebūtu noticis. Pārnākušie zaldāti saprot, ka atpakaļceļa viņiem nav. “Mēs to visu bijām iedomājušies citādi.”[65]

Jau pēc tikšanās ar amerikāņu kareivju grupu viņi noprot, cik nekaunīgi armijas vadība ir upurējusi viņu mirušos biedrus, karu paildzinot: “T^ču tagad, amerikāņu līdzjūtīgo skatienu ielenkti, atskārstam, cik tas viss galu galā bijis bezjēdzīgs. Viņu neskaitāmo, bagātīgi bruņoto kolonnu izskats mums apliecina, pret kādu cilvēku un munīcijas pārspēku esam bezcerīgi turējušies.”[66]

Viens no amerikāņiem ir izceļotājs no Drēzdenes un ar drūmajiem zaudētājiem sarunājas viņu valodā: “Cilvēkbērns tu tak dragā vāciski kā vecs vācietis un esi bijis Drēzdenē! Vecīt, kālab īsti tad mēs abi kāvāmies?”[67]

Jau pirmajās lappusēs Remarks norāda, ar kādu nolūku ir sarakstījis šo grāmatu. Karš bija bezjēdzīgs, un tieši tas pats attiecas uz tā upuriem. Izdzīvojušie ir apzīmogoti, viņiem ir nolaupīta jaunība, viņi ir skeptiķi bez ilūzijām. Tas, ko viņi ir paņēmuši līdzi no kauju elles, ir ticība draudzībai. Taču ari tā ir tikai nepiepildāms sapnis. “Viss zudis, biedriskumu nonāvējuši ložmetēji, kareivji šauj uz kareivjiem, karabiedri uz karabiedriem, uz galu, uz galu…”[68]

Vecāku mājas, skolotāju seminārs, pedagoga darbs lauku skolā Emsts Brikholcs un tie, kas atgriezušies no kara reizē ar viņu, ir svešinieki, viņi nepieder pie šiem ļaudīm; refleksijas par to, ko viņi redz dzimtenē, ir kara trauma: “Manam apkaunojumam pēkšņi pievienojas negantas dusmas. Dusmojos uz tēvoci Kārlu, kas uzsvērti skaļi sāk runāt par kara aizņēmumu; dusmojos uz visiem šiem ļaudīm, kuri še izturas tik svarīgi un mētājas ar gudriem vārdiem, dusmojos uz visu šo pasauli, kura joprojām dzīvo šajā sīkmanībā tā, it kā nekad nebūtu bijis baigo gadu, kuros valdīja tikai viens: nāve vai dzīvība un nekas cits.”[69]

Ir revolūcijas, ekonomiskās nabadzības un spekulantu laiks. Godīgie draud salūzt, “pēckara varoņi” taisa veikalus. No 1914. gada rudens ideāliem nekas nav atlicis, arī miera laikā valda karš “Jā, tagad nāks mēsli” . Kad Birkholcs stāv savas lauku skolas desmitgadīgo skolēnu priekšā, viņš iekšēji jūt, ka atgriezties nebūs iespējams. “Te es stāvu jūsu priekšā, viens no tiem simtiem tūkstošiem bankrotējušo, kuram karš sadra¬gājis jebkuru ticību un spēkus; es te stāvu jūsu priekšā un izjūtu, cik daudzkārt dzīvāki un ciešāk saistīti ar zemi esat jūs; es te stāvu jūsu priekšā, un man jābūt jūsu skolotājam un vadonim. Bet ko gan varu jums mācīt? Vai lai stāstu jums, ka divdesmit gadu vecumā jūs būsit izžuvuši kropļi, ka jūsu brīvā¬kās dziņas būs sagandētas, bet jūs paši nežēlīgi sapresēti par sērijveida preci? Vai lai stāstu, ka visa izglītība, visa kultūra un visas zinātnes nav nekas vairāk kā drausmīgs izsmiekls, kamēr vien cilvēki vēl karo ar gāzi, dzelzi, pulveri un uguni cits pret citu Dieva un cilvēcības vārdā?... Vai pastāstīt jums, kā atraut rokas granātu un mest ar to cilvēkiem? Vai parā¬dīt jums, kā cilvēku nodur ar durkli, nosit ar šautenes laidi, sašķaida ar sapiera lāpstu?... Vairāk es neko nezinu! Vairāk par to neesmu mācījies!”

Viņi jūtas vīlušies. “Mums teica “tēvzeme” un domāja par rijīgās industrijas okupācijas plāniem; mums teica “gods” un domāja par godkāru diplomātu un firstu saujiņas ķildu un varaskāri; mums teica “tauta" un domāja par bezdarbībā nonākušo ģenerāļu rīcības kāri! [..] visas pasaules jaunatne ir cēlusies kājās, un ikvienā zemē tā tic, ka cīnās par brīvību! Un ikvienā zemē tā ir piekrāpta un nelietīgi velti izmantota, ikvienā zemē to ir ķērušas lodes un viņa pati savām rokām sevi iznīcinājusi.”[72] Šādus izteikumus vēsture līdz pat 20. ģs. sešdesmitajiem gadiem, analizējot Pirmā pasaules kara aizkulises, nav formulējusi. Šodien tie mums šķiet paši par sevi saprotami, bet romāna tapšanas laikā tie vairumam vāciešu šķita kā “ligzdas aptraipīšanas” un nožēlojama pacifisma akts.

Alberts Troske izdara slepkavību aiz greizsirdības (“Un, kad viss sabruka, viņš nezināja nekā cita, vienīgi šaut jo neko citu nebija iemācījies”) , Ludvigs Breijers pārgriež vēnas (“Mēs esam pagalam, bet pasaule trauc tālāk, it kā nekāda kara nebūtu bijis”) , Georgs Rāe atgriežas frontes nāves laukos un nošaujas (“Biedri!... viņš sauc vējā un naktī. Karabiedri! Mēs tikām nodoti! Mums vēlreiz jāiet cīņā! Pret to visu!... Pret to visu... Biedri!”) . Salauzta paaudze, un piekrāpti ir ari tie, kas palikuši dzīvi.

Grāmatas beigās tiesas sēdē pret Albertu viens no varoņiem izkliedz pasaulei sejā savu apsūdzību, un Remarks te nepārprotami norāda uz savu attieksmi pret Veimāras republiku: “Jums visiem jāstājas mūsu tiesas priekšā! Tādus jūs padarījāt mūs ar savu karu! Ko jūs esat darījuši mūsu labā, kad mēs pāmācām?[..] Jūs ķildojāties par uzvarām, jūs iesvētījāt pieminekļus kritušajiem varoņiem, jūs skandinājāt par varonību un vairījāties no atbildības! [..] No visām kancelēm jums vajadzēja sludināt [..] atkal un atkal mums teikt: “Mēs visi esam drausmīgi kļūdījušies! Meklēsim kopā ceļu uz mājām!” Bet jūs atkal laidāt darbā viltību un rīdīšanu un cēlāt gaismā savus paragrāfus.”[76]

Grāmata beidzas optimistiski, tas spilgti kontrastē ar ro¬māna pamatnoskaņas izmisumu. Villijs Homeiers šeit sava lite¬rārā radītāja vārdā runā par “mazām” cerību utopijām: “Un neskaitāmi ļaudis domā tāpat kā mēs. Lielākā daļa, varat man ticēt. Kopš tā laika jūs jau zināt, kopš Ludvigs un Alberts... es esmu domu domas izdomājies, un man šķiet, ka ikviens cilvēks savā veidā var kaut ko darīt, pat ja viņam kālis galvas vietā. Jaunnedēļ beidzas brīvdienas un man atkal jākļūst ciema skolotājam. Es tieši priecājos par to. Saviem puikām es tur iedvesīšu, kas īstenībā ir viņu tēvzeme. Proti, viņu dzimtene un nevis kaut kāda politiskā partija... Es to ilgi esmu apsvēris, vienādi un otrādi, un atskārtis, ka esam jau diezgan veci, lai katram mums būtu savs uzdevums.”  Emsts Birkholcs piekrī¬toši māj ar galvu: “Cik vienkārši tas viss; bet cik ilgs laiks bija vajadzīgs, lai to atrastu.”

Šis nobeiguma dialogs norisinās idilliskā meža klajumiņā, kur pirms tam ir bijusi tikšanās ar fanātisku jauniešu grupiņu, kuri nacionālistiski noskaņota vadoņa pavadībā atkal spēlēja karu (“Jā... tas nu iet atkal vaļā”).  Viss atkārtojas, un “[..]vakara debesīs uz austrumiem lido putnu kāsis mežazosu bars” , lāpāt kā grāmatas sākumā attēlotajā epizodē, kad Birkholcs un viņa biedri vēl gulēja, nāvējošas granātuguns apņemti, autors ļauj tām vēlreiz parādīties “melnās ēnas ir skaidri saredzamas”1.

Romāns “Mājupceļš” ne tikai vietas izvēlē Osnabrika un tās apkārtne ir Remarka atmiņu apzīmogots. Grāmatā ir ļoti daudz notikumu, kas sakņojas rakstnieka biogrāfijā: skolotāju seminārs, no frontes pārnākušo zaldātu sacelšanās pret viņu veco un arī jauno skolotāju neinformētību, delegācijas izvēlēšana, kam jārunā ar iestādēm par mācību plāniem, Birkholca kā lauku skolas skolotāja piedzīvojumi, dažu romāna varoņu raksturojums, kas sakņojas autora draugu un karabiedru rīcībā. Taču vēl pārāk par šo biogrāfisko fonu ir tas, ka Remarks ar savu jauno darbu atkal ir pieskāries tematikai, kas ir tabu. Tāpat kā Heinrihs Bells savos agrinajos romānos, kas iznāca pēc 1945. gada un kuros bija atspoguļots no kara pārnākušo zaldātu liktenis un apsūdzētas Adenauera ēras restaurācijas tendences, Remarks divpadsmit gadus pēc Pirmā pasaules kara uzrunā valsti, kas mēģina noliegt gan šo karu, gan savu vainu un upurus.

Romāns tiek uzrakstīts laikā, kad vācu nacionālisms atkal atklāti un ar aizvien lielāku masu atbalstu sāk runāt par saviem mērķiem. Revanšu par Versaļu, bruņošanos un tēzi par “tautu bez dzīves telpas” propagandē ne tikai Hitlers un viņa sekotāji. Vācu nacionālisti ar Remarka kādreizējo darba devēju Hūgenbergu priekšgalā, reihsvēra vadība vai ietekmīgā bijušo virsnieku savienība “Tērauda ķivere” ir izvirzījuši ne mazāk radikālas prasības. Viņus vieno naids pret republiku, viņiem kopēja ir nacionālā stāja. Pat no katolicisma centriem skan aicinājums pēc autoritāras vadības, atkārtota “tēvzemes” iecelšana militarizētas valsts varoņlomā.

Remarka jaunais romāns laika ziņā ir tapis republikas sākuma periodā, taču tas ir uzrakstīts kā brīdinājums tai fāzei, kas jau sāk iezīmēties kā Vācijas demokrātijas beigas. Šajā grāmatā Remarks savu nostāju pauž daudz tiešāk nekā darbā “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, daudzās nodaļās norādot uz politisko sfēru, kurā viņa varoņi izsaka savus argumentus — katrā gadījumā ne jau plašu sabiedriski politisku analīžu formā vai attēlojot vāji šifrētas šī laikmeta personības, kā to dara Arnolds Cveigs romānu ciklā “Balto cilvēku lielais karš” vai Lions Feihtvangers grāmatā par Bavārijas zemi ('‘Panākumi”, 1930). Remarks “pamāca” savus lasītājus diezgan atklāti, rakstot, ko domā par Veimāras republikas vēsturi, par nepietiekamo kara aizkulišu atklāšanu un tā seku izvērtēšanu.

Jau romāna pirmās daļas sākumā viņš attēlo īsu tikšanos, kas aizsteidzas priekšā nākamo gadu traģiskajam scenārijam. Kad rotas komandieris Hēls pēc karadarbības beigām un revolūcijas izcelšanās sociāldemokrātam Maksam Veilam ar izteikti antisemītisku un antiintelektuālu pieskaņu bālām lūpām saka: “Nu sākas jūsu laiks, Veil..“Tas nebūs tik asiņains,” mierīgi atbild Makss. “Un ari ne tik varonīgs,” atcērt Hēls. “Mērķis,” Hēls viņam skaidro konservatīvās nometnes nostāju, “tā ir jūsu pasaule. Kādēļ, kālabad, kāpēc kas tā jautā, tas nepazīst varonību.”[81] Attiecīgi vēlāk Hēls, būdams demokrātu brīvprātīgo kaujinieku vadonis, liek kādas demonstrācijas laikā Veilu aukstasinīgi nošaut. Sadaloties Vācijas sabiedrībai kā Remarks domās to attēlo abu vīriešu sadursmē -, Veimāras republika ies bojā.

Uz Ernsta Birkholca un citu pārnācēju individuālā likteņa fona Remarks attēlo vēsturiskus notikumus no Veimāras republikas sākuma gadiem. Piemēram, protestētāju masu demonstrācijas, revolūcijas norisi un ekonomisko attīstību, kas sarūgtina strādniekus. Attēlojot šādus notikumus, viņš vairs nav neitrāls stāstnieks: “Nevilšus iekļaujamies kopsolī. Tā ir citāda soļošana nekā senāk. Bruģis dimd, un pāri kolonnām kā zibens plaiksnās mežonīga cerība, kas aizrauj elpu: it kā nule mēs tiešā ceļā dotos iekšā esībā, kur valda brīve un taisnīgums.”[82]

Kad Birkholcs iestādēs ir panācis īpašu kara dalībnieku skolas apmeklējuma reglamentu, viņš šo notikumu atspoguļo ne bez rezignācijas, tādējādi raksturojot republikas dilemmu: “Nebija viegli to visu sasniegt, kaut ari ir revolūcija, jo viss šis apvērsums ir tikai nelieli, vēja sapūsti zibu vilnīši virspusē. Dziļumā tas nesniedz.”  Un pēc dažām nodaļām Georgs Rāe rezumē: “Ak, šī revolūcija... to izdarījuši, rokas pie bikšu vīlēm turēdami, partiju sekretāri, kas paši iztrūkušies no savas dūšas. Paraugies vien, kā viņi klūp cits citam cekulā, šie sociāldemo¬krāti, neatkarīgie, spartakieši, komunisti. Tostarp citi vienā mierā nokniebj tās pāris tiešām gudrās galvas, kas viņiem ir, un viņi to pat nepamana.”

Kreisais sociāldemokrāts un Bavārijas ministru prezidents Kurts Eisners, komunisti Roza Luksemburga un Karls Iibknehts, ārlietu ministrs Valters Ratenavs un centristu politiķis Matiass Ercbergers, simtiem labējo pasūtītu slepkavību republika šos pirmos gadus dzīvoja pilsoņu kara apstākļos, un Remarks ļoti skaidri redzēja, kas kuru nonāvēja. Tāpat vēsturiski precīzi un apsūdzoši viņš interpretē sociāldemokrātijas vilcināšanos, kura pirmajos mēnešos pēc kara beigām patiešām turēja varu savās rokās un to pazaudēja, jo Eberts parakstīja liktenīgo paktu ar reihsvēra vecajiem spēkiem un Vilhelma Vācijas ierēdņiem, neatmaskoja melus par karu un vismaz labajā spārnā no visas sirds noliedza revolūciju.

Remarkam nepaliek nepamanīta ari bīstamā, politiski iedarbīgā arogance, ar kādu Vācijas konservatīvie sociāldemokrātu uzņem par pirmo cilvēku valstī: Sedlinieks par valsts prezidentu! Priekšstatiet: svinīga pieņemšana galmā un šāds te sedlinieks, kurš sniedz audiences. Hir vai jāplīst no smiekliem!”[85]

Un Remarks saviem lasītājiem ļauj nojaust, kas ir sagaidāms: “Viss velti, Emst. Mēs esam pagalam, bet pasaule trauc tālāk, it kā nekāda kara nebūtu bijis. Nepaies ilgs laiks un mūsu pēcteči skolas solos kārām acīm klausīsies stāstos par karu, lai tiktu laukā no skolas garlaicības, un vēlēsies, lai arī paši būtu tur piedalījušies. Jau tagad viņi skrien brivkorpusos un tikko septiņpadsmit gadu vecumā ņem dalību politiskās slepkavībās.”[86]

Šajā romānā parādās ari kāds tēls, kurš sevī iemieso to, kas drīz vien kļūs par nīstā vācieša paraugu, kura priekšā pasaule, uzzinājusi par Hitlera koncentrācijas nometnēs notikušo vai par vācu vērmahta “iznīcināšanas kara” formām, aiz šausmām sastings. Bruno Mikenhaupts, “labākais šāvējs rotā, kas nekad neaizšāva garām” un kura “trāpījumu saraksts” ir ieņēmis goda vietu viņa krietnā sīkpilsoņa dzīvoklī. Kad Birkholcs viņu apciemo, Mikenhaupts rotaļājas ar savu gaišmataino meitiņu, un uz viņa porcelāna pīpes galviņas ir attēlots zaldāts ar šauteni un zīmīgs sauklis “Trenē aci un roku Dzimtenei!”.

“Vasarā, saprotams, man aizvien bija pats brangākais laiks, jo tad vakaros ilgi var redzēt,” viņš ar sajūsmu stāsta savam vecajam kara biedram. “Te, pavei šur jūnijs: 18. četri trāpījumi galvā, 19. trīs, 20. viens… pavei: 26. bija akurāt pienākusi jauna maiņa, kurai par Bruno vēl ne jausmas, deviņi trāpījumi galvā ko tu nu teiksi?”[87] kad birkholcs saka, ka tagad, miera laikā, uz to ir jāskatās citādi, Bruno noskaišas: “Bračiņ, tu laikam gan esi lielinieks, ko? Bija taču pienākums!

Pavēle!”  Pienākums un pavēle uz to drīz vien atsauksies Hit¬lera ģenerāļi, kas savos ikdienas ziņojumos mudinās karaspēka vienības iznīcināt “jūdus un slāvus”, trešā reiha tiesnešus masveidā spriest asiņainu tiesu, mediķus nonāvēt apcietinātos kā “zinātniskus” pētījumu objektus, dzelzceļa ierēdņus izvei¬dot īpašus vilcienu sarakstus ebreju deportācijām uz Aušvicu. “Bruno atkal rotaļāsies ar savu meitenīti. Tad nāks sieva ar vakariņām. Pēc tam viņš aizies iebaudīt alu. Svētdienās kopā ar ģimeni dosies zaļumos. Viņš ir omulīgs vīrs, labs tēvs, cienījams pilsonis. Tur nav ko iebilst.”  Remarks 1930. gadā zīmē slep-kavas tēlu, kādu mēs aizvien sastapsim ziņojumos par trešā reiha nāves sodu un spīdzināšanas izpildītājiem.

Tātad runa ir par romānu, kura politiskās dimensijas nevar nepamanīt. Rakstnieks Ērihs Marija Remarks, romāna rakstīšanas laikā apvainots, nomelnots un republikas pēdējā cīņā ierauts sīvā un polemiskā diskusijā par varu, kā neviens dts vācu autors viennozīmīgi aizstāv savu viedokli. Un tā nav dņa ne par, ne pret kādu partiju, tā ir dņa par patiesību. Ņemot vērā vispārējo notikumu virzību un diskusijas par viņa kara grāmatu, kas pēc filmas “Rietumu frontē bez pārmaiņām” uzņemšanas atsākas ar jaunu sparu, “Mājupceļš” ir drosmīgs darbs.

Salīdzinājumā ar grāmatu “Rietumu frontē bez pārmaiņām” romānā “Mājupceļš” epizožu stils vairs nav tik konsekvents un vispārējs. Darbā arī nav jūtams autora aprakstīto notikumu blīvums un šķietami vēsā distancēšanās. Savukārt varoņi ir kļuvuši plastiskāki, vēstījums plašāks, frontes monotonisms, kas noteica Paula Beimera dzīvi karā, ir palicis otrajā plānā, dodot vietu dažādiem notikumiem trauksmainajā miera laikā. Kāpēc Remarks romānam pirmajā izdevumā Vossische Zeitung ir izvēlējies tik pesimistisku nobeigumu Georga Rāes pašnāvību un grāmatā to ir pārstrādājis, pēc dokumentiem nav noprotams. Varbūt iemesls ir nacionālistiskās nometnes kritiķu uzbrukumi, kas rakstniekam pārmet pesimistisku nostāju un dzīves noliegumu. Katrā gadījumā viņam šīs izmaiņas ir svarīgas. Remarks pretojas ne tikai Ulšteina vēlmei veikt izmaiņas, svītrojumus un papildinājumus, bet liek arī tulkotājiem, kuri jau strādā ar avīzē iespiesto redakciju, saprast, ka lauzīs ārzemju līgumus, ja viņi darbu nepārstrādās.

Pamats šādam solim varētu būt izmaiņas politiskajā situācijā. Manuskriptu Remarks ir pilnībā pabeidzis jau 1930. gada septembri. Savukārt 14. septembrī nacionālsociālisti svin savu triumfu vēlēšanās. Decembra beigās 4,4 miljoni cilvēku paliek bez darba, firmu bankroti sasniedz jaunus rekordus, Amerika atvelk savus īslaicīgi piešķirtos kredītus, bankas un krājkases nonāk aizvien lielākās likviditātes grūtībās (1931. gada 11. maijā “Austrijas kredītbanka” sabrūk, reizē ar to aizraujot bezdibenī arī vienu no četrām lielākajām vācu bankām “Darmštates un nacionālo banku” -, kas noved pie fatālas ķēdes reakcijas), Brininga valdība uzsāk savu stingro taupības režīmu, kas vēl vairāk saasina darba cilvēku un sīkburžuāzijas sociālo stāvokli, debates Reihstāgā un cīņas ielās radikalizējas. Iespējams, ka Remarks ar grāmatas pirmās redakcijas rezignēto nobeigumu nevēlējās vēl vairāk pasliktināt vispārējo noskaņojumu. Jaunais nobeigums sniedz lasītājam ceribu, grib to sapurināt: ir iespējams valsti glābt no posta, ja problēmu risināšanai ķersies klāt demokrāti.

Romāns turpinājumos avīzē Vossische Zeitung tiek drukāts no 1930. gada 7. decembra līdz 1931. gada 29. janvārim. 4. decembri sākas nacistu manevri, kas ir vērsti pret filmu Ali Quiet on the Western Front. 1931. gada 30. aprīlī izdevniecība Propylaeen laiž klajā grāmatu “Mājupceļš”. Dažās nedēļās ir izpārdoti 180 000 eksemplāru. Tilmans Vestfalens paziņo, ka grāmatas izdošanas gadā dažādās ārvalstis ir jau sagatavoti 25 tulkojumi. Protams, tie ne tuvu nav tādi sasniegumi, kas raksturoja grāmatu “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, taču arī šis “jaunais Remarks” ir kļuvis par bestselleru. Katrā gadījumā salīdzinājumā ar Hermaņa Broha darbu “Mēnessērdzīgie”, Ēriha Kestnera “Fabians”, Kurta Tuholska “Gripsholmas pils”, Liona Feihtvangera “Jūdejas karš”, Arnolda Cveiga “1914. gada jaunā sieviete” vai Franča Verfela “Neapoles brāļi un māsas” “Mājupceļš” ieņem pirmo vietu pārdošanas daudzuma ziņā. Tas noteikti ir arī tāpēc, ka autors var rēķināties ar milzīgu publiku, kas nepacietīgi gaida viņa jauno romānu, un Ulšteins no jauna ir uzsācis iespaidīgu reklāmas un preses kampaņu.

Literārās kritikas amplitūda Vācijā ir no atturīgas līdz iznīcinošai. Benno Reifenbergs, konservatīvs recenzents, Frankfurter Zeitung dzēlīgi raksta: “[..] jaunā grāmata atstāj gandrīz vai bezcerīgu iespaidu. Tā aizkustina ar to, cik truli un neveikli autors cenšas parādīt dvēseles attīstību, un ka no tā visa nerodas nekas vairāk par mazu, gaužām primitīvu ainiņu summu, kas ar ad hoc izgudrotu, absolūti caurredzamu psiholoģiju grib kaut ko skaidrot, kur taču būtu jāstrādā.” Revalschen Zeitung lai nodemonstrētu tipisku provinces noskaņojuma piemēru ir rakstīts: “Līdz kičam te ir tikai neliels solis. Un nekas neslāpē pārspīlēto patosu, kas lasītājam visādā ziņā liek skriet aukstiem šermuļiem pār kauliem.”

Virspusīga un iznīcinoša kritika, kurā atkārtosies tādi vārdi kā “kičs”, “pārspīlēts patoss” vai “nespēja veidot tēlus”, kļūs stereotipiska un pavadīs Remarku visu viņa rakstnieka mūžu. Tā būs ari un tas jāpaskaidro jau iepriekš pēc 1945. gada, kad restaurācijas tendences Vācijas Federatīvās Republikas avīžu kultūras lapās atradīs savus daiļrunīgos atbalstītājus (daudzi no viņiem jau toreiz, kad noteicēji pār literatūru bija Hitlera un Gebelsa kungi, publiski pauda savus uzskatus par to). Manfrēds Hausmans, Rūdolfs Aleksandrs Šrēders, Verners

Bergengrins vai Franks Tīss tātad tieši tāpat kā toreiz, kad viņi stilizēja dzīvi trešajā reihā, runājot par vācu literatūras “iekšējo emigrāciju”, tiks apbalvoti ar visām politiskajām sistēmām meistarīgi pielāgoties spējīgo kritiķu lauru vainagu.

Katrā gadījumā 1931. gadā daudz laikrakstu “Mājupceļu” ierindo pie “patiesiem mākslas darbiem, turklāt veiksmīgiem” (Volksstimme) vai runā par “augsta ranga rakstnieku, par satriecošu tēlotāju” (Brūnner Tagesbote). Die Literatur raksta: ““Mājupceļš” pierāda nevis to, ka Remarks ir cilvēks, kurš savas pirmās grāmatas pasaules slavas dēļ uzrakstīja ari otro, bet gan to, ka viņš ir mākslinieks, kuram ir, ko teikt.” l\iholskis turpretim Weltbьhne ar savu recenziju lasītājus ir samulsinājis: “Par to nevajadzēja sprediķot svinīgās tirādēs; to varēja arī attēlot, taču Remarks to nespēj. Tas viņam neizdevās. Taču tas mūs nekavē teikt: kaut visas grāmatas būtu tik gludi nostrādātas, tik skaisti gruntētas un izgleznotas, tik tīri veidotas. Tomēr ar to vien nepietiek.” Heinrihs Manns Vossische Zeitung (tajā tika iespiests Remarka romāns!) runā par “patiesi aizraujošiem notikumiem romānā”. Turpretim Die Rote Fahne ari šajā gadījumā norāda uz trūkumiem: “Visiem lielajiem vēsturiskajiem notikumiem pēc kara beigām Remarka noskumušais varonis paiet garām. Šķiru cīņa viņam ir svešs jēdziens. Revolucionāri tiek attēloti kā trokšņains pūlis [..] Pirms neilga laika visu zemju ievērojamākajiem rakstniekiem tika uzdots jautājums: kā viņi izturētos gadījumā, ja tiktu uzsākts karš pret Padomju Savienību. Remarks uz to neatbildēja.”

Nacionālistiem un fašistiem Remarks ir tāds autors, kurš “mūsu drosmīgajiem frontes zaldātiem atņēma to, kas viņiem bija svēts, par ko viņi cīnījās un noasiņoja: godu, varonību, tēvzemes mīlestību” (Goslarsche Zeitung). Vцlkischer Beobachter izvēlas savu darba devēju cienīgu valodu: “Remarks skatās uz karu ar aizmugures cūku un pacifistisko gļēvuļu acīm [..] Dažu cūku piedzīvojumus Remarks ir padarījis par morāli un vācu zaldāta garu.” Daudzās kritikās ir lasāmi ari kuriozi. Tā Neue Badische Landeszeitung Manheimā augstos toņos slavina Remarka grāmatu: M Šī grāmata ir vāciska, vāciska līdz pat sirds dziļumiem… Kam vārds “vācietis” ir kas vairāk nekā tikai frāze, tas ar visu nacionālo lepnumu varēs teikt, ka tikai vācu cilvēks spēj kaut ko tādu uzrakstīt.”

Daudzās kritikās atkal tiek apspriesta autora biogrāfija, recenzenti no jauna atkārto puspatiesības un sagrozītus faktus, kas jau pēc “Rietumu frontē bez pārmaiņām” iznākšanas pildīja avīžu slejas. Turklāt atklājas, ka tagad arī Ulšteins, antisemītisma gaisotnei saasinoties, tiek pakļauts aizvien biežākiem uzbrukumiem. “Kas tā māk melot, tam nav grūti rakstīt grāmatas Ulšteinam..Pēc dažiem mēnešiem Gebelss laikrakstā Der AngriJF filma “Rietumu frontē bez pārmaiņām” ir nupat aizliegta prātuļo: “Remarks ir aizvākts, taču visa vācu sabiedrība vēl mudž no ebreju atkritumiem; un šie mēsli būtu jāizmēž.”

Studija Universal filmas “Mājupceļš” autortiesības nopērk, kad grāmata vēl nav pabeigta. Pirmais scenārija uzmetums bija gatavs jau 1932. gadā, bet pagāja vēl pieci gadi, iekams tas pārtapa filmā. Producenti baidās no grūtībām, kas viņus sagaida Eiropas tirgū, un scenārijs piedzīvo vairākus pārveidojumus. Lai filmai nodrošinātu panākumus, studija visbeidzot pārnākušo zaldātu pārdzīvojumus un Remarka pesimistisko stāstu pārveido diezgan vājā komēdijā. No romāna pamatnoskaņas nav palicis nekas. Plānošanas vidējā fāzē studijas Universal šefs Karls Lemle piedzīvo finansiālu krahu un zaudē kontroli pār savu uzņēmumu.

Filmas saturisko seklumu nosaka galvenokārt politiski iemesli. Berlīnē jau sen valda Ādolfs Hitlers, ne mazums amerikāņu šajos ekonomiskās depresijas gados ar apbrīnu raugās uz “kārtību”, ko pēc Veimāras republikas vētrainajiem gadiem it kā ir radījis nacionālsociālistiskais režīms. Spānijā 1936. gadā

sākas pilsoņu karš, Vašingtona nervozi vēro komunistiskās Internacionāles intervenciju, atbalstot Franko pretiniekus. Tajā pašā gadā Hitlers ar olimpisko spēļu izrādi Berlīnē apmāna pat Rietumu demokrātijas, kas cenšas izlikties aklas un labprāt tic vācu režīma meliem. ASV ar Vāciju atkal veido labu biznesu 1933. gada 30. janvāris pagaidām neko nav mainījis.

Vācu konsuls Losandželosā Georgs Gislings māk izmantot kopējo noskaņojumu par labu nacistiskās Vācija« interesēm. Remarks Berlīnes jaunajiem tēviem paliek tas pats nīstais pacifists, kas vācu militāristiem ir “laupījis godu”. Hitlera ielikteņi Kalifomijā enerģiski un nekaunīgi intervē filmas uzņemšanas trupu, un tā acīmredzot ļauj sevi iebaidīt. Hermanis Bļaus ziņo, ka Gislings 1937. gada aprīlī esot nosūtījis vēstules visiem filmas līdzstrādniekiem, kurās šie cilvēki tiek brīdināti, ka viņu darbs trešajā reihā tiks aizliegts. “I have been instructed on my government to warn you…”[90] Baidoties no finansiāliem zaudējumiem, Universal trešā reiha boikota draudus ņem nopietni. Tāpēc arī tiek radīta politiski neitrāla un nožēlojama filma.

Jaunās filmas uzņemšanu ari ietekmē notikumi, kas risinās ap Remarka iepriekšējo grāmatu un 1930. gada decembra dienās saviļņo republiku. Notikumi it kā ir saistīti tikai ar filmu, taču patiesībā runa ir par Vācijas demokrātijas pašsaprotamību. Un atkal tiek pieminēts Remarka vārds, kas ir rodams darba M Ielu uzbrukumi” (Teodors Volfs) centrā. Romāna "Rietumu frontē bez pārmaiņām” sensacionālie panākumi pēc diviem gadiem izraisa politisku skandālu saistībā ar tā ekranizāciju.

Karls Lemle, švābu ebrejs, kurš jaunības gados izceļojis uz Ameriku, divdesmito gadu beigās ir pieskaitāms pie Holivudas ievērojamākajiem filmu producentiem. 1929. gada vasarā viņš atkal ir devies ikgadējā Eiropas turnejā un atpūšas Karlsbādē. Ungāru filmu producents Pauls Fejošs viņam šajās nedēļās norāda uz milzīgo grāmatas metienu un debatēm, ko izraisījis šis Remarka romāns. Lemle ātri aptver, ka šeit viņam ir viela daudzsološam filmas projektam. Lemles dēls Juliuss Berlīnē ar lieliem panākumiem apspriežas ar jauno autoru, kurš pārdod autortiesības studijai Universal-Pictures un tajā pašā reizē noslēdz līgumu par sava vēl neuzrakstītā romāna “Mājupceļš” ekranizēšanu. Katrā gadījumā Remarks noraida Lemles piedāvājumu pašam rakstniekam atveidot Paula Beimera lomu un vadīt filmas uzņemšanas darbus Amerikā. No mēģinājumiem piedalīties scenārija tapšanā viņš drīz vien ar lielu vilšanos atsakās. 1929. gada decembri Remarks no Berlīnes Brigitei Neinerei raksta: “Es sēžu un mēģinu kaut ko sadzejot amerikāņu Lemlem. Tas ir pagrūti, ja pazīst šo cilvēku no skata…” Tas neizklausās necik jocīgi, drīzāk atgādina karātavu humoru.

Kad Lemle, atgriezies Amerikā, savu lielo ķērienu triumfējoši un medijiem saistošā formā “pārdod” presei (“Berlīnē pie Remarka ieradāmies tikai piecas minūtes agrāk nekā mūsu konkurenti”), uz žurnālistu jautājumu, kas tad īsti ir šis tik milzīgā ātrumā par slavenību kļuvušais young guy, viņš atbild Holivudas stilā: “Diezgan vienkāršs puisis, par spīti lielajiem panākumiem. Viņš ir ārkārtīgi noslēgts un ļoti nepretenciozs. Un, ja viņa sieva nebūtu slima, boys, es būtu šo puisi jums atvedis uz Ameriku.”

Diskusijas, kuras Vācijā ir izraisījis Remarka romāns, nepaliek nepamanītas arī Amerikā. Lemle uz attiecīgiem žurnālistu jautājumiem atbild, ka ieplānotā filmas uzņemšana noteikti izsauks līdzīgu reakciju: “[..] viena no lielākajām kinoteātru ķēdēm man tikko kā darīja zināmu, ka viņi ar manu projektu nevēloties saistīties gadījumā, ja mūsu filma tikšot izrādīta Vācijā… Nekā tāda nekad neesot bijis; vācu kritiķi raksta visa grāmata esot vieni vienīgi meli. Bet kā tad īsti nebija? Kara?! Mēs taču ari tajā piedalījāmies. Vai tad visu to mēslu nemaz nebija?! Tad jau mums ari vajadzētu… Esmu pilnīgi drošs, ka mums izdosies lieliska filma.”

Tā patiešām ari ir lieliska filma. Trīsdesmit piecus gadus vecā Lūisa Mailstona režijā Lemle par 1,25 miljoniem dolāru uzņem vienu no ievērojamākajiem toreizējās Holivudas produktiem. Paula Beimera loma tiek uzticēta divdesmit divus gadus vecajam, vēl pilnīgi nepazīstamajam Levam Airsam, scenāriju raksta dramaturgs Maksvels Andersons, Džordžs Ebots, un scenārija rakstīšanā piedalās ari režisors. Studijas Universal laukumā skatuves strādnieki uzbūvē vācu kazarmā, pie pilsētas tiek uzņemti kauju skati ar tikai 150 statistu piedalīšanos. To, cik ļoti Remarka filma sadusmo ne tikai vācu militāristus, parāda ari ASV armijas reakcija. Uz jautājumu, vai uzņemšanas darbiem nevarētu izmantot ASV armijas karavīrus, tiek saņemta nepārprotami noraidoša atbilde.

Filmas pamatā ir romāns. Diskusijas rodas tikai par nobeiguma skatu. Remarks liek Paulam Beimeram romāna beigās mirt “bez patosa”. Mailstons pārveido šo ainu, liekot Beimeram pēdējā epizodē ķert tauriņu. ’Lajā brīdī viņu trāpa franču snaipera lode. Roka, kuru rāda kamera, ir režisora roka.

Rakstnieks Iļja Ērenburgs savos memuāros raksta, ka Lemle filmas uzņemšanas laikā esot Mailstonam pieprasījis: “Es gribētu, lai filmai būtu laimīgas beigas.” Un režisora atbilde skanējusi: “Labi, filmai būs laimīgas beigas. Vācija karu uzvarēs.” Tā tas noteikti nebija, taču šī lieliskā anekdote zīmīgi raksturo Holivudas nostāju pret romānu ekranizēšanu. Šajā gadījumā tomēr izdodas ļoti autentiski atveidot Remarka tekstu.

Filma “Rietumu frontē bez pārmaiņām” uz Amerikas kinoteātru ekrāniem parādās 1929. gada aprīlī. Filma tiek demonstrēta mēnešiem ilgi, gūstot milzu panākumus un ļaujot producentam un režisoram iegūt toreiz vēl jauno, bet jau tik ļoti kāroto Oskaru. Tāpat kā grāmata, ari filma gūst pasaules slavu.

Politiķi un militāristi nākamajos gadu desmitos filmu uztvers ar lielu neuzticību. Reālistiskie filmas skati un pacifistiskās tendences, tāpat kā romāns, atmasko propagandas melus par varonību, godu un patriotismu. Taču attēlu suģestējošā vara daudziem valstu vadītājiem un ģenerāļiem šķiet ievērojami bīstamāka par romāna tekstu. Verners Skrentnijs savā rakstā citē kādu atvaļinātu ASV armijas majoru, kurš jau īsi pirms filmas pirmizrādes Losandželosā un Ņujorkā telegrafē Amerikas prezidentam un 48 gubernatoriem: “Filma grauj ticību armijai un tās autoritātei. Graujošāku filmu nespētu uzņemt pat Maskava.” Šis jaukais cilvēks savā protesta vēstulē ir pateicis tikai to, kas vēl šodien ir visu militāristu murgs. Daudzās pasaules valstīs piemēram, Polijā, Ķīnā, Dienvidslāvijā vai Turcijā tābriža valdības aizliegtu demonstrēt šo filmu. Hanss Bellers savā televīzijas dokumentālajā filmā "Nomocītais celuloīds” norāda arī uz to, ka Mailstona filmas jaunajā inscenējumā piecdesmitajos gados beigu skats tiek papildināts ar optimistisku mūziku, kas karu un nāvi it kā atveido mazāk traģisku. Amerikas zaldāti šajā laikā cīnās Korejā.

Filmas “Rietumu frontē bez pārmaiņām” Vācijas pirmizrāde izraisīs tik postošas politiskas sekas, kādas nekad nav spējusi izraisīt neviena cita filma. lā noved pie Veimāras republikas “garīga sabrukuma”. Pēc dienām ilgām demonstrācijām Nollendorfa laukumā un vētrainām debatēm Reihstāgā, kā arī federālo zemju parlamentos Teodors Volfs Berliner Tageblatt raksta: “[..] neviens nenoliegs, ka pastāv atšķirība starp kāda cilvēka traģisko likteni un filmas aizliegumu. Taču gan viens, gan otrs gadījums var kļūt par pārbaudes akmeni kādas valsts morālajam un garīgajam stāvoklim, par tiesību izpratnes spēku vai vājumu, par taisnības uztveri un par valdības raksturu.” Kad vēl joprojām leģitīmā republikas valdība padodas nacistu pūļu organizēto nekārtību radītajam spiedienam kinoteātros un galvaspilsētas ielās un filma tiek aizliegta, daudzi novērotāji nojauš, ka republika ir padevusies. Karls fon Oseckis Weltbtihne liek nodrukāt savu pravietisko teikumu: “Šodien tas (fašisms. V. S.) nogalināja filmu, rit tas būs kaut kas cits.”

Hitlera partijas cīņa pret Remarka romānu ieguva aizvien lielāku skaļumu, taču politiski tā bija nenozīmīga, jo nacionālsociālistiem vēl nepiederēja parlamentārā vara. Reihstāgā šajā laikā sēdēja 12 NSDSP delegāti. Kad 1930. gada 4. decembra vakarā Berlīnē Nollendorfa laukuma Mocarta zālē notiek filmas pirmizrāde izvēlētai publikai, situācija ir radikāli mainījusies. 1930. gada 27. martā Millera kabinets, pēdējā Veimāras republikas demokrātiskā valdība, bija atkāpies. Konservatīvajam un monarhistiski noskaņotajam centra politiķim Heinriham Brīningam kļūstot par kancleru, sākās “prezidenta valdības” periods un līdz ar to Vācijas pirmās demokrātijas beigu faze. Drīz vien Brinings izdeva vairs tikai ārkārtējus rīkojumus, Reihstāgs bija pilnībā “izēsts” no vietas. Vara valstī atradās nelielas republikas ienaidnieku grupiņas rokās, tā grupējās ap Brīningu, Hindenburgu un reihsvēra vadību. Kanclers pats kā jau iepriekš teikts karā bijis virsnieks. Viņš ar lepnumu un nostalģiju atskatījās uz pienākumu un “varonības” laiku. Heinriha Brīninga attiecības ar kādreizējo ķeizara armijas šefu un pašreizējo “priekšnieku”, ar reiha prezidentu Paulu fon Hindenburgu, pilnībā balstījās uz pavēlēm un to izpildīšanu. Nav grūti iedomāties, kā Remarka romāns un tā ekranizācija iedarbojās uz valdību, kuru apgaroja šādas attiecības.

1930.  gada Reihstāga vēlēšanās sīkpilsoniskās partijas piedzīvoja smagu sakāvi, komunisti ievērojami palielināja savu pārstāvniecību, un nacionālsociālisti iekaroja 107 mandātus, līdz ar to kļūstot par spēcīgāko frakciju. Dramatiski pieaugošais bezdarbnieku skaits, demokrātisko partiju bezpalīdzība un aizvien redzamākā atteikšanās no pārstāvniecības parlamentā, politisko diskusiju radikalizācija debašu laikā par Janga plānu nāca par labu gan republikas labējā, gan kreisā spārna pretiniekiem. Hitlers un viņa galvenais propagandists Jozefs Gebelss šajā pārmainītajā politiskajā klimatā saskatīja izdevību gāzt “novembra noziedznieku” nīsto republiku. Filma, kuras pacifistiskās tendences viņi, protams, ienīda, bija īstā izdevība uzsākt mērķtiecīgu propagandas cīņu pret republiku. Veikli un labi sagatavojies, Gebelss Berlīnē izvērsa cīņu pret filmu, lai organizētu ielu nekārtības.

Turklāt viņš savstarpēji saistīja divus centrālos nacisma ideoloģijas punktus: antisemītismu izdevniecība Ullstein piederēja ebreju ģimenei, arī Lemle bija ebrejs un Remarkam pašam ebreju izcelsme tika piedēvēta jau daudzkārt un pilsonisko aprindu plaši pārstāvēto uzskatu, ka pasaules karā vācu zaldāts un impērija bija godam cīnījušies pret svešām varām. NSDAP šefa ieraksti dienasgrāmatā šajās nedēļās liecina par to, ka Gebelsam kampaņā bija daudz tālejošāki plāni nekā tikai filmas aizliegums. Balstoties uz lielajiem panākumiem vēlēšanās, tagad republika bija jāgatavo sagrāvei. Pēteris Derps ar pilnām tiesībām norāda uz to, ka Gebelss cīņu par filmas “Rietumu frontē bez pārmaiņām” demonstrēšanas aizliegumu izmantoja, lai atkal stiprinātu savu šajās dienās apdraudēto situāciju nacistu hierarhijā.

“Dr. Gebelsa lielā cīņa” (Šrāders) sākas 1930. gada 6. decembrī. Dažas minūtes pēc filmas sākuma atskan pirmie skaļie kinozālē iefiltrēto un labi sagatavoto nacistu protesta saucieni, tad atskan sporta tiesnešu svilpes, tiek mestas smirdbumbas un visbeidzot pa skatītāju rindu starpām skrējienu uzsāk visslavenākās baltās pelītes Vācijas vēsturē. Skatuves priekšā sākas kliegšana, drūzmēšanās, kautiņi, vaļa tiek dota gan īstam, gan iestudētam sašutumam. Filmas demonstrēšana tiek pārtraukta, policija padzen skatītājus no zāles, un Angriffi Gebelsa Berlīnes rupors, nākamajā rītā stāsta par notikumiem savā bēdīgi slavenajā manierē: “Vācieši plecu pie pleca stāv Mocarta zālē. Vācieši, kuri, piepeši pamodušies, atzīst sevi par tautu. Viņu vidū pēkšņi aiz kauna nosarkušas sēž zilbalti nopūderētās ebreju sievietes blakus saviem resnajiem pavadoņiem. Daža laba dārga pūderslotiņa izkrīt no kādas trīcošas rokas. Kāds ebrejs vēl mēģina visai bezkaunīgā kārtā gumijas steku aizsegā kaut ko muldēt par kultūru. Daži pat uzdrošinās draudēt, pacēluši ar dimanta gredzeniem izdaiļotu dūri. Taču spēcīgie strādnieku kulaki dod viņiem ātru atbildi. Varbūt lampu gaismā vēl tiek rādīta filma. Taču tad sāk smirdēt pēc mēra. Kliedziens, un pēkšņajā klusumā zālē nodārd skanīga vīrieša balss: “Šeit kāds ebrejs ir pietaisījis bikses!” Atskan skaļi smiekli. Trīcot pie visām miesām, Jūdas bērni ir iegrimuši sarkanajos polsterētajos sēdekļos, taču pēkšņi pielec kājās, jo atskan kāda smalka balstiņa: “Zālē ir peles!” Un tagad kājās pielec parasti tik drosmīgie jūdi, Jērikas Cionas rozes."

Šī pasāža uzrāda nacionālsociālistu mērķi. Tā neesot vācu filma, tas esot ebreju savārstījums, “negods kultūrai” tā filma tiek pasniegta lasītājiem, turklāt šī valoda pilnībā demonstrē laikmeta antisemītisko klišeju vārdu krājumu. Taču Mocarta zālē “plecu pie pleca” nestāv vis vācieši un tur netiek vicinātas “strādnieku dūres” tas ir labi organizēts pūlis, kuru vada gauleiters Jozefs Gebelss, kurš zina, ka tieši šis temats un šī filma vācu konservatīvo raksturu padarīs nedrošāku. Tā 6. decembrī viņš pašpārliecināts ieraksta savā dienasgrāmatā: “Deputātu apspriede (par nacistu izlēcieniem pirmizrādes laikā V. Š.), un vakarā filmas laikā viss notiek. Jau pēc 10 minūtēm kinoteātris līdzinās trakonamam. Policija ir bezspēcīga. Saniknotais pūlis dodas varmācīgā uzbrukumā ebrejiem. Pirmais uzbrukums Rietumeiropā. “Ebrejus ārā!” “Hitlers gaida pie vārtiem!” Policija mums simpatizē. Ebreji ir sīki un pretīgi. Ārpusē uzbrukums kasēm. Logu rūtis plīst. Tūkstošiem cilvēku ar labpatiku noskatās šajā izrādē. Šis seanss ir atcelts. Ari nākamais. Mēs esam uzvarējuši. Kopā ar saviem puišiem vēl sēžu kafejnīcā. Tiek runāts par piedzīvojumiem, tā ir lielīšanās, taču viss ir izdevies.” Uzvaras ziņojums diemžēl ir pārāk īsts.

Kad nākamie seansi piedzīvo to pašu likteni un protesti Berlīnes ielās kļūst vardarbīgi, 12. decembrī Reihstāgā notiek apkaunojošas debates. Gebelss var triumfēt: “Vakar: Reihstāgā liela kņada. Mani ceļ vai debesīs. Mūsu cilvēki ir kļuvuši traki. Pulksten četros filma tiek aizliegta. “Pret vācu cieņas apdraudējumu pasaulē.” Tas ir triumfs. Man pienāk apsveikumi no visām pusēm.”

Prūsijas landtāgā iekšlietu ministrs Severings (SPD) ironiski spriež par pārprastajiem varas apstākļiem republikā: kurš ticot, ka “Hitlers stāv pie Berlīnes vārtiem”, tam viņš ieteiktu “nelikt šim kungam ilgi gaidīt, lai viņam nesāk salt kājas”. Viņa kabineta priekšnieks, ministru prezidents Oto Brauns, situācijai sniedz ievērojami reālistiskāku vērtējumu: “Tauta, kas vairs nespēj paraudzīties acīs patiesībai, nodod pati sevi!”

Filmas aizliegums kļūst par kapitulāciju uzbrūkošo republikas ienaidnieku priekšā. Gebelss savās runās neatstāj vietu ne mazākajām šaubām, par ko šeit ir runa: “Mēs reiz izkvēpināsim Vāciju tāpat kā izkvēpinājām kinoteātri. Telčl mēs pilnīgi legāli ļausim ripot galvām, kas ir atbildīgas par šodienas kaunu.”

Austrijā, kad turienes kinoteātros tiek demonstrēta filma, ir vērojamas līdzīgas ainas kā Vācijā. Finanšu skandāli (kredītu iestādes sabrukums) un valdības krīzes ir ierāvušas valsti vidēji smagā haosā. Austriešu nacionālsociālisti un labēji radikālā zemessardze izmanto situāciju, aicina gāzt buržuāzisko režīmu un pieprasa pievienošanos fašistiskajai Vācijai, lāpāt kā viņu iedvesmotāji reihā, ari austrieši organizē masu protestus, kas ir vērsti pret filmas demonstrēšanu, un beidzot,

1931.     gada 2. janvāri, panāk filmas aizliegumu Vīnē. Musolīni

1931.gada 7. jūnijā filmu “izraida” no Itālijas kinoteātriem.

Šajā nokaitētajā politiskās cīņas atmosfērā, kas faktiski nesakņojās patiesajā dzīvē, neko nelīdzēja tas, ka Lemle Vācijas kinotirgū izlaida cenzētu filmas sinhrono redakciju. Tā bija par 15 minūtēm īsāka. Daži skati dresūras mahinācijas kazarmu pagalmā, zaldāta Paula Beimera atteikšanās atdot godu, daži viņa piedzīvojumi atvaļinājuma laikā mājās tika izņemti. Sinhronizācijas salīdzinājums ar oriģinālu parāda, ka producenti ļoti centās mainīt skatītāju noskaņojumu par labu sev, svītrojot no filmas skatus un dialogus, kas sevišķi varētu aizskart vācu militāristu “goda jūtas”. Un tas tik ļoti saskan ar vācu mentalitātes vēsturi, ka šajā valstī tikai*1984. gadā, ZDF rekonstruējot filmu, to bija iespējams noskatīties pilnībā.

Ņemot vērā filmas aizliegumu, tikai dažiem vāciešiem izdevās veidot savu spriedumu par to. Šis apstāklis bija noteicošais, lai nacistu propaganda gūtu panākumus. Maz līdzēja ari tas, ka Teodors Volfs Berliner Tageblatt godīgi centās veikt izskaidrošanas darbu: “[..] tas, kurš apgalvo, ka tā ir “musināšana”, nekaunīgi melo, un tas, kurš saka, ka filma parādot vācu zaldātus sliktā gaismā, apzināti vai neapzināti runā nepatiesību.” Šīs saprāta balsis radikāļu radītajā histēriskajā atmosfērā nebija sadzirdamas. Demokrātiskās nometnes sakāve nebija noslēpjama arī tad, kad 1931. gada 2. septembri aizliegums tika atcelts. Karla fon Osecka diagnoze bija kļuvusi par rūgtu patiesību: “Tātad šādi veidojās vēl viena īsta republikas drāma: valsts pamet pati sevi, un tiem, kuri grib to aizstāvēt, nolaižas rokas, ieraugot tās nožēlojamās eksistences attēlu. Fašisms pēc 14. septembra ir izcīnījis savu pirmo lielo uzvaru.”

Remarks filmu bija noskatījies jau īpašā seansā Osnabrikā, kur decembra sākumā bija atgriezies, lai ar mokām turpinātu darbu pie “Mājupceļa”. Starp abiem romāniem 1929. gada beigās un 1930. gada sākumā viņš sarakstīja dažus īsos stāstus, kurus līdz pat deviņdesmito gadu beigām neviens nebija pat pamanījis. 1930. gada marta beigās daudzu lasītajā amerikāņu Collier’s Magazine parādījās stāsts “Ienaidnieks” (The Enemy). Augustā un septembri žurnālā tika iespiesti vēl divi citi stāsti (“Klusums” (Silence) un “Kur Karls cīnījās” (Where Carl Had Fought)). Žurnāla 1931. gada izdevumos laikā no 21. novembra līdz 5. decembrim tika nodrukāti vēl trīs Remarka īsie stāsti (“Jozefa sieva” (Josef’s Wife), “Anetes mīlas stāsts” (Annette’s Love Story) un “Johana Bartoka dīvainais liktenis” [The Strange Fate of Johann Bartok)). Visu šo sešu stāstu tematika sasaucas ar abu romānu tematiku. Tie ir stāsti par karu un tā sekām, lieliski uzrakstīti, kodolīgi stāsti, kas no jauna uzsver autora antimilitāro nostāju. Mākslinieciskā ziņā daži no tiem ir ierindojami Remarka tik augsti vērtēto amerikāņu kolēģu Hemingveja un Ficdžeralda short stories kategorijā.

Vēl jo pārsteidzošāk ir tas, ka Remarka dzīves laikā šie stāsti nekad nav parādījušies oriģinālvalodā un tikai 1993. gadā tika no jauna atklāti un iespiesti. Amerikāņu redakcija bija jāpārtulko atpakaļ vācu valodā, jo manuskripti nebija atrodami. To izdošana tika uztverta kā neliela literāra sensācija, un stāsti vairāk nekā divdesmit gadus pēc to autora nāves izraisīja lielu lasītāju interesi ne tikai Vācijā. Plānā grāmatiņa īsā laikā tika pārtulkota vairākās valodās.

Tie bija pasūtījuma darbi. Remarks 1929. gada septembrī noslēdza līgumu ar United Press of America par romāna “Mājupceļš” iespiešanas licenci Amerikā un apņēmās šīs vienošanās ietvaros “uzrakstīt trīs rakstus, kuru apjoms vidēji būtu ap 1500-2000 vārdu un kuru temats būtu Francijas kaujas lauki”. Par katru no šiem rakstiem tika garantēts 1000 dolāru liels honorārs. Nākamajā līgumā šie noteikumi palika spēkā un iesniedzamo stāstu skaits tika palielināts līdz sešiem. Žurnālā Collier’s turpinājumos iznāca arī romāns “Mājupceļš”. Pirms un pēc tā iznākšanas ikreiz tika nodrukāti trīs stāsti. Amerikāņi ar šādu rīcību acīmredzot lika lielas cerības uz Remarka bumu, kas jau sen bija sasniedzis arī Amerikas Savienoto Valstu lasītājus.

Pārsteidzoši ir tas, ka Ulšteins šos īsos stāstus nav publicējis. Dokumenti nedod nekādu skaidrību. Varbūt Remarks kautrējās tik īsā laikā piedāvāt Vācijas tirgum jaunus tekstus? Varbūt tas bija autortiesību jautājums, kas neļāva stāstus iespiest Vācijā? Vai varbūt Ulšteins, ņemot vērā saasināto politisko situāciju, pirms jaunā romāna iznākšanas baidījās eksponēties ar vēl citiem Remarka darbiem?

Stāstu motīvs atkal ir nepārprotams: visu sešu stāstu varoņi ir kara upuri. Karš ielaužas viņu dzīvē, likteņi un notikumi, kurus Remarks attēlo ļoti saasināti, parāda to neprātu un morālās pārmaiņas, kurām karā ir pakļauti šie cilvēki. “Šeit es pirmoreiz ieraudzīju gūstekņus, turklāt viņu bija daudz,” ir teikts stāstā “Ienaidnieks”. “Mani pēkšņi pārņēma šoks; taču tūlīt pēc tam sanāca smiekli pašam par sevi. Mani šokēja tas, ka šie cilvēki bija tādi paši kā mēs. Taču galvenais bija tas [..] ka es gluži vienkārši par to nekad nebiju domājis.” Kādā citā stāstā skārdnieks un instalētājs Johans Bartoks pārdzīvo karu, taču frontē un ilgajā gūstā pavadītais laiks ir iznīcinājis visu viņa privāto dzīvi. Piektajā stāstā Anete noskatās, kā viņas vīrs uzreiz pēc salaulāšanās varonīgi dodas karā un “drosmīgās cīņās” aizstāv tēvzemi, un tikai pēc viņa nāves saprot, “kas patiesībā bija karš”. Kāds cits stāsta varonis, Karls Brēgers, pēc kara apmeklē vietu, kur notika cīņas ierakumos un kur tagad ir uzcelts piemineklis kritušajiem: “Tikai vienu viņi bija izlaiduši: nekad vairs. Tā tur nebija.” Visbeidzot zemnieks Jozefs Tīdemans (“Jozefa sieva”) ierakumos tiek apbērts ar zemi un zaudē atmiņu. Tikai tad, kad sieva viņu pēc daudziem gadiem aizved uz vietu, kur aizsākās nelaime, viņš atmiņu atgūst. Atcerēties sevi, izbeigt izstumšanu tā ir ziņa, ko Remarks grib nodot citiem.

1931. gada sākums ir pieminams īpaši. Debates par aizliegto un tad atkal atļauto filmu “Rietumu frontē bez pārmaiņām” paliek dienas kārtībā. 26. janvārī Berlīnē Baha zālē notiek organizācijas “Vācu līga par cilvēktiesībām” protesta pasākums. Ir ieradušās prominences. Runas saka Heinrihs Manns, Kēte Kolvica, Karls Cukmaiers un citi. Galvenā doma

ir nepārprotama: filma, pēc diskusijas dalībnieku domām, tikai daļēji atspoguļojot patiesos notikumus frontē. Taču īpašs notikums ir Remarka daiļrades pētnieks Tomass Šneiders nmā par “vakara sensāciju” Remarka rakstisks skaidrojums. Pēc mēnešiem ilgas klusēšanas autors pirmoreiz piedalās diskusijā publiskā manifestācijā: “Es ilgi meklēju izskaidrojumu tam kā tas ir iespējams, ka cilvēki, kuri ir piedalījušies karā, jau tagad, pēc divpadsmit gadiem, spēj tik atšķirīgi domāt par kara patieso būtību. Protams, pat visbriesmīgākajiem pārdzīvojumiem un faktam, ka tie ir pārvarēti, vēl aizvien piemīt kaut kas no heroiska piedzīvojuma mirdzuma. Neviens nevarēs un negribēs noniecināt vācu zaldātu milzīgos panākumus. Taču ar visu atbildību ir jācīnās pret to, lai šie panākumi netiktu izmantoti vienpusīgi, slavinot karu, vienlaikus padarot nebūtisku to neizmērojamo postu, ko šis karš ir radījis.” Tie jau vairs nav nekādi taktiski formulējumi, tie ir teikumi, kas precīzāk par visām intervijām norāda uz romāna “tendenci”. Tā nav to cilvēku nomelnošana, kas cīnījās un gāja bojā frontē, bet uzsaukums pret ikvienu “slavināšanu” tam, kas notika laikā no 1914. līdz 1918. gadam.

Neskatoties uz šiem pārsteidzošajiem iebildumiem, Remarks cenšas ari turpmāk nepiedalīties diskusijās par savu personu. Šajā gadā viņš daudz ceļo, saraksta dažus no jau pieminētajiem īsajiem stāstiem amerikāņu žurnālam, bet 30. aprīlī iznāk viņa grāmata “Mājupceļš”. Autors atrodas Dienvidfrancijā reizēm kopā ar Jutu, reizēm ar Rutu Albu. Viņš ir Nordvjikā ar Brigiti Neineri. Viņš ir Heidelbergā ar Rutu Albu. Viņš ir Rotenburgā pie Tauberas kopā ar ko, nav zināms. Monte Karlo viņš noskatās Grand Prix Automobile de Monaco un apmeklē spēļu kazino. Kannās un Antibās viņš bauda peldsezonu smalkā sabiedrībā. Leidenē piedzīvo autokatastrofu bez īpašām sekām.

Taču viss notiek kā parasti: nemierīgā ceļojumu un mīlas dzīve Remarku neapmierina, tikai izraisa garīgu krīzi.

Rakstnieks Emīls Ludvigs 1931. gada jūnijā no Nīderlandes Ziemeļjūras piekrastes saņem melanholiskas un pašapsūdzošas rindas: M Mani jau divus gadus piemeklē smagas depresijas un izmisuma lēkmes, es bēgu no cilvēkiem, pats no sevis un no dzīves es gribētu kļūt par kaut ko noslēgtu, tīru, pozitīvu, taču tas ir grūti, un reizēm man pat šķiet, ka tam jau ir par vēlu…"Aiz šiem teikumiem slēpjas viņa nepārtraukti urdošie pašpārmetumi par nepietiekamu darba disciplīnu. Pavasarī Remarks sāk rakstīt jaunu romānu. Viņš ir neapmierināts ar savu darbu, jo ļoti labi zina, ka daudzie ceļojumi un nakts uzdzīve rada pārāk lielus darba pārtraukumus un neļauj koncentrēties strādāšanai pie rakstāmgalda. Vainas apziņa un šaubas par savām mākslinieka spējām ir tas, kas viņam izraisa depresijas. Manuskripta nosaukums ir M PataM . Drīz vien Remarks to pilnībā pārrakstīs, un galīgais romāna variants iznāks pēc sešiem gadiem ar nosaukumu “Trīs draugi”.

Politiskā situācija Vācijā visādā ziņā neveicina Remarka psiholoģiskā stāvokļa uzlabošanos. 1931. gada otrajā pusē Brīninga režīma krišana iezīmējas arvien skaidrāk. Jūlijā bankas piemeklē krahs, gada beigās ir 5,6 miljoni bezdarbnieku, kabinets spēj noturēties, tikai izdodot ārkārtējus rīkojumus, komunisti un nacionālsociālisti rīko sīvas ielu cīņas. Arī buržuāziskās partijas aizvien uzstājīgāk pieprasa autoritāru valdību.

No tā, kas gaidāms turpmāk, Remarku pirmām kārtām brīdina Ruta Albu un steidzina pamest valsti. Viņi kopā aizceļo uz Tesīnu un cenšas sameklēt rakstniekam jaunu apmešanās vietu. Viņi to atrod dažu kilometru attālumā no Askonas. Māja piekļaujas kalnam, no lielās terases paveras skats uz Lagomadžori un divām mazām saliņām, Isole di Brissago, kur savu nelielo pili ir uzbūvējis kādreizējais universālveikala īpašnieks Makss Emdens, kas tagad no uzņēmuma valdes bija izstājies.

Pa kreisi kalnu un ezera dūmakā atrodas idilliskā Askona, pa labi virs Portoronko ciema paceļas “itāliešu” baznīcas tornis. Dienvidu saule, tālumā vizuļojošās Vidusjūras zilais ūdens iekļaujas šajā burvīgajā ainavā. Remarks nopērk savrupmāju par 80 000 frankiem. Casa Montē Tabor ir viņa adrese, un šeit rakstnieks nodzīvo gandrīz četrdesmit gadus ar daudziem, arī ļoti ilgiem pārtraukumiem. Savrupnamu Remarks uz visiem laikiem pametīs tikai tad, kad ātrā palīdzība viņu aizvedīs uz Lokāmo.

Kamēr Remarks uzturas Berlīnē, dāmām jāiekārto māja. Ruta Albu un Juta Cambona iepērkas ar vērienu mēbeles, veļa un mājsaimniecības piederumi. Nedaudz nepatīkami ir tas, ka Remarks abām sievietēm šo uzdevumu ir licis izpildīt katrai atsevišķi un dāmas par šo darba dalījumu neko pat nenojauš. Remarku tas uzjautrina, bet Juta Cambona, visu sapratusi, gan tā nedomā. Remarks ir un paliek spēlmanis, smejas pats par saviem jokiem, dažādām personām un aprindām, kam viņa dzīvē ir kāda loma, nelabprāt ļauj tām saskarties, un tas viņu arī padara nedaudz noslēpumainu.

1932. gadā deviņus mēnešus pirms tam, kad Hitlers ir sagrābis varu, Remarks ir pārcēlies uz Portoronko, un tagad tā ir viņa pastāvīgā dzīvesvieta. Rakstnieks nav emigrants šī vārda klasiskā izpratnē. Viņam nav slepeni jābēg pāri robežai, kā to drīz vien darīs simti tūkstoši viņa tautiešu, tostarp gandrīz vai visa Veimāras republikas kultūras elite. Viņš ari nezaudē savu naudu to laikus pārved uz Šveici. Taču drīz vien Vācija ari Remarkam ir slēgta. Pēc 1933. gada 30. janvāra viņa dzīvībai nedraud mazāk briesmu kā viņa ebreju un kreisi orientētajiem kolēģiem. Nacisti nav aizmirsuši divdesmito gadu slavenākās antimilitāristiskās grāmatas autoru. 1933. gada 29. janvārī, 24 stundas pirms tam, kad brūnās demonstrācijas svin sava “fīrera” triumfu, Remarks iekāpj Lancia viņš atkal dažas nedēļas bija pavadījis Berlīnē un neapstājoties brauc cauri visai Vācijai, līdz ir šķērsojis Šveices robežu. Paiet gandrīz divdesmit gadu, līdz rakstnieks atkal ierauga Vāciju, taču tur viņš nekad vairs nedzīvos. Remarks kļūs par pasaules pilsoni.

6. NODAĻA “Kad Eiropa ies bojāt” (1932-1939)

Saules pielietajā Madžas upes deltā atrodas Askonas līcis. To ieskauj stāvi, bieži vien sniega klāti kalni, veidojot it kā ietvaru plašajam ezeram ar zaļgano ūdeni. Mākoņu atspulgi slīd pār ūdens virsmu, debesis un viļņi veido graciozu rotaļu. Askona trīsdesmito gadu sākumā vēl ir tas pats mazais zvejnieku ciematiņš, kāds tas bijis vienmēr. Gar krastmalu liegi, gluži kā samiegojies, ir izlocījies pilsētas laukums, kas izskatās kā piespiedies ciemata pakājei. Pa šaurajām ieliņām patīkamajā ēnas pusē gar okera krāsas māju sienām mierīgi pastaigājas vietējie iedzīvotāji un viesi. Kāpnes norāda ceļu uz kalnu sienās iebūvētajām mājām. Aiz mūriem un vārtu velvēm atrodas jaukas dārzu oāzes, akas ar vēsu ūdeni, un dažbrīd uzvēdī dienvidu vīna smarža. Dažas viesnīcas un kafejnīcas un vairāk nekā. Šeit cilvēki dzīvo nesteidzoties. Stundas brauciena attālumā ar mašīnu ir Milāna. Askona atrodas Šveicē, savukārt tās iedzīvotāju dzīves ritmu nosaka Itālija. Klimats ir bez krasām vasaras un ziemas atšķirībām, pavasarī daba izvērš paradīzei līdzīgu krāsu skurbumu. Balti un violeti rododendri, dzeltenas irbulenes, smaržīga un daudzkrāsaina ziedu jūra visu apkārtni pārvērš impresionistiskā gleznā. Vēlu rudenī sākas lietavas, reizēm nedēļām ilgas. Ezeru sašūpo viļņu šaltis, kalni ir tik tikko saskatāmi, prātā nāk melanholiskas atmiņas par jaunību, sauli un reibinošu laimi.

Dažiem Askonā patika. Ap gadsimtu miju šeit ieradās pirmie civilizācijas nogurdinātie “atkritēji”. Tie bija garmataini jaunekļi un veselīga dzīvesveida apustuļi, dabas apoloģēti, veģetārieši un nedaudz dīvaini jaunas pareizrakstības reformas piekritēji. Antverpenes fabrikanta dēls Henrijs Ēdenkovens

Montē Venta nodibināja apmetni. Tur viņa piekritēji dzīvoja koka mājās un propagandēja auksta ūdens procedūras un nakts kultūru. Ciemata iedzīvotāji kalna pakājē smaidīja par to, kas notika virs viņu kopienas. Viņi to visu pieņēma, jo dzīvē mēdz gadīties arī visai dīvaini pārspīlējumi.

1904. gadā tur ieradās kāds pilnīgi nepazīstams cilvēks no Minhenes. Savā vairākus gadus ilgušajā ceļojumā pa Eiropu viņš uz kādu laiku apmetās Askonā. Vēlāk viņš pārtapa maigā un ideālistiskā anarhistā, dzejniekā un ielas dziedonī, kurš vērsās pret vardarbību, netaisnību un nebrīvi. Šis cilvēks, Ērihs MIzāms, uzrakstīja nelielu grāmatiņu par Askonu, kurā izsmēja Montē Verita ļaudis, kas pārtika no augu valsts produktiem. Faktiski viņš tur gribēja apmesties uz dzīvi, taču “[..] ne jau tāpēc, ka es veģetārajā dzīvesveidā, kad tas pārņems masas, spētu saskatītu kaut ko tādu, kas veicinātu kultūras attīstību; ari tāpēc ne, ka uzskatītu visai iepriecinošo parādību būt laulībā bez valsts vai mācītāja palīdzības par neapgāžamu pierādījumu pasaules attīstībai”. Ērihs Mīzāms atkal aizbrauca. Par laimi Askonai, jo viņš vēl aizvien uzskatīja šo vietu par ļoti piemērotu, kur “pulcēties tādiem cilvēkiem, kuri savu individuālo īpašību dēļ nav spējīgi kļūt par kapitālistiskai sabiedrībai noderīgiem locekļiem”. Vēlāk Vācijā Vilhelma un republikas autoritātes Mīzāmu vairākkārt iemeta cietumā, jo viņš sludināja revolūciju un, Bavārijā cenšoties izveidot padomju valdību, nonāca zaudētāju pusē. Vācu liktenis: nacisti viņu kādā koncentrācijas nometnē nosita, jo šis augumā tik mazais, bet morāli ļoti spēcīgais cilvēks negribēja viņiem pakļauties.

Askonā reizēm uzradās ari grāfiene Franciska Reventlova. Viņa bija dzīvojusi Švābingā, lielo un mazo talantu bohēmas aprindās. Fiktīvās laulības ar kādu pagrimušu, bet bagātu Austrumu aristokrāta mantinieku, kuras tika noslēgtas Lagomadžorē un kurām vajadzēja nodrošināt viņas mīļotā un bez tēva augošā dēla nākotni, neatnesa ne naudu, ne laimi. Grāfiene dzīvoja nabadzībā pie skaistā ezera, līdz, sasniegusi tikai 47 gadu vecumu, Muralto nomira.

Arī Emīls Ludvigs pirms Pirmā pasaules kara šad tad devās uz Šveici. Viņš vēlējās kļūt par dramaturgu un savās mājās netālu no Askonas sarakstīja lielu daudzumu antīkā stila lugu. Tajās bija tādi paši notikumi kā Hugo fon Hofmanstāla lugās, tikai ar to atšķirību, ka fon Hofmanstālam bija panākumi. Ludviga lugas neviens negribēja ne lasīt, ne uzmest. Tikai ar Gētes, Napoleona vai Vilhelma II biogrāfijām viņš kļuva par bestselleru autoru un tika pie bagātības. Izbaudīdams savu panākumu svētlaimi, viņš satika Ērihu Mariju Remarku, kas tagad dzīvoja viņam kaimiņos.

Daudz dīvainu un slavenu personu mēnešiem, gadiem ilgi vai pat līdz savai nāvei dzīvoja Askonā; tur bija gan bagātnieki, gan neveiksminieki. Dejotājas Aisedora Dunkane un Mērija Vigmane, krievu gleznotāja Marianne fon Verevkina un viņas laulātais draugs Aleksejs fon Javļenskis, “Tēbu princis”, dzejniece Elze Laskere-Šīlere, kura tur centās izārstēt no plaušu slimības savu dēlu, pasakaini bagātais barons Eduards fon der Heids un Makss fon Emdens. Viņus sajūsmināja šīs vietas burvība un Ifesīnas ainava, harmoniskais klimats, Itālijas tuvums tas bija senais vāciešu sapnis, kopš šeit bija uzturējies Gēte. Un toreiz ari dzīve Šveicē vēl bija lēta. Ilggadējie iedzīvotāji bija toleranti, jo uzskatīja, ka šī augstākās sabiedrības pasaule viņu pilsētiņai diezgan labi piestāv līdz brīdim, kad trīsdesmitajos gados tur ieradās jauni svešinieki un palika uz ilgu laiku. Un ari vēl daudz vēlāk, kad Hitlers beidzot bija uzvarēts, savas mājas tur vai nu nopirka, vai uzcēla rakstnieks un žurnālists Hanss Hābe un Heincs Līpmanis, Valters Feilhenfelts Askonā paturēja savu divistabu dzīvokli, Valters Mērings visbeidzot pārcēlās uz kādu netālu veco ļaužu mītni, un Askonā bieži vien ieradās Makss Frišs.

Remarkam Askona kļuva par tādu kā dzimteni. Viņš, protams, ienīda vientulību, kad, rakstot jaunu romānu, ilgstoši bija jāsēž pie rakstāmgalda, taču Remarkam ļoti patika skats uz ezeru un kalniem. Drīz vien viņam bija sava ierastā vieta kafejnīcā Verbano vai viesnīcā “Kuģis”, kur viņš līdz pat rīta gaismai pļāpāja ar saimnieku un viesiem. Uz Montē Verita viņš kāpa kalnā tagad tur bija viesnīca Semiramida lai paēstu, līksmotu svētkos, dzertu. Tie, kas agri cēlās, reizēm redzēja Remarku laukumā, kur viņš bārddzinim netraucēti ļāva ševi noskūt. Reizēm naktis beidzās kabarē, kur dāmas dziedāja, spēlēja un ne tikai. Remarks sadraudzējās ar vietējiem galeriju īpašniekiem un grāmattirgotājiem. Viņš apmeklēja šo cilvēku galerijas un veikalus, runāja par mākslu vai kādas vērtīgas skulptūras skaistumu. Mākslas priekšmetu un grāmatu tirgotāji apciemoja Remarku arī mājās un sēdēja kopā ar rakstnieku terasē pie lielā akmens galda. Mājastēvs atnesa kādu pudeli no sava izsmalcinātā un daudzveidīgā vīna pagraba, un jautrais pulciņš varēja sākt risināt pasaules problēmas. Reizēm viņu priekšā uz galda bija kāda Vidusjūras saules apspīdēta romiešu terakotas figūra. Viņš par pirkumu izšķīrās tikai tad, kad bija ieraudzījis, kā trūcīgi ģērbtās vai kailās akmens romietes formas izskatās dienasgaismā.

Remarkam nebija luksusa savrupmājas, kā dažviet var lasīt. Māja atradās lieliskā vietā, taču bija diezgan maza un, kas attiecas uz telpu un vannasistabas izkārtojumu, nepraktiski un nepareizi būvēta. Toties kamīnistaba bija lieliska ar grāmatplauktiem, vērienīgo iekārtu un milzīgo rakstāmgaldu, pie kura Remarks strādāja. Pie sienām karājās van Goga, Sezana, Degā un Renuāra gleznas, parketa grīdas klāja dārgi, seni paklāji, pa lielākai daļai divās kārtās, jo citādi tos nebija, kur likt. Uz rakstāmgalda, plauktos, uz kumodes bija daudz antīku figūriņu, skulptūru un vāžu. Lai arī kura sieviete pie Remarka dzīvoja, viņai aizvien bija pašai sava guļamistaba. Tā bija arī tad, kad Remarka pēdējos dzīves gados mājās ievācās Polete Godāra Casa Montē Tabor saimniece. Lancia atradās lejā, klintī izcirstā garāžā pie paša ezera. Kaķi un suņi piederēja pie mājas inventāra. Dārzs zaļa pasaku pasaule bija neliels un veda lejup pa stāvu celiņu uz ezeru, kur neliela laipa vilināja sauļoties un peldēties un kur bija arī laiva, ar ko Remarks reizēm aizvizinājās pie Maksa Emdena uz Isola de Brissago. Tur viņi dzēra līdz rīta gaismai un strīdējās, kuram no abiem īsti pieder skaistākā van Goga glezna.

Remarks nodzīvo Portoronko, desmit minūšu brauciena attālumā no Askonas, līdz 1939. gada septembrim. Tad dodas uz Amerikas Savienotajām Valstīm un Portoronko atgriežas tikai pēc deviņiem gadiem, 1948. gada 1. jūnijā. Ja neskaita dažus garākus ceļojumus, šeit viņš paliek līdz savai nāvei. Te, cik nu tas vispār bija iespējams, rakstnieks jutās laimīgs. Emīls Ludvigs reiz rakstīja: “Cilvēki, kas Remarku vai nu apskauž, vai nozākā, patiesībā nezina, kāds viņš ir laukos, un tieši šeit, sev kaimiņos pie Lagomadžores, es viņu redzēju pievilcīgu un laimīgu… Turpretim Holivudā es viņu redzēju tikpat izklaidīgu kā pārējos, un ar gadiem viņš aizvien vairāk iegrima savā vientulībā, kaut gan viņu nepārtraukti uzmundrināja sievietes un kokteiļi.”

Kamēr vēl slimība un vecums nepiespiež Remarku mainīt dzīvesveidu, viņš pēc dažiem mēnešiem savā mājā un mazajā ciematiņā sāk justies kā sprostā, viņš vēlas doties uz Parīzi, uz Ameriku vai Venēciju, uz smalkiem kūrortiem vai peldvietām, tādām kā Santamorica un Antibas; piecdesmitajos un sešdesmitajos gados Remarks bieži brauc uz Romu. Casa Montē Tabor gandrīz četrdesmit gadus bija glābiņš, par kuru rakstnieks domāja ar ilgošanos, kad bija tālu viesnīcu istabās, naktsbāros vai restorānos. Līdzko Remarku sāk apņemt Lagomadžores darba vientulība, viņš sāk sapņot par dzīvi tur ārā, lielajā pasaulē. Rakstnieka garastāvoklis mainās, lai kur arī viņš būtu.

Pēc pastaigas pa dārzu, kur Remarku valdzina ziedu krāšņums un viņš mīļi rotaļājas ar suņiem, viņš dienasgrāmatā ieraksta: patiess prieks [..] bet vai ar to pietiek? Vai mērķi nebūtu labāki? Ari bez prieka?” Kādu dtu reizi: “Laiks ir skaists. Visu dienu esmu strādājis. Cilvēks kļūst labāks, kad strādā.”

Vieni no pirmajiem cilvēkiem, ar kuriem Remarks šeit iepazīstas tuvāk, ir laulātais pāris Elga un Emīls Ludvigi. Viņu dēls Gordons vēlāk rakstīs: “Drīz vien starp viņiem radās abpusēja koleģialitāte un cieņa. Desmitiem reižu rakstnieki apmeklēja viens otru ar sievām un bez tām, un bieži vien šie apmeklējumi ieilga līdz vēlai naktij.” Ludvigs ir rosīgs un interesējas par politiku. Viņš dievina Musolīni, kas viņu ir uzaicinājis uz lielu interviju, un par šo tematu Ludvigam ar kaimiņu izvēršas dzīvas debates. “Pie jums bija brīnišķīgi,” Remarks pēc šādas dzērieniem un sarunām piepildītas nakts pieklājīgi pateicās Ludviga sievai. “Mani tikai uztrauc tas, ka esmu ciemojies pārāk ilgi un bijis pārāk skaļš.” Dienasgrāmatā tik jauku vārdu nav. Remarks, kā tas itin bieži gadās, atspoguļojot šīs tikšanās, reaģē netaisnīgi un nervozi. “Vakar vakarā Ludvigs un sieva,” ieraksts veikts 1937. gada 20. martā. “Man ir vajadzīga vesela diena, lai attaptos. No Ludviga un viņa sievas. Ja cilvēka dzīvē galvenais dzinulis ir godkāre un ārišķība, tad viņš ar visām savām dotībām un čaklumu labākajā gadījumā var kļūt par labu rakstnieku, taču nekad ne par ciešamu cilvēku.”

Askonā dzīvodams, Remarks iepazīstas ar netālu no Vīnes mītošo rakstnieku Jākobu Vasermani, kura Veimāras republikas gados sarakstītos romānus viņš vērtē ļoti augstu, Tā ir draudzība, kuru visai drīz pārtrauc nāve Vasermanis 1934. gada sākumā mirst.

No Vācijas ne tikai pienāk sliktas politiskās ziņas, bet arī iestādes neliek Remarku mierā. Pret viņu tiek ierosināta lieta par mahinācijām ar valūtu. Rakstnieks it kā esot pretlikumīgi nogādājis naudu Šveicē. Turklāt viņam esot nelikumīga otrā mājvieta Nīderlandē šis fakts ir pilnībā izdomāts. Patiesais iemesls ir drastiskā, uz valūtu bāzētā plānveida saimniecība, kas ekonomiskās krīzes apstākļos ir ieviesta jau pirms vairākiem gadiem. Vāciešiem ir atļauts izmainīt vai izvest no valsts tikai ierobežotu naudas summu valūtā. Ņemot vērā honorārus, kādus Remarks saņem, pārskaitījumu summas uz Šveices kontiem viņš noteikti ir pārsniedzis. Berlīnes*apgabaltiesa

1932. gada augustā pieņem spriedumu: vai nu 30 000 reihsmarku liela soda nauda, vai 60 dienas cietumā. Remarka konti Berlīnes un Darmštates nacionālajās bankās tiek apķīlāti. Viņa advokāts Makss Lions risina sarunas, un noskaidrojas, ka Remarks neesot nomaksājis likumdevēja paaugstināto krīzes nodokli par 1931. gadu. Remarks augustā beidzot pārskaita 33 000 reihsmarku Vācijas finanšu iestādēm. Atvadas no Vācijas viņam tiek atvieglotas. Remarks diezgan bieži zaudē apjēgu par savām finansēm. “Pirms neilga laika izveidoju savu pagājušā gada izdevumu sarakstu,” viņš 1932. gadā raksta Rutai Albu, “tas no manis tika pieprasīts. Es to, protams, izveidoju neprecīzi, jo kad gan es esmu kaut ko zinājis par savu naudu…”

Oktobri viņš ir Romā, pēc tam atkal Berlīnē. Par Brigiti Neineri vairs nav dzirdams nekas, Rutu Albu vēl sasniedz mīļas vēstules, taču ari šīs attiecības sāk pajukt. “Ir grūti Tfev atbildēt. Un ko gan lai es saku? Vārdi aizvien visu tikai sabojā. Es varu pateikt: es to nezinu; es varu pateikt: man ir tāda sajūta kā uz peldoša ledusgabala, kas pamazām kūst; es varu pateikt: varbūt es esmu nelaimīgs, bet es to pat negribu zināt; es varu pateikt: jā, es esmu neapturams un noguris, un neko pat neesmu iesācis; es varu pateikt: varbūt es nespēju mīlēt, bet kurš gan vairāk par mani vēlas to spēt; es varu pateikt: jā, ej prom no manis, atbrīvojies, es nederu cilvēkam, kas vētraini un bez apdoma visu atdod un metas mīlestībā, es esmu tur pa pusei, es nekad neesmu viss, manis ir par maz, es tikai ņemu, neko nedodot pretī… Jā, es nespēju mīlēt tā, kā Tu gribi un kā Tev vajag…” Tas nevar beigties labi un ari nebeidzas. Remarks reti kad attiecībās spēj izšķirties viņam patīk nedroši stāvokļi, viņš nododas pašpārmetumiem, kuriem jāapslēpj vienīgi tas, ka viņš nevēlas nekādas saistības, kas varētu savalgot, prasīt atbildību, piespiest mainīt dzīvesveidu. Šādas vēstules saņem ne tikai Ruta Albu. “Es esmu izvairījies, kad vien tas bija iespējams; ak, es negribēju uzņemties šo dīvaino atteikšanos, es negribēju šo krēslu, es gribēju skaidrību un laimi, es gribēju dzīvot. Taču tagad man reizēm šķiet, ka šī nepielūdzamā novirzīšanās, iespējams, ir tikai sagatavošanās, lai sasniegtu sava darba kailo, bezcerīgo virsotni. Šo darbu es ienīstu: tas man ir sagrāvis visu, tas man ir atņēmis siltumu, tas man atņem tos nedaudzos, kuri mani mīl, tas iespiežas manā eksistencē, neļaujot man ticēt ne darbam, ne sev…”

Attiecības ar Rutu Albu vēl kādu laiku ir intīmas, taču

1932. gada vasaras nogalē tās ir beigušās. Juta Cambona ir greizsirdīga, savukārt Ruta Albu nesaprot, kāpēc viņš nespēj atraisīties no savas bijušās sievas. Remarks grib palikt kavalieris, nespēdams nevienu patiešām sāpināt, meklē vainu sevī un ļoti daudz dzer. Remarkam raksturīga dzīves situācija.

1933.     gadā Rutai Albu ir jāpamet Vācija, viņa dodas uz Angliju, tad uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Viņi vēlreiz satiekas

1936.gada maijā Vīnē, kad viņa atkal ir precējusies un rakstnieks ir ar jaunu mīļāko pie sāniem, kura dienasgrāmatā ir apzīmēta ar iniciāli E. (tā ir Margo fon Opele, kuru viņš pēc laika satiek Ņujorkā). Taču kontakti saglabājas, Remarks un gudrā Ruta daudzkārt tiekas viņa uzturēšanās laikā Amerikā; pēdējā Remarka vēstule Rutu sasniedz 1967. gadā.

Galvenais Remarka literārais darbs 1932. gadā ir romāns “Pata”. Dienā, kad Hitlers ierodas pie Hindenburga un pēdējais viņam uztic godu kļūt par kancleru, romāna pirmā redakcija ir pabeigta. Remarks ir neapmierināts, viņu nomoka parastās šaubas, un viņš ieliek manuskriptu atvilktnē. Nākamajos mēnešos priekšplānā izvirzās kas cits.

1933. gada janvārī, kad Remarks, izbraucis no Berlīnes mēs šo gadījumu jau pieminējām šķērso Šveices robežu, Vācijā iestājas nakts. Cauri Brandenburgas vārtiem drūmā lāpu gaismā, bungām rībot, garām savam fīreram, kas uz reiha kancelejas balkona sveic savus piekritējus, soļo aurojošas un dziedošas ļaužu masas. Gebelss 30. janvāra vakarā ieraksta savā dienasgrāmatā: “Tas bija gandrīz kā sapnis. Vilhelma iela pieder mums.”

Jaunie valdītāji tur savu solījumu un ļauj “galvām ripot”. Dažas stundas pēc varas pārņemšanas SA ordas dodas triecienā partiju birojiem un dzīvokļiem. Tūkstošiem cilvēku bez jebkāda tiesiska pamata tiek apcietināti, iemesti cietumos, spīdzināti vai nogalināti. Daudzi vēl aizvien nespēj noticēt tam, ka Hitlers patiešām dara to, ko bija solījis. Daži, tādi kā Tomass Manns, Emsts Tollers vai Oskars Marija Grāfs pirmajās divās februāra nedēļās dodas lasīt lekcijas uz ārzemēm, Lions Feihtvangers jau kopš novembra ar lasījumiem ceļo pa Ameriku, Arnolds Cveigs un Leonhards Franks vilcinās, viņi vēl negrib ticēt, ka kultūmācija ir kļuvusi par teroristu valsti. Heinrihs Manns 21. februāri Berlīnē nopērk biļeti līdz Frankfurtei pie Maiņas un nākamajā dienā no turienes aizceļo uz Strasbūru.

27. februāra naktī deg Reihstāgs. Nacionālsociālisti izmanto šo izdevību. Nākamajā dienā viņi, ugunsgrēkā vainojot komunistus, Reihstāgā izdod ārkārtēju rīkojumu “Tautas un valsts aizsardzībai”, kas ir vērsts pret “vācu tautas nodevējiem un valsts nodevēju graujošo darbību”. Cilvēku medības var sākties. Pie pirmajiem apcietinātajiem pieder žurnāla Weltbtihne vadītājs Karls fon Oseckis un Ērihs Mīzāms, daudz vadošu komunistu, sociāldemokrātu un arodbiedrību vadītāju. Simtiem cilvēku izdodas izvairīties no nacistisko vajātāju vienībām un pēdējā brīdī, turklāt bieži vien dēkainos apstākļos, aizbēgt pāri robežai. Arnolds Cveigs pāri sniegotajiem kalniem dodas uz Čehoslovākiju, Bertolts Brehts kopā ar Helēni Veigeli pārnakšņo svešā dzīvoklī, kuru viņiem ir pagādājis grāmatizdevējs Pēteris Zūrkamps, un 28. februāra rītā ar vilcienu dodas no Berlīnes uz Prāgu. Tajā pašā kupejā sēž ari rakstnieki Francs K. Veiskopfs un Bruno Franks. Anna Zēgerse ar vīru dienu pēc Reihstāga dedzināšanas dodas uz Šveici, viņu bērni vēl ir Maincā. Arī Alfrēds Dēblīns sasniedz Cīrihi. Citiem tas neizdodas, viņi tiek arestēti savos dzīvokļos vai vilcienos. Aprīlī sākas ebreju veikalu boikots, tiek ierīkotas pirmās provizoriskās koncentrācijas nometnes.

Tikai tas, kuram ir nauda, var bez grūtību draudiem vai bailēm no vajāšanas dzīvot Šveicē. Tomass Manns tur tiek uzņemts atplestām rokām; Remarkam gan vēlāk ārzemju ceļojumu laikā rodas problēmas ar pasi, taču viņš vēl aizvien netraucēti dzīvo Portoronko. Elzei Laskerei-Šīlerei, Alfrēdam Dēblīnam, Bertoltam Brehtam un Annai Zēgersei jābrauc tālāk, jo viņiem nav naudas. Roberts Mūzils Šveicē spēj izdzīvot pēc bēgšanas no Austrijas, jo kolēģi viņu finansiāli atbalsta. Nemaz jau nerunājot par tiem nezināmajiem cilvēkiem, kuri šos divpadsmit gadus, kad dzimtene viņiem bija slēgta, bija nokļuvuši starp bezsirdīgās birokrātijas zobratiem.

Remarks palīdz. Viņš uzņem savā mājā bēgļus caurbraucējus un finansiāli viņus atbalsta. Rakstnieku apciemo Emsts Tollers un Bruno Franks. Remarka gruntsgabalā maija sākumā tiek atrasts miris ebreju žurnālists Fēlikss Manuels Mendelszons, kas tūlīt liek klejot tenkām, ka šis ir Hitlera slepkavu darbs. Par šo gadījumu ziņo Šveices avīzes, Tomass Manns savā dienasgrāmatā ieraksta: “Jaunumi par neģēlībām un slepkavībām Vācijā un pat ārpus tās. “Nelaimes gadījumā” bojā gājušo jauno Mendelszonu viņi laikam bija noturējuši par Remarku.”

10. maijā dzejnieku un domātāju zemē pie universitātēm deg sārti. Saniknoti studenti met uguni grāmatas, un dažas pavada kareivīgi izsaucieni: “Pret pasaules karā cīnījušos zaldātu literāru nodevību! Par tautas audzināšanu, kas spējīga sevi aizstāvēt! Es nododu ugunij Ēriha Marijas Remarka rakstus!” Emīls Ludvigs viņam paziņo par šo tik ļoti drūmo vācu pašatmaskošanās stundu: “Publiskās grāmatu dedzināšanas naktī [..] es ielūdzu pie sevis draugu Ērihu Mariju Remarku, lai iedzertu ar viņu kādu glāzi vīna. Mēs atkorķējām mūsu vecāko Reinas vīna pudeli, uzgriezām radio un klausījāmies liesmu sprakstoņā, Hitlera un viņa piekritēju runās un iedzērām uz nākotni.”

Šeit ir vācu dižgaru goda saraksts, kura pārstāvji tiek likti pie kauna staba. Tas sniedzas no Kārļa Marksa līdz Karlam Kautskim, no Zigmunda Freida līdz Albertam Einšteinam, no Heinriha Manna līdz Lionam Feihtvangeram, no Alfrēda Ķerra līdz Teodoram Volfam, no Kurta Tuholska līdz Karlam fon Oseckim. Jozefs Gebelss šajā neaizmirstamajā vācu garīgās vēstures dienā pasludina lozungu: “Pārspīlētā ebreju intelektuālisma laikmets nu ir beidzies.” Oskars Marija Grāfs 15. maijā Zārbrikenes avīzē Volksstimme raksta: “Man bija jāpamet mājas, darbs un kas varbūt ir pats sliktākais dzimtā zeme, lai izbēgtu no koncentrācijas nometnes. Taču tagad man ir ticis skaistākais pārsteigums. Saskaņā ar Berliner Borsencourier es atrodos jaunās Vācijas rakstnieku sarakstā, un visas manas grāmatas, izņemot galveno darbu “Mēs esam gūstekņi”, tiek ieteiktas lasītājiem! Es tātad tieku aicināts būt par “jaunā” vācu gara eksponentu! Velti es sev jautāju, ar ko esmu izpelnījies šo kaunu. [..] Dedziniet vien vācu garadarbus! Šis gars būs tikpat neizdzēšams kā jūsu kauns!”

Remarks klusē. Turklāt klusē ilgi. Nākamajos gados viņš neraksta nevienam no emigrantu žurnāliem, kas tik tikko turas virs ūdens Parīzē, Londonā, Amsterdamā vai Prāgā. Tāpat kā republikas pēdējos gados, viņš nav parakstījis nevienu no antifašistisko organizāciju aicinājumiem vai uzsaukumiem. Trīsdesmito gadu vidū vācu trimda kaislīgi strīdas par “Tautas fronti” savienību starp liberālo buržuāziju, sociāldemokrātiem un komunistiem, kam būtu jāstājas pretī fašismam Eiropā. Heinrihs Manns ir šīs organizācijas intelektuālais vadītājs, Lions Feihtvangers aicina uz pretrunīgi vērtēto diskusiju par kādu prostaļinisku brošūru (Maskava, 1937), kuru viņš pēc ce)ojuma pa Krieviju 1936. gadā ir laidis klajā un kuru Leopolds Švarcšilds saniknots kritizē avīzē Neues Tagebuch. Eiropas intelektuālās elites domas šajā jautājumā dalās. Remarks vārdu nelūdz.

1935.                gada vasaras sākumā viņš uz dažām stundām apmeklē Parīzē notiekošo “Starptautisko rakstnieku kongresu kultūras aizstāvībai”. Uzstājas Andrē Žids, Romēns Rolāns, Oldoss Hakslijs, Anri Barbiss, Luijs Aragons, Boriss Pastemaks, Heinrihs Manns, Bertolts Brehts, Lions Feihtvangers, Roberts Mūzils, Emsts Tbllers, Anna Zēgerse, Johans R. Behers un Makss Brods. Gandrīz simts diskusijās vairākkārt tiek pieminēts Remarks un viņa kara romāns. Pats autors, kura abi romāni “Rietumu frontē bez pārmaiņām” un “Mājupceļš” 1933. gada beigās trešajā reihā tika aizliegti un konfiscēti, klusē.

Daudzi to viņam ņēma ļaunā. Kurts Tuholskis jau 1931. gada maijā kādā diskusijā par “Mājupceļu” atzīmēja: “Kopš kammerjēgers Gebelss Remarku tik viegli uzvarēja, uz viņu kā cīnītāju mēs paļauties nevaram.” Karls fon Oseckis saistībā ar filmas aizliegumu rakstīja: “Mums ir zināma viņa nepatika pret publisku uzstāšanos, un mēs kopā ar daudziem citiem domājam līdzīgi par vienas nakts laikā slavenu kļuvušo autoru, kuram nepatīk sevi izrādīt un kurš kopā ar salonu kaķenītēm un banketu mērkaķiem tēlo lauvu, I&ču šī tik lieliskā slava uzliek arī citus pienākumus, ne tikai tos, kas ir pretrunā ar labo toni. Remarka kungs… nedrīkstētu… klusēt… Remarka kungs ir klusējis izšķirošā stadijā un līdz ar to degradējis sevi līdz literārai nullei.”

Oseckis sev izvirzīja augstus morāles kritērijus. 1932. gadā viņu par personisko domu paušanu ielika cietumā, 1933. gada februārī, kad vēl bija laiks, viņš neaizbēga no Vācijas, un par savu nelokāmo stāju beigās samaksāja ar dzīvību. Šāds cilvēks Remarku nekādi nespēja saprast.

Tupretim Tuholskis, aptvēris situāciju, vairāk līdzinājās Remarkam. Tāpat kā Remarku, viņu piemeklēja smagas depresijas lēkmes un viņš aizvien šaubījās par saviem darbiem. Kad politiskā situācija Vācijā Tuholskim sāka iedvest riebumu, viņš jau 1927. gadā devās uz Parīzi un kopš 1930. gada dzīvoja Zviedrijā. Kad republika piedzīvoja savu galu, kad beidzot pie varas nāca Hitlers un kad visu valsti pārņēma terors, viņš reaģēja ar paša izvēlētu publisku klusēšanu. Lieliskajam žurnālistam un rakstniekam Tuholskim netrūka vajadzīgās drosmes, viņu bija pieveicis izmisums. 1935. gada decembrī viņš izdarīja pašnāvību. Iespējams, ka savas dzīves pēdējos gados viņš Remarka nostāju saprata ievērojami labāk, nekā tas pausts Weltbtihne rakstā. Tuholska pēdējās vēstulēs Remarka vārds vairs neparādās. 1935. gadā Q-Tagebucher saistībā ar ziņojumu par Bāzeles Nationalzeitung Berlīnes reportiera izraidīšanu viņš raksta: “Ja nemaldos, tas ir tas pats izdevniecības ierēdnis, kas savus rakstus 33 apzīmēja ar nelielu apli; cilvēks, kuram jau toreiz bija lielas grūtības, kas tomēr neliedza viņam būt tik nožēlojamam un man uzbrukt[..]” “Vainīgi pie visa,” viņš rakstīja, “katrā gadījumā ir Kerrs un Ludvigs, un Remarks (man tā šķiet), Feihtvangers un es.”

Remarks arī pēc 1933. gada ar daudziem izteicieniem intervijās, arī sarunās paudīs savu “apolitisko” nostāju. “Politika tikai bojā mākslu,” Remarks saka 1936. gadā kādam ungāru žurnālistam, kas rakstnieku apmeklē laikā, kad viņš uzturas Budapeštā. “Ir jābūt vai nu rakstniekam, vai reportierim;

rakstniekam ir vajadzīga laba redze; viņam ir jāredz viss, taču viņš nedrikst nodarboties ar politiku. Protams, gadās, ka rakstnieks ar kādu grāmatu veido politiku, taču tas nenotiek pēc viņa gribas, jo šāda veida nolūks nonāvē mākslu.” Daudzi citi autori ir pierādījuši, ka tā nekādā gadījumā nav jābūt vienmēr. Tomasa un Heinriha Mannu, Alfrēda Dēblīna, Bertolta Brehta vai Liona Feihtvangera mākslu nav “nonāvējis” tas, ka viņi savos rakstos un referātos ir izteikušies par aktuālo politisko stāvokli Eiropā, īpaši Vācijā. Tas, ka šie un daudzi citi emigrācijas rakstnieki iejaucās Tautas frontes debatēs, publiski izskaidroja Spānijas pilsoņu kara aizkulises vai daudzkārt norādīja uz politisko stāvokli trešajā reihā, viņiem dara godu.

Remarks savos literārajos darbos, kā vienmēr, ir politisks; notikumus, kas satricina laikmetu, viņš mākslinieciski pārstrādā, un viņa politiskais viedoklis ir nesatricināms. Remarka nākamajam romānam “Trīs draugi” (darbība norisinās Veimāras republikas pēdējos gados) un grāmatām par dzīvi trimdā, kas top vēlāk, ir zināma tuvība ar Feihtvangera eposu “Trimda”, Annas Zēgerses “Tranzītu” un “Septīto krustu”, Arnolda Cveiga “Vandsbekas cirvi” vai Bruno Franka “Ārzemju pasi”. Lai attēlotu tagadni, Remarks savus stāstus neierindo “vēsturisko romānu” sērijā kā Heinrihs Manns (romāni par Anri IV), Hermanis Karstens (“Ferdinands un Izabella”), Lions Feihtvangers (“Dēli”, “Tā diena nāks”, “Viltus Nerons”), Gustavs Rēglers (“Sēja”), Stefans Cveigs (“Roterdamas Erasms”) vai Tomass Manns (romāni par Jāzepu). Remarks runā par sava laikmeta necilvēciskumu tieši, un viņa lasītājiem nav jāmin, ko viņš ar to ir domājis. Tiktāl rakstnieks ļoti precīzi vēro ari laikmeta virzību pēc 1933. gada un to atspoguļo lappušu tūkstošos.

Notiekošais Remarkā raisa sašutumu, tas viņu satriec, aizkustina un biedē ne mazāk kā tos, kuri par savu pienākumu uzskata ne tikai nodarbošanos ar mākslu, bet izvēlas ari publiskās iejaukšanās ceļus.

Reizēm, kaut arī līdz Otrā pasaules kara sākumam ļoti reti, Remarks tomēr tā rīkojas. “Nav neviena piemēra, kas apliecinātu, ka laba literatūra būtu radusies autoritāra režīma apstākļos,” viņš saka kādai franču žurnālistei, 1938. gadā uzturoties Parīzē. “Krievija, kas pirms revolūcijas ieņēma apskaužami augstu vietu mākslā un literatūrā, kopš grāmatas ir pakļautas stingrai cenzūrai, ir radījusi ļoti maz vērtīgu darbu. Vācijā šī cenzūra vienlaikus tiek pielietota gan politiskajā, gan mākslinieciskajā vidē.” Šis viedoklis nepatika ne emigrantiem ar komunistisku pārliecību, ne Berlīnes cenzoriem.

Roberts Kempners, vēlākais ASV apsūdzības uzturētājs Nimbergas procesos, mutiski paziņoja, ka nacionālsociālisti 1935. gadā nosūtījuši Hermaņa Gēringa emisāru valsts sekretāra Kernera personā uz Portoronko, lai pasaulslaveno rakstnieku pierunātu atgriezties Vācijā, no kā viņš pilnībā atteicies. Vēlāk viņš teiks: “Ko? Sešdesmit pieci miljoni grib izbraukt, un man būtu labprātīgi jāatgriežas? Nekad mūžā!” Uz jautājumu, vai viņš neilgojas pēc mājām, jau pieminētajā Parīzes intervijā Remarks atbild ar piezīmi: “Nē, es neesmu ebrejs… Ebreji pretēji vispārpieņemtajam atzinumam bija Vācijas lielākie patrioti… Man nacionālās jūtas ir pieņemamas tad, ja tās balstītas kultūrā, progresā, nevis kad tās apzīmogo absurdi priekšstati, ka vāciešiem ir jābūt pārākiem par saviem kaimiņiem.”

Šādas šur un tur izkaisītas piezīmes, taču galvenokārt Remarka romāni ir pretrunā ar tik bieži atkārtoto kritiku, ka rakstnieks trimdas gados ir izrādījis pārāk maz ieinteresētības par Vācijā notiekošo, ka privātā dzīve viņam esot bijusi svarīgāka par draudošo fašisma uzbrukumu pasaulei. Taču ne tikai Remarka grāmatas vai vēstules liecina, ka viņš ir sekojis politiskajiem notikumiem ar šausmām, dusmām un rezignāciju. 1937. gada 7. aprīlī viņš dienasgrāmatā raksta: “No Spānijas līdzenumiem asins dvinga izplatās pa visu Eiropu.

Un no visas pasaules kūtru siržu trūdu smaka. Nolādēts gadsimts! 1914.-18. gada karā iejaucās pārāk daudzi, tagad pārāk maz, un tie paši nav īstie. Miers pasaulē vai vismaz Eiropā ir atkarīgs no diviem godkārīgiem ākstiem, kuri kļūst jo bezkaunīgāki, jo mazāk kāds tiem pretojas.” 1938. gada 14. martā vācu vērmahts iesoļo Austrijā: “Neviens pat neiepīkstējās kā varēja gaidīt… Kāda deklasēta elementa privātais karš. Un tikai tāpēc, lai Braunavā par viņu piespiestu domāt citādi.” 31. marta ieraksts Remarka politisko pesimismu atspoguļo ar parastu piezīmi: “Sociālismu, kas mobilizēja masas, šīs masas arī iznīcināja. Tās pašas vēlēšanu tiesības, kas tika izcīnītas tik grūtā cīņā, ir nogalinājušas tās izcīnītājus. Ja noteicošās ir masas, tad noteicošā ir ari demagoģija.” Ar riebumu viņš aprīlī runā par politiskās aģitācijas melīgumu: “Gandrīz vai visbriesmīgākais visās šajās lietās ir liekulīgā faktu sagrozīšana; tagad viņi esot Austriju atbrīvojuši; izglābuši; atpestījuši. Lielgabali viņiem esot tikai priekam. Tieši tāpat kā itālieši Abesīnijā aizstāvēja tikai un vienīgi sevi un japāņi gribēja palīdzēt ķīniešiem.” Reiz pat parādās ieraksts: “Par visu iespējamo ir padomāts. Par Spāniju. Vajadzētu uz turieni aizbraukt.” Taču tas nav Remarka aicinājums, ari ne vismaz publiski lūgt vārdu, runāt sapulcēs vai iesaistīties vācu emigrantu strīdos. Taču viņa nostāja nevienam nerada nekādas šaubas.

Laikā no 1933. līdz 1950. gadam Remarka dzīve ir nemierīga un ļoti ekscentriska. Alkohols un sievietes rakstnieku šajā laikā nodarbina tik ļoti, ka viņš nespēj strādāt; šāds dzīvesveids viņu novirza no darba un garīgi nomāc. Viņš zina par virspusējību, kas ar to saistīta, un cieš no vainas apziņas. “Strādāt. Neļaut sevi skubināt. Cienīt sevi.” Dažs labs no Remarka biogrāfiem un draugiem, kas vēlāk viņu atcerēsies, ar aizdomīgu pieskaņu runās par viņa dzīvi šajos gados un ar sīkburžuāzisku un daļēji uzspēlētu sašutumu atstāstīs daudzos alkohola ietekmē izraisītos ekscesus un piedzīvojumus ar sievietēm, ar to atklājot tikai redzamo rakstnieka eksistences pusi.

Trimdas gadi Remarkam patiešām ir krīzes gadi, par ko nemaz nav īpaši jābrīnās. Kaut arī viņam materiālā ziņā klājas daudz labāk nekā lielākai daļai bēdu brāļu, arī viņš ir atgriezts no savām saknēm un valodas. Nacisti sadedzina viņa grāmatas un atņem Vācijas pilsonību. Jau laikposms starp 1929. un 1933. gadu Remarkam šķita kā murgs. Neviens cits vācu rakstnieks šajos gados nav tā nomelnots kā viņš. Remarka privātā dzīve tiek aplieta dubļiem, viņa mākslinieka dotības tieši ne ar ko nesalīdzināmo panākumu dēļ jau no paša sākuma tiek apšaubītas. Nav noliedzams, ka mīlas attiecības ar Marlēnu Dītrihu, kas aizsākas 1937. gadā un 1940. gadā jau ir beigušās, un īsi pēc tam (1941-1950) sakari ar krievu aktrisi Natašu Peliju vēl vairāk padziļina Remarka garīgo krīzi. Viņa dienasgrāmatā garās pasāžās pausts, ka smagās mīlas dēkas viņu vairāk moka nekā aplaimo. Arī alkohola patēriņš trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados sasniedz augstāko punktu.

Taču nevar nepamanīt arī to, ka Remarks visā šajā laikā smagi strādā. Laikā no 1933. līdz 1948. gadam, kad rakstnieks atgriežas Portoronko, viņš ir izdevis trīs jaunus romānus un uzsācis darbu pie diviem citiem. Tostarp grāmatas “Trīs draugi” un “Mīli savu tuvāko” ir ļoti izdevušās, savukārt “Triumfa arka” gūst panākumus visā pasaulē. Tā kā Remarks darbus parasti raksta vairākās redakcijās, šajos gados ir radies tūkstošiem prozas lappušu. Dienasgrāmatas ari apliecina, ka šī krīze ir attiecināma ne tikai uz nakts dzīvi vai viņa kaislībām, bet tās saknes ir meklējamas arī citur. Gadu desmitiem ilgi bailes no dzīves un darba dzen viņu uz priekšu, neatkārtojamie darba “Rietumu frontē bez pārmaiņām” panākumi liek uz katru jaunu romānu skatīties divtik kritiski. Depresija Remarkam nav alkoholisma vai intensīvas mīlas dzīves sekas (kas patiesībā nebija intensīvāka kā citiem mazāk slaveniem cilvēkiem), tieši otrādi -

rakstnieks aizvien meklē aizmiršanos, skurbumu, jo domā, ka pretējā gadījumā viņu pieveiks grūtsirdība. Šāds dzīves stils rakstniecības vēsturē patiešām nebija viņam vienīgajam. Gēte noguruma dēļ uz diviem gadiem aizbēga uz Itāliju un ari savā privātajā dzīvē nepavisam nebija tas piemineklis dzejniekam, kuru viņam ir uzcēluši pateicīgie klasikas mīļotāji; Fontāne ne mazāk kā Remarks mīlēja daudzas sievietes un īgni maksāja uztumaudu par savu ārlaulības sakaru augļiem; Brehts savas sieviešu kārtas draudzenes ekspluatēja gan dvēseliski, gan mākslinieciski un visai maz raizējās par viņu izjūtām; Tomasa Manna dienasgrāmatas daiļrunīgi liecina par to, ka rakstnieks bijis buržuāzisks apspiedējs; par Liona Feihtvangera vai Žana Pola Sartra mīlas dzīvi varētu sarakstīt romānus; Jozefs Rots nodzērās līdz nāvei; Ernesta Hemingveja alkoholisms noveda līdz tam, ka viņš beidza eksistēt kā mākslinieks. Viņi visi bija egoisti, daudzās situācijās gaužām nesimpātiski cilvēki, un, kas attiecas uz attiecībām ar apbrīnas pilnajām un mīlošajām sievietēm vai ģimenes locekļiem, visi bija darba apsēsti, un katram no tiem par to bija jāmaksā sava cena. Viņi visi bija apdraudēti, depresija un krīze bija viņu dzīves pavadones, un tas atspoguļojās ari šo vīriešu darba kvalitātē. Mākslinieku aizvien no jauna traumē bailes par savu eksistenci: par savu radošo spēju zudumu.

1934.              gada janvāri amerikāņu žurnāls Collier’s iespiež jaunu Remarka īso stāstu: “Ceļā” (“On the Road”). Labs stāsts par lielceļa vīriešu pasauli. Autors vēlreiz aktualizē eksistenci kā cīņu par izdzīvošanu (strādnieku vidē dzelzceļa būves laikā) un “krietna darba” kluso varonību.

Martā Remarks sāk strādāt pie romāna “Pata” jaunās redakcijas. 1935. gada sākumā rakstnieks dodas garākā ceļojumā uz Venēciju un Zalcburgu, novembri viņš ir Santamoricā, gadumiju sagaida Parīzē. Viņa dzīvē ienāk Margo fon Opele;

Remarks brīžiem jūtas laimīgs un kopā ar šo sievieti 1936. gada maijā aizceļo uz Budapeštu, tad uz Vīni un jūnijā atkal ir Venēcijā. Tad rakstnieks un Margo fon Opele dodas uz Istriju un Gardas ezeru. Remarks apmetas lielās viesnīcās, pusdieno smalkos restorānos, un vīna, konjaka un šņabja pudeles, kuras viņš tukšo šī garā ceļojuma nakts stundās, arī nav no lētajām. Viņš labprāt ielūdz viesus, nereti “izmaksā” zināmās stundās pie kāda galdiņa sēdošajiem vai visam lokālam. Remarks vēl aizvien pērk gleznas, paklājus un skulptūras un lutina apkārtesošās dāmas ar ziedu klēpjiem un dārgām dāvanām. Dārga dzīve.

Juta turpina viņam sagādāt nepatikšanas. Viņa Remarkam neliek mieru, vēstulēs pārmet vēsumu, ir no viņa finansiāli atkarīga. Juta ik pa laikam atgriežas Berlīnē, taču tur jūtas apdraudēta. Viņas māsa gan ir precējusies ar Gēringa brāli Heinrihu, kuram nacisti neizraisa nekādas simpātijas, taču Juta acīmredzot nepaļaujas uz šī radinieka spēcīgo roku. Viņa grib doties prom no Vācijas, tāpēc visus paļā un moka. Remarks paliek pieklājīgs un nepiekāpīgs.

Viņa galvā nemitīgi rosās domas par jauniem literāriem projektiem un situāciju, kādā pats atrodas. “Vai man rakstīt lugu vai romānu?” “Modems romāns: ar vakardienas līdzekļiem mūsdienu grāmatas uzrakstīt nevar. Ir jāpārzina visa literatūra un tā atkal jāaizmirst tad var sākt rakstīt.” “Rakstniekam nedrīkst būt problēmu ar pakaļu. Krustu sāpes nav nekāds stimulants. Slava pa lielākai daļai ir izsēdēta. Pārējais ir laime vai meli, izņemot pāris gadījumu.” Remarks pārāk maz pieturas pie šīm atziņām, izdevēji un tulkotāji steidzina viņu iesniegt manuskriptu. Rakstnieks izjūt šo spiedienu, “Trīs draugu” jaunā redakcija top lēnām. Un tomēr kaut kas neļauj viņam sēdēt klusumā Portoronko pie rakstāmgalda: “Pēdējie pieci šeit pavadītie gadi tie ir izplēnējuši gandrīz kā nebijuši. Man jātiek ārā.”

Viesus Remarks savās mājās uzņem ļoti nelabprāt, taču, kad tie ierodas, viņš nopļāpā visu nakti. “Ikgadējais apmeklējums pie Remarka,” raksta Querido izdevējs Fricis Landshofs, “bija tāds pats kā parasti. Ikreiz, kad es viņam piezvanīju, lai norunātu tikšanās dienu un stundu, viņš ilgi vilcinājās, iekams vispār noteica laiku. Visbeidzot viņš atvēlēja dažas minūtes dzērienu baudīšanai vakara pusē savā mājā. Ikreiz šīs dažas minūtes pārauga apciemojumā, kurš pēc improvizētām vakariņām ilga līdz pat rītam un kura laikā viņš stāstīja par savu dzīvi un ar sevišķu patiku par savu aizraušanos ar kolekcionēšanu.”

Remarka dzīve ir saraustīta, viņš sūdzas par tukšumu, kas viņu it kā apņem. “Galds darbam ir sagatavots. Bet vai es strādāšu? [..] Vai es savu grāmatu pabeigšu?” [..] “Es rakstu ļoti nelabprāt. Ne vēstules, ne grāmatas [..] Es savam vecumam jūtos pārāk noguris. Es nezinu, ko es gribu. Es nekad nezinu, ko vēlētos. Mērķi? Mans Dievs, kas tie ir par mērķiem, kam cilvēki tic? Ja es nezinu no kurienes, kāpēc, uz kurieni -, tad kas cits ir visi mērķi, ja ne dievbijīgs pašapmāns?” Pāris dienu vēlāk netālu no Lido Venēcijā viņš raksta: “Sēdēju pludmalē. Skatījos uz cilvēkiem. Tikai nesakiet, ka pilsoniskumam nav nianšu. Nekas nav tik nožēlojams kā skats uz pāriem, pār kuriem nolaidies pieraduma nogurums. Apputējusi mīlestība; jūtu mazdārziņš. Vakars ar horizonta lielo, akmeņaino seju, gadu tūkstošu vējš, varenā mirkļa bēgošais spīdums: eksistence, kas zina, ko ar viņiem iesākt? Dzīves vezumnieki, dabas mūžīgie atkritumi; vai bija vajadzīgi gadsimti, lai ko tādu izgudrotu? Vai nezināma mērķa vārdā ir nepieciešams izšķiest tik bezgalīgu ieguldījumu?”

Melanholijas pilnas domas par nāvi, šaubas to nevar aizdzīt ar alkoholu vai cilvēciska tuvuma meklējumiem. Savas četrdesmitās dzimšanas dienas vakarā, kuru Remarks pavada Portoronko, viņš raksta: “Rotaļā iegrimis mazs, pelēks kaķēns.

Suņi, kas tiek birstēti. Ziedi. Bet ko gan es daru tam visam pa vidu? [..] Četrdesmit gadu. Tas ir par desmit gadiem vairāk nekā trīsdesmit deviņi. Zaudēta dzīve [..] Spēlēju gramofonu. Fotografēju istabas. Dīvaini: it kā es gatavotos šeit neatgriezties. It kā viss būtu pēdējoreiz: vasara; māja; miers; laime; Eiropa; varbūt dzīve.” Un šādā bieži vien mainīgā garastāvoklī ar mokām vairāku gadu laikā top jaunais romāns.

Kad Querido izdod M jauno” Remarku, pasaule pamazām sāk apjaust, ko Hitlers plāno, kaut gan tā vēl aizvien nav gatava izrādīt enerģisku pretestību vācu diktatoram. 1938. gada 12. martā vācu karaspēks iesoļo Austrijā, un Vīnes Varoņu laukumā milzīgs pūlis ar gavilēm sagaida savu tautieti, kas no balkona patētiski paziņo par savas dzimtenes anšlusu Vācijas reiham. 30. maijā Hitlers dod norādījumus saviem ģenerāļiem gatavoties Čehoslovākijas sagrāvei, septembrī viņa sekotāji izraisa Sudetijas krīzi. Britu premjerministrs Čemberlens aizceļo uz Berhtesgādenu un Godesbergu glābt mieru. Šī Appeasement Policy ir Minhenes vienošanās, ar kuru Londona un Parīze upurē Čehoslovākiju. 1. oktobrī vācu vērmahts okupē Sudetiju. 9. un 10. novembri Gebelss Vācijā inscenē jaunus grautiņus, visur deg sinagogas, simtiem ebreju tiek nonāvēti, tūkstošiem aizvesti uz koncentrācijas nometnēm. Eiropa dodas jauna kara virzienā, kaut gan par Rietumu demokrātiju atbildīgie vīri to vēl aizvien negrib saprast. Šajā eksplozīvajā brīdī iznāk Remarka romāns “Trīs draugi”.

“Trīs draugi”

“Trīs draugi” grāmatu tirgū parādās piecus gadus pēc Remarka iepriekšējā darba. Romāns 1936. gadā vispirms iznāk amerikāņu tulkojumā ar nosaukumu “Three Comrades”, tad 1938. gadā to vācu valodā izdod Querido, viena no divām ievērojamākajām trimdas izdevniecībām, kas izdod tajā laikā Vācijā aizliegto literatūru. Redaktors šajā Nīderlandes izdevniecībā ir Fricis Landshofs. Daudzi Veimāras laika autori šeit ir atraduši jaunu mājvietu, kur iespiest savas grāmatas. Amsterdamā tiek izdoti Heinriha Manna, Franča Verfela, Arnolda Cveiga un Liona Feihtvangera darbi līdz brīdim, kad Nīderlande tiek okupēta. Tomass Manns neietilpst šo rakstnieku skaitā. Viņš paliek uzticīgs izdevniecībai Fischer un nodod savus darbus lielā Samuēla Fišera darbu turpinātājam un znotam Gotfrīdam Bermanam Fišeram, kurš šo tradīcijām bagāto izdevniecību sākumā pārceļ uz Vīni, pēc tam uz Stokholmu.

Pirmajā brīdī “Trīs draugi" šķiet aizraujošs un izjusts mīlas stāsts, kurā politika un aktuālie tālaika notikumi šķiet piemi¬nēti it kā garāmejot. Remarks atkal runā par “zudušās paau¬dzes” pārstāvjiem. Trim jauniem cilvēkiem, kuriem nav nekādu ilūziju, kuri ir ciniski, taču apveltīti ar Remarka “tomēr” spēku, vada nelielu, tikpat kā neko nepelnošu automašīnu remont¬darbnīcu un garāžu. Tie ir pirmās personas vēstītājs Roberts Lokamps, “šefs” un bijušais sacīkšu braucējs Oto Kesters un “pēdējais romantiķis” Gotfrīds Lenčs. Viņi kopā ir bijuši karā, un viņus vieno frontē piedzīvotais. “Viss bija vienalga, kamēr dzīvoju.”  Viņi garajās nakts stundās runā un dzer, lai to visu aizmirstu. “Mēs dzelžaini sēdējām uz bāra krēsliem, mūzika čaloja, esamība bija gaiša un stipra; tā vareni plūda caur mūsu krūtīm, bija aizmirstas tukšās, drūmās, mēbelētās istabas, kas mūs gaidīja, bija aizmirsts eksistences izmisums, bāra lete bija dzīves komandtilts, un mēs brāzmaini traucāmies nākotnē.”2 Viņi kaujas un cīnās par materiālo izdzīvošanu, pavada laika skrējienu, izsakot sarkastiskas piezīmes, taču aiz viņu raupjā skepticisma čaulas tomēr slēpjas cilvēcība, kura nav uzvarēta, turklāt viņi spēj just līdzi citiem.

“Trīs draugos” atkal ir jūtama tā pati noskaņa, kas bija rak¬sturīga "Mājupceļa” varoņiem. Vilšanās un tukšums, konfron¬tēts ar karu un sabiedrības gatavību izstumt dzīves īstenību, ir padarījis arī šī romāna varoņus nespējīgus akceptēt buržuā¬zisko “patiesību” viņu personiskajā dzīvē. ““Psiholoģija...” viņš nicīgi atteica. “Vislabākā psiholoģija ir izdevīgs gadījums!””  Šeit vēlreiz atklājas Remarka apjukums par savas paaudzes likteņiem: “Mēs bijām gribējuši iet pret meliem, patmīlību, rijību, sirds kūtrību, kas bija vainojama par visu to, no kā mēs nācām; mēs bijām bijuši cietsirdīgi; mēs bijām raduši ticēt tikai biedriem, kas bija mums blakus, un vēl šim un tam, kas mūs nekad nebija vīlis: lietām, debesīm, tabakai, kokiem un maizei, un zemei bet kas tur bija iznācis? Viss bija sabrucis, viltots un aizmirsts. Un, kas nevarēja aizmirst, tam atlika tikai nevarība, izmisums, vienaldzība un degvīns. Dižo cilvēku un vīru sapņu laiks bija garām. Triumfēja darboņi. Korupcija. Posts.”

Viņi ir “izslēgtie”, viņi ir kļuvuši nespējīgi domāt par nākotni. “Vai tad bija vēl kas cits bez vientulības?”  Viņi ir izdzīvojuši, un tas ir svarīgākais: naktīs kafejnīcā “Interna-cionāle” vietā, kur neveiksminieki, ielasmeitas un suteneri, spekulanti un bohēmieši meklē siltumu un cilvēkus, nekas vairs neatgādina ne viņu jaunības gadu sīkpilsoniskos uzska¬tus, ne “Vilhelma Vācijas” neīstos sapņus un vērtības. Karš un grūstošā republika aizvieto lielo neko, un glāze ruma ir tas eliksīrs, kas ļauj to visu pārdzīvot: “Rums un garša ir divas ļoti dažādas lietas. Rums nav tikai vienkāršs dzēriens, tas drīzāk ir draugs. Draugs, kas visu dara vieglāku. Tas pārvērš pasauli. Un tādēļ taču dzer...”  Oto Ķestera neglītajā, taču ar lielisku motoru aprīkotajā auto, viņu vienīgajā “īpašumā”, kuru mīļi nosaukuši par “Kārli”, jaunie cilvēki traucas pa šosejām un pat uzvar sacensībās. Tā ir bēgšana no realitātes, taču vienlaikus arī jaunais lietišķums, dzīves skurbums, acumirkļa slavinā¬šana, kurā viņi elpo.

Piedzīvojuši neveiksmi un nespējīgi gūt panākumus tā visi trīs darbnīcas īpašnieki izjūt sevi (“Par to tu piederi Ordenim, brāl, neveiksminieku un nespējnieku Ordenim, tu piederi pie tādiem, kuriem ir vēlēšanās, bet nav mērķa, pie tādiem, kuriem ir ilgas, kas neko nesniedz, kuriem ir mīlestība bez nākotnes un neprātīgs izmisums…”)[96], un arī gleznotājs Ferdinands Graus, kas savu naudu pelna, radot portretus pēc aizgājēju fotogrāfijām, atraitnes Zalevskas pansijas mazā pasaule, kur nelielā istabiņā pajumti radis arī romāna galvenais varonis. Remarks šī laika postu un ekonomisko depresiju attēlo sabiedrības mikrokosmosa ainās grāmatvedis Hase pakaras loga rāmī, jo sieva viņu krāpj; students Georgijs naudas trūkuma dēļ nespēj īstenot savu dzīves sapni veidot akadēmisku karjeru; pamestajai Ernai Bēnigai šķiet, ka viņa “vientulības” dēļ sabruks. “T&s bija Hases laulātais pāris, kas tur ārdījās. Viņi abi jau piecus gadus te dzīvoja vienā mazā istabiņā. Viņi nebija ļauni cilvēki. Ja viņiem būtu bijis trīsistabu dzīvoklis ar virtuvi sievai un turklāt vēl bērns, tad viņu laulības dzīve laikam būtu bijusi saskanīga. Bet dzīvoklis maksāja naudu, un bērnu šajos nedrošajos laikos kas to varēja atļauties 1 Tā viņi dzīvoja pārāk cieši kopā saspiesti, sieva bija kļuvusi histēriska, un vīru pastāvīgi mocīja bailes zaudēt savu mazo vietu. Tad viņam būtu beigas. Viņš bija četrdesmit piecus gadus vecs. Neviens viņu vairs nepieņemtu, ja viņš kādreiz paliktu bez darba. Tas bija viņa posts agrāk gadījās slīdēt lejup, taču vēl arvien bija iespējas atkal tikt uz

augšu, bet tagad aiz katras atlaišanas tūliņ atvērās mūžīga bezdarba bezdibenis.”[97]

Apmeklējot muzeju, Lokamps ierauga pārpildītas telpas, taču cilvēki turp nedodas baudīt mākslu, bet gan tāpēc, ka telpas ir apkurinātas un viņi uz dažām stundām var rast patvērumu no aukstuma, kas valda ielās un tuneļos zem tiltiem. Remarks šajā un daudzās citās romāna ainās parāda dzīvi Veimāras republikā 20. gs. divdesmito gadu beigās, un te vienmēr jaušama līdzjūtība un suģestīva pārliecība. “Visās telpās bija ļoti klusu un, par spīti apmeklētāju daudzumam, nedzirdēja gandrīz ne vārda; un tomēr man likās, ka es noraudzītos milzīgā cīņā tādu cilvēku klusajā cīņā, kuri gan notriekti zemē, bet vēl negrib padoties. Viņi bija izstumti no sava darba, savu centienu, savu arodu loka, tagad viņi nāca klusajās mākslas telpās, lai nepadotos sastingumam un izmisumam. Viņi domāja par maizi, vienmēr tikai par maizi un nodarbošanos; [..] un starp skaidrajām romiešu galvām un neiznīcīgajiem, jaukajiem, baltajiem grieķu sieviešu tēliem viņi staigāja apkārt, gausi kājas vilkdami, salīkušiem pleciem kā cilvēki, kam nav mērķa, satricinošs kontrasts, bēdīga aina, kas rādīja, ko cilvēce gadu tūkstošos varējusi un nav spējusi sasniegt: mūžīgu mākslas darbu virsotnes, bet ne maizi visiem saviem brāļiem.”[98]

Taču stāsta fonu veido jau par draudošu kļuvusī jaunās vardarbības un baiļu ideoloģijas izplatīšanās. Gandrīz neslēpti autors attēlo kāda harismātiska politiskā aģitatora uzstāšanos, kuram drīz vien sekos ari masas. “Uz paaugstinājuma stāvēja kāds spēcīgs neliela auguma vīrs un runāja. Viņam bija pilnskanīga krūšu balss, ko bez pūlēm varēja saprast pat vistālākajos kaktos. Tā bija balss, kas pārliecināja arī tad, ja daudz neklausījās, ko tā teica. Un tas, ko tā teica, bija viegli saprotams. Vīrs staigāja pa skatuvi nepiespiesti, vieglām roku kustībām šad un tad viņš iedzēra malku ūdens un pateica kādu joku. Bet tad viņš pēkšņi apstājās, pagriezās taisni pret publiku un pārvērstā, spalgā balsī, kas ķēra klausītājus kā pātaga, izkliedza patiesību pēc patiesības, ko katrs zināja, par trūkumu, par badu, par bezdarbu, arvien kāpinādams iespaidu un aizraudams līdzi klausītājus, līdz beidzot lika atskanēt varenam kliedzienam: “Tas vairs nevar tā turpināties! Tam jākļūst citādi!”

Tagad viņi sēdēja karstajā zālē, atgāzušies vai uz priekšu saliekušies, rindu pie rindas, seju pie sejas, vārdu straume lija tiem pāri, un bija savādi: lai viņi bija cik dažādi, visām sejām bija vienāda sapņaina izteiksme, ilgu pilni, miegaini skatieni kavējās kādas fatamorgānas tālumā, tajos bija tukšums un reizē pārlieku lielas gaidas, kas izdzēsa visu kritiku, šaubas, iebildumus un jautājumus, ikdienu, tagadni, īstenību. Tas tur augšā zināja visu.”[99]

Tūlīt pēc šīs ainas Remarks attēlo kādu SPD partijas sapulci. “Runātājs, ierēdņa tips [..] runāja kancelejas valodā, sniedza skaitļus, pierādījumus; viss, ko viņš teica, bija pareizi. Un tomēr viņš tā nepārliecināja kā otrs, kas vispār nekā nepie¬rādīja, bet tikai apgalvoja.”  Tikai dažās teksta pasāžās auto¬ram izdodas atklāt Veimāras demokrātu dilemmu, tāpat viņu bezcerīgo cīņu pret visu iracionālo un naidu, jo ļaudis “nemaz negrib politiku. Viņi grib reliģijas aizvietojumu.”

Vācijā sāk uzvarēt neskaidra un daudziem vēl neizprotama nākotnes vara. Permanentais pilsoņu karš, kas republiku jau satricināja tās sākuma periodā, atsākas ar jaunu spēku, un tas beigsies ar diktatūras uzvaru. “Pilsēta bija nemierīga. Ārā ik mirkli garām maršēja kolonnas; citas ar skaļiem militāriem maršiem, citas ar internacionāli, un tad atkal klusi, gari gājieni, kuriem pa priekšu nesa plakātus ar prasībām pēc darba un maizes. Daudzie soļi uz ielas bruģa skanēja kā milzīga, nepielūdzama pulksteņa tikšķi. Pēcpusdienā starp streikotājiem un policiju jau bija notikusi sadursme, kurā divpadsmit cilvēki ievainoti, un visa policija jau vairākas stundas bija trauksmes stāvoklī. Ielās spalgi skanēja triecienkomandu automobiļu svilpieni.”[102] Gotfrīdu Lencu, jautro noliedzēju un pesimistisko dzīves mākslinieku, aiz pārskatīšanās tā vairāk vai mazāk ir sagadīšanās uz ielas sašauj kāds nacists, un viņš mirst. No jauna sākas laiki, kad cilvēka dzīvībai aizvien vairāk radikalizētajā sabiedrībā nav nekādas vērtības.

Oto Kesters grib atriebt sava drauga vardarbīgo nāvi. Nedēļām ilgi viņš klīst pa Berlīnes ielām, lai atrastu slepkavu. Beigās kāds cits draugu pulka biedrs atradīs slepkavu un bez tiesas sprieduma nošaus. Atriebes motīvs visos nākamajos Remarka romānos būs centrālais konflikta punkts. Tas vairs nebūs tik nevainīgi kā Paula Beimera un viņa draugu zaldātu vienošanās uzglūnēt un kārtīgi piekaut nīsto Himmelštosu vai tik “privāta” kā Alberta Troskes izdarītā spekulanta Jūliusa Barčera slepkavība greizsirdības dēļ (“Mājupceļš”). Kesters slepkavību plāno aukstasinīgi un mērķtiecīgi, un kādā citā romānā Raviks izseko un nežēlīgi nonāvē nacistu Hāki (“Triumfa arka”). 509. numurs pēdējās koncentrācijas nometnes pastāvēšanas dienās nošauj vienu no gūstekņu mocītājiem Melleņu (“Dzīvības dzirksts”).

Ar to Remarks izskaidro savas domāšanas pamatus. Cilvēks, kurš kļuvis eksistenciāli apdraudēts un beztiesisks, nedrīkst nepretojoties akceptēt upura lomu. Pazudis ir tikai tas, kurš padodas un bezdarbīgi pieņem slepkavu un cilvēku mocītāju nāves orģijas. Pazemojumi, kas vajātajiem jāiztur viņu mocītāju brutālās apiešanās dēļ, iznīcinās viņus kā individualitātes, ja viņi nepretosies. Atriebība norāda ceļu, kā apdraudētā upura psihiskās iznīcināšanas brīdī ir iespējams saglabāt pašcieņu, kaut ari izdzīvošanai vairs nav jēgas. Tiesības un likums šajā laikā vairs nepastāv ari antifašistiskajās valstīs, kurās bēgļus kā medījumu dzen pāri robežām, iesloga cietumā vai ļauj nomirt bada nāvē -, un, pēc Remarka domām, tas ir tikai ceļš, kā ar savu rīcību atjaunot tiesībām to derīgumu. Viņš šeit pavisam noteikti ieņem “kareivīgu” pozīciju. Taču tāpēc, ka pasaule pārāk ilgi nav pretojusies hitleriem un bezsirdīgajai birokrātijai trimdas valstīs ari tā varētu tikt saprasts autora vēstījums -, atliek tikai tas, ko dara daudzi viņa varoņi.

Recenzijās, kas parādās pēc “Trīs draugu” iznākšanas, ar izbrīnu tiek konstatēts, ka Remarks pēc Hitlera nākšanas pie varas ir sarakstījis grāmatu, kurā ir pilnīgi ignorēta nacionālsociālisma rašanās. Iepriekš minētie teksta fragmenti pierāda, ka tā tas nav. Remarks nav uzspridzinājis laika rāmi, kurā atrodas viņa stāsts, viņš neuzdodas par viszini stāstnieku, kurš pēc 1933. gada zina, kā republikai pienāca gals. 1928./29. gadā Hitlers kura partijai Reihstāgā bija veseli divpadsmit mandāti vēl aizvien tika uzskatīts par avantūristisku, sīkburžuāzijas un darbaļaužu nicinātu margināli. Tikai ar debatēm par Janga plānu, kas risinājās visu 1929. gadu, sākās viņa lēnā augšupeja. Savienība, kas kopā ar nacionālistiski noskaņotajiem spēkiem un Alfrēdu Hūgenbergu šo jautājumu apspriež, viņa nesaudzīgā aģitācija reparāciju jautājuma galīgo risinājumu, kas republiku apgrūtina vairāk psiholoģiski neko ekonomiski, nol930. gada padara viņu par sīkburžuāzijas, labējo vācu nacionāļu un sākumā nelielas strādniecības daļas nopietnu politisku alternatīvu. Romāna “Trīs draugi” darbība risinās izšķirošajā 1929. gadā, un Remarks politiskā fona kontūras ļoti precīzi un loģiski iezīmē tikai pēdējās nodaļās.

Taču pilnīgi skaidrs ir viens vēl šodien daudzi lasītāji romānu “Trīs draugi” uztver galvenokārt kā romantisku un melodramatisku mīlas stāstu. Pata Holmane ir Remarka pirmā lieliskā sieviete. Abos pirmajos romānos sieviešu kārtas varones bija rēgainākas. Viņu klātbūtne galvenokārt simbolizēja sapņainas “ilgas par mieru” raibā vīriešu sabiedrībā frontē, un pēc atgriešanās no kara viņas tika parādītas vairāk vai mazāk izstrādātos zaldātu bordeļu aprakstos, kur vīrieši aiz frontes līnijas apmeklē franču sievietes provinciālos deju laukumos.

Mīlestībai ar visu tās skaistumu un cīņām Remarka dzīvē gadu desmitiem ilgi ir galvenā loma. Viņam ir pazīstams gan tās skurbums, gan laime, gan vientulība, kad izdodas aizbēgt no mīļotā cilvēka. Taču Remarks pazīst arī mīlestības graujošo iespaidu, zaudējumus un pazemojumus, kurus tā izraisa arvien no jauna. Greizsirdība rakstniekam nav sveša, seksuāli noraidījumi viņu aizskar ļoti smagi.

Hārlijs U. Teilors savā pētījumā par Remarku pārstāv uzskatu, ka romāna sieviešu kārtas varone Pata Holmane ir Jutās Cambonas atspulgs. "If it is true every person has one great love in his life,” viņš raksta, “then this was Remarque’s. [..] no other relationship apparently ever touched him as deeply.”1 Pat ja Remarks romānu ir veltījis “J. R. C.” (Jutta Remarque Zambona) un Patas tēlā ir ielicis daudz no Jutas rakstura un izskata, tad tomēr pārliecība, ar kādu Teilors to argumentē, nav izrādījusies pareiza.

Pata ir idealizēts sievietes tēls, par tādu dzīves biedri autors vienmēr ir sapņojis. Skaistu, piekļāvīgu, kas nav sīkburžuāziska un ir ne tikai mīļotā, bet arī “draugs”. Šī varone

'Ja tā ir taisnība, ka ikvienu cilvēku viņa dzīves laikā reizi piemeklē spēcīgas mīlas jūtas, tad šīs bija Remarka. [..] nevienas citas attiecības viņu acīmredzot neskāra tik dziļi. [Tulk. piez.) pa lielākai daļai ir viņa fantāzijas auglis. Remarka stāstā ļoti labi “iederas” viņas mīlestība uz “Robiju” Lokampu; no autora viedokļa tas ir cerības simbols, ka dzīves bezcerībā var ielauzties arī kāds gaismas stariņš: sevis atrašana citā cilvēkā. Patu es redzēju savā priekšā skaistu, jaunu, gaidu pilnu, kā tauriņu, kas aiz laimīgas nejaušības iemaldījies manā [..] nenozīmīgajā, bezcerīgajā dzīvē”1 . Mīlestība, sludina romantiķis Remarks, bezjēdzībai piešķir jēgu.

"teču viņš nebūtu parasti tik melanholiskais skeptiķis, ja šo cerību nepadarītu relatīvu un neiznīcinātu. “Es tev ko teikšu, Robi,” dzīvesgudri filozofē ielasmeita Roza, “cilvēka mūžs ir mīlestībai par garu. Vienkārši par garu. H man teica mans Arturs, kad viņš aizlaidās. Un tas tiesa. Mīlestība ir brīnišķīga. Bet vienam tā arvien iznāk par garu. Un otrs, tas paliek sēžot un skatoties. Tas sēž un skatās kā prātu zaudējis.”[103]

Pata kādā sanatorijā nomirst ar tuberkulozi. Remarks mīlestības traģiskajām beigām izvēlas slimību turklāt to, ar ko sirga 19. gadsimta romānu un operu varones (un Juta), diloni. Taču šī romāna nobeigums nevis apskaidro, bet gan norāda uz darba sākumu: “Vai tad bija vēl kas cits bez vientulības?”[104] Romāna pēdējā nodaļā Lokamps sēž pie zaudētās mīļotās nāves gultas. “Es redzēju, kā viņas seja pārvērtās. Nekā nevarēja darīt, tikai sēdēt un raudzīties viņā. Tad atnāca rīts, un tā vairs nebija viņa.” Nekas nav pastāvīgs. Mēs paliekam savas eksistences lielajā tukšumā.

Pata, “krietnais puika”, ir “Trīs draugu” savienības ceturtais loceklis. Tieši tas viņu dara Lokampam tik mīlamu. Šajā grāmatā ir atrodams viens no svarīgākajiem Remarka dzīves jautājumiem: draudzība. Draudzība Paula Beimera frontes dzīvē ieņēma ne mazāku vietu kā Ernsta Birkholca draugu pulkam pēc “zudušo” atgriešanās dzimtenē. Draudzība kaut ari izdzīvošanas cīņā ar neuzticību uzņemta tomēr saista dažus Remarka trimdas laika romānu beztiesiskos un pazemotos varoņus. Pat visnežēlīgākajos apstākļos, kādus vien Remarks savos darbos ir izvēlējies koncentrācijas nometnē (“Dzīvības dzirksts”) -, tās liesma nenodziest, ieslodzīto solidaritāte kļūst par pretošanās pamatu. Draudzība aizvien uzmundrina pesimistus un melanholisku skumju apmātos, tā ir nogurušo zaudētāju pēdējais balsts. Var teikt, ka “Trīs draugos” tā ir programmatiski iekļauta grāmatas nosaukumā.

Tā kā draudzība ir Remarka romānu motīvs, tā kļūst par slidenu jēdzienu. Viņš, kas parasti cilvēku attiecības spēj attēlot ar tik lielu reālistisku skepsi, šeit bieži vien zaudē līdzsvaru. Daži Remarka stāsti bīstami pietuvojas vīriešus apvienojošai apoloģijai; pat karš zaudē lielu daļu savu šausmu, kad autors apliecina draudzību, kas kļuvusi par viņa varoņu lielāko piedzīvojumu. “Mēs nesalūzām,” ir teikts, piemēram, romānā “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, “mēs piemērojāmies apstākļiem, un pielāgoties mums palīdzēja mūsu divdesmit gadi, kas dažā citā ziņā mums radīja vienīgi grūtības. Galvenais guvums tomēr bija ciešas, praktiskas kopības apziņa, kura vēlāk, karalaukā, kļuva par labāko, ko spēj dzemdināt karš, proti, par brālības izjūtu.”[105] Pauls Beimers, kas šo domu formulē, nav Remarks, taču viņš, neapšaubāmi, vārdos pasaka to, ko jūt autors. Šādi ļoti suģestīvi, atkārtoti formulējumi pat ļāva nacionālistiski noskaņotiem kritiķiem izteikt domu, ka romānā it kā esot slavināta dzīve ierakumos. Nacionālisti ar savu heroisko skatījumu uz karu un militāristiem šeit ieraudzīja nācijas skolu, lielisku pavalstnieku kalvi. Augstā dziesma brālībai bija līdzeklis, kā iznīcināt individuālismu un kritisko distancētību.

Protams, šī autoritārā nostāja ne tuvu neatspoguļo pacifista Remarka nolūkus. Viņa zaldātu vienotības idealizēšana pat mūsdienās rada divējādas izjūtas. Turklāt Remarka “draugi” romānos nelielas grupas, kas sevi sauc par “mēs”, nepārprotami veido pretkara kopumu, tāpat kā tie veido vīriešu savienību apjūsmotāju civilvariantu grāmatās un rakstos par karu.

Un tomēr dažs labs lasītājs varētu pilnīgi pamatoti nogrozīt galvu, jo Remarkam šis jautājums kā vadmotīvs vismaz laikā no 1928. līdz 1935. gadam sarakstītajos romānos atkārtojas atkal un atkal; viņš blakus mīlestībai “draudzību” acīmredzot uztver kā vienīgo glābiņu cilvēku sabiedrībā, tās dēļ ir vērts paciest eksistences tumsu. Šajā tik ilgi realizētajā rakstīšanas stilā noteikti atspoguļojas daudz no paša autora pārdzīvotā. Šeit varētu pieminēt to, ka “sapņu būdas” draugu lokā Remarks atrada līdzīgi domājošus cilvēkus, un viņā pirmoreiz sāka veidoties kopības izjūta. Liela nozīme, neapšaubāmi, bija arī jauniešu “klejotājputnu” romantikai. Tā nav nejaušība, ka jaunais Remarks savās 1918. gada dienasgrāmatās skumst par šo neparastās jūsmas laiku. Romānā “Mājupceļš” Birkholcs, ejot pa mežu, domā “par toreizējiem laikiem; par vakariem pie nometņu ugunskuriem, par tautasdziesmām, ģitārām un lieliskajām naktīm pie telts. Tā bija mūsu jaunība. T«ajos pirmskara gados tādā klejotāju romantikā slēpās sajūsma par jaunu, brīvu nākotni Kā zaldāts un daudzu kādreizējo kara dalībnieku aprakstos ir jaušamas līdzīgas noskaņas Remarks rod atbalstu draudzībā ar cilvēkiem, kuri, tāpat kā viņš, atrodas ekstrēmās dzīves situācijās. Varbūt tieši ilgas pēc šīs zaudētās kopības izjūtas vēlāk bija viens no iemesliem uzdzīvei, kurā viņš labprāt un bieži metās kopā ar saviem “kompanjoniem”.

Pirms “galvenā piedzīvojuma” kara Remarkam atmiņā ir palikušas bezrūpīgas jaunības cerības un draudzība, un tāpēc ne tikai autors, bet arī daudzi viņa varoņi, kā to trāpīgi formulē Jozefs Vennemers, “ir radīti iracionāliem bērnības drošības izjūtu” meklējumiem. Emīls Ludvigs nelielā skicē par savu cienījamo sarunu partneri Askonā raksta: “Vienu viņš izjuta daudz spēcīgāk nekā lielākā daļa autoru: draudzību. To viņš atrada 18 gadu vecumā karā un kopš tā laika meklē pa visu pasauli, taču man šķiet, ka velti.”

Mēs zinām, ka ilgām un dziņai pēc kopības, sevišķi pubertātes vecumā, ir milzīga nozīme. Šajā dzīves posmā jaunais cilvēks pa lielākai daļai gūst savu pirmo sociālo pieredzi. Remarks “pubertātē” ir iestidzis līdz pat savam vecumam. Viņš draudzību romantizē tik ļoti, ka tas neatbilst dzīves īstenībai. Draudzība ir vientuļnieka dzīves pretstats. Un tā noteikti ir metafora tam, ko Remarks piesauc visos savos romānos: solidaritātei. Bez šīm cilvēku sadzīves skavām sabiedrība grimst haosā un barbarismā. Remarks lieliski prot neskaitāmās ainās norādīt uz šo cilvēcības pamatelementu. Piemēram, “Trīs draugos” katrā no viņa romāniem ir desmitiem šādu piemēru Oto Kesters pārdod savu tik iemīļoto “Kārli”, lai Lokamps varētu finansēt neārstējami slimās Patas uzturēšanos sanatorijā. Remarka literārā mantojuma piezīmēs par šo grāmatu, par tās koncepciju ir teikts: “Romāns [..] stāsta [..] par cilvēkiem, kuriem grūti jādnās par savu eksistenci; par cilvēkiem bez ilūzijām, kuri tomēr zina, ka draugi ir viss un liktenis nekas.”

Solidaritāte ir Remarka prozas pamatjēdziens, lā neatlaidīgi iedarbojas uz lasītājiem un ir gaismas stariņš vēstures tumsā, kas veido fonu viņa varoņiem. Ievērojami nepārliecinošāka turpretim ir “algotņu” draudzība, kas ir it kā uzspēlēta un šķiet klišejiska.

Romānos, kas sarakstīti pēc “Trīs draugiem”, šis motīvs ir nosacītāks un vēlākajās grāmatās (“Laiks dzīvot un laiks mirt”, “Debesīm nav lutekļu” un “Lisabonas nakts”) vairs nav atrodams. Pesimistiska nots jau ieskanas stāstā par Lokampu un Patu Holmani. ““Trīs draugi” man šķiet kā gulbja dziesma draudzībai, ar to nepietiek ne cīņā pret barbarismu, ne likteni.” (Tomass Šneiders)

“Trīs draugu” tapšanas laiks bija ilgs un salīdzinājumā ar abiem iepriekšējiem romāniem neparasts. Galvenais iemesls tam ir politiskie notikumi, kas risinās manuskripta tapšanas laikā. Remarks darbu pie romāna sāka tūlīt pēc “Mājupceļa” galīgās redakcijas, tātad 1931. gadā. Pēc nepilniem diviem gadiem bija gatavs iespiešanai paredzētās grāmatas “Pata” manuskripts. Tomass Šneiders savās skicēs Ņujorkas atstātajā literārajā mantojumā raksta, ka Remarks “ir sagatavojis lielu daudzumu konceptuālu plānu, kurus viņš izmantoja darbības struktūru un personu raksturojumu veidošanā”. Savā rakstā par grāmatas rašanās vēsturi viņš citē Remarka Berlīnes laiku draudzenes Lotes Preisas vēstuli, kas rakstīta 1933. gada 30. janvārī un kurā ir norāde uz to, ka “Pata” šajā laikā, pēc rakstnieka domām, bija gatava iespiešanai: “Mīļo Ērih, ko lai es saku: es raudāju lasot, es raudāju rakstot… par šo skaistāko mīlas romānu, kādu es jebkad esmu lasījusi, Tev ir jāsaņem Nobela prēmija.” Hitlera nākšana pie varas radikāli maina arī Remarka dzīvi. Viņam, kā praktiski visiem kreisajiem liberāļiem vai antimilitāristiem (un neatkarīgi no politiskās pārliecības visiem ebrejiem), trešajā reihā tika liegtas iespējas publicēties. Turklāt, ņemot vērā pastāvošo politisko situāciju, viņš grib veikt izmaiņas manuskriptā un tāpēc gatavojas darbu pārstrādāt.

1933.     gada rudenī Remarks atkal strādā pie romāna. “Tagad šīs daudzās teksta redakcijas, kas ir dokumentētas tiposkriptos, tāpat ar roku labotos manuskriptos un pierakstos, sākumā liek domāt par “Patas” turpmāku attīstību, taču visbeidzot teksts tika pilnībā pārstrukturēts līdz “Trīs draugu” publicēšanas redakcijai.”

Jaunais manuskripts ir pabeigts 1936. gada pavasarī. Katrā gadījumā autors, kā stāsta Tomass Šneiders, līdz pat darba publicēšanai Amerikā to nepārtraukti pārstrādājis. 1936. gada aprīlī Remarka angļu izdevējs Hantingtons raksta: “Esmu izlasījis Jūsu jauno romānu par simpātiskajiem jaunajiem cilvēkiem, kuri pēckara gados tik drosmīgi cenšas izdzīvot, strādājot garāžā. Katra grāmatas lappuse sagādāja man patiesu prieku, un es gribētu Jūs sirsnīgi apsveikt ar liele efektu, ko rada cilvēciskais siltums, kuru Jums Jūsu varoņos [..] tik meistarīgi ir izdevies attēlot.”

Pēc vairākām diskusijām par nosaukumu sākuma variants bija “Mazliet dzīves”, savukārt Hantingtons domāja ari par gaidāmajiem pircējiem romāns ar sākotnēji kļūmīgo nosaukumu “Mēs bijām jauni mēs bijām priecīgi” 1937. gada angļu izdevumā iznāk ar nosaukumu “Three Comrades.” Remarks 1936. gadā savā piezīmju grāmatiņā ierakstīja vēl dažus variantus, kurus tomēr atmeta: “Putekļi vējā? Mazie likteņi? Jūras viļņošanās? Krēsla? Sapnis pirms nakts? Our Little LifeV Meklē, brāl!”

No 1937. gada februāra līdz maijam askētiskā ASV žurnāla Good Housekeeping lasītāji turpinājumos varēja baudīt jauno Remarka darbu. Oto Klements bija parakstījis līgumu par lielu honorāru un pārdevis tiesības uzņemt filmu MGM studijai Holivudā.

Salīdzinājumā ar “Trīs draugu” sākotnējo redakciju “Pata” daudz mazāk sasaucas ar notikumiem “Mājupceļā”, un pats galvenais pasaules ekonomiskajai krīzei, kas savu augstāko punktu bija sasniegusi iepriekšējā manuskripta tapšanas laikā, galīgajā redakcijā vairs nebija galvenā loma. Remarks “Patu” bija sācis ar piezīmi: “Šī grāmata ir trešā un pēdējā sērijā, pie kuras pieder darbi “Rietumu frontē bez pārmaiņām” un

"Mājupceļš”. Romāna pamattematika ir tā pati; jautājums, kas abās pirmajās grāmatās tika uzdots simtiem tūkstošiem cilvēku, šeit tiek uzdots vienam. Tas ir dzīvības un nāves jautājums; tas ir jautājums: Kāpēc?” Tas vēl daļēji attiecas arī uz romānu “Trīs draugi”. Sava laika fons pēdējā redakcijā jau parāda nacionālsociālisma uzvaras gājienu, kas noved līdz republikas bojāejai. “Patā” Remarks liek Gotfrīdam Lencam iet bojā nelaimes gadījumā, savukārt “Trīs draugos” viņš ir politiskas slepkavības upuris.

Romāns gan tā valodas, gan attēlotās vides ziņā, par spīti daudzām līdzībām ar “Mājupceļu”, tomēr ir pilnīgi citāds. Iepriekšējās grāmatās bija stāstīts par parastu provinci, kur varoņi darbojās un runāja daudzveidīgā, vārdu izvēles ziņā vienkāršā valodā, turpretim “Trīs draugos” pulsē lielpilsēta. Kafejnīcas un tās apmeklējošais demimonds, vizuļojošā jaunbagātnieku pasaule pretstatā lielpilsētas nabadzībai un postam, automobiļi un totalizatori, kaismīgas politiskās debates pilsētā, kuru tieši tobrīd gatavojas pakļaut Jozefs Gebelss, rada izmaiņas ne tikai romāna fonā, bet ari autora vēstījuma stilā. Cilvēki ir “nevērīgāki”, viņu dzīves stils, viņu savstarpējās attiecības ir zaudējušas līdzību ar “uzvedību frontē”, kas tik spilgti raksturoja Emstu Birkholcu un viņa biedrus. Remarka humors, viņa “familiārā” valoda (“Mūsu laiks vēl nav atradis vārdus savām jūtām. Mūsu laiks var būt tikai bravūrīgs viss dts ir neīsts.”[106]) ir krāsaināka un vieglāka. Remarka Berlīnē pavadītie gadi atspoguļojas romāna veidošanā. Un tas viņam izdodas labi.

Tirāža vācu valodā nebija salīdzināma ar abu iepriekšējo romānu tirāžu: Querido iznāk 17 500 eksemplāru, kas, ņemot vērā slēgto grāmatu tirgu Vācijā, šim “bestselleru autoram” vēl ir attaisnojams. Taču Remarkam pretstatā vairumam viņa mazāk veiksmīgo kolēģu tas nekādā ziņā nebija no svara. Viņš jau sen bija kļuvis par starptautisku autoru, un vācu izdevumam pretī stāvēja daudz tulkojumu citās valodās.

Pēc kara izdevniecībā Desch Minhenē iznāk grāmatas pirmais izdevums okupētajā Vācijā tas ir 1951. gada septembris. Querido un Bermans Fišers autoram rakstiski apstiprina, ka viņi neuzsāks nekādas likumīgas prasības attiecībā uz romāniem “Trīs draugi” un “Mīli savu tuvāko”, kas autora tiimdas laikā ir izdoti šajās izdevniecībās. Jaunais izdevējs ar lepnumu raksta Remarkam: “Mēs tīši izvēlējāmies lielāku formātu un vākam [..] pievilcīgākas krāsas. Jau Frankfurtes grāmatu gadatirgū izrādījās, ka ar savu ārējo veidolu šī grāmata spilgti izceļas starp simtiem citu. Ari skatlogā tā izskatīsies iespaidīgi.” Pirmoreiz Remarka grāmata, kas atkal ir parādījusies Vācijas tirgū (līdz šim bija izdots “Rietumu frontē bez pārmaiņām” speciālizlaidums karagūstekņiem amerikāņu nometnēs, savukārt “Triumfa arka” 1948. gadā tika izdota nelielajā, drīz vien bankrotējušajā Šveices izdevniecībā Mischa un pēc tam “lēti pārdota”), nav ejoša prece. Pirmais metiens ir aptuveni 10 000 eksemplāru, otrais tiek izpirkts tikai 1952. gada beigās. Katrā gadījumā dažādas grāmattirgotāju apvienības saviem pircējiem piedāvā ievērojamu šīs grāmatas eksemplāru daudzumu. 1951. gada novembri jaundibinātais un drīz vien ļoti produktīvais žurnāls Quick romānu “Trīs draugi” (nedaudz saīsinātu) izdod turpinājumos.

Recenzijas Vācijā bija ļoti dažādas gan skeptiskas, gan noraidošas, gan slavinošas. Berlīnes avīze Tagesspiegel raksta: “Hemingveja zudusī paaudze patiešām ir gājusi bojā par neko; Remarka romānā demimonda varoņi koķetē ar neko.” F. K. Veiskopfs nicinoši raksta: “Attiecībā uz literāro substanci viņš (Remarks) laikā starp savu priekšpēdējo grāmatu un romānu “Trīs draugi” neko nav ieguvis.” VDR avīzē Sonntag bija lasāms: “Ko gan lasītājs var teikt par šo romānu, kas jau fašisma laikā ir iznācis Rietumos? Ko gan lasītājs var teikt, pamanot, ka Remarks, pats būdams tālu no tā visa, cenšas savienot romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” pozitīvos elementus un attīstīt tos tālāk, šādi akcentējot (un tā bija vairumā gadījumu) tieši negatīvo?” Remarka pesimisms nekādā gadījumā neiederējās VDR zaigojošās proletāriskās nākotnes sabiedrības vīzijā, kāda tika iztēlota šīs valsts pilsoņiem.

Turpretim Frankfurter Allgemeine Zeitung slavēja “autora lielisko stāstnieka talantu”, viņa “humanitārās idejas”. “Viņš ir radījis tās paaudzes tēlu, kas atradās starp diviem laikmetiem, tā ir no dēkainas ksilogrāfijas veidota hronika un mīlas rapsodija, kādas modernajā literatūrā gandrīz nav.” Arī provincē grāmata rod pozitīvu rezonansi Vupertāles Generalanzeiger raksta par “mūsdienu iespaidīgāko darbu”, un Rietumvādjas arodbiedrību orgāns Welt der Arbeiter grāmatu vērtē ne mazāk entuziastiski: “Romāns mākslinieciski spēcīgi parāda uzticību realitātei. Reti kuram ir izdevies draudzību attēlot skaistāk un pārliecinošāk. Un mūsu literatūrā ir maz piemēru tādam maigumam un tik labai attieksmei, kāda piemīt šim mīlas stāstam.”

1938. gadā, saprotams, reakcija uz grāmatu parādījās tikai ārzemju vai trimdas presē. Alfrēds Polgars, toreiz Bāzeles National-Zietung, rakstīja šādus eiforiskus vārdus: “Tik skaistu mīlas stāstu jau sen neviens nav uzrakstījis [..] Remarka romāns ir meistarīgs, tas ir sarakstīts saprotamā, koncentrētā, tiešā valodā, turklāt bez aplinkiem.” Brehta, Feihtvangera un Brēdela izdotajā, krievu ietekmē esošajā trimdas laikrakstā Das Wort šiem rakstniekiem neatradās neviena laba vārda par grāmatu: “Lētu efektu meklējumi.” Varbūt Maskavu bija dziļi aizskāris tas, ka Remarks tā īsti nebija novērtējis vācu komunistu “cīņu” republikas pēdējos gados. Un tomēr neapstrīdami “marksistiski” iedīgļi romānā tomēr esot atrodami. Uz Lokampa piezīmi, ka ne jau pasaule ir sajukusi prātā, bet gan “cilvēki”, viesnīcnieks Aloizs kodolīgi atbild: “Viņi nav traki. Tikai mantkārīgi. Cits citam neko nenovēl. Un, tā kā visa ir par daudz, lielākai tiesai nav nekā. Viss atkarīgs no sadalījuma.”[107]

Beidzot vēl divas atsauksmes no anglosakšu avīžu pasaules 1938. gadā. “Katram, kurš apzināti izdzīvojis savu laiku, šī grāmata noteikti jāizlasa,” raksta Londonas Times kritiķis; avīzē Observer ir lasāms šāds vērtējums: “Romāns ir uzrakstīts ar tik neviltotu kaislību, tik silti un cilvēciski, ka var izraisīt tikai sajūsmu.”

Remarka romāni literatūrkritikā tiek apkaroti un apstrīdēti. Viņš pats 1937. gada 18. maijā dienasgrāmatā raksta: “Pirmās ang)u un amerikāņu atsauksmes par “Trīs draugiem”. Labākas, nekā es gaidīju. New York Times pat pārāk labas.” Un pēc trim dienām seko jau saistībā ar ko citu pieminētais, fatālistiskais ieraksts: “Pienākusi slikta kritika. Nedaudz. Bet pietiekami, lai mani pārliecinātu.”

Es vēl tikai gribu piebilst, ka 1994. gadā bijušajā Padomju Savienībā, veicot ģermānistikas studentu aptauju, tika noskaidrotas divas visvairāk lasītās vācu grāmatas Ēriha Kestnera bērnu grāmata “Divas Lotiņas” un Remarka romāns “Trīs draugi”. Šāds rezultāts kā uzsver Petra Kēlere-Hēringa, kas šo aptauju veica, noteikti jāvērtē saistībā ar laikmetu. Daudz krievu, ukraiņu vai azerbaidžāņu ģermānistu Veimāras republikas vēlīnās fāzes attēlojumā un tālaika cilvēku dzīves raksturojumā nešaubīgi saskatīja savas grūtības un raizes. Padomju Savienības satelītvalstis kopš padomju impērijas sabrukuma ari pārdzīvoja pārejas laikmeta smagos ekonomiskos apstākļus. lāču šī piezīme tas nav literārs spriedums tomēr pierāda, cik aktuāla lasītājiem vēl aizvien ir Remarka romānu pasaule. Arī stāsts par trim draugiem.

1936. gada 17. jūlijā Remarks raksta dienasgrāmatā: “Telegramma Klements. Grāmata pārdota Metro, Tā īsti tam neticu. Būtu pārāk skaisti. Varbūt tur iekšā ir Sezans.” Tur “iekšā” patiešām bija franču impresionista glezna. Lūiss B. Meiers nopērk tiesības veidot filmu un uzdod ievērojamākajam tālaika amerikāņu rakstniekam Frānsisam Skotam Ficdžeraldam uzrakstīt scenāriju. Savā ziņā tas varbūt bija laimīgs risinājums, jo Ficdžeralds savos romānos (“Šaipus paradīzes”, “Skaistie un nolādētie”, “Lielais Getsbijs”) un īsajos stāstos tieši tāpat atklāja “zudušās paaudzes” drāmu. 20. gs. divdesmitajos gados viņš un viņa sieva Zelda kļūst par Amerikas intelektuālo aprindu kulta figūrām. Un, tāpat kā Remarks, arī Ficdžeralds pret savām bailēm un radošajām šaubām cīnās, pārmērīgi lietojot alkoholu. Viņš jau agrāk Holivudai bija sarakstījis vairākus scenārijus, taču, strādājot pie Three Comrades, Ficdžeralds vairs nebija literārās slavas zenītā. Viņa dzīves pēdējie gadi un tie sakrīt ar darbu pie Remarka romāna scenārija jau ir Zeldas psihiskā sabrukuma un autoru bloķējošās radošās krīzes apzīmogoti. Ficdžeralds mirst 1940. gadā 44 gadu vecumā.

Remarka romāns Ficdžeraldu sajūsmina. Viņš uzraksta nacistu kundzību apsūdzošu scenārija redakciju. Daži skati, ko viņš iekļauj scenārijā, attēlo to, kā tiek pazemoti beztie¬siskie ebreji, un to dara viņu “āriskie” tautieši, vai ari to cil¬vēku patriotismu, kuri tikai savas “rases” dēļ tika izstumti no vācu sabiedrības. Taču Ficdžeraldam rodas radošas grūtības. “Strādājot pie šī darba, sava svarīgākā scenārija uzmetuma, viņš pilnīgi aizmirst visus studijas ideālos un materiālos nolū¬kus. ..” Producents Džozefs Mankevičs iesaista darbā E. E. Paramoru, daudz ko pārraksta pats, rakstītāju komandā notiek asi strīdi, un rezultāts ir politiski nogludināts, ļoti sentimentāls scenārijs. Lokampa lomu atveido jaunais Roberts Teilors, Patu Holmani Mārgarita Salivana. 1938. gadā darbs pie scenā¬rija ir pabeigts, un kritika par kinometropoles jaunāko darbu izsakās pa lielākai daļai atzinīgi. New York Times raksta: “It is ar superlatively fine Picture, obviously one of 1938’s best ten and not one to be missed.”  Pašam Remarkam šī viņa romāna kinoversija visādā ziņā nešķiet necik valdzinoša. Noskatījies filmu 1938. gada oktobrī Parīzē kopā ar Marlēnu Dītrihu, viņš raksta: “Pirmdienas vakarā noskatījos filmu “Trīs draugi”. Slikta. Salivana laba. Puma bija ļoti uztraukusies un lamā¬jās... Negribēja vairs neko par filmu dzirdēt. Un man jau arī bija... vienalga.”

Hārlijs U. Teilors savā Remarka monogrāfijā norāda uz to, ka Lūiss B. Meiers pirms filmas pirmizrādes vēl esot ļāvis noorganizēt tās izrādi nacistu pārstāvim Losandželosā, Gislingam. Holivuda zināja, cik histēriski Berlīnes kungi reaģē uz Remarku, un Meiers negribēja viņus sadusmot. Beigu beigās runa bija par biznesu. u Not surprisingly, the Nazi was not pleased with the accurate portrayal of Nazi violence and suggested to Mayer that the communists be substituted as the villains of the piece”2 Varenais kino boss nekavējoties bija gatavs veikt attiecīgās izmaiņas. Par laimi, producents un līdzautors Mankevičs izrādīja drosmi un protestēja pret šādu iztapīgu klanīšanos trešā reiha priekšā. Tādējādi “Trīs draugu” kinoversija tomēr ļāva ieraudzīt vēsturisko fonu, uz kura tik skaisti un melodramatiski risinājās Lokampa un Patas mīlestība.

1937.gada septembri Remarks iepazīstas ar sievieti, kura ietekmēs viņa dzīvi vairākus gadus. Neizprotama, sīkumaina, reizēm aplaimojoša katrā gadījumā Remarka dzīves ritmu diktēs viņa. Lido rakstnieks iepazīstas ar aktrisi Marlēnu Dītrihu. Viņi netiekas pirmoreiz. Jau 1930. gada sākumā Berlīnes viesnīcā Hotel Eden starp viņiem risinās īsa saruna, un viss. Šoreiz viņu tikšanās ir kaut kā sākums. Tikai pēc dažām nedēļām viņi jau dala gultu un maltītes; Puma līdz pat 1940. gada rudenim kļūst par Remarka dzīves un dienasgrāmatas centrālo personu. Tad Remarks no viņas atbrīvojas. Pilnībā nekad, taču izsīkst kaislība, kurā viņam nereti tika iedalīta ne visai glaimojoša loma.

Marlēna Dītriha jau toreiz bija kas līdzīgs mītam. Dzimusi 1901. gadā Berlīnē, lielburžuju ģimenē, viņa divdesmitajos gados uzsāka aktrises karjeru. Sākumā Dītrihai bija otrā plāna lomas, viņa uzstājās deju rēvijās, un tad 1930. gadā vienā mirklī notika lūzums. Ar mākslinieces Frēlihas lomu filmā “Zilais eņģelis” tās pamatā bija Heinriha Manna romāns “Skolotājs Unrāts” viņa vienā mirklī kļuva slavena. Zvaigznes atklājējs un kādu laiku arī mīļākais bija režisors Jozefs fon Šternbergs. Dītrihas pavedinošais izskats viņa bija skaista, erotiska, noslēpumaina fascinēja kinoteātru publiku. Aktrisi un viņas meistarīgo režisoru uzaicināja Holivudā. Amerikā viņi uzņēma vairākas veiksmīgas filmas, Marlēna Dītriha kļuva bagāta un pasaulslavena. Kad Dītriha un Remarks Venēcijā satikās, viņas kaijeras pirmā virsotne jau bija aiz muguras, pēdējās filmas bija izrādījušās ne tik vilinošas, lai pildītu kino kases. Abi satikās brīdī, kad viņu zvaigzne vairs nebija tik spoža kā iepriekšējos gados.

Marlēna Dītriha ne tikai izskatījās erotiska, viņa tāda patiešām bija. Aktrises dēkas ir leģendāras. Viņa filmējās kopā ar izcilajām vīriešu kārtas Holivudas zvaigznēm, un reti kurš no viņiem pēc darba studijās nenonāca Dītrihas apskāvienos. Moriss Ševaljē, Maikls Vaildings, Džeimss Stjuarts, Gerijs Kūpers, Ķērks Duglass, Frenks Sinatra, Džons Veins — tie ir tikai daži no viņiem, kas ir slaveni vēl šodien. Bieži vien tās bija tikai paviršas seksuālas attiecības. Gadiem ilgas tās bija ar Duglasu Fērbenksu junioru, Žanu Gabēnu un Veļu Brunneru.

Dītrihu aizrāva ari slaveni politiķi un literāti, viņa “burtiski ar apbrīnu krita viņiem pie kājām”. Viņai bija dēka ar Džozefu Kenediju, nākamā prezidenta tēvu, Edvardu R. Murovu un Edlaju Stīvensonu, Eizenhaueram zaudējušo sāncensi, ari vecajam Bernardam Šovam tiek piedēvēts šis kārdinājums; ar Žanu Kokto un Noelu Kovardu Dītrihai nebija intīmu attiecību, bet apbrinas vērta draudzība. Otrā pasaules kara laikā aktrise karaspēka aprūpes programmas ietvaros devās*uz Eiropu un sajūsmināja ne tikai amerikāņu karavīrus, bet ari dažu labu ASV armijas ģenerāli, kas ar prieku ļāva sevi pavest. Pateicīgā armija Dītrihu izdekorēja ar skaistiem ordeņiem. Ne mazāk iespaidīgs ir viņas sieviešu kārtas mīļāko saraksts, kurā ir atrodama gan Edīte Piafa un Ģertrūde Staina, gan daudz citu kultūras un sabiedrības rampu gaismā esošu personību un demimondu.

Dītriha nebija ievērojama aktrise viņa bija zvaigzne. Šo lomu viņa spēlēja ar apbrīnojamu disciplinētību, mācēja sevi parādīt tādu, kādu pasaule vēlējās viņu ieraudzīt. Ekscentriska, izvirtusi, inteliģenta, bet ne gudra, viņa dzīvoja tikai savām kinolomām vai koncertiem. Aktrise faktiski pazina tikai vienu cilvēku: Marlēnu Dītrihu. Un devās uz skatuves vēl tādā vecumā, kad prātīgāk būtu bijis to vairs nedarīt. Pēc savas kinokarjeras beigām jau vairāk nekā septiņdesmit gadus vecā Dītriha piedzīvoja triumfu Lasvegasas naktsklubos, Amerikas un Eiropas teātros un koncertzālēs kā šansonu dziedātāja. Beigās viņa kļuva atkarīga no alkohola un medikamentiem, vairākkārt pakrita uz skatuves, un visbeidzot bija vairs tikai slavenās un apjūsmotās Dītrihas karikatūra. Viņa nomira 1992. gadā Parīzē, kur bija pavadījusi savas dzīves pēdējos gadus, nesatiekoties ar cilvēkiem un slimojot. Dītriha joprojām ir mīts; dažus gadus pēc aktrises nāves viņas ģīmetne rotāja Rietumvācijas pastmarku.

Tāda bija sieviete, kas tobrīd noteica Remarka dzīvi. Ja šeit pieminēta Dītrihas intensīvā seksuālā dzīve, viņas egomāniskais dzīvesveids, tad tikai tāpēc, lai izgaismotu situāciju, kādā nonāca Remarks, viņā iemīloties. Sākumā tā bija abpusēja kaislība. Marlēna Dītriha 1929./30. gadā Berlīnē vēl bija lieciniece viņa skandalozajai kaijerai Veimāras literatūras pasaulē. Rakstnieks savukārt bija sastapis sievieti, kura pilnībā atbilda viņa ideāliem: slaida, ārkārtīgi skaista un izmeklēti ģērbusies tā bija sieviete, kādas viņam vienmēr patikušas. Finansiāli viņi abi bija neatkarīgi un baudīja luksusu. Abi bija pametuši Vāciju, abi bija pasaules klaidoņi un vienoti naidā pret nacistiem.

Fatāli šajās attiecībās bija tas, ka Marlēna Dītriha nespēja būt kopā tikai ar vienu cilvēku. Blakus kārtējam favorītam viņai aizvien bija arī citi vīrieši vai sievietes. Deviņpadsmit gadu vecumā Dītriha Berlīnē apprecējās ar Rūdolfu Zīberu, un šajā nekad nešķirtajā laulībā piedzima meita. Dītrihas laulātais draugs drīz vien tika padzīts no kopējās gultas un cieta gan dīvas tuvumā, gan būdams tālu no viņas, atrazdamies pilnīgā finansiālā atkarībā no sievas. Arī Zībera krievu izcelsmes mīļākā paplašināja Dītrihas klanu viņa piederēja svītai, kas bija ap Dītrihu aktrises nepārtrauktajos ceļojumos vai ilgajās uzturēšanās reizēs Holivudā, Parīzē, Londonā, Vīnē vai Dienvidfrancijā. Cilvēks, kuram tieši tobrīd piederēja Dītrihas sirds, bija viņas tuvumā un tika uzņemts “ģimenē”, līdz pienāca bridis, kad bija jāatbrivo vieta jaunai zvaigznes kaislībai. Vēstules, dienasgrāmatas (ari Remarka), Dītrihas meitas izvērstais stāstījums par mātes dzīvesveidu atklāj haotisku, lielummānijas apsēstu personu, kura valda pār neskaitāmu mīlas dēku un dzīves drāmu pārpilnu mazu pasaulīti, šo faktu Dītrihas biogrāfi parasti godbijīgi noklusē.

Remarks šajā noslēpumu un jūtu traģikomēdijā bija “nabaga bruņinieks”. Viņš cieta no Dītrihas meliem un dēkām, no dzīves šajā “klanā”, kuru viņa komandēja, apgādāja, baroja un apspieda. Kad Dītriha naktīs slepeni izlavījās no viesnīcas istabas, lai steigtos pie viena vai cita mīļākā, Remarks viņu meklēja ielās un naktsbāros. Viņu guļamistabā risinājās smieklīgas, nepatīkamas un pazemojošas scēnas. Šajā laikā Remarks nedzīvoja savu neatkarīga rakstnieka dzīvi, bet bieži vien bija aktieris diezgan nelāgā zemas kvalitātes komēdijā. Viņš to zināja. Marija Riva, Marlēnas Dītrihas meita, ar ļoti trāpīgu teikumu raksturo Remarka stāvokli šo attiecību nobeigumā, kad abi dzīvoja Holivudā: “Šis jaukais cilvēks bija kļuvis par traģisku vojažieri, par Beverlihilsas Sirano.”

Remarks Marlēnas Dītrihas dēļ nesalūza, taču šīs attiecības rakstniekam deva rūgtu mācību un gandrīz nobloķēja viņa māksliniecisko darbību uz vairākiem gadiem. Remarks juta, ka tāda uzvedība ir pazemojoša, un tāpēc sāka sevi nicināt. Dītriha nekad saviem mīļākajiem neatdeva brīvību, ari tad ne, kad faktiski bija tos sen pametusi un dienasgrāmatā jūsmoja par tikšanos ar kādu no jaunajiem pielūdzējiem. Arī Remarkam ilgi nebija spēka izlauzties no šīs dzīves, kuras banalitāte viņam par sevi atgādināja vai ik dienas.

Dienasgrāmata atklāj Remarka pārdomas par sieviešu sabiedrībā un alkohola dvingā gadu desmitiem ilgi pavadītajām naktīm, tā atklāj rakstnieka lielākās bailes: “Vai es patiešām vēl esmu dzīvs, vai īstās eksistences vitalitāte atkal nav pagājusi man garām, vai mans laiks jau nav beidzies?” Puma un vēlāk arī Nataša Pelija bija tikai aizvietotājas. Attiecības ar šīm abām un ari citām skaistām sievietēm bija Remarka aizsardzība pret draudošo vecumu un tik nīsto pilsoniskumu. Un, ja nu viņš nespēs aizbēgt, kas tad vēl atliek? Pašanalīze rakstnieka personiskajās piezīmēs visādā ziņā norāda uz šāda veida izskaidrojumu. Protams, ne mazāka nozīme ir ari seksualitātei un pievilcībai, ar kādu nekonvencionālā Dītriha (un Nataša Pelija) ietekmēja Osnabrikas amatnieka dēlu. Bet tam, kas lasa pašmocību pilnās rindas, kurās rakstnieks runā par cīņām, laimes brižiem un apsūdzošiem pārmetumiem attiecībā pret Pumu vēlāk ari pret Natašu miesiskā mīlestība, kuru viņš prasa, šķiet otršķirīga.

Sākumā ari aktrise iedegas, viņa novērtē pievilcīgā un slavenā vīrieša šarmu un “labo uzvedību”. Remarks ir iejūtīgs un tāds sarunu partneris, kas māk ieklausīties. Viņi satiekas Parīzē, savukārt “klans” 1938. gada vasarā uz pāris nedēļām dodas uz Dienvidfranciju Antibām. “Vienu dienu lejā pie ūdens naktī. Debešķīga seja. Steiga, lai uznāktu augšā. Sajūsmas pilna nakts. Bet citādi tās drīzāk ir beigas. Daudz sīku pazīmju. Gan manā, gan viņas uzvedībā. Jutīgums, izsmiekls, aizkaitinājums. Zināt tas laikam bija tas labākais u. pēdējais.” Marlēna Dītriha šī kopējā atvaļinājuma laikā uzsāk attiecības ar bagāto Jo Karstersu, un Remarks raksta: “Puma kopš dažām dienām pilnīgi nodevusies kādai sievietei.” Ar mazohistisku precizitāti viņš savas dienasgrāmatas nākamajās lappusēs attēlo turpmākās nedēļas kā strīdi, šķiršanās, naksnīgi klejojumi pa bāriem un homoseksuālistu krogiem aizpilda viņa laiku. “[..] es smejos u. mana dzīve laikam salūzīs… Bija sirdsklauves. Sviedri. Biju patiešām slims.” Kad viņi ir pašķīrušies, šurpu turpu ceļo telegrammas. (“Tti, saspraude, bez kuras mana dzīve izkusīs.”), tiek sūtītas vēstules, notiek apmaiņa ar ziedu pušķiem, garas telefonsarunas starp Portoronko un Kalifomiju. “Vai Tu tiešām nevarētu spēlēt Patu,” viņš lūdz Dītrihu 1938. gada janvāri. “Vai man telegrafēt Metro, ka es ar šādiem noteikumiem strādāju pie scenārija? [..] Sāku rakstīt jaunu grāmatu, tā ir domāta vienīgi Tev (šeit pirmoreiz tiek izpausta ideja par Ravika romānu, kas vēlāk īstenojas grāmatā “Triumfa arka”. V. Š.) [..] Neko nesasteigt, ne no kā nebaidīties, ne par ko nedusmoties. Mēs tikai sākam, un visi par mums brīnīsies.” Remarks savus vēstījumus paraksta ar vārdiem Alfrēds, Raviks, Lielā odze, Felzenekas asesors, Dītrihu sauc par Pumu, Lēnas tanti vai Jusuļu. Rakstnieks visus šos

gadus ir nervozs mīlētājs un cilvēks, kurš, sevi šajās attiecībās uzmanīgi vērojot, raksta dienasgrāmatu.

No 1938. gada septembra līdz decembra sākumam Remarks ar Marlēnu dzīvo Parīzē. Vētrains laiks: daudz cilvēku, daudz nakšu, daudz alkohola maz darba. Tie ir mēneši, kuros laimes izjūtu pēkšņi nomaina nomāktība. Turklāt noskaņu gandrīz vienmēr nosaka mīļākā. “Izgāju pastaigāties pa ielu… nopirku Marlēnai rozes. Skaisti tā iet. Jutos brīvs. Raudzījos uz cilvēkiem, uz meitenēm, sievietēm, domāju tas nekad nebeigsies, ari tad ne, kad Puma aizies. Jo tā ilgi turpināties nevar. Šī balstīšanās uz vairākiem pleciem nav domāta man. Arī ne šī rotaļāšanās. Ar aktrisēm nevajadzētu ielaisties…” “[..] rūpes u. vienlaikus intrigas.” “Es nedomāju, ka vēl ilgi piedalīšos šajā lugā.” “Tagad tā ir pārvērtusies maigā ellē. Es patiešām tieku cepts no visām pusēm… Jātiek prom. Tā neiet. Baidos no vakara. Šī vienaldzība ir drausmīga.”

Dienasgrāmatā pieminētās “maigās” naktis pēc dažām stundām nomaina absurdi, smieklīgi strīdi. “Pateicu viņai, ka pēc 2 stundām man jāsatiekas ar Rutu Albu. Viņa it kā sastinga. Kad iegāju guļamistabā, viņa stāvēja aizdurvē. Vēlāk redzēju, ka viņa ir noslēpusi visas manas kurpes, lai es nekur nevarētu aiziet.” Skatuves cienīgi uznācieni, vai, kā Remarks reiz nicinoši rakstījis: “Vešerienes cienīga scēna.” Pēc rokassprādzes apmaiņas pie juveliera: “Man tas viss bija apnicis… Man uznāca smiekli, cik tas bija jocīgi ieraudzīt Pumā sīku, alkatīgu personu; jo runa jau bija par relatīvi nelielu summu.” Reti Parīzes ierakstos ir atrodams kas līdzīgs šim: “Vēls oktobra vakars. Pelēks, vēss gaiss, nav skumji. Ļauj iemīlēt dzīvi istabā, siltumu, kamīnu, darbu. Klusums, mierīgs noskaņojums. Lasīju Rilki.”

1938. gada aprīlī Remarks sāk darbu pie sava pirmā trimdas romāna (“Mīli savu tuvāko”), taču tikpat kā nespēj pastrādāt. Šis fakts viņā izraisa vainas apziņu un padara nervozu. “Man ir jāizšķiras! Pašnoteikšanās! Saņemties! Atmest, kas nepieder pie lietas. Pietiek pukstēšanas, sieviešu u. dēku! [..] nostājies savā vietā!” “Strādā, zaldāt, aizmirsti un strādā!” “Viens pats Portoronko. Debešķīgs priekšstats.” Remarks ilgojas pēc darba un miera, taču nespēj šķirties. Attiecīgie ieraksti šķiet lūgums pašam sev: “Zaldāt! Ja tu Portoronko vientuļajos vakaros sāksi pārāk ilgoties pēc viņas, tad atceries tā ir laime, ka viņa aizceļo. Tālāk vairs tā nevarēja iet, pie labākās gribas ne, padomā par to, ka pat visskaistākajās stundās tu to nekad neesi aizmirsis… Tu nevari kļūt par kājslauķi kinozvaigznei… Zaldāt, tev ir četrdesmit. Sāc patstāvīgu dzīvi! [..] Tevī ir daudz kā tāda, kas laužas ārā, bet tev ir jānomierinās, jādod tam laiks un tajā jānoraugās. Gana ilgi tu esi spēlējis kinorežijas asistentu.” Francijas galvaspilsētā ierodas daudz tūristu. Remarks sastop Valteru Feilhenfeltu, kurš viņam piedāvā gleznas: “Pēc tam apskatīju Feilhenfelta viesnīcā trīs Sezanus. Akvareļi, divas ainavas, portrets ar salmu cepuri no aizmugures. Nopirku.” Uz dažām dienām atbrauc Ruta Albu. Juta vairs nespēj izturēt dzīvi Portoronko, viņa steidzina Remarku atgriezties un beidzot ierodas Parīzē. Tsls viņu traucē, tāpēc viņš par Jutu gandrīz vai neliekas ne zinis. Vakari un naktis līdzinās cita citai, tie ir kā šis vakars: “7 vakarā kopā ar Veru, Russie u. trīs cilvēkiem no Ēģiptes, vispirms Russie, tad Maxim, tad vēl dažās ieskrietuvēs, visbeidzot Šeherezadē. Ap sešiem no rīta divi ēģiptieši mums parādīja skatu uz Luvru no Mazā Karuseļa, uz obeliskiem u. arku. Pelēks, gaišs rīts; pelēka, gaiša gaisma. Ar Pumu viesnīcā, gulējām, ilgi, dziļā miegā, pilni mīlestības.” Vēl ari kino un izstāžu apmeklējumi, sarunas ar izdevējiem, pastaigas pa mežu un pusdienas Fouquet’s Elizejas laukos. Reizēm Remarku pārņem melanholiskas atmiņas par laiku, pirms viņu bija pārsteigusi slava: “Domāju par agrākiem laikiem. Klavieres, kompozīcijas, dziesmas, dzejoļi. Nezinu, kā pie tā atkal atgriezties. Pavirša dzīve.”

1938. gada 20. februāri Remarka dienasgrāmatā atrodams paviršs ieraksts: “22. janvāri Santamoricā apprecējos.” Juta Cambona otrreiz kļūst par viņa sievu. Un tas notiek laikā, kad Remarku vēl joprojām valdzina Marlēna Dītriha. Uz šo soli viņu nemudina mīlestība, bet gan vēlme palīdzēt. Jutai draud izraidīšana no Šveices uz Vāciju, savukārt kā no jauna precēta sieva viņa no tā ir pasargāta. Laimīgs Remarks nejutās. No Santamoricas viņš raksta tālumā esošajai Pumai: “Zālē ap mani notiek milzīga tējas dzeršana kā es to visu ienīstu gan bāru, gan cilvēkus, gan sniegu un pagātni.” 1938. gada pirmajos mēnešos, kurus rakstnieks pa lielākai daļai pavada Portoronko, viņš cieš no vientulības un atšķirtības no Marlēnas Dītrihas. (“Rakstu vientulībā dzīvojoša cilvēka dienasgrāmatu.”) 1938. gada pirmajos mēnešos Remarku nomoka sāpes krustos un išiass, viņš izjūt faktiski vēl tālu esošo vecumu; Hitlers martā iesoļo Austrijā. “Izlasīju avīzi. Kļūst slikti.”

Reiz Ruta Albu izteicās par Remarka attiecībām ar Jutu Cambonu: “Tik ļoti slima viņa nevarēja būt. Taču viņš bija iemīlējies viņas skaistumā. Vienmēr. Viņam patika, ka apkārt ir skaistas lietas.” H tas patiešām ir, taču iekšēji Remarks Jutai ir tāls. 1938. gada septembri viņš kopā ar Dītrihu ir Parīzē un raksta dienasgrāmatā: “Zvanīju Pēterim. Raudāja. Jutās viena. Briesmīgi. Es ieteicu vai nu nākt kājām uz Parīzi, vai braukt uz Parīzi caur Portoronko. Kā viņai iespējams palīdzēt neatgriežoties! Atgriezties es nespēju. Tad manai dzīvei būtu beigas.”

Vēlāk Remarks maksā par Pētera dzīvokļiem, ceļojumiem, uzturu. Kā laulāts pāris viņi 1947. gadā iegūst Amerikas pilsonību. Tā ir laulība uz papīra, viņi tikai sporādiski dzīvo zem viena jumta, Juta rakstnieku vien apciemo. Emocionāli Remarks no viņas ir atraisījies jau pēc pirmās laulības šķiršanas. Otra oficiālā šķiršanās notiek 1957. gadā tas ir laiks, kad rakstnieks ir nolēmis precēties ar Poleti Godāru.

Politiku Remarks šajā dramatiskajā laikā vēro nervozi. Dažas dienas pēc reiha kristāla nakts viņš raksta: “Pasaule satraukusies par Vāciju. Miljards kontribūciju, izdemolētas visas mājas un veikali, apcietināti tūkstošiem ebreju un tas viss tikai tāpēc, ka viens septiņpadsmitgadīgs poļu ebrejs Grinšpans Parīzē ir nošāvis Vācijas vēstniecības 3. sekretāru… Pilnīgi tāda sajūta, ka dzīvoju uz vulkāna.” Kaut gan politiskos notikumus Remarks savā dienasgrāmatā tikpat kā neatspoguļo un tajā dominē Marlēna Dītriha, nevis Ādolfs Hitlers, Remarks norūpējies vēro notikumus un nojauš, ka miers Eiropā vairs ilgi nepastāvēs.

Jau jūlijā Remarkam tiek atņemta Vācijas pilsonība. Vēstulē, kas datēta ar 1938. gada 25. aprīli, “SS šefs” gestapo uzdevumā ziņo Ārlietu ministrijai: M Ir pietiekami daudz priekšnoteikumu atteikt Vācijas pilsonību.” Vēstuli ir parakstījis dr. Verners Bests, kas, būdams gestapo šefa vietnieks un vēlāk valsts pārvaldnieks okupētajā Dānijā, ir viens no lielākajiem nacistu režīma pārvaldes tehnokrātiem. Pēc kara viņš ilgu laiku mierīgi dzīvo Rietumvācijā un strādā par rūpniecības padomnieku. Gestapo pamatojumā ir teikts: “Ērihs Remarks ar izdevniecības Ullstein-Presse atbalstu gadiem ilgi rupjā un zemiskā veidā ir apkaunojis pasaules karā kritušo piemiņu un līdz ar to ir izslēgts no vācu tautas kopuma. Par šādi nopelnīto naudu viņš iegādājās villu Šveicē. Portoronko, Lokāmo tuvumā, viņam līdz pat pēdējam laikam bija daudz tikšanos ar emigrantiem, ebrejiem un komunistiem.” Remarka sievu piemeklē tāds pats liktenis, arī viņai tiek atņemta pilsonība.

Remarks uz to reaģē ar samulsumu un karātavu humoru: “Pēcpusdienā zvans no Londonas: mans uzvārds esot pilsonības atņemšanai paredzēto cilvēku saraksta pēdējā lappusē. Nu, lai jau tā būtu! Katrā gadījumā praktiski nākamā kara sākumā mani nekavējoties neintemēs.” Tobrīd Remarkam nav nekādas pilsonības, un tas rada problēmas ar ceļošanu.

1937.   gadā viņš un Juta Cambona iegādājas Panamas pasi, kas saglabā iespēju brīvi ceļot. Izraidīšana no Šveices pēc Vācijas pavalstniecības zaudēšanas turīgiem emigrantiem praktiski nedraudēja. Patiesību sakot, Remarks nekad neaizmirsa to, ka Vācija viņu ir izraidījusi. Daudz ko izsaka tas, ka Vācijas Federatīvajā Republikā neviens nav domājis par to, kā izrādīt rakstniekam godu un nav centies kļūdu labot, atdodot viņam Vācijas pavalstniecību. Līdz pat savai nāves stundai Remarks tā arī neiesniedz pieteikumu pilsonības atgūšanai.

1938.   gada novembrī Marlēna Dītriha aizbrauc uz Kaliforniju un Remarks pēc dažām dienām uz Portoronko. Ieraksts dienasgrāmatā ļauj pieņemt, ka viņš vispirms plāno rakstīt romānu par Parīzi, tātad literāri apstrādāt laiku kopā ar Pumu. “Vēlu vakarā uzrakstīju pirmos vārdus romānam par Raviku… Tipisks noskaņojums; nedaudz nervozs, aizkaitināts, nomākts, jau sāku šaubīties par abiem tematiem; jo attiecībā uz Raviku idejas mainās.” Pēc tam Remarks ieliek šīs lappuses atvilktnē un koncentrējas darbam pie romāna “Mīli savu tuvāko”. Rakstnieks strādā čakli, jūtas slikti, viņam no prāta neiziet Puma, un, kad jau ilgāku laiku nav nekādu ziņu no Amerikas, viņa garastāvoklis pasliktinās, nomoka greizsirdība. “No Pumas jau kopš desmit dienām nekādu ziņu. Līdz šim viņa tik ilgi nav klusējusi. Vai nu Jo, vai kāds vīrietis.” Remarks cieš no vientulības un nepārtraukti domā, kā aizbēgt no savas rakstnieka klauzūras: “īpatnējs noskaņojums. Reizēm domas par bēgšanu bet uz kurieni? Augstākais, pie Pumas. Parīze? Londona? Viesnīcas? Nē, jāmēģina izturēt. Vismaz vēl šo mēnesi.” “Nezinu, vai janvāra beigās braukt vai ne. Visas domas virpuļo ap Pumu, dīvainas par, pret. Jāstrādā tālāk.”

Romāns tomēr top. Darbs uz priekšu virzās lēni, Remarks sūdzas par pārtraukumiem un ar dažām nodaļām ir neapmierināts, taču 6. janvāri var ierakstīt dienasgrāmatā: “Kopā 70 lappušu manuskripta.” Jauno gadu viņš sagaida pie Emīla

Ludviga un 1939. gada rīta blāzmu Askonas bārā Nelly. Marlēna gadu mijā saņem jūsmīgu telegrammu: “Debešķīgi pagājis gads. Debešķīgs nākamais gads. Puma, priecājies un nebaidies ne no kā. Laime pieder bezbailīgajiem. Paliec arī turpmāk mans prieks. Raviks.”

Politiskās ziņas vēl aizvien ir nospiedošas. “Ofensīva Spānijā. Japāņu lidmašīnas bombardē Ķīnu. Itālija pieprasa sev Tunisiju. Mēmelē briest nemieri. Kad Eiropa ies bojā? Un vainīgs būs tikai viens dlvēks.N Klāt vēl nāk satraukuma pilnas vēstules no māsas: “Tēva stāvoklis gandrīz bezcerīgs. Arterioskleroze smagā formā. 72 gadi. Un tik smagi strādājis, visu mūžu.” Nepatikšanas draud arī no Jutās, kas ir apmetusies Parīzē un tagad vēlas ierasties Portoronko. “Rakstīju, ka man jāstrādā. Kā vienmēr… Taču doma, ka viņa varētu šeit sēdēt pārmetumu pilna, vērojoša un man būtu jāstrādā gandrīz neiespējami!”

Ar roku rakstītā romāna manuskripta pirmās nodaļas kā parasti uz rakstāmmašīnas pārraksta sekretāre, un Remarks kļūst domīgs. nedaudz nomākts par grāmatu, jau kādu laiku. Nav slikti. Tipiski, ieraugot pirmās mašīnraksta lappuses.” T&d viņš nolemj “rakstīt grāmatu vēlreiz”, jo “tās darbība ir pārāk sekla” un tai jākjūst “episkākai un koncentrētākai". Beidzot 26. februārī viņš uzelpo: “Grāmatu esmu pabeidzis.” 'fed atkal viņam uznāk šaubas: “Pēcpusdienā sāku lasīt grāmatas pirmo nodaļu. Biju šausmās par šo mēslu. Piezvanīju Feilhenfeltam un pieprasīju mierinājumu [..] Saņēmos u. pirmo nodaļu rūpīgi pārstrādāju. Avīzes izdevumam vairs nekas daudz nav darāms. Es baidos, arī grāmatai nekas daudz nav darāms.”

Remarks jūtas noguris un vēlas aizbraukt. “Ak, Puma, es esmu noguris rakstīt grāmatas bez Tevis. Laika ir pārāk maz.” 14. martā viņš pamet Portoronko un caur Lozannu dodas uz Parīzi. Tur Remarks sastopas ar Dītrihas saimi bez galvenās personas un 18. martā uzkāpj uz Queen Mary klāja. Ceļojumā kopā ar Remarku ir arī viņa aģents Oto Klements. Viņi dodas uz Ņujorku. Kalifomijā gaida Puma, un pēc dažām dienām rakstnieks pirmoreiz ierodas valstī, kas viņam kļūs par patvērumu un otro dzimteni.

Kad Remarks 1939. gadā šķērso okeānu, Amerikā viņš vēl neierodas kā emigrants. Iemesls ceļojumam ir Puma, nevis draudošais karš. Viņa garastāvoklis mainās starp šaubām un prieku par sievieti, kas likusi pamest mierīgo darbu Portoronko. “Neesmu diez ko apmierināts,” Remarks brauciena laikā raksta, “taču dīvaini, ka bārs ar mūziku naktī brauc pāri klusējošajam okeānam.” Viņš vēlas uz Queen Mary uzrakstīt kinoscenāriju Dītrihai, tomēr atsakās no šīs ieceres. Remarks ir pārāk nervozs. Politiskie notikumi viņu padara vēl nervozāku. Par to, kas notiks, viņam nav nekādu ilūziju: “Avīzē drausmīgas ziņas. Truls ultimāts Lietuvai attiecībā uz Mēmeli. Tad sekos Danciga, un Itālija arī kaut ko gribēs, un tad tas nozīmēs karu.”

23. martā Remarks sasniedz Ņujorku. Divas stundas ilgst pasu un muitas kontrole, tad apmešanās Waldorf Astoria, tad pasaules lielpilsēta. Viņš metas baudīt nakts dzīvi, šovus, deju rēvijas, melnādaino un homoseksuālistu krogus Hārlemā. “Skaistākais tomēr bija pilsētas troksnis kā dobji dunoša, aizturēta sacīkšu auto rēkoņa.” Pēc dažām dienām Remarks aizbrauc uz Losandželosu. Starp stacijā Čikāgā viņš apmeklē turienes Mākslas institūtu, apbrīno van Goga, Tulūza Lotreka, Gogēna un Sezana gleznas. 27. martā viņš sasniedz Beverlihilsu. Kalifornija līdz pat 1942. gadam būs rakstnieka otrā dzimtene.

Viss turpinās tieši tāpat, kā beidzies, kad Marlēna Dītriha 1938. gada rudenī aizbrauca no Parīzes. “Puma ir šausmīgi vīlusies, ka esmu uzrakstījis romānu par emigrantiem, u. nevis Raviku. Viņai grāmata šķiet slikta. Tikpat vīlusies par to, ka neesmu atvedis kinoscenāriju.” Cita citu ātri nomaina dienas, kad notiek strīdi par Remarka otrajām laulībām ar

Jutu, greizsirdības scēnas un “dienas, pilnas laimes”. Remarks precīzi pieraksta, kad Puma viņu laiž savā gultā un kad liedzas to darīt. “Reizēm tas tiešām līdzinās karam ar bestiju.” Viņš ienīst Holivudas virspusējību, viesības, skaļās filmu pirmizrādes un tostarp arī sevi. Pēc viena no šādiem tipiskiem vakariem ar daudzām filmzvaigznēm Geriju Kūperu, Erolu Flinnu un Doloresu del Rio Remarks raksta: “Fotografēšanās u. bezmērķīga rosīšanās, vairāk nekas. Tā ir tikai poza.” Studiju viesībās viņš satiek arī Tomasu Mannu; sirsnīgas šis tikšanās tomēr nav. Remarku nomoka zobu sāpes, nedēļām ilgi viņam nākas ārstēties; Marlēnas bijušais mīļākais Jozefs fon Štembergs, kurš vēl aizvien aplido zudušo mīļāko, arī neuzlabo viņa garastāvokli. Beverlihilsā uzrodas Jo Karstersa un satrauc Marlēnu. Nervus kutinošās paslēpes sākas no jauna.

reizēm nereāli u. mulsinoši, un vispār bieži vien nedaudz grūtsirdīgi [..] nepiederēšana pavisam u. nespēja noturēt.” Un tomēr viņš raksta kaismīgas mīlestības vēstules: “Paskatieties uz Raviku saskrāpēts, apmīļots, skūpstiem klāts un apspļaudīts. Es, Raviks, esmu redzējis daudz vilceņu, kas prot mainīt savu izskatu, taču es pazīstu tikai vienu Pumu. Lielisks radījums… Tā iet, ja dzīvo kopā ar Pumu, draugi. Pumas reizēm skrāpē, kad grib glāstīt, un pat miegā nevar būt drošs, ka tās neuzbruks.”

Remarks ir nelaimīgs un vairākkārt domā par priekšlaicīgu atgriešanos Eiropā. Taču viņš paliek. Politiskās ziņas vēl aizvien ir satraucošas. “Karš tik tuvu kā vēl nekad. Albānija ieņemta; garām, bet Polija, Grieķija etc.”

Jūnija sākumā Remarks kopā ar Dītrihas klanu aizceļo uz Ņujorku kārtot darīšanas (“Runāju par lietu ar Klementu u. parūpējos, lai viņš nevarētu ņemt naudu.”), satiek savu augsti cienīto amerikāņu tulkotāju Denveru Lindliju un uzkāpj uz kuģa, kam viņš kopā ar nedaudz histērisko Dītrihas klanu jānogādā Eiropā. Dažas dienas Parīzē ar visiem tik pazīstamajiem uztraukumiem (“Vakar sazvanījos ar Pēteri. Tikai daži vārdi. Es jau saprotu viss pie velna un šī nolādētā Puma arī.”) un jaukām sarunām ar Valteru Feilhenfeltu, kurš viņam pārdod vienu Sezana gleznu. “Gribu sākt izstrādāt grāmatu,” Remarks sev atgādina. Pēc četrpadsmit dienām: “Kā gan lai es grāmatu pabeidzu?”

Kamēr viņš raksta šīs rindas, Collier’s lasītāji jau var iepazīties ar iespiešanai gatavo romāna “Mīli savu tuvāko” redakciju un izteikt savu vērtējumu. Ar nosaukumu “Flotsam” teksts žurnālā ir lasāms no 1939. gada 8. jūlija līdz 23. septembrim. Autoram darbs pie romāna katrā gadījumā vēl nav beidzies. Grāmatas izdevumam viņš nākamajos mēnešos vēl veic lielus labojumus.

Remarks ir Parīzē un gaida, ko nolems Puma. Tad uz pāris dienām aizbrauc uz Portoronko (“Savāda pasaule. Un es.”). Pēc atgriešanās Francijas galvaspilsētā rakstniekam ar Jutu ir jādodas uz iestādēm, kur viņš pēc neilga gaidīšanas laika ar Marlēnas Dītrihas palīdzību saņem identitātes karti. “Vakar priekšpusdienā ar Pēteri uz Iekšlietu ministriju [..] Uzgaidāmā telpa ļaužu pilna redzēju gaidīšanas postu.” Garastāvokļa maiņa, kā vienmēr, pēkšņa. Pēc brauciena pa Parīzes ielām: “Augstā debess. Jūlija zaļā sirds. Kāpēc cilvēkam jāmirst?” Vienā no šajos mēnešos rakstītajām vēstulēm Dītrihai: “Mums visiem sirdīs ir tik maz siltuma pašiem sev kā bērniem juku laikos; tik maz ticības sev pārāk daudz drosmes un pārāk maz cerību mēs visi esam tikai mazi nabaga zaldātiņi, kas soļo un soļo un nezina, ka ir vēl kaut kas cits, izņemot soļošanu. Mazi, dumji dzīves zaldātiņi juku laika bērni -, kas naktīs reizēm sapņo.”

Jūlija pēdējā nedēļā viņi atkal aizceļo uz Antibām. Šķiet, ka atkārtojas tas pats, kas gada sākumā. Dītrihas klans Remarkam krīt uz nerviem; tur ir ari Jozefs fon Štembergs, nervozs un aizvainots, jo Dītriha viņam nepievērš uzmanību; uzrodas lesbiete Jo, vecā spēle tiek turpināta, Marlēna Dītriha steidzas no viņa pie viņas vai otrādi. “Tagad iet vaļā. Un es sēžu šeit, u. man ir tās stulbās fiziskās sāpes sirdī. Nolādēts.” Tā ir pēdējā pirmskara vasara, pludmale ir ļaužu pārpilna, Amerikas sūtnis Londonā Džozefs Kenedijs ari ir tur, tāpat Noels Ko vārds, un visi aplido Dītrihu. Viņi brauc uz Kannām vai Nicu, Remarks mazliet uzspēlē, garlaikojas un ir sarūgtināts par Pumas sānsoļiem.

Augusta vidū Marlēna Dītriha atgriežas Parīzē un pēc pāris dienām uzkāpj uz kuģa, lai aizceļotu uz Savienotajām Valstīm. Tur viņa spēlēs jaunā filmā “Lielais blefs” un pārvarēs lūzumu savā kaijerā. “Politiskā ziņā nav nekādas skaidrības,” Rivjērā palikušais Remarks raksta savā dienasgrāmatā, “Dandga, Polija. Šveice mani ir pārāk apmuļķojusi.” Sākas gaidīšana, par ko izšķirsies Berlīne. Viņš jūtas nedrošs. Kopā ar Pumu uz Ameriku? “Satraucošas dienas. Gaisā jūtams karš… Šodien un rit avīzes: Francijā sākas mobilizācija… Braucam rītdien uz Biaricu. Apdomāšos, vai braukt uz Ameriku. Ja vēl būtu kāda iespēja… Tieši tagad dzirdu, ka ir parakstīts krievu-vācu neuzbrukšanas līgums.” Kauliņi ir mesti. Staļins ir parakstījis līgumu ar velnu, Hitlers gatavojas lēcienam uz Poliju.

Visa Francija dodas bēgļu gaitās. 29. augustā Remarks iebrauc Parīzē. “Visur redzami iesauktie ar koferīšiem. Daudz zirgu transporta. Krāsaini zaldāti. Vakaros gandrīz vai spokaini… Prožektoru gaismā tumšās kolonnas. Nemierīgi padevīgie zirgi naktī. Fontenblo krustojumā milzīgs krusts; pilnīgi balts sirmis prožektoru gaismā. Klusie meži. Gandrīz pilns mēness virs līdzenumiem, Matiass Klaudiuss. Daudz domu. Iebraukšana Parīzē. Viss aptumšots pret lidmašīnu uzbrukumiem. Elizejas lauki. Arka nav redzama.”

Vakarā pirms aizbraukšanas Remarks sēž restorānā Foucquet’s Parīzes greznākajā bulvārī, šaubīdamies un vēl arvien nespēdams izšķirties. “Drausmīga sajūta: aizbraukt. Viss manī ir pret to. Daudz domu, daudz nicināšanas pret sevi u. zināma apņemšanās… Stiprā, klusā dzīves izjūta. Nicināšana, jo Pēteri es līdzi neņemu, pārdomas u. pārliecība, ka es to nespēju, jo negribu zaudēt Pumu… Es vēl joprojām negribu braukt. Negribu bēgt. Bet Puma būs nobijusies līdz nāvei, u. es viņai esmu vajadzīgs. Es sēdēju tur uz ielas, aizvien vairāk satumsa, man patika šī pilsēta u. es gribēju palikt, u. zināju, ka es to nedarīšu kad aties kuģis. Vakarā mēģināju*nosūtīt telegrammu. Policijas cenzūra. Parādīt prefektūrā u. rakstīt tikai franču valodā. Fouquet paēdu; viss tumšs, pat gaismas reklāmas. Dīvaina aina. Maz viesu apkalpotāju; visi mobilizēti… Tad uz viesnīcu. Sudraba mēness virs melnās pilsētas.” Nākamajā rītā Remarks aizbrauc uz Šerbūru un kopā ar Mannu un Dītrihas meitu uzkāpj uz Queen Мату klāja. Šoreiz tas nav luksusa ceļojums. Kuģa ēdamzālēs ir gultas, bēgļu kuģis ir uzņēmis kursu uz Ņujorku. Ārā tumšajā, nemierīgajā okeānā viņiem uzglūn vācu zemūdenes.

7. NODAĻA “Ir vajadzīga stipra sirds” (1940-1948)

Amerikas Savienotajās Valstis vēl trīsdesmito gadu beigās bija dziļa ekonomiskā krīze. Par prezidentu 1932. gadā bija kļuvis Franklins D. Rūzvelts, un viņa ekonomiski un sociālā politika (New Deal) bezdarbnieku skaitu sākumā bija samazinājusi no 15 miljoniem (1933) uz 6 (1937). Taču 1938. gadā tas atkal pieauga līdz desmit miljoniem. Amerikas ārpolitikā pēc Vudro Vilsona ar Eiropu saistīto plānu izgāšanās 1920. gadā tika ieturēts izolācijas kurss. Arī Rūzvelts trīsdesmitajos gados, kad Eiropa reizē ar fašisma attīstību Vācijā, Spānijā un dažās Balkānu valstīs bija sašķelta, strikti ievēroja neitralitātes politiku.

Amerika visiem emigrantiem bija iekārots patvērums. Šajā valstī iekļūt bija grūti, bet, kam tas izdevās, tam pavērās labākas darba iespējas nekā citur. Papīru karš Savienotajās Valstīs, protams, nebeidzās, taču tas bija nesalīdzināmi humānāks nekā trešā reiha kaimiņvalstīs. Rūzvelts un Kongress tomēr pastāvēja uz noteiktām ieceļotāju kvotām, un tās netika palielinātas ari tad, kad bēgļu straume Eiropā strauji pieauga un situācija ebreju tautības cilvēkiem kļuva dzīvībai bīstama. Saasinoties kara briesmām un Austrijas aneksijas dēļ, un vēlāk, vērmahtam iekarojot Rietumeiropu, no 1938. gada ASV kļuva par galamērķi aizvien lielākam skaitam padzīto un apdraudēto. Cilvēki drūzmējās pie Amerikas konsulātiem Vīnē, Prāgā, Parīzē vai Marseļā, cerot saņemt ilgoto izbraukšanas atļauju. Šo papīru varēja iegūt tikai tad, ja prasītāja draugi vai radinieki ar saviem ienākumiem garantēja, ka ieceļotājs nekļūs par nastu valstij. Kas to bija saņēmis, tam vēl pēc kara sākuma bija jācīnās, lai iegūtu vietu kuģī, kas brauca pāri okeānam.

Drīz vien Eiropas ostās vairs tikpat kā nebija iespēju izbēgt no vācu vajātājiem. Tādējādi neitrālās Portugāles galvaspilsēta Lisabona kļuva par bēgļu pēdējo glābiņu. Kad vācu armija 1940. gada maijā okupēja Franciju, tūkstošiem ļaužu devās bīstamajās emigrantu gaitās pāri Pireneju kalniem. Heinriham un Golo Manniem, Lionam un Martai Feihtvangeriem, Francam un Almai Verfeliem, Annai Zēgersei un viņas ģimenei tas izdevās. Izmisušais un visas cerības zaudējušais Valters Benjamins pie Spānijas robežas atņēma sev dzīvību.

Romānu “Mīli savu tuvāko” Remarks bija sācis rakstīt

1938.   gada aprīli. Grāmatas redakciju viņš pabeidz pirmajos mēnešos, kad arī pats ir kļuvis par emigrantu. Pēc kara un tā paliekošajām sekām uz cilvēkiem, kas to pārdzīvojuši, sākas Remarka otrais dzīves posms: trimda. Tā viņu paturēs līdz pat nāvei. Četri no rakstnieka romāniem ir veltīti notikumiem trimdā. Romānam “Mīli savu tuvāko” seko “Triumfa arka”, pēdējais viņa līdz beigām uzrakstītais prozas darbs “Lisabonas nakts” arī pieder šīs tematikas ciklam, un Remarks mirst, nepabeidzis manuskriptu, kuru pēc viņa nāves ar nosaukumu “Ēnas paradīzē” izdod Polete Godāra un kurā ari stāstīts par dzīvi trimdā.

Trimdā devās ne tikai slaveni rakstnieki vai zinātnieki, kas negribēja dzīvot trešajā reihā vai kuriem valsts bija jāpamet “rases” dēļ. Lielākā daļa trimdinieku bija “mazie” cilvēki, kuri no Vācijas tika padzīti. Cilvēki, kuru dzīvei tika dota “putna brīvība”, jo viņi bija vai nu ebreji, vai sociāldemokrāti, vai komunisti, vai liberālie demokrāti, kas publiski bija protestējuši un cīnījušies pret nacionālsociālistu augšupeju. Žurnālistiem, augstskolu pasniedzējiem, juristiem, politiķiem, ierēdņiem, amatniekiem, strādniekiem visiem, kas bija ierakstīti nacistu melnajā sarakstā, bija jārēķinās ar nokļūšanu koncentrācijas nometnē vai nāvi, ja vien viņi paliks dzimtenē.

Trimda nebija viendabīga. Emigrantus vienoja tikai valsts veiktā izsekošana un izraidīšana. Bieži vien trimdā iznākošās avīzes tikai turpināja Veimāras republikas gadu tematiku: kreisie un sīkpilsoniskie ideologi strīdējās par absolūto patiesību, vērtēja Veimāras republikas sabrukumu, Spānijas kara nozīmi, Padomju Savienības lomu un sevišķi asi Tautas fronti. Viņi bija vienisprātis par nacistiskās Vācijas vērtējumu, bet diskusijās parasti bija daudz matu skaldīšanas un poleiftikas cilvēki ķildojās, nespēdami neko mainīt politiskajās norisēs.

Remarks šajās diskusijās nepiedalījās. To, kas viņam ir sakāms, ko viņš šajos gados domā un jūt, rakstnieks ieauž savos romānos, kuros emigrantu dzīve pasaulē, kas viņus negrib pieņemt, ir attēlota ar lielu līdzjūtību. Vienlaikus nevar nepamanīt apsūdzību pret visu nelaimju izraisītājiem pret nacistiem, tāpat pret bezsirdīgo un līdzjūtību nepazīstošo birokrātiju valstīs, uz kurām viņi aizbēguši. Tāpat kā savos “Veimāras” romānos, Remarks necenšas plaši attēlot lielās vēsturiskās sakarības piemēram, kas Eiropu ir novedis līdz fašismam, vai strīdus par to, kam piederēs nākotne: “uzvarošajam proletariātam”, fašistiem vai liberālajai buržuāzijai. Remarka temats ir un paliek cilvēks, viņa izmisums un bezcerība, viņa drosme un vientulība.

Remarka trimdas romāni laika un vietas ziņā ļoti precīzi parāda likteni, kāds sagaidīja bēgļus. Romāna “Mīli savu tuvāko” darbība risinās Čehoslovākijā, Austrijā, Šveicē un Francijā. Darbības laiks ir 1936./37. gads. Ravika Parīzes stāsts romānā “Triumfa arka” sākas 1938. gada novembrī un beidzas reizē ar kara sākumu 1939. gada septembrī. “Lisabonas nakts” darbība risinās Portugāles galvaspilsētā un Osnabrikā, romāns beidzas ar braucienu uz Ameriku un attiecas uz laiku no 1939. līdz 1942. gadam. “Ēnas paradīzē” (galīgais virsraksts “Apsolītā zeme”) beidzot parāda Ameriku pēdējos kara gados. Vācu emigrācijas bēgļu viļņi bija tieši tādi, kādi tie šajos romānos ir attēloti.

Dažiem emigrējušajiem vācu literātiem pirmās apmešanās vietas vēl bija paciešamas, jo viņi jau gadu desmitiem ilgi bija saistīti ar šīm zemēm ciešām kultūras saitēm. Visvairāk tas attiecas uz Franciju un Lielbritāniju. Neskaitāmi vācieši jau 19. gadsimtā bija atraduši politisko patvērumu Francijā. Slavenākie no viņu vidus bija Heinrihs Heine, Ludvigs Beme un Rihards Vāgners (kurš vēlāk izrādījās pārlieku nepateicīgs Vācijas rietumu kaimiņa bijušais viesis). Londonā līdz pat savai nāvei dzīvoja Kārlis Markss. Frankofili bija Heinrihs Manns, kurš 1934. gadā apmetās Nicā, un mākslas vēsturnieks Jūliuss Meiers-Grēfe, kas Sensīrā rada savu pēdējo mājvietu. Stefans Cveigs jau 1934. gadā pameta Zalcburgu, lai dotos uz savu tik augsti vērtēto Angliju.

Eiropas centri, kurus sev par mājvietu bija izvēlējušies vācu intelektuāļi, līdz kara sākumam bija Parīze (Emsts Veiss, Valters Benjamins, Jozefs Rots, Valters Mērings, Valters Hāzenklēvers, Makss Emsts, Villijs Mincenbergs, laikā no 1933. līdz

1939.    gadam tur bieži uzturējās ari Remarks), Sanarija pie jūras (Lions Feihtvangers, Ludvigs Markūze, Francs un Alma Verfeli, Vilhelms Hercogs), Prāga (Villijs Hāss, Stefans Heims, Vīlands Hercfelde), Amsterdama (Hermanis Kestens, Klauss Manns, Fricis Landshofs) un Londona (Stefans Cveigs, Emsts Tollers, Roberts Neimans, Zīgmunds Freids). Šveicē dzīvoja Tbmass Manns, Roberts Mūzils, Emīls Ludvigs, Alfrēds Polgars un Remarks.

Sevišķa vieta bija atvēlēta Padomju Savienībai. Tā savas robežas atvēra gandrīz tikai bēgļiem komunistiem. No literātiem Hitlera valdīšanas laiku, tāpat Staļina asiņainās tīrīšanas viļņus, kas vēl nebija beigušies pirms vācu emigrantu ierašanās, tur pārdzīvoja Johans R. Behers, Fridrihs Volfs un Villijs Brēdels. Materiāli daudz labāk nodrošināti nekā viņu ciešanu

biedri Rietumu demokrātijās par uzticību komunistiskajai pārliecībai viņiem tika izsniegts regulārs valsts pabalsts emigranti dzīvoja pastāvīgās bailēs no apcietināšanas un nāves sprieduma. Padomju Savienība kā trimdas zeme nav pieminēta nevienā no Remarka romāniem.

Tālā zeme, toreiz vēl no visas pasaules nošķirtā Palestīna, uzņēma ebreju bēgļus Arnoldu Cveigu, Maksu Brodu, Leo Perucu, Elzi Laskeri-Šīleri, Maksu Cveigu» un Luiju Firnbergu. Iespējas publicēties bija ļoti ierobežotas viņu darbu tulkojumi ebreju valodā, ņemot vērā ebreju vajāšanu Vācijā, bija gandrīz vai pasludināti ārpus likuma. Trimdas prese, kas iznāca vācu valodā, bija pakļauta nikniem stridiem par valodu. Arnolda Cveiga un Volfganga Jorgraua izdoto apcerējumu Orient apkaroja un boikotēja cionisti, un tā tas arī palika bez atbalss. Ebreju senākie ieceļotāji smagi cīnījās par izdzīvošanu ar arābu kaimiņiem un britu mandāta varu, tāpēc par kultūras pamatdebatēm lielākā daļa ebreju kolonistu šajā zemē interesējās ļoti maz. Arī bēgļu dzīvi Palestīnā Remarks savos trimdas darbos nav ietvēris.

Nacionālās birokrātijas attiecīgā brīža attieksme valstīs, kas bija uzņēmušas bēgļus, bija dažāda. Mīlēti viņi nebija nekur. Fašismam toreiz visur bija savi piekritēji, un cilvēki, kas no kādas valsts tiek “padzīti”, visu zemju un laiku nacionālistiski noskaņotajiem pavalstniekiem aizvien šķiet ļoti aizdomīgi. Šeit vēl jāpiemin, ka būtībā katru valsti, kurā nonāca trimdinieki, skāra ekonomiskie satricinājumi. Visur valdīja bezdarbs, un valstī ieplūstošie “svešinieki” katrā no tām tika uzskatīti par konkurentiem cīņā par nodarbinātību un maizi un bieži vien atraidīti.

Aplūkojot attēlotās valstis, kurās notiek Remarka trimdas romānu darbība, atklājas atšķirīga aina. Demokrātiskā Čehoslovākija, kur valsts priekšgalā sākumā vēl atradās filozofs Tomašs Masariks, draudošā barbarisma priekšā izrādīja ārkārtīgi plašu vērienu. Nelielā valsts atvēra savas robežas lielam daudzumam emigrantu, daudzus pat aizstāvēja, piešķirot pavalstniecību. Pie šīm priviliģētajām personām piederēja ari brāļi Tomass un Heinrihs Manni. Ari Šveice uzņēma daudz bēgļu, īpaši tos, kuri bija spējīgi maksāt lielus nodokļus. Ibču tieši pret ebreju izcelsmes trimdiniekiem iestādes bieži vien izturējās noraidoši. Vēl tikai pirms dažiem gadiem atklātie šīs valsts banku darījumi ar tām uzticēto ebreju zeltu vēlreiz ļoti uzskatāmi norāda uz nostāju, ar kādu bēgļi tika konfrontēti jau toreiz.

Francija bija atvērta, attieksmē pret bezvalstniekiem sākumā nomierinoši nolaidīga, zināmā mērā palikdama uzticīga savām liberālajām trimdas tradīcijām. Francijas sašķeltās sabiedrības īstā seja atklājās tikai kara pirmajos mēnešos, kad emigranti no Vācijas (un bēgļi no Spānijas) tika nežēlīgi internēti, neraugoties uz to, vai viņi piederēja pie nacistu piekritējiem vai pretiniekiem. Višī laikā franči izdeva savus un apcietinātos vācu ebrejus trešajam reiham, kur viņu ceļš veda tieši uz Aušvicu.

Austrijā, ņemot vērā valodu un ciešās kultūras saites, pavērās cits skats. Daudz intelektuāļu jau Veimāras republikas gados bija nodibinājuši intensīvus sakarus ar Austrijas metropoli Vīni un mūzikas festivālu pilsētu Zalcburgu. Piemēram, Cukmaieram un Maksam Reinhartam jau 1933. gadā tur bija savi mājokļi. Taču šī Alpu republika jau pirms pievienošanās Hitlera Vācijai bija nonākusi pilsoņu karam līdzīgā situācijā. Austrijas fašisti ar terora palīdzību mēģināja stāvokli vēl vairāk saasināt, savukārt kristīgi sīkpilsonisko partiju nometne darīja visu, lai nenokaitinātu vareno un draudīgo kaimiņu. Maksāt par to nācās galvenokārt bēgļiem. Viņu stāvoklis kļuva aizvien bezcerīgāks. Šie ļaudis tika evakuēti pāri robežām uz kaimiņvalstīm, iemesti cietumos, viņiem tika atņemta jebkura iespēja nodrošināt savu eksistenci ar darbu.

Amerika savukārt šajā ziņā šķita kā “paradīze”, jo šī valsts nabadzīgajiem emigrantiem piedāvāja ievērojami labākas peļņas iespējas nekā Eiropas trimda. Kas šeit nokļuva, varēja rēķināties, ka badā jāmirst nebūs. Ņujorkā bija gadījuma darbi, Kalifomijā vismaz rakstnieki, aktieri un režisori varēja nopelnīt iztiku lielajās kinostudijās. Katrā gadījumā: lielākā daļa plātīgo vācu autoru piedzīvoja nožēlojamu neveiksmi intrigu un rupjību pārņemtajā kinobiznesā. Heinrihs Manns un Alfrēds Dēblīns veselu gadu nosita laiku studijas birojā un nomocījās ar scenāriju sagatavošanu, kurus nevienam «nevajadzēja. Likumi, pēc kādiem tika veidotas filmas, īpaši attiecībā uz Holivudas produkciju, bija ļoti dažādi. Vēlams bija kaut kas triviāls un sentimentāls ar laimīgām beigām un nepolitisks kinostudijām bija vajadzīga šāda produkcija, lai segtu augstās ražošanas izmaksas. Parasti tāpat kā Heinriha Manna un Alfrēda Dēblīna gadījumā tie bija līgumi uz gadu, kas autoriem, kuri absolūti nejutās savā vietā, katru nedēļu garantēja čeku par diezgan lielu summu. Vairumā gadījumu nomāktās Veimāras republikas bijušās slavenības līgumu nepagarināja, un arī filmu bosi par to sevišķi nobēdājušies laikam nebija. Ari Brehts un Cukmaiers drīz vien uzgrieza Holivudai muguru, jo nespēja iejusties darbā ar tik primitīvām, viņiem svešām prasībām. Brehts sarūgtināts uzrakstīja dzejoli: “Holivuda man parādīja / Paradīzi un elli. / Tā var būt viena pilsēta: nabadzīgajiem / Paradīze ir elle.”

Problemātisks visos šajos gados bija tas apstāklis, ka valdība un Kongress Vašingtonā pastāvēja uz stingri ierobežotām ikgada ieceļotāju kvotām. Eiropas ostās pēc kara sākuma bēgošie cilvēki bija uztraukušies, vai vajadzīgos dokumentus saņems laikus, lai varētu sasniegt glābējas Amerikas krastus. Pat prezidents Rūzvelts atteicās 1938. gadā atbalstīt ārkārtas likuma izdošanu attiecībā uz Vācijas ebrejiem, kas ļautu palielināt ieceļotāju skaitu virs likumā noteiktā. Vēlāk, kara laikā, vācu emigranti tika uzskatīti par “naidīgiem ārzemniekiem”. Kalifomijā tika pieņemts likums, kas emigrantiem neļāva iziet no mājām, sākot ar agru vakara stundu un beidzot ar rītu, un tas naktsputnu Remarku skāra sevišķi smagi. “Paradīzei” bija arī ēnas puses.

Par spīti visam, Amerika tomēr bija vislabvēlīgākā zeme bēgļiem. Bez jau pieminētajiem rakstniekiem tin apmetās arī Lions Feihtvangers, Ludvigs Markūze, Emsts Tollers, Francs Verfels, Oskars Marija Grāfs, Rihards Bērs-Hofmans, Alfrēds Neimans, Hermanis Brohs, Bruno Franks, Emīls Ludvigs, Alfiēds Polgars, Frankfurtes skolas pārstāvji Tteodors Adomo, Makss Horkheimers un Herberts Markūze, psihoanalītiķis Ērihs Fromms, mūziķis Bruno Valters, Oto Klemperers, Hanss Eislers, Arnolds Šēnbergs, Ērihs Volfgangs Komgolds, pasaulslavenais fiziķis Alberts Einšteins, daudz aktieru un režisoru, starp viņiem arī Makss Reinharts, Ervīns Piskators, Fricis Langs, Vilhelms Dīterle, Fricis Kortners, Pēteris Lone, Elizabete Bergneie. Daudziem no viņiem bēgšana pāri Atlantijas okeānam bieži vien nozīmēja riskēšanu ar dzīvību. Losandželosas apkārtne, kur bija daudz kinostudiju, un Ņujorka kur netālu atradās Prinstonas Universitāte, kas dažam labam vācu zinātniekam (īsu laiku ari Tomasam Mannam) garantēja darbu un maizi bija Amerikas trimdas centri. Abās šajās vietās pēc 1939. gada dzīvoja un strādāja rakstnieks Ērihs Marija Remarks.

Tāds ir viņa trimdas romānu fons. Remarks pats ir privileģēts emigrants, taču šis apstāklis viņu nav padarījis par cilvēku, kas neredz bēgļu ciešanas un pazemojumus. Ar šiem cilvēkiem viņš satiekas visur. Remarks vēroja šo ļaužu daudz traģiskāko likteni, saprata to un spēja iztēloties viņu dzīvi un izstumtības sāpes. Nedaudz lietišķāk runājot rakstnieks viņos redzēja materiālu savam darbam; viņš to uzmanīgi vēroja, jo saskatīja tajā savu tematu. Vai tā nebija jauna “zudusī paaudze”, kas šeit, svešumā, bez cerībām un perspektīvas bija kļuvusi par vēstures atkritumiem? Frontes cīnītājs Pauls Beimers, no kara pārnākušais Ernsts Birkholcs un trimdinieki Jozefs Šteiners, Raviks vai kafejnīcā Lisabonā savu dzīves stāstu atklājušais Jozefs Švarcs viņi visi bija kļuvuši par sabrukušās pilsoniskās sabiedrības nomalē mītošajiem.

Trimda, protams, iespaidoja arī Remarka dzīvi, neskatoties uz neatkarību un aizsardzību, ko viņam nodrošināja slava un nauda. Aizbraucis no Vācijas, ari viņš bija zaudējis dzimteni. “Rakstnieks bez dzimtenes? Par ko gan lai tāds Fakstītu? No kā lai tāds pārtiek?”

Sava pirmā trimdas romāna amerikāņu izdevumam Remarks uzrakstīja moto, kas labi noderētu par vadmotīvu ari viņa nākamajiem romāniem par bēgļu dzīvi: “To live without roots takes a stout heart.” (“Ir vajadzīga stipra sirds, lai dzīvotu bez saknēm.”) Šis teikums atspoguļo viņa varoņa cīņu, sāpes, izdzīvošanu un nāvi. Viņi visi ir izmesti no ierastās, salīdzinājumā ar trimdu, nodrošinātās, bieži vien sīkburžuāziskās vides, atrodas eksistences cīņas epicentrā, un visa līdzšinējā dzīve viņus nav tam sagatavojusi. Viņi ir zaudējuši savas saknes. Pase, uz laiku izdota uzturēšanās atļauja, naktsmītne, viena ēdienreize dienā, slikti apmaksāts darbs vai pieticīgu peļņu nesoša tirdzniecība tas tagad nosaka viņu domas un rīcību. Emigranti ir svešinieki svešā zemē, viņi nejūtas droši, viņus izseko vienaldzīga birokrātija. Viņu likteni lemj robežas vai pasu kontroles ierēdņi, visu pārbaudošais policists vai nemūžam neizmirstošie denuncianti.

“Mīli savu tuvāko”

Jau pirmā šim tematam veltītā romāna nosaukums ļauj noprast, cik eksistenciāli Remarks uz to raugās. “Mīli savu tuvāko” teikums no Kalna sprediķa nozīmē aicinājumu, cerību, izmisuma pilnu “tomēr”, ko Remarks liek pretī necilvē¬cīgajam laikam. Hārlijs U. Teilors savā pētījumā par Remarku raksta, ka nosaukuma izvēle “provides another example of Remarque’s irony” . Viņš to pierāda ar daudzu romāna varoņu bezsirdīgo (un kristiešiem nepieņemamo) izturēšanos. Šī tēze tomēr neizskaidro dziļāko nolūku, kas Remarku vada ne tikai šajā romānā, nemaz jau nerunājot par to, ka ironija tomēr nav viņa prozas iecienītākais stila elements. Remarka humors, ironiskā laikmeta patētisko frāžu un īstenības neatbilstība, kas jāizdzīvo viņa varoņiem, visa noniecināšana, izmantojot cinis¬kus dialogus vai vērtību pārvērtēšanu, vēl vairāk ietekmē lasī¬tāju. Šādi traģikomiski elementi ir daļa no autora stratēģijas. Daudz romāna epizožu nepārprotami norāda uz nesalaužamo ticību humānismam, ko Remarks sludina, par spīti šausmīga¬jam laikam. “Mīli savu tuvāko” tātad ir viena no kategoriskā imperatīva izpausmēm, kuru rakstnieks Remarks pretstata morāli pagrimušai pasaulei. Un to viņš nav domājis ironiski, bet gan gluži nopietni. Raugoties uz visu pasauli aptverošo bēgļu straumi 20. gadsimta beigās un bagāto Rietumvalstu reakciju, tā vēl aizvien ir aktuāla pozīcija.

Romāna “Mīli savu tuvāko” abi galvenie varoņi izdzīvo daudzas situācijas, kādas vien trimdā ir iespējams izdzīvot. Pirmajā nodaļā divdesmit vienu gadu vecais “pusebrejs” Ludvigs Kems un kādreizējā medicīnas studente policijas veiktās masveida kratīšanas laikā Prāgā satiek politisku iemeslu dēļ no Vācijas padzīto tautieti Jozefu Šteineru. Šis gados vecākais cilvēks turpmākajā darbības gaitā Kernam kļūst par apbrīnas cienīgu un izpalīdzīgu “skolotāju” situācijā, kuru pilnībā nosaka cīņa par izdzīvošanu. Tāpat kā grāmatās par jauneklīgajiem varoņiem, kas iznāca Veimāras republikas laikā, arī Ludviga Kema attīstība tiek attēlota audzināšanas romāna stilā. Pauls Beimers, Ernsts Birkholcs vai Roberts Lokamps arī nobriest dzīves situācijās, kurās apgūtais buržuāziskās morāles kodekss, kas noteicis viņu dzīvi līdz šim, ir zaudējis savu nozīmi. Ierakumi, atgriešanās par svešu kļuvušajā dzimtenē, ekonomiskās krīzes izraisītā nabadzība un tagad ari emigrācija kļūst par nežēlīgu dzīves skolu. Remarks savus gados jaunos varoņus noliek plecu pie pleca ar cilvēkiem, kas rūgto pieredzes skolu jau ir izgājuši, nezaudējot ne godu, ne pašcieņu. Jo viņi nav salūzuši brūkošā pasaulē, jo viņos esošā humānisma dzirksts pārdzīvojumu smaguma dēļ nav apdzisusi, jo viņi nepieļauj, ka dzīve pārveido viņu domāšanu un rīcību, un stāstnieks ļauj viņiem kļūt par uzticamiem pavadoņiem. Katčinskis (“Rietumu frontē bez pārmaiņām”) vai Georgs Rāe (“Mājupceļš”), Oto Kesters (“Trīs draugi”) vai Jozefs Šteiners tie ir Remarka īstie varoņi un izslavētie audzinātāji.

Grāmata ir stāsts par cilvēka lielumu un cilvēka nespēku. Kems aizbēg pāri robežai uz Austriju, tad uz Šveici un visbeidzot uz Parīzi. Bēgļa gaitās nožēlojamās emigrantu viesnīcās, cietumā, mēģinot izdzīvot ar parfimērijas preču pārdošanu, viņš satiek negaidītus palīgus un mūžīgos “cietumsargus”, pavēļu un kārtības apzīmogotos ierēdņus, līdzīgus Kafkas ierēdņu aparātam, vai sadistiskus bezdvēseliskas “reālpolitikas” aizstāvjus. Remarks attēlo sava deģenerētā laikmeta Comedie humaine.

Tur ir gan Šveices robežkontroles ierēdnis, kas apzināti novērš skatienu, lai ļautu Kernam bēgt, tāpat tur ir uz Vīnes Universitāti izsauktie policisti, kas neiejaucas antisemītiskā studentu kautiņā, kad ar brutālu spēku tiek padzīti viņu studiju biedri ebreji (“Blieziet Mozus dēliem pa šķībajiem purniem!”)1. Bindings, tāds pats emigrants kā Ludvigs Kems, nozog viņam pēdējo naudu, un kādas nelielas Šveices veļas mazgātavas īpašniece nodrošina Kernu ar palīgstrādnieka darbu, kaut gan ar likumu tas ir aizliegts. Bagātais ebreju izcelsmes emigrants un vācu nacionālists Openheims atsakās sniegt jebkādu palīdzību Ludvigam Kemam, bet klīnikas ārsts Bērs viņam un viņa mīļotajai kļūst par nesavtīgu dzīvības glā-bēju. Nacistu atbalstītājs Amers denuncē bēgļus Šveices iestādēm, un antisemīts iesaistās kautiņā, aizstāvot ebreju stu-dentus, jo “tādā slaktiņā taču nevar noskatīties” . Remarka vēstījums šajās romāna centrālajās epizodēs ir vienkāršs un skaidrs: humānisms ir ne tikai izaicinājums lielajai politikai, bet ari indivīdam. Vai nu “mīli savu tuvāko”, vai nodod starp šiem poliem mums ir jāizdara sava izvēle. Vienam no varoņiem Remarks liek šādi formulēt skeptisko kredo: “Cilvēks ir liels savās galējībās... Mākslā, mīlestībā, muļķībā, naidā, egoismā un pat upurēdamies, bet tas, kā pasaulei pietrūkst visvairāk, ir tāda mērena labestība.”

Remarks arī šajā romānā izceļas ar to, ka vairās izteikt viņa laikā tik bieži paustos savdabīgos dažādo šķiru standarta uzskatus, kas antifašistiskajā nometnē, protams, izsauc skarbu kritiku, turklāt rakstnieks atklāti izsmej kādu komunistu, kura nodeldētās frāzes par “kustību” un “masu revolucionāro izglītošanu" tiek apklusinātas ar atbildi: “[..] ar to mēs diez vai tālu tiktu. Tas der sociālistu manifestam, bet vairāk arī nekam.”[112] Kad viņš attēlo buržuāzijai piederošu tiesnesi, kurš, ņemot vērā likumus, ir spiests Kemu notiesāt, kaut gan redz, kā taisnība tiek padarīta par netaisnību, autoram pietrūkst pareizā “šķiru viedokļa” un viņa stāstam nav “zinātniski nodrošinātās” vēstures perspektīvas.

Taču tieši šī epizode sevišķi skaidri pierāda, cik asi stāstnieks nosoda Eiropas buržuāzijas nespēku. Šveices apgabala tiesnesis, kuram jātiesā Kems par nelegālu robežas šķērsošanu, uzzinot par bēgļa situāciju, tikai nogroza galvu: “Jums taču jābūt iespējai dabūt kādus dokumentus… Varbūt caur kādu vācu konsulātu jums varētu pieprasīt personas apliecību? [..] Vai tad Tautu Savienība vēl nekā nav darījusi jūsu labā? Jūsu taču ir daudzi tūkstoši, un jums taču nepieciešama iespēja kaut kā eksistēt!” Šajā nelielajā sarunā atkal atklājas visa fantāzijas nabadzība un buržuāziskās elites ar tik lieliem panākumiem veiktais izstumšanas darbs Hitlera diktatūras laikā. Tiesnesis Kernam naivi skaidro, ka ir svarīgi tikt vienīgi arestētam, nevis notiesātam. “Liels paldies,” Kems teica. “Taču tas man ir vienalga. Nekādas godkāres man šai ziņā vairs nav.” “Tas nebūt nav viens un tas pats… Gluži otrādi, attiecībā uz pilsoņa tiesībām tas ir pat ļoti svarīgi. Ja dabūsiet arestu, tad neskaitīsieties iepriekš sodīts…” “Pilsoņa tiesības. Kam man tās? Man nav pat visvienkāršāko cilvēka tiesību! Es esmu ēna, rēgs, pilsoniski miris.”[113]

Ļoti aktuāls trimdinieka dialogs norisinās Šveices apgabala tiesā. “Kas cits mums atliek, ja ne pārkāpt likumu?”  Ludvigs Kems jautā, kad viņam atņemtas jebkuras cilvēka tiesības. Daudziem kristīgo vai sociāldemokrātisko partiju vēlētājiem ari mūsdienās jābūt tikpat šausmu pārņemtiem kā Remarka tiesnesim, viņiem būtu laiks pamosties no pilsoniskiem sap¬ņiem par “demokrātiskās” politikas ētisko substanci, viņiem vajadzētu ieskatīties mūsdienu cietumu kamerās. “Cilvēks bez pases ir atvaļināts līķis. Tādam atliek tikai darīt sev galu, vai¬rāk nekā.”  Nekas nav mainījies: “Pusmetru no tevis kādam rēkoņā un mokās iet bojā pasaule -r-. un tu nejūti neko. Tas ir pasaules posts!”

Romāns “Mīli savu tuvāko” atspoguļo pārliecinošu laika panorāmu. Šajā darbā noteicošā nav vis “lielās” politikas perspektīva, bet gan tās fons. “Skarbs laikmets”, konstatē kādreizējais reiha deputāts Marills. “Miers tiek nostiprināts ar lielgabaliem un bumbvedējiem, cilvēcība ar koncentrācijas nometnēm un vajāšanām. Mēs dzīvojam laikā, kad visas vērtī-bas tiek apgrieztas kājām gaisā, Kem. Uzbrucējs šodien ir miera sargātājs, piekautais un vajātais pasaules miera traucētājs. Un ir veselas tautas, kas tam tic.”  Personībai šādā pasaulē ir laupīta individualitāte, eksistence zūd aiz grupu apzīmēju-miem. “Tā ir Tautu Savienības pils... Tā ir vieta, kur jau gadiem apspriežas par mūsu likteni. Vai dot mums personas aplieci-nošus dokumentus un atkal padarīt par cilvēkiem, vai ne.”

Remarks skaidri norāda uz to, ka cilvēkam ar savu individuālo rīcību ir jāpierāda personīgā atbildība. Humānisms, līdzjūtība, tuvākmīlestība vai vienkāršas cilvēciskas jūtas, redzot dta nelaimi, beigu beigās ir izaicinājums, uz kuru nākas reaģēt ikvienam. “Apturēja kādu automašīnu, taču šoferis pieprasīja par vedumu piecus šiliņus. Tas bija austriešu daimlers piecpadsmittūkstoš šiliņu vērtībā. Kems atteicās. Vēlāk viņu savos ratos gabalu paveda kāds zemnieks un uzdāvināja lielu sviestmaizi.”[119]

Romānam ir dubults nobeigums, Remarks izšķiras par abām iespējām, kādas liktenis gatavo bēgļiem: nāve vai laimīga, nejauša izdzīvošana. Ludvigs Kems un viņa mīļotā Ruta Holanda šis mīlas stāsts romānā par bēgšanu, nabadzību un cilvēcisku iecietību ir aizkustinošs, optimistisks un gaišā kontrastā ar apkārtējās pasaules tumsu ar Jozefa Šteinera palīdzību saņem biļeti braucienam uz Ameriku. Šteiners, šis dzīvē tik daudz pieredzējušais skeptiķis bez ilūzijām, slepeni atgriežas Vācijā, lai slimnīcā vēlreiz apciemotu mirstošo sievu. Tas ir apzināts pašiznīcināšanās solis: “Tad tu ari zini, ko nozīmē tas, ka tu būsi pārbraucis pāri.” “Jā.” “Ka tu droši vien būsi pazudis.” “Es būšu pazudis ari tad, ja viņa nomirs.”[120] Pēc sievas nāves viņš metas ārā pa slimnīcas logu, paņemot līdzi nebūtībā esesieti Švelgeru, kas sadistiskā priekā gaida, kad varēs sākt mocīt apcietināto Šteineru.

Romāns kā jau iepriekš teikts vispirms ar nosaukumu “Flotsam” turpinājumos iznāca žurnālā Collier’s.*Nosaukuma izvēle, protams, ir vērsta uz lasītāju, kam eiropiešu trimda ir tāla un kas ir gatavs lasīt aizraujošu stāstu, nevis grāmatu, kuras nosaukums ir Bībeles citāts. Tiek apgalvots, ka Remarks kopš “Trīs draugiem” raksta starptautiskai publikai un galveno vēribu vairs nepievērš vācu lasītājam. Un tomēr darbs “Flotsam” (“Kuģa katastrofa”) īsteno autora nolūkus. Jo tas ir stāsts par avārijā cietušiem cilvēkiem, kas aiznesti pāri Eiropas un lielā mērā ari Amerikas robežai. Vācu izdevums iznāk tikai 1941. gada augustā, tātad pusgadu pēc Amerikas izdevuma, un grāmata vairs nevar tikt iespiesta izdevniecībā Querido Amsterdamā, jo šajā pilsētā ir ienākuši vācieši. Fricis Landshofs, kas gribēja bēgt uz Ameriku, bija apvienojies ar Bermanu Fišeru, un tā Remarka grāmata tomēr iznāk izdevniecībā Fischer, kuru tobrīd vada tās dibinātāja pēcteči.

Romāns tiek uzņemts diezgan labi. ““Kuģa katastrofa” ir ļoti aizkustinošs stāsts,” raksta Time Magazine recenzents. “Remarkam tāpat kā Hemingvejam piemīt tā retā spēja radīt tekstus, kas vienlaikus ir gan populāri, gan īsti mākslas darbi, un viņi spēj tajos attēlot veselu paaudzi.” Chicago Daily News ir teikts, ka grāmatā ir “kaut kas no Kalna sprediķa kvalitātes un kaut kas no vienkāršības, kāda piemīt tikai lielai poēzijai”.

Vācijas Federatīvajā Republikā romāns “Mīli savu tuvāko” iznāca tikai 1953. gadā. Jau 1952. gadā Vācijā bija iznācis ļoti pretrunīgi vērtētais darbs par koncentrācijas nometni “Dzīvības dzirksts”. Kritikās par šo trimdas romānu, bez šaubām, tika minēti arī argumenti, kurus Šis strīds bija ietekmējis. Taču grāmata lielākajos laikrakstos tomēr tika uzņemta labvēlīgi. Frankfurter Allgemeine Zeitung rakstīja, ka šo darbu noliegt drīkstētu “tikai cilvēki ar krasiem aizspriedumiem. Visi pārējie atzīs, ka tas ir liels sasniegums, turklāt ļoti tuvs viņa pirmajam romānam, tajā jūtama spraiga darbība, tas ir patiess savā izteiksmes veidā un stilā, tāls no jebkāda snobisma, pilns veselīga spēka un ticības, kas ne vienmēr ir rodams Remarka darbos.” Turklāt vārds “ticības” norādīja, ka recenzents kaut ko ir sapratis pavisam nepareizi. Kolnische Rundschau tikpat laikmetīgi, dk pārprasti “atzinīgi” norādīja, ka Remarks “neko nepolitizē, vismaz ne agresīvi”. Pēc grāmatas izdošanas Frandjā 1962. gadā (nosaukums “Ies Exiles”) kāds eiforisks kritiķis uzgavilēja: “Ja tas būtu mūsu spēkos, Ēiihs Marija Remarks kļūtu par Nobela Miera prēmijas laureātu.” Arī VDR viņa trimdas romāni, kas gadu gaitā tur sāka parādīties, tika novērtēti atšķirīgi pozitīvi. Remarka darbi tika iespīlēti tik bieži piesauktās “antifašistiskās” literatūras sprostā. Turklāt lasītājam (tāpat kā vērtējot Lionu Feihtvangeru vai Heinrihu Mannu), protams, tika ieskaidrots, ka runa taču ir par autoru no buržuju aprindām, kuri izšķirošo soli uz revolucionāro darbību šeit jāsaprot komunisma apliecināšana nav spēruši. “Protams: Remarks nav sapratis, ka tikai cilvēka mīlestība pret citu cilvēku nav līdzeklis, lai garantētu humānisma ideju iesakņošanos,” principiāli konstatē Alfrēds Antoviaks savā Remarka studijā saistībā ar kādu ļoti labu romāna “Mīli savu tuvāko” novērtējumu. “Šeit viņš vēl atrodas ideālistisku priekšstatu gūstā.” VDR lasītāji katrā gadījumā šo konstatējumu nevarēja pārbaudīt. Darbs “Mīli savu tuvāko” otrajā Vācijas valstī netika izdots nekad.

Arī Holivuda, tagad jau Remarka darbu regulārs pārstāvis, nekavējoties ķērās pie darba. Jau 1940. gadā, tātad vēl pirms

grāmata bija iznākusi, Džona Kromvela režijā tika uzņemta filma “Tā beidzas mūsu naktis” (“So Ends OurNights”). Frederiks Marčs spēlēja Jozefu Šteineru, toreiz vēl savas karjeras sākumā esošais Glens Fords jauno Ludvigu Kernu un Mārgarita Salivana viņa mīļoto Rutu Holandu. Ērihs fon Štroheims, starp citu, izcils amerikāņu kinoaktieris, kas parasti atveidoja virsniekus ar monokli, prūšu oficierus vai dēmoniski ļaunus nacistus šeit bija gestapo bende Šteinbrenners. Kritikas reakcija, kā parasti, bija ļoti dažāda. Remarks filmu noskatījās 1941. gada janvāri Ņujorkā un dienasgrāmatā rakstīja: “Nav slikti. Nedaudz par garu, arī par garlaicīgu. Bet, iespējams, tā šķiet tikai man. Augstākās raudzes aktieri… Droši vien grūti bija uzrakstīt scenāriju.” Pēc pāris dienām: “Lasīju kinokritikas. Ne sevišķi labas. Grāmatu varbūt nevajadzēja ekranizēt.”

Strādājot pie grāmatas redakcijas, sākas Remarka trimdas laiks Amerikā. Pēc ierašanās šajā valstī 1939. gada 4. septembrī rakstnieks sākumā dažas dienas paliek Ņujorkā, tad brauc uz Losandželosu, kur viņu sagaida Marlēna Dītriha. Nākamā pusgada laikā dienasgrāmata ir veltīta tikai vienam dzīvei ar Pumu. “Kāpēc gan es to visu rakstu? Visur, kur parādās šis sievišķis, vienmēr sākas tukša pļāpāšana, tenkošana un strīdi.” Strīdi un salabšana, cerības un dusmas (“Katrā gadījumā, tās bija beigas, kad es viņai iesitu pļauku un viņa iekoda man rokā.”), satraukums pašam par savu vājumu, nespējot atbrīvoties no viņas (“Pieņemts, vienreiz pietiek!”), un apžilbums (“[..] Tu esi stiprākā un intensīvākā personība, kādu es pazīstu…”).

Oktobri Ņujorkā ierodas Juta Cambona un uz vienu nedēļu tiek internēta Elisailendā, jo ir beidzies viņas Panamas pases derīguma termiņš; privātajā dzīvē sākas sarežģījumi. Remarks ar pazīstama advokāta palīdzību saņem sievai īslaicīgas uzturēšanās atļauju, un Marlēna Dītriha uztraucas, ka viņš no Jutās nešķiras. Dītriha it kā esot Remarks ir attiecīgi ierakstījis savā dienasgrāmatā kādā ieceļošanas iestādē uzstājusi pret Jutās ierašanos. “Vakar zvanīju Pēterim. Bija prātīga u. labā omā. Daudz labāka par Pumu, pie velna viņu.” “Pēteris nebija tik ļauns kā šī riebīgā bestija.” Taču Juta rakstniekam nākamo gadu laikā atkal un atkal pārmetīs, ka viņš aizbraucis no Parīzes un nav paņēmis viņu līdzi un ka viņa ir tikusi internēta Elisailendā.

Viesības studijās un filmu pirmizrādes Holivudas prominenču lokā, garas naktis kopā ar Kārlu Cukmaieru, Oto Klementu un citiem, daudz strīdu, nepatīkamu scēnu sabiedrībā un guļamistabā mokoša dzīve. Dītriha ir iemīlējusies savā kino partneri Džeimsā Stjuartā, Pēteris izsaka pārmetumus, ka Remarks viņai pārāk maz pievērš uzmanības, bet rakstniekam ir jārūpējas par paša uzturēšanās atļauju Savienotajās Valstīs. 1941. gada Jaungadā viņš raksta dienasgrāmatā: “Daudz nodomu. Ceru, ka izpildīšu vismaz daļu no tiem.”

Remarks ļoti labi apzinās savu neciešamo situāciju. Viņa ieraksti dienasgrāmatā šajos mēnešos un nākamajos gados kļūs par nesaudzīgu pašanalīzi. Lappusēm garie pārspriedumi par nepatīkamo, pazemojošo ikdienu Holivudā ir aizsardzība un mēģinājums izprast savu dzīvi. Blakus ironiski un emocionāli iekrāsotām nodaļām gandrīz vai par ikdienas kopdzīvi ar Dītrihu viņš atzīmē ari tikšanos ar tādām zvaigznēm kā Orsonu Velsu, Čārliju Čaplinu, Edvardu G. Robinsonu, tāpat ar daudzām vairāk vai mazāk pazīstamām skaistulēm, ar kurām (pēc dēkas ar Dītrihu) viņš guļ, pļāpā un dzer. Pie tādām pieder Grēta Garbo, Doloresa del Rio, Lupe Velesa (jūnijā viņš ierodas kādās viesībās, kur ir ari viņa nākamā sieva Polete Godāra, kaut gan šī tikšanās acīmredzot nav uz viņu atstājusi nekādu īpašo iespaidu). Remarks sastopas ar Igoru Stravinski, Vikiju Baumu, Kārlu Cukmaieru, Elizabeti Bergneri un viņas vīru Paulu Cinneru. Dienasgrāmatā paustās pārdomas

Remarkam kļūst par zālēm tikai tajā, kā vismaz viņam šķiet, ir iespējams intelektuāli distancēties no tās juceklīgās dzīves, kādu viņš dzīvo. Izskaidrošanās ar sevi pašu pasargā no totāla sabrukuma. Šajās kalendāra lappusēs Remarks ir precīzs vērotājs, viņš izprot Dītrihas motīvus tieši tāpat kā savējos. “Redzēju visu komandu. Aktieri. Sapratu Pumu. Viņi dzīvo šajā pasaulē. Tā otrā ir nereāla. Mājās viņai ir garlaicīgi. Viņa tikai gaida, kad atkal būs pie viņiem. Tās ir kā drucftis, kam viņi nespēj pretoties.”

Jau februāra beigās Remarks saņem iebraukšanas atļauju Meksikā un kopā ar Jutu Cambonu marta sākumā aizlido uz Mehiko. Vēršu cīņas, tikšanās ar gleznotāju Djego Riveru, strīdi ar Jutu (“Saruna ar Pēteri par separāciju, šķiršanos. Smagi. Negrib palikt viena. Vēl aizvien gaida. Neiespējami.”), kaislīgas vēstules Marlēnai Dītrihai (“[..] kā lai Tevi nemīl?”) un garlaicība. Pēc četrām nedēļām laulātais pāris saņem iebraukšanas vīzu Amerikā. Remarks atgriežas Beverlihilsā, Juta dodas uz Dallasu. Amerikā viņš nekavējoties pamet bungalo, ko Dītriha viņam bija noīrējusi sev kaimiņos, un ievācas jaunā mājā. “Es gribēju visu izbeigt.” Taču Remarks nespēj šķirties no Dītrihas.

Jau 1939. gada beigās viņš iepazīstas ar jauniņo Rutu Martoni. Starp viņiem izveidojas vienkāršas attiecības, kas ilgst gadu desmitus un laikā, ko Remarks pavada Ņujorkā, kļūst vēl intīmākas. Jaunā sieviete ir uzaugusi Berlīnē, Vīnē spēlējusi teātri, viņa Remarkam iemieso kaut ko no Eiropas, ir viena no tik augstu vērtētajām mierinātājām cilvēks, kurš viņu mīl un uzklausa, necenšoties pastāvīgi izraisīt konfliktus.

Strādāts šajos mēnešos tiek maz. “Paņēmu Ravika manuskriptu.” Taču Remarks neizpilda Pumas vēlēšanos, noliek malā “viņas” grāmatas “Triumfa arka” pirmās lappuses un sāk pārstrādāt romānu “Mīli savu tuvāko”. Darbs ir grūts. Tikai 1940. gada septembri Remarks ar sev tik raksturīgajām šaubām raksta: “Grāmata it kā šodien būtu pabeigta; enerģijas, kā parasti, pie beigām sāk pietrūkt. Baidos, ka grāmata nav laba. Gara u. nav par lietu.” Prātu vēl nodarbina dažas filmas proves, kas viņu neapmierina; 1940. gadā no Remarka rakstnieka darbnīcas vairāk nekādu ziņu nav. Scenārijs, kuru viņš 1940./41. gadā saraksta pēc sava stāsta “Viņpus” (“Beyond”) motīviem, patiešām kļūst par pamatu Holivudā 1947. gadā uzņemtai filmai “Cita mīlestība” (“The Other Love”).

Eiropā pēc Polijas sakāves valda spokains miers. “Politiski drūms laiks. Čemberlena vietā Čērčils. Vācieši nākamajos simts gados būs visvairāk nīstā tauta uz pasaules.” Tad Hitlera armija straujā uzbrukumā satriec Franciju, Nīderlandi un Beļģiju. “Hitlers Parizē kādas šausmas. Kultūras beigas.” Remarks cenšas noslēgties pret politiski militārajām norisēm Eiropā, “jo nekas nav darāms, u. varbūt vēlāk es vēl būšu noderīgs”. Viņš liek pārsūtīt gleznas un paklājus no Šveices uz Ameriku, uztraucas par transportēšanas drošību un jūtas laimīgs, kad var tos labā stāvoklī saņemt “dzimtenes sajūta ar lietām”.

Un tomēr viņam klājas slikti. 1940. gada septembri dienasgrāmatā fiksēta pirmā nopietnā piezīme par veselību: “Ilgstošas sirdsklauves. Jau vairākas dienas; nedēļas. Par spīti tam, ka vairs nesmēķēju. Un nedzeru kafiju.” Šis brīdinājuma signāls ir jāuztver ne tikai kā psihosomatisks. Dzeršana, smēķēšana, naktsdzīve, uztraukumi, darbs pārpūlētais organisms prasa meslus; rakstnieka vājā vieta ari nākotnē ir sirds, tā pēc divdesmit gadiem sadumposies pavisam un beidzot pametīs viņu likteņa varā.

Decembrī Remarks aizbrauc uz Ņujorku, la ir bēgšana, mēģinājums izlauzties no pazemojumu atmosfēras un šķiršanās sākums no Marlēnas Dītrihas. Šķiršanās ir smaga, un viņš vairākkārt mēģina pie viņas atgriezties. Vairāk nekā pēc gada Remarks raksta: “Puma kāpēc es tik ļoti esmu viņai pieķēries: jo es vēlreiz biju jauns jauns, dumjš, neprātīgs, reizēm laimīgs, visbiežāk tomēr nelaimīgs, un redzu, ka jaunība vairs neatgriezīsies; tā bija pēdējā reize.” Četrdesmit trīs gadus vecais Remarks šķiršanos izjūt kā radikālas pārmaiņas dzīvē un reaģē uz tām ar melanholiju: “Dīvaina sajūta spokaina. Ne vairs cilvēks, kuru tu esi mīlējis, laiks, gadi, kas ir pagājuši, neatgriezeniski. Daļa dzīves, kas ir beigusies. Tā zūd nepārtraukti un klusu un tad sākas ēnainās skumjas.” īsi pirms aizceļošanas uz Ņujorku (precīzu datumu nav iespējams konstatēt) Remarks aizraksta Dītrihai vēstuli, kam šķiršanās ir jāpadara neatgriezeniska: “Paliek tikai tas, ko mēs pārtraucam. Tāpēc: Adieul [..] Un nekļūt par pilsoniskiem un sentimentāliem draugiem, līdz ar to izsvītrojot tris gadus dzirkstošas dzīves un bezcerīgi izniekojot atmiņu fatamorgānu…” Viņi satiekas arī vēl pēc tam, zvana viens otram un sūta puķes, taču Remarks distancējas un vēl piecdesmitajos gados sūta viņai draudzīgas un mīlestības pilnas vēstules. Dītriha nekad nav spējusi kādu atlaist pavisam, pieņemt kādas dēkas beigas, zaudēt “kundzību” pār kādu cilvēku. Viņa vēl un vēl mēģina atsvaidzināt abu attiecības, vēlāk, kad abi dzīvo Ņujorkā, sūtot Remarkam uz mājām savas pavārmākslas paraugus vai 1945. gada decembri ziņu no Parīzes: “Es Tev rakstu, jo manī pēkšņi ir pamodušās akūtas ilgas… Es esmu apjukusi un iztukšota, un man nav mērķa.” Arī Remarks nākamajos gadu desmitos šad un tad atgādina par sevi un kādreizējo lielo mīlestību. Taču vairāk nekā nebūs.

Šo beigu sākumā, 1940. gada decembri, Remarks apmetas Ņujorkas viesnīcā Scherry Netherland, satiek Pēteri, Rutu Albu, morfīnisti Annemariju Švarcenbahu, Eiropā vairākus mēnešus internēto un no turienes aizbēgušo Lionu Feihtvangeru, kas sēž viesnīcā St. Moritz un diktē sekretārei savus piedzīvojumus

grūstošajā Francijā (“Velns Francijā”). Vecgada vakariņu laikā notiek tikšanās ar tālejošām sekām: “Satiku Natāliju Peliju, tagadējo Brauna kundzi. Skaista…”

Trīsdesmit piecus gadus vecā Natālija Pelija ir dzimusi Parīzē, cēlusies no Romanovu nama, viņas tēvs bijis cara Aleksandra III brālis. Skaista, puiciskām manierēm apveltīta sieviete, kura laikā, kad iepazīstas ar Remarku, ir otrreiz precējusies, viņas vīrs ir kāds homoseksuālists. Pelija ir modele un aktrise, 20. gs. trīsdesmitajos gados spēlējusi vairākās franču filmās kopā ar Morisu Ševaljē, Čārlzu Boijeru un Keriju Grāntu, tāpat bijusi cieši saistīta ar Žanu Kokto un Antuānu de SentEkziperi.

Pāris dienu pēc Vecgada vakara Remarks viņu ielūdz kopējās vakariņās un iedegas: “Skaista, skaidra, gudra seja, garš augums ēģiptiešu kaķis. Pirmoreiz tāda sajūta, ka pēc Pumas es vēl varētu iemīlēties… Atvedu uz mājām šo skaisto, slaido, [..] apjukušo krievu dvēseli.” “Pussešos Nataša P. Skaista seja, pelēkas acis u. slaida kā bērns. Maigs sākums, siltums, vārdi, klusā spēle, maigais sejas un lūpu pieskāriens, pēkšņs izaicinājums.” Dītrihu rakstnieks aizmirst nespēj, taču dzīve Ņujorkā viņu izklaidē. Remarks vairākkārt satiekas ar Grētu Garbo, kuras skaistums viņu fascinē. Nekādu strīdu, nekādas greizsirdības, bet gan garas pastaigas un sarunas, romantiskas naktis un sajūta beidzot atkal būt pašam. Kad Remarks atgriežas Losandželosā, viņu attiecības nostiprinās. “Garbo guļ, saritinājusies uz grīdas maiga, skaista, atbrīvota.” Kaut gan šīs draudzības intīmā puse nav ilgstoša, viņi nākamajos gados atkal un atkal satiksies Losandželosā vai Ņujorkā, kopā apmeklēs izstādes un apmainīsies ar dzimšanas dienu un Ziemassvētku dāvanām.

Remarks Ņujorkā ir divus mēnešus. Viņš iemīl šo pilsētu, Hārlemas naktsklubus, kur viņu saista melnie muzikanti un ielasmeitas, viņš apmeklē boksa cīņas, muzejus un gleznu

galerijas, satiekas ar Natašu un Grētu Garbo. Strādā Remarks maz, viņu nodarbina grāmatas plāni (“Iesāku sanatorijas stāstu: Kaja automašīna…”, “Ravika grāmatas nosaukums: Triumfa arka”), tostarp arī par pilsētu, kurā viņš dzīvo: “Grāmata: Mīlestība uz Ņujorku. Dzīvības dzirksts Ē. M. R., starp miljoniem tumsības gaismas gadu, darbība notiek 20. gs. Bagdādē… Iesp. nosaukums: Ņujorkas dienasgrāmata.” Ne šī grāmata, bet gan citi plāni un nosaukumi tiks īstenoti pēc dažiem gadiem (“Debesīm nav lutekļu” un “Triumfa arka”).

Februāra beigas “Divi mēneši Ņujorkā vilciens uzsāk braukt ardievu, skaistais laiks!” -, un Remarks atgriežas Losandželosā. Viņš atkal apmetas Vestvudas mājā un nosūta Pumai ziedus. Nataša ir ieradusies jau agrāk, taču driz vien aizceļo, un ilgāku laiku viņi tikai sarakstās. Remarkam sākas lielu aktivitāšu laiks ne jau mākslā, bet gan privātajā sfērā. Dienas kļūst par naktīm, dzīve ir nepārtraukti svētki, alkohols un sievietes. Par viņa mīļākajām no Holivudas sapņu fabrikas kļūst Grēta Garbo, Frānsisa Keina, Lupe Velesa, Doloresa del Rio, Luīze Rainere, turklāt ir vēl daudz nelielu dēku ar mazāk pazīstamām pavadonēm. Marlēna Dītriha ir kā ērkšķis (“Tā ir Puma, kas atkal manī spokojas.”); attiecības ir izbeigtas, taču domas arvien atgriežas pie viņas. Greizsirdība Pumai tieši šajā laikā ir kaislīga mīlas dēka ar Žanu Gabēnu un aizvainots lepnums izraisa visai dīvainas scēnas. Remarks dienasgrāmatā ar lielu nicināšanu raksta par šādu dzīvi, bet vienlaikus arī to izbauda un cieš no tā, ka nespēj sevi disciplinēt darbam. Tā ir dubulta bēgšana. Viņš cenšas nedomāt par karu Eiropā, un pagājušie mēneši ar Dītrihu ir iedragājuši rakstnieka pašcieņu. “Vai driz būs miers? Pēc šī dusmu izvirduma, pie kā Puma atkal grib atgriezties? Pie pašapliecināšanās, ka vēl spēj lidot, uzmundrināt, pārliecināt, apburt?” Notikumi Eiropā Remarka personiskajās piezīmēs tikpat kā nav pieminēti, viņš grib tos izstumt, viņš atceras pirmā kara laiku un to, kā reaģēja toreiz.

“Domas par mēnešiem karalaukā 1917. gadā. Kad manā mazajā dienasgrāmatā tikpat kā nebija piezīmju par karu; toties dzejoji kvēli, sentimentāli, drūmi. Aizsardzība pret īstenību.” Kad Remarks aprīlī dzird radio ziņas par stāvokli frontē, viņš saka: “Neskatoties uz visu tieši tāpēc, neskatoties uz visu! Uzzināt, kas paliek! Un mēģināt to tad arī attēlot.” Saistībā ar vērmahta ieiešanu Padomju Savienībā: “Situācija Krievijā ir smaga. Neskatīties. Cerēt. Klusu. Savaldīt nervus.” Un 1941. gada oktobrī: “Krievi ir ļoti apdraudēti. Frontes līnijas pārrautas. Vācieši 60 jūdzes no Maskavas. Jo vairāk to atstumj jo tumšāks kļūst pie horizonta; un to mazumiņu, kas atlicis no ikdienas dzīves, padara drudžainu; vēl ātri ņemt, kamēr visu nav pārklājusi tumsa.”

Remarkam ir problēmas ar nodokļiem un aģentu. Viņš tās atrisina fatāli. “Klements ir piesavinājies visu naudu, ko bija no manis saņēmis, aptuveni 8000 dolāru… Iedevu viņam vēl 500 dolāru. Iespējams, ka kaut ko saņemšu atpakaļ.” ASV finanšu iestādēm Remarks klusējot samaksā 9000 dolāru. Toties viņš var mierīgi risināt situāciju ar savu pasi. Maija sākumā Remarks uz vienu dienu vēlreiz aizbrauc uz Mehiko un pagarina vīzu. Viņa bagāžā piesardzības dēļ atrodas nupat iznākušā romāna “Kuģa katastrofa” eksemplārs gadījumam, ja rastos kādas grūtības ar iestādēm.

Grāmatas “Mīli savu tuvāko” manuskripts tātad tomēr ir pabeigts, un Remarks mēģina rast jaunu sākumu Ravika romānam: “Vakar vakarā radās pamatideja Triumfa arkai. Līdz izmisumam līdzinās manai pēdējo gadu autobiogrāfijai emocionāla.” Elizabetei Bergnerei, kas dzīvo Remarkam kaimiņos un ar kuru viņu saista ļoti draudzīgas, reizēm arī nedaudz saspīlētas attiecības, viņš uzraksta dažus filmu dialogus. Vairāk neko. “Zaldāt, sargi sevi no nervozitātes. Nokasi to Holivudas kraupi no saviem kauliem. Peldies labā literatūrā. Strādā, sliņķi!” “Jābeidz apmeklēt kokteiļu vakarus u. svētkus vispār. Strādāt.”

Šādi mudinājumi pašdisciplinēties daudz nelīdz. Mākslinieciski zaudēts gads?

Viņš maz raksta, bet daudz lasa: Hauptmani, Šekspīru, Nīči, Džozefu Konrādu, Oskaru Vaildu, Gētes vēstules. Remarks domā par grāmatu ar nosaukumu “Short Stories”, un pēdējais ieraksts dienasgrāmatā šajā gadā ir: “Grāmatas nosaukums. Spark ofLife. Dzīvības dzirksts.” Varbūt dzīve starp klubiem un skaistām mīlas naktīm nav bijusi velta. Remarka domas arī šajā drudžainajā dzīves posmā riņķo ap jauniem literāriem plāniem, un daudzus no tiem viņš nākamajos gados realizēs. Kādā vēstulē bez datuma viņš Marlēnai Dītrihai raksta par savām grāmatām un to varoņiem: “Viņi visi ir mani ielenkuši un gaida, bet es sēžu šo bēdīgo notikumu nomākts, vienmuļajā, drausmīgajā nodaļu pakļautajā pasaulē, cenšoties izvandīties cauri tās samudžinātībai, juzdamies neapmierināts, bieži vien man tā ir apriebusies un nemīlama. Es vēlētos rakstīt dzejoļus skaistus, neapvaldītus, ar jauniem vārdiem un ritmiem -, viņi to nepieļauj; es gribētu pasniegt roku vienam no daudzajiem piedzīvojumiem, kas pāri plecam raugās uz mani nākotnē, taču tie ir pieķērušies pie manis ar savām pelēkajām rokām un tur mani, bet es esmu nolādēts, jo man jāizdzīvo viņu gadi, viņu sapņi, viņu posts un kopā ar viņiem jāiet bojā.”

1942. gadā Remarks apmetas viesnīcā Beverly Hills. Prom no Pumas un aizvien vēl ciešot. Norūpējies un rezignēts Remarks šajos mēnešos seko līdzi notikumiem frontē, kas ir galvenais laikrakstu, radio ziņu un trimdinieku sarunu temats. “Visi satraukti gaida avīzes.” 1942. gads atnes izšķirošo pagriezienu karadarbībā. Ar iebrukumu Krievijā 1941. gada jūnijā un kara pieteikumu Savienotajām Valstīm 11. decembrī Hitlers ir galīgi pāršāvis pār strīpu. Draudīgais vācu vērmahta uzbrukums tiek apturēts 1941. gada 28. novembrī trīsdesmit kilometrus no Maskavas. 1942. gadā Hitleram, dusmās zvērojot, ir jāpiekrīt atkāpties. 28.-29. martā britu bumbvedēji veic savu pirmo iznicinošo uzlidojumu vienai no Vācijas lielpilsētām (Lībekai), maija beigās seko bumbvedēju uzlidojuma vilnis Ķelnei. Tas ir sākums uzbrukumiem, kas pārvērtīs gadsimtiem senās vācu pilsētas drupu kaudzēs. “No rīta lasīju, ka Osnabrika ar 50 000 [..] bumbām [..] ir pārvērsta degošu drupu kaudzē. Tur ir Elfrīde un Erna. Es neko nevaru darīt. Domāju par daudz ko. Cik daudz vairāk es būtu varējis darīt viņu labā; u. sava tēva labā. Pilsēta, doms, zaļā Katrīnas baznīca; vaļņi; dzirnavas; skolas."

Hitlers pavēl jūnijā uzsākt lielo vasaras ofensīvu Austrumu frontes dienviddaļā, bet vēlā rudenī Kaukāzā sākas kauja par Staļingradu. 23. novembrī 6. armiju pie Volgas ir ielenkušas padomju armijas vienības. Āfrikā feldmaršalam Montgomerijam izdodas atsist Rommela karaspēku, kas jau ir sagatavojies uzbrukumam Kairai un Palestīnai. 7. un 8. novembri sabiedroto lidmašīnas nolaižas Marokā un Alžīrijā. Vācu karaspēks ieņem Višī Franciju.

Amerika vispirms raugās uz japāņu invāziju Āzijā, kur kapitulē Singapūra, krīt Java un Filipīnas un tiek iekarota Birma. Militārās norises Eiropā Rūzveltam sākumā šķiet otršķirīgas, un tas noved pie asiem sabiedroto konfliktiem. Staļins pieprasa atklāt otro fronti Eiropā, amerikāņi kavējas. Karadarbība ir tikko kā sākusies, un japāņu uzbrukumu amerikāņi uztver par daudz lielāku draudu nekā Hitlera divīzijas. 1942. gada beigās ir sasniegts Otrā pasaules kara lūzuma punkts, sākas vācu armijas ilgstošā atkāpšanās, kas beidzas tikai 1945. gada aprīlī dažus metrus no fīrera bunkura Berlīnē.

Amerikāņu Rietumkrasts atrodas pretī Klusā okeāna karalaukam. Kalifornijā mītošajiem bēgļiem sākas nepatīkams laiks. Viņiem tiek pavēlēts naktī mājas nepamest. “Ģenerālleitn. de Witt. Jap., itāliešiem un vāciešiem, sākot no piektdienas, aizliegts iziet no 8 vakarā līdz 6 rītā. Būt mājās. Dienas laikā pārvietoties ne tālāk kā 5 jūdzes no mājām,” Remarks sarūgtināts 1942. gada martā ieraksta savā dienasgrāmatā.

“Cik maza kļūst pasaule, reiz no horizonta līdz horizontam, tad bez Vācijas, bez Austrijas, bez Itālijas, Šveices, Eiropas, tad bez Mehiko, vēl tikai Amerika tad vēl grūtāk. Ceļošana tikai ar atļaujām, un nu piecas jūdzes pa Holivudu… Rītdien, iespējams, uz koncentr. nometni kādi laiki, kad mums bija atlikušas vairs tikai 5 jūdzes pasaules!”

Nakts dzīves apjūsmotājs un nemierīgais ceļotājs šos dzīves telpas ierobežojumus uzņem kā katastrofu. Spiasts mazajā viesnīcas istabiņā (“mans cietums”) pavadīt naktis, Remarks drīz vien sāk sūdzēties par bezmiegu, troksni rītos un aizvien lielāku nomāktību. “Kur mēs nomirsim?” Jaunie noteikumi liek viņam mainīt dzīves stilu. Bet vēl taču ir sievietes un alkohols. Hang over šis viņa stāvokļa konstatējums aizvien vēl atrodams daudzviet rakstnieka privātajās piezīmēs, par spīti aizliegumam naktīs iziet.

Naktīs, kas Remarkam tagad jāpavada viesnīcā, viņš mēģina lasīt Hemingveju, Folkneru, Malro, Samersetu Moemu, atkal un atkal Nīči un sāk strādāt. “Nolemts, sākšu vēlreiz Raviku. Izvērstāk, subjektīvāk. Vīrietis ar savām problēmām.” Viņš noalgo sekretāri, “kas kaut ko darītu”. Taču jau pēc dažām dienām sūdzas, ka viņai faktiski neesot, ko darīt. “Dīvaina eksistence šajās nedēļās noslēgts, pats par sevi, izklaidīgs, lasošs, nemierīgs, bez visa, kas atrodas ārpasaulē, gandrīz. Tas paies, svešs, stiklains… es pats kluss, nogaidošs.”

Taču tik elēģiski viss tomēr nav. Kā vienmēr, daudz viesību pie Bergneres vai aktiera Oskara Homolkas, kur Remarks, būdams sliktā garastāvoklī, tiekas ar Feihtvangeru (“jocīgais lielībnieks”), Franču un Almu Verfeliem, Brehtu un Tomasu Mannu (“nožēlojamā seja”) un itin bieži piedzeras. Tādās reizēs nereti notiek strīdi, nelieli izvirdumi un dzērumā izraisītas automašīnu sadursmes. “Verfels un viņa sieva. Viņa mežonīgs, blonds sievišķis, vardarbīga, dzeroša. Nesen apglabājusi Māleru. Bija kopā ar Gropiusu u. Kokošku, kas laikam no viņas ir paglābušies. Verfels uz to nav spējīgs. Mēs dzērām. Viņa pasvilpa Verfelam kā sunim un lepojās ar to; viņš ari atnāca. Tas mani saniknoja, u. vodkas iespaidā es viņai pateicu savas domas.” Un tomēr tieši draudzība ar Verfelu laulāto pāri būs sevišķi sirsnīga. “Te es Jums sūtu no saviem atlikušajiem dārgumiem pudeli krievu vodkas, ietītu ziedos, kā zilo tinti miera līgumiem ar vislielāko cieņu.” Šādus atvainošanās sveicienus viņš pēc līdzīgiem nakts incidentiem sūta ne tikai Verfeliem.

Remarks ir sliktā omā un nejūtas labi. “Jau mēnešiem ilgi es jūtu sāpes sirdī.” Rakstnieku nomoka sejas neiralģija, galvas un nieru sāpes. Viņš sūdzas par iekšēju nemieru, viņam uzmācas atmiņas. “[..] vēlēšanās… mīlēt. Man ir bijis maz mīlestības. Laikam tikai kā mazam zēnam, kad man bija divi trīs gadi, kad es gribēju būt mātes rokās, kuras aizņēma slimais vecākais brālis.” Vasarā jauna mīlas dēka, šoreiz ar dejotāju Veru Zorinu, pazīstamā horeogrāfa Džordža Balančina sievu tā bija īsa “jūnija mīlestība”. Reiz viņš sastop arī Poleti Godāru, šoreiz nākamajā dienā tomēr aizsūta viņai ziedus.

Par spīti atmiņām un izklaidēm, Remarks sāk uzmanīgi un atturīgi uzņemties pienākumus. 1942. gada maijā Lizla Franka, rakstnieka Bruno Franka sieva, viņam atnes uzsaukumu par ziedošanu European Film Fund organizācijai, kas atbalsta nabadzīgos emigrantus ASV. Uzsaukums ir paredzēts prominentiem amerikāņu māksliniekiem. Kopā ar Lionu Feihtvangeru, Bruno Franku, Maksu Horkheimeru, Tomasu Mannu un Franču Verfelu Remarks šo uzsaukumu paraksta. Septembrī Čārlzs Maršs, viceprezidenta Henrija Vollesa draugs, ielūdz viņu uz pusdienām. “Runājām par to, ko varētu darit Vašingtonā. Maršs skaidroja, ko viņi domā par jauno kārtību (pēckara Eiropā. V. Š.)…”

1942.  gada decembri Remarks dodas uz Amerikas valdības metropoli un satiekas ar Vollesu. Viņu sarunu partneris ir kreisi liberāls politiķis, kas tieši tobrīd Rūzvelta kabinetā ir saņēmis svarīgu amatu ekonomiskā kara vadīšanai. Ievērojams, gudrs cilvēks, kas 1948. gada vēlēšanās Amerikas komunistu mednieks Makartijs šajā laikā jau ir savas histēriskās kampaņas virsotnē ar savu kreiso “Progresīvo partiju” piedzīvos kaunpilnu sakāvi. Kara gados Volless centās nodibināt kontaktus ar vācu emigrantiem ja neskaita Remarku, viņš vēl sazinājās ar Tomasu Mannu un Albertu Einšteinu un diskutēja par pēckara kārtību Eiropā. Bet runāts tika arī par aktuālo propagandu. Amerikas valdības iestādes mēģina nodibināt kontaktus ar prominentiem vācu bēgļiem, lai pārliecinātu viņus doties garīgā uzbrukumā trešajam reiham. Tomass Manns no

1940.   gada oktobra līdz 1945. gada novembrim regulāri notur savas slavenās radiorunas “Vācu klausītāji!”, Marlēna Dītriha ceļo uz Eiropu un uzstājas ar koncertiem amerikāņu karaspēka vienībām. Remarks paliek atturīgs pret Vollesa uzstājīgajiem aicinājumiem. Viņš nevēlas zaudēt savu neatkarību. Taču pēc diviem gadiem viņš tomēr uzraksta memorandu amerikāņu slepenajam dienestam Office of Strategic Services (OSS) “Praktiskais audzināšanas darbs Vācijā pēc kara”.

Aizliegums naktīs iziet un šķiršanās no Pumas tikai palielina Remarka nervozitāti. Viņš noliek malā Ravika romānu, grib sākt rakstīt pavisam ko citu un tomēr to nedara. 1942. gada oktobrī rakstnieks pamet Beverlihilsu savu mākslas priekšmetu kolekciju uz laiku nodod Los Angeles Museum rīcībā un vēlreiz dodas uz Ņujorku. Apmešanās vieta atkal ir viesnīca Sherry Netherland. Austrumkrastā ierobežojumu emigrantiem tikpat kā nav, un Remarks cer tur atgūt distanci un mieru.

Vispirms viņš piezvana Natašai, “laimīga dzīve starp lellēm un mērkaķiem”, un istabā pie sienas piekar savu van Goga gleznu. Ir pabeigtas “Triumfa arkas” četras nodaļas, krīze neatkāpjas: “Izšķirstīju “Trīs draugus". Atklāju vājās vietas. Es vēl neesmu rakstnieks."

Remarkam sākas slikts un grūts laiks. Nākamajos gados Dītrihas lomu viņa dzīvē ieņem Nataša. Sākumā šīs attiecības viņa dienasgrāmatā tiek atspoguļotas ar aizkustinājumu, viņš raksta izjustas mīlestības vēstules. “Nataša, Tava balss bija tik skaidri dzirdama telefona klausulē, it kā Hi būtu blakusistabā, vēl arvien šeit, kopā ar mani, manā galvā; es mazliet piesedzu ausis, lai tā pēc iespējas ilgāk skanētu manos sapņos un manā galvā, un aizvērtām acīm redzu Tavas pelēkās, brīnišķīgās, vaicājošās kaķa acis; un tad es paņemu savu sirdi un izmetu to naktī, un pieeju pie loga, raugos aizliegtajā pilsētā un jūtu vēju uz savas sejas, un pēkšņi es atkal un atkal domāju, cik tas ir skaisti būt dzīvam un būt l&vās domās un Tavā sirdī.”

Ir daudz strīdu un daudz salabšanas. Remarks pārmērīgi dzer, biežāk ierodas bordelī Bees; 1943. gadā viņam ir īsa, kaislīga dēka ar Sandru Rembo. “Katru dienu Nataša. Katru dienu Sandra… Dievs vien zina, kas no tā visa iznāksi” Problēmas sagādā aknas, aizvien biežākas kļūst galvas neiralģijas lēkmes, draudoši par sevi atgādina sirds; Remarks jūtas nožēlojami, taču savu dzīvesveidu nemaina. Morālās paģiras rakstniekam uznāk brīžos, kad viņš ar mokām spēj atcerēties, ko ir darījis un runājis viesībās iepriekšējā vakarā. “Brālīt, izdari secinājumus. Dzer tikai ar draugiem. Un nevis sabiedrībā.”

Ņujorka ir Eiropas trimdinieku tikšanās vieta. Vakara viesībās un teātra pirmizrādēs viņš satiek Almu un Franču Verfelus, Salvadoru Dali, Arturu Rubinšteinu, Erastu Blohu, Maksi Reinhartu, Kārlu Cukmaieru, Emīlu Ludvigu. Diezgan bieži no Holivudas atbrauc Grēta Garbo; arī Juta Cambona dzīvo Ņujorkā, un Remarks viņu regulāri ved pusdienās, kopā apmeklē izstādes, uzklausa viņas žēlabas par vientulību un pārmetumus. Sevišķi rakstnieks Frīdrihs Torbergs, mākslas lietu tirgotājs Sems Saies un Karls Cukmaiers Remarka Ņujorkas gados ir bieži, iecienīti, reizēm arī kaitinoši uzdzīves, pusdienu un svētku līdzdalībnieki. Remarks strādā maz, un viņu nomoka šaubas. “Es savā raksturā atklāju vairāk u. vairāk tukšuma; tajā ir daudz uzspēles; bet pastāv cerība, ka tomēr esmu rakstnieks vai par tādu kļūšu.” “Ar grāmatu tālāk netieku. Deviņas nodaļas. Pārāk daudz smēķēju. Griba strādāt.” “Vakar vakarā strādāju. Mierīga apskaidrība, ka es neko nespēju.”

Savas raizes par darbu viņš tikpat kā nevienam neizpauž, izliekas atbrīvots un mierīgs. “Lai Tu, Alma, nenoBītos: manas grāmatas pirmais uzmetums ir gatavs. Ap 650 lappušu; aptuveni 600 par daudz.” 1943. gada oktobrī rodas plāns jaunam romānam (Nosaukums: “Lilianas Denkerkas (pēdējā) vasara”. “The (last) summer ofLilian Dunquerke”), kas vairāk nekā pēc desmit gadiem īstenojās romānā “Debesīm nav lutekļu”.

Remarks ar skepsi izturas pret dominējošo optimismu attiecībā uz drīzu Vācijas sakāvi, viņš nelaiž šos notikumus sev klāt. Rakstnieku uztrauc jaunās intrigas, kas apdraud emigrantus: u Enemy-aliens, Safes-deposit-boxes ir jāslēdz un jāpārbauda. Cik ļoti reizēm gribētos pēc 10 šeit pavadītiem gadiem vairs netikt uzskatītam par 2. šķiras pilsoni.” Remarks jau sen neko nav publicējis, viņa dzīvesveids ir izšķērdīgs, un viņš pārdod dažas gleznas. Naudas grūtības: “Vakar nedaudz domāju par naudu. Ir pienācis laiks kaut ko darīt. Tik daudz, cik es izdodu, es nekad nespēšu nopelnīt, un ja vēl pieskaita Pēteri. Nodokļi pārāk augsti. Vispār. Es domāju, karš nevilksies tik ilgi. Bet tagad sāk izskatīties, ka tas turpināsies vismaz līdz 1944. gada beigām, Klusajā okeānā varbūt vēl ilgāk.”

1943.  gada septembrī Remarks uz dažām nedēļām aizbrauc uz Losandželosu un satiek tur Verfelus un Pumu. “Izskatījās vēl sliktāk. Veca. Vīlusies. Un tin: vairs nekas nav darāms… Prom. Šī skaistā leģenda Marlēna Dītriha ir beigusi pastāvēt. Veca. Zudusi. Drausmīgs vārds.” Spriedums, kas neatstāj vietu nekādām ilūzijām par viņa pēdējo gadu lielo mīlu. Romāns, kuru Dītriha tik ļoti vēlējās, tomēr vēl pavisam nav aizmirsts. Longbīčā Remarks apmeklē Svētās Marijas hospitāli un noskatās divās operācijās. Mācību stunda rakstniekam, jo Parīzē mītošais romāna varonis, trimdinieks Raviks, bez darba atļaujas pelna naudu kā ķirurgs.

Oktobra vidū Remarks atkal ir Ņujorkā un apmetas viesnīcas Ambassador apartamentos. 23. datumā ir lasāms ieraksts: M [..] pēcpusdienā beidzot aizgāju uz savu gleznu izstādi. Man par lielu izbrīnu, tur bija daudz ļaužu. Un bija dzirdamas pat labas sarunas.” Ņujorkas Knēdlera galerijās četras nedēļas bija izliktas apskatei viņa Sezana, Degā, Renuāra, Gogēna, van Goga un Domjē gleznas.

Remarks pat nenojauš, ka šajās dienās Berlīnē Tautas tiesā ir atklāts process pret viņa piecus gadus jaunāko māsu Elfridi Šolcu; tas beidzas ar nāves spriedumu. 16. decembrī Plecenzē viņa tiek giljotinēta. Tautas tiesu palātas priekšsēdētāju Robertu Freisleru vēlāk citēs kāda procesa vērotāja: “Jūsu brālis diemžēl no mums ir aizbēdzis, toties jūs no mums neaizbēgsiet.”

Hitlera bēdīgi slavenais “asiņainais” tiesnesis noteikti izbaudīja lielo laimi spriest tiesu pār nacistu tik ienīstā autora radinieci. Taču trešajā reihā ir neskaitāmi daudz šādu teroristisku spriedumu, un meklēt kādu tiešu saistību šeit nebūtu vietā. Iespējams, ka mēģinājumi paglābt Elfrīdi Šolcu no sprieduma izpildes būtu nesekmīgi arī tāpēc, ka viņa bija no slavenā rakstnieka ģimenes. Divi viņas advokātes apžēlošanas lūgumi tika noraidīti.

Elfrīde Šolca ar savu vīru mūziķi Heincu Šolcu dzīvoja Drēzdenē un strādāja par šuvēju. Viņa bija otrreiz precējusies. Drosmīga sieviete, kas sarunās nekad neslēpa savu nepatiku pret Hitlera diktatūru un karu. “Mēs bijām deši pārliecināti, ka viņa kaut kādā veidā aktīvi piedalījās pretošanās kustībā [..] no viņas puses bija tādas norādes.” Elfrīdes apcietināšana notika 1943. gada 18. augustā, balstoties uz kapteiņa Hansa Jiigena Rīcela iesniegumu par viņas “valstij naidīgiem izteikumiem”. Elfride Šolca šī pārliecinātā nacista sievas klātbūtnē bija izteikusi savas domas par trešo reihu un “novēlēja Hitleram dabūt lodi galvā”. Vācijā to dēvēja par “Aizsardzības spēku demoralizēšanu”.

Ziņas par procesu un soda izpildi norāda uz to, ka Remarka māsa sava apcietinājuma nedēļās un ceļā uz ešafotu ir izrādījusi neparastu drosmi un bezbailību. Lietas izskatīšanas laikā Elfride atteikusies “no tā sauktā vācu sveiciena. Mierīgi un aukstasinīgi viņa uzņēma nāves sprieduma pasludināšanu un tikpat mierīgi ļāva sev uzlikt roku dzelžus un izvest no tiesas zāles.”

Kā Vācija tika galā ar savu pagātni. Roberts Kempners, apsūdzības uzturētājs Nirnbergā un Remarka draugs, balsto¬ties uz pēckara jurisprudenci, sešdesmitajos gados mēģina veikt izmeklēšanu Elfrīdes Šolcas nāvessoda lietā. Kāda šī pro¬cesa lieciniece, kas cietušo ir apsūdzējusi, VDR1950. gadā tiek notiesāta uz pieciem gadiem labošanas iestādē. 1970. gada 25. septembri, Remarka nāves dienā, Berlīnes Ģenerālproku¬ratūra paziņo Kempneram, ka Elfrīdes Šolcas nāvessoda lietu Vācijas Federatīvās Republikas justīcija ir slēgusi. Toreiz vēl dzīvais SA šefs Lašs, viens no Elfrīdes Šolcas procesa tiesne¬šiem, paliek nesodīts. 25 gadus pēc Remarka māsas nāves Osnabrika nolemj nosaukt viņas vārdā vienu no pilsētas ielām, lā atrodas jaunceltņu rajonā, tālu no centra un ir ļoti šaura. Remarks tikai 1946. gadā uzzina par savas māsas drausmīgo likteni. Pēc tam viņš par to tikpat kā nav izteicies. Kad 1952. gadā iznāk Remarka drūmākā romāna (“Dzīvības dzirksts”) angļu tulkojums, viņš savu stāstu par koncentrācijas nometni papildina ar vienu rindiņu: “To the memory of my sister Elfriede”.

Tajā pašā gadā iznākušajā vācu izdevumā šī veltījuma nav, jaunākajos (1988) tas atkal ir ievietots. Piecdesmito gadu Vācijas jaunajiem demokrātiem, kas tieši tagad no jauna sāk veidot valsti, kuru pirms dažiem gadiem paši izpostīja, atmiņas ir nepatīkams un traucējošs faktors.

1944.   gads ir citāds nekā viss iepriekšējais laiks. Šķiet, ka Remarks šķiršanos no Marlēnas Dītrihas ir pilnībā pārvarējis. “Atbildot uz Tavu jautājumu: Marlēnu es redzēju tikai vienreiz, turklāt nejauši. Viņa laikam šeit spēlē trešā cēliena “Atvadas no karā aizejošajiem mīļotajiem” nobeigumu. Vai Tu zini, kā tas ir, kad tev ir kauns pašam no sevis, jo esi kādreiz ņēmis nopietni sievieti, kas, izrādās, bijusi tikai vieglprātīga būtne, un tu nespēj saņemties viņai to pateikt, bet gan esi pret viņu pat nedaudz laipns, kaut gan viņa tev riebjas?”

Remarks kļūst atturīgāks mazāk viesību, mazāk bāru apmeklējumu, mazāk alkohola. Notikumi frontē viņa dienasgrāmatā ieņem aizvien lielāku vietu; privātās dēkas, kas agrāk aizpildīja tās lappuses, gandrīz vairs netiek pieminētas. “Gandriz vienmēr viens pats. Tikai Nataša. Reizēm aizeju pie Pētera…” “Kārtīgi piedzēros… Kopš ilga laika; u. man tas ne visai patika.” Tagad Remarks lasa vēl vairāk, viņu aizrauj Dostojevskis (“Kāds stāstnieks!”), viņš aizvien biežāk ķeras pie Šekspīra, reizēm ari pie Heines dzejoļiem un Hauptmaņa drāmām (“Labi, vāciski, u. kaut kā pārsteidzoši profesoriski.”) un mēģina koncentrēties darbam pie romāna. Maijā, pēc garāka pārtraukuma, Remarks atkal ķeras klāt Ravika manuskriptam un 25. augustā var protams, neapmierināts paziņot: “Pabeidzu rakstīt grāmatas pirmo variantu. 425 lappuses. Bezgalīga. Diezgan nospiedoša.”

Nemiers un grūtsirdība no viņa neatkāpjas. “Miers (līdzsvars) ir tikai mākslā.” Vasarā iestādes atkal neliek viņu mierā: “Man jāiet armijā; tā saka radio, raksta avīzes… Noraidīju.

Darbs, jā, nekādas armijas.” Tad rakstniekam tiek vaicāts, vai viņš nevēlētos doties uz Eiropu un trīs mēnešus tur strādāt par propagandistu un reportieri. Arī no tā Remarks atsakās, jo baidās tikt saistīts uz gadiem, rakstīt darbus, kas viņu piesaistīs Eiropai un neinteresēs kā rakstnieku.

No atkarotajiem austrumu apgabaliem amerikāņu sabiedrība saņem pirmās drausmīgās ziņas par ebreju iznīcināšanu. “Ļubļinā nacistu konc. nometne. Atrasta nometne ebrejiem u. milzīgas krematorijas u. kapi. Ļāvuši nomirt bada nāvē u. sadedzinājuši. Ari gāzes kameras, kurās viņi saspiestībā tika noindēti.” Varbūt tieši tās bija ziņas, kas Remarkam tomēr lika uzņemties “valdības uzdevumu”. Septembri viņš nedaudz noskumis raksta: “Daru kaut ko Strategic Service. Tāpat kā Vācijā pēc kara etc. Kaut ko tādu, par ko šodien runā u. raksta vai ikviens skroderis.” Vācijas sakāve šajā brīdī ir jau apzīmogota. Austrumos vācu frontes brūk, oktobrī krievu armijas ielaužas Austrumprūsijā, 4. jūlijā krīt Roma, tajā pašā mēnesī ir sākusies invāzija Normandijā, 25. augustā ir atbrīvota Parīze. Sabiedrotajiem priekšplānā arvien biežāk tiek izvirzīts jautājums, ko pēc kara darīt ar Vāciju un tās tautu.

Remarka memoranda amerikāņu slepenajam dienestam 055 nosaukums ir “Praktiskais audzināšanas darbs Vācijā pēc kara”. (“Practical Educational Work in Germany After the War”).

Pirmām kārtām tas parāda, ka dokumenta autors 1944. gadā vāciešu mentālo un faktisko vēsturi līdz Hitlera nākšanai pie varas pārzina ievērojami labāk par daudzajiem vēsturniekiem Vācijas Federatīvās Republikas pirmajās divās desmitgadēs. Militārās, birokrātiskās un politiskās elites uzvedības fons ķeizariskajā Vācijā un Veimāras republikā ir tik tikko ieskicēts. Galvenā prasība, kas Remarkam rodas, vērojot Vācijas attīstību, ir nacionālsociālisma un militārisma iznīcināšana. Tieši šos abus faktorus neskaitot sīkpilsonisko un kreiso partiju demokrātisko vadoņu nespēku viņš uzskata par vainojamiem Veimāras republikas sagrāvē. Remarks uzvarētājvalstīm iesaka nesaudzīgi atgādināt vāciešiem viņu pirmskara un kara noziegumus. Remarks norāda uz gestapo spīdzināšanas kamerām, uz “neģēlīgo cīņu, ko veica 60 miljoni vāciešu pret 500 000 ebrejiem”, uz ķīlnieku apšaušanu aiz frontes līnijas, uz tūkstošiem civiliedzīvotāju noslepkavošanu un koncentrācijas nometnēm. No radioraidījumiem, filmām, grāmatām, brošūrām un publiskiem tiesu procesiem tautai jāuzzina, kas bija vainīgie, pa kādu ceļu tā ir gājusi. Tāda ir apgaismotāja noslēguma runa.

Daudzās šī teksta nodaļās Remarks pravietiski norāda uz mēģinājumiem pierādīt savu nevainību un visu noliegt, kas Vācijā ir aizvien biežāka parādība. “Kas apsūdzēs vācu ģenerāli, kurš tikai izpildījis savu pienākumu, un uzsāks pret viņu tiesas procesu?” “Lai audzinātu bērnus, ir jāizaudzina skolotāji. [..] Tas pats attiecas uz augstskolas un universitātes docentiem un profesoriem.” “Stingra kontrole un varbūt pat zināmu (tiesas. V. Š.) procesu pārveide būs [..] ļoti nepieciešama.”

Remarks brīdina uzvarētājvalstis no pasākumiem, kas būtu naida diktēti. “Uzvarēta, okupēta valsts viegli kļūst par tādu, kas visus ienīst. Nelielas kļūdas ātri vien var kļūt par propagandas ieročiem… Un naids ir viens no kara iemesliem.” Teksta nobeigumā Remarks nepārprotami secina, ka viņš nevēlas iedziļināties jautājumā, “vai Vācijā jāvalda cietsirdīgam vai mērenam mieram un vai ir vai nav izredžu vāciešus pāraudzināt”.

Remarkam ir izdevies uzrakstīt rezervētu, reālistisku memorandu. Arī salīdzinājumā ar dažām koncepcijām, kas tiek apspriestas sabiedrībā vēl 1944. gadā, kā, piemēram, Rīta rasas plāns. Daudz kas no tā, ko Remarks iesaka, pirmajos pēckara gados amerikāņu okupācijas politikā patiešām tiek ņemts vērā. Galvenie pasākumi, ko briti un amerikāņi mēģina realizēt demokrātiskā, Padomju Savienība marksistiskā stilā, ir nacisma izskaušana un pāraudzināšanas darbs. Frančiem vēl kādu laiku prātā ir atriebes un sagrāves domas, tad arī viņi maina kursu. Remarks pats 20. gs. piecdesmitajos gados sarūgtināts konstatēs, ka paaudze, kas iznīcinājusi Veimāras republiku un aktīvi atbalstījusi Hitleru, ir izrādījusies nepāraudzināma. Noziegumi tiek ātri aizmirsti, un līdzjūtība pašiem pret sevi, norādes uz vācu pilsētu bombardēšanu vai prasības pēc zaudēto Austrumu apgabalu atgūšanas gūst pārsvaru pār diskusijām par to, kas ir noticis Vācijas vārdā.

1944.    gada rudenī Remarks skeptiski noraugās uz Amerikas iekšējo attīstību. Prezidenta vēlēšanu cīņu, kurā no jauna uzvarēs Franklins D. Rūzvelts, viņš uzņem ar pesimismu. “Nekas nemainīsies. Šķira, kas lemta bojāejai, buržuāziskā, konservatīvā, reakcionārā neredz zīmes. Simtiem rakstu par Post-war Germany. Un neviena par Post-war America. Karš ir tikai novilcinājis diskusijas uzsākšanu starp darbu u. kapitālu — tā ir jau sākusies 1918. gadā.” Reti viņa piezīmēs ir atrodamas šādas pret kapitālismu vērstas domas. Kaut kas līdzīgs ir lasāms ari Tomasa Manna pierakstos. Runājot par to, kādi konflikti emigrantu dzimtenē sāka iezīmēties jau pirms kara beigām, vācu emigranti ir gaišredzīgāki nekā viņu mītnes zeme. “Tas būs apjukums, kas sāksies pēc kara,” tā to nosauc Remarks.

No Eiropas rakstnieku sasniedz ari pirmās skopās ziņas par draugu un paziņu atrašanās vietām, no kuriem viņš ir bijis šķirts kopš 1939. gada. Tā Remarks uzzina, ka Valters Feilhenfelts kara šausmas ir pārdzīvojis Askonā, par paša ģimenes likteni vēl nav nekādu ziņu. Remarks gaida kara beigas. Sapņos viņš aizvien biežāk redz Portoronko, māju pie ezera, ziedošo dārzu. Taču rakstnieks nevēlas domāt par to, kas ar viņu notiks vēlāk, un kļūst fatālistisks. “Gaidīt. Meklēt. Mazie skaistuma laukumiņi un laika plūdums. Nostalģiskas sāpes. Redzēt u.

nedabūt īpašumā. Bēgšana. Novēršanās. Smilšu čirkstoņa, kas lēnām, kopš gadiem, lēnām saberž cīpslas. Kas paliek? Avīžu plūdi…”

Attiecības ar Natašu Peliju gada pirmajos mēnešos ir harmoniskas, tās viņu apbur, un viņš par tām raksta dienasgrāmatā, lietojot vismaigākos formulējumus. Rudenī jau iestājas saspringums, atkārtojas dažas Pumas stila scēnas. Remarks ir greizsirdīgs, Nataša viņam pārmet slinkumu un alkoholismu. Kā jau vairākkārt, rakstnieks atrodas dilemmas priekšā,'jo šī sieviete vēlas ciešākas saistības, kādas savukārt nevēlas uzņemties viņš. Decembri Remarku satriec kādreizējās mīļākās Lupes Velesas pašnāvība, M it kā nelaimīgas mīlestības dēļ u. tāpēc, ka viņai bija gaidāms bērns no kāda franču aktiera. 34 gadu vecumā… Nav ko teikt. Viņa bija tik pilna dzīvības.”

1945.    gads sākas ar jaunu grāmatu. "Vakar sāku rakstīt krievu grāmatu. Pēkšņi izdevās labs sākums, vismaz man tā liekas.” Remarks uzraksta romāna "Laiks dzīvot un laiks mirt” pirmās rindiņas. Par sevi atgādina tulkotājs Denvers Lindlijs un pieļauj, ka “Triumfa arku” saīsinātu var iespiest Collier’s Magazine. “12. pusdienlaikā [..] ar Collier’s izdevēju, ēdām; pieprasīju 50 000 dolāru par seriālu. Viņš sestdien piezvanīja, viss esot kārtībā.”

1945.  gada janvāris Remarkam saistās ar divu tuvu draugu zaudējumu. Ir miris Bruno Franks un Francs Verfels abi smagu sirdskaišu dēļ. T&s Remarkam atgādina par paša veselības traucējumiem, viņš jūt tuvojamies vecumu. Kad Verfela grāmatu izdevējs Bens Hibšs 1946. gadā izdod viņa atstāto romānu “Nedzimušo zvaigzne”, Remarks uzraksta dažas rindiņas grāmatas vākam: “Liela rakstnieka un cilvēku drauga testaments tas spoguļojas utopijas tālajās debesīs, lai padarītu tās no laika neatkarīgākas, skaidrākas un gaišākas. Milzīgs daudzums domu, fantāzijas, poēzijas, satīras un filozofijas liela un ievērojama grāmata…” Remarks reti izsakās par kāda kolēģa darbu. Taču Verfels pieder tiem nedaudzajiem vācu rakstniekiem, ar kuriem viņš jūtas saistīts.

7. maijā Vācija kapitulē, pirms četrām nedēļām ir miris Rūzvelts. Kara beigas ari Remarku noliek jaunas situācijas priekšā. Eiropas grāmatu tirgus atkal ir atvērts, un viņš var tam piedāvāt jaunu romānu. “Līgumi Rumānija, Zviedrija, Spānija, Portugāle, Dānija, Kanādā franču tulkojums pāris valstu vairāk nekā pirms kara.” Jūlijā iznāk “Rietumu frontē bez pārmaiņām” vācu valodā karagūstekņu nometnēm (“Fišers mēģināja šmaukties”). 13. septembri žurnāls Collier’s sāk turpinājumos iespiest “Triumfa arku”.

“Triumfa arka”

Vēstījums Remarka jaunajā, viņa apstākļiem ari ar lielām grūtībām sarakstītajā romānā laika ziņā ir sadalīts precīzi. Notikumi sākas 1938. gada 11. novembra naktī, 20. gadadienā kopš pamiera noslēgšanas Kompjēnas mežā. Un beidzas 1939. gada septembri, kad Vācija pasauli ierauj jaunā karā. Ārsts ķirurgs ar emigranta vārdu Raviks (grāmatas pēdējās lappusēs mēs uzzinām, ka viņa īstais vārds ir Ludvigs Frēzenburgs) ir izbēdzis no gestapo spīdzināšanas kamerām koncentrācijas nometnē un vairākus gadus dzīvo Parīzē. Dzimteni un tiesības zaudējušais Raviks dzīvo starp Francijas metropoles “autsaideriem”, Triumfa arkas ēnā, zem kuras lokiem atrodas Nezināmā kareivja kaps un kas romānā aizvien no jauna ieskanas kā vadmotīvs. Romāna lappuses apdzīvo vācu un krievu emigranti, izbēguši un sakauti Spānijas kara cīnītāji, ielasmeitas un suteneri, “kritušām” meičām izlīdzošie “eņģeļi”, nelietīgi un “cēli” nemākuļi, bēgļu postu izmantojoši vai izpalīdzīgi franči. Remarks savu lasītāju izvadā pa emigrantu viesnīcu International, pa ārsta Vēbera klīniku, pa bordeli ar nosaukumu Osiris, pa naktsbāru “Šeherazade” un daudzajiem bistro, bet galvenokārt pa Parīzes ielām. Viņa varoņi milzīgos daudzumos patērē kalvadosu un vodku, spēlējot šahu, filozofe, ļauj izdzīvot vientulību svešumā. “Mēs dzīvojam mirstošā laikmetā…”[122]

Raviks operē nelegāli, viņam nav ne pases, ne uzturēša¬nās atļaujas. Viņa skatiens nākotnē ir bezcerīgs. īsts Remarka varonis cinisks, bez ilūzijām un tomēr pieķēries humānisma idejām. “Dzīvot nozīmē dzīvot no citiem,” komentē Ravika draugs, krievu emigrants un durvju sargs Morozovs. “Mēs visi pārtiekam cits no cita. Tāds neliels labestības siltumiņš šad tad... no tā nevajag vairīties. Tas piešķir spēku, ja klājas grūti.”  Raviks dzīvo, koferus neizsaiņojis, izraidīšana draud vai ik stundu, pilsoniska drošība cilvēkiem viņa situācijā vairs nepastāv. “Papīra gabaliņš! Visu izšķir tas. Bijusi man tāda papīra driskā, šis pats pakalpiņš atvainotos un klanītos. Viņš atdotu godu, vienalga, vai būtu noslepkavota vesela ģimene vai ari aplaupīta banka. Mūsdienās pats Jēzus Kristus bez pases nonāktu cietumā. Viņš gan tikpat nenodzīvotu līdz saviem trīs-desmit trim gadiem tiktu nogalināts daudz agrāk.”

Romānā atkal atgriežas Remarka vecais temats: cilvēks, kurš nepadodas, kurš nav zaudējis savu “cilvēciskumu”, kurš saglabā cieņu. Raviks kļūst par negadījuma aculiecinieku un kā ārsts dodas cietušajai palīgā, kaut gan zina par briesmām, kuru draudiem kā līdzdalībnieks ir pakļauts šajā publiskajā notikumā, būdams cilvēks bez pases. Viņu apcietina kāds policists, kas piesteidzas pie cietušās. Un tomēr: “Tā nekad nepaies… Dzīve ir pārāk nopietns pasākums, lai paietu, iekams mēs pārstājam elpot.”4

Romāna vēstījumu kopā satur divas pamatlīnijas, veidojot stāsta spraigo priekšplānu. Ravika un Žoannas Madū mīlestība un atriebe pret bendi Hāki, viņa spīdzinātāju gestapo pagrabā. Žoannu romāna sākumā Raviks satiek nakts pastaigas laikā uz kāda no Sēnas tiltiem. Viņa pēc sava dzīvesbiedra nāves ir šoka stāvoklī. Lēnām, sākumā negribīgi, bet tad aizvien intensīvāk starp viņiem izveidojas kaislīgas mīlas attiecības. Žoanna Ravikam kļūst par gandrīz vai negaidītu cerību, glābiņu no vientulības, jaunu atgriešanos dzīvē. Mīlas stāsts kā romānā “Trīs draugi”, taču psiholoģiski Remarkam Žoannas attīstību radīt līdzīgu mīlošās Patas iejūtīgajam raksturojumam neizdodas. Žoannas nepastāvība, viņas dzīves alkas, nepiepildītās cerības attiecībā uz citiem vīriešiem ir klišejiskas un romāna otrajā trešdaļā pat garlaicīgas. Beigās viņu nošauj viens no greizsirdīgajiem mīļākajiem, un tas jau iederas lubenes stilā, ar ko lasītājs šajā grāmatā sastopas diezgan bieži.

Attēlojot Žoannu Madū, Remarks nešaubīgi ir pārstrādājis ari savas attiecības ar Marlēnu Dītrihu. Viņas nenosvērtais raksturs, greizsirdība, egoisms, alkas pēc biežiem piedzīvojumiem ar citiem vīriešiem (un sievietēm), viņas zvēresti par “vienīgo mīlestību” to visu Remarks ir izdzīvojis un pārcietis pats. Raviks kā Žoannas mīļākais ir apvaldītāks nekā viņa literārais radītājs pret Holivudas zvaigzni. Taču dzīves alku pārņemtajai mīļākajai romānā nepārprotami ir Pumas rakstura iezīmes. Remarks grāmatā “Triumfa arka” acīmredzot attēlo savas tik liktenīgās attiecības ar vienu no daudzajām sievietēm. “Viņa pieņēma, kas viņai derēja… par citu neraizēdamās. Bet vai tieši tas nevaldzināja Raviku? Kuru tad saistītu cilvēks, kas būtu līdzīgs pašam? Kam vajadzīga morāle mīlestībā? Tā bija vārgo izgudrojums. Neveiksminieku žēlabas.”[125]

Tiktāl tas būtu reālistiskuma pilns mīlas stāsts, tomēr visā visumā šis darbs ir mākslas produkts. Remarkam neizdodas personiski pārdzīvoto, gadiem ilgušo satricinošo piedzīvojumu

Krievu izcelsmes mīļotā. Natālija (“Nataša”) Pelija četrdesmitajos gados

Elegantais dīkdienis. Remarks četrdesmitajos gados

Māja Casa Montē Tabor Portoronko, kur Remarks ar daudziem pārtraukumiem dzīvoja kopš 1931. gada

Vecumdienu līdzgaitniece. Remarks ar sievu Poleti Godāru

Pasaulslavenais rakstnieks. Remarks piecdesmitajos gados

Džentlmenis. Remarks pie Poletes Jaguar piecdesmito gadu beigās

Festivāla viesis, ierašanās Berlīnes festivālā 1956. gadā

Lugu autors. Pēc “Pēdējās stacijas” pirmizrādes Ar Kurtu Meiselu un Haidemariju Hatheijeri uz “Renesanses teātra” skatuves, 1966. gads

Romānu rakstnieks kā aktieris. Remarks profesora Polmaņa lomā; kadra fotogrāfija no filmas “Laiks dzīvot un laiks mirt” (ar Čārlzu Regnē un Džonu Gevinu),

1958. gads

Kolekcionārs. Ērihs Marija Remarks ar sengrieķu vāzi sešdesmitajos gados

(“Iznīcināt tāpēc ka mīl? Nogalināt tāpēc ka ļoti mīl?”)1 mākslinieciski attēlot tik pārliecinoši, kā tas viņam izdevies citos romānos.

Nedziedināmi ar vēzi slimās amerikānietes Keitas Hegstremas tēlā Remarks, starp citu, parāda Žoannas Madū pretmetu. Keitas suverenitāte nāves priekšā, viņas “uzticīgā” (un neatbildētā) mīlestība pret Raviku atbilst tam sievietes tēlam, kuru tās radītājs gan dzīvē, gan savos romānos aizvien ir apbrīnojis un meklējis.

Notikumu centrā romāna otrajā daļā izvirzās “kriminālstāsts”. Raviks kādā ielas kafejnīcā nejauši sastop savu kādreizējo gestapo mocītāju Hāki. “Kāda viņam vairs gar to daļa? Viens vairāk vai mazāk. Viens vairāk vai mazāk no simttūkstošiem, kuri bija tikpat nekrietni vai vēl nekrietnāki. Par vienu mazāk. Raviks, kā sitienu dabūjis, palika stāvot. Jā, tāpēc jaul To pašu brīdi viņa apziņa noskaidrojās. Jā, tāpēc jaut Par vienu mazāk?! Tas, ka ļaudis nogura, tiecās aizmirst, domāja: “Kāda man gar to daļa?” tas jau ļāva viņiem izplesties. Jā, tāpēc jau! Par vienu mazāk?! Jā, kaut par vienu mazāk tas nav nekas, bet tas ir arī viss! Viss! [..] Tas bija kaut kas vairāk nekā personiska atriebība. Ja to neizdarītu, tad tas būtu tikpat kā smagi noziegties kaut kas būtu pasaulē zaudēts uz neatgriešanos. [..] Un šai acumirklī viņš bija cieši pārliecināts, ka nogalinās Hāki un ka tā nav vairs viņa paša personiskā lieta, bet kaut kas daudz nozīmīgāks. Sākums…”[126] Pretoties modernajam barbarismam un tā pārstāvjiem, beigt rezignēt, atriebties tāda ir Remarka vēsts spīdzinātajiem, padzītajiem un izmisušajiem, kuriem no Hitlera bendes kalpiem ir nācies bēgt uz visattālākajām pasaules malām. Nevis atriebība atriebības pēc, bet gan personiskās cieņas dēļ. Slepkavība noved

pie dvēseles atbrīvošanas no traumas, kuru ir radījusi spīdzināšana un viņa kādreizējās mīļotās pašnāvība Vādjā, kas izdarīta Hākes dēļ. Individuālists Remarks un daži, galvenokārt kritiķi ar komunistisku pārliecību, viņam to ļoti pārmet nav nekāds kolektīvās pretošanās kustības propagandists; šajā romānā viņš norāda uz vienas personas izvēli. Tikai nākamajā Remarka romānā “Dzīvības dzirksts” darbojas grupas, kas ir izveidotas, lai cīnītos pret apspiedējiem.

Raviks, ievilinājis Hāki slazdā, slepkavību paveic drausmīgā veidā ar āmuru notriec gestapo darboni zemē un nožņaudz. Slepkavības aina tiek attēlota atbaidoši. Laiks cilvēku padara par briesmoni, pat humānistu Raviku. “Kareivīgais pacifists” Remarks neatstāj ne šaubu ēnas, kā dēvējama šī rīcība, kādas perversas atšķirības pastāv starp slepkavību un slepkavību militarizētā pasaulē: “Esmu iznīcinājis nezvēru, kurš pelnījis tūkstoš un tūkstoškārt ļaunāku galu. Esmu savā mūžā nogalinājis desmitiem cilvēku, gar kuriem man nav bijis nekādas daļas, un par to es tiku cildeni izdekorēts, turklāt es viņus nenogalināju atklātā kaujā, bet piezagos, uzglūnēju no mugurpuses, kad viņi neko nenojauta, bet tas, lūk, bija goda pilns karš.”1

Romāna darbība notiek laikā, kad Eiropa atrodas jauna kara priekšvakarā. Visi Rietumu demokrātijas mēģinājumi apturēt Hitlera varas ambīciju apmierināšanu ir lemti neveiksmei. Viņa sistēma gan politiski, gan ekonomiski un morāli ir vērsta uz vienu mērķi: iznīcinošu karu. “Visiem zināms, ka pasaule apātiski veļas pretī jaunam karam. Neviens neiebilda… novilcināt, vēl vienu gadu novilcināt tas bija viss, kā dēļ saņēmās, lai par to cīnītos.”[127] par šo mēnešu politiskajiem notikumiem Remarks runā ļoti miglaini. Viņš dtē pāris avīžu virsrakstus, tam seko dažas norādes uz pilsoņu karu Spānijā, iesoļošanu Austrijā,

nomierināšanas politiku Londonas un Parīzes valdību kabinetos, Čehoslovākijas sagrāvi. Romāns beidzas ar vācu vērmahta iebrukumu Polijā. Raviku un citus emigrantus sagaida internēšana Francijas nometnēs.

Vēsture atkārtojas. “Es iešu rit,” saka kāds francūzis, ieraugot savus tautiešus steidzamies uz fronti. “Mans tēvs krita pēdējā karā. Vectēvs tūkstoš astoņsimt septiņdesmit pirmajā. Es iešu rīt. Atkal un atkal tas pats. Un nekas nelīdz, jāiet vien ir.”1 Cilvēks ir un paliek politikas upuris.

1945. gada decembrī iznāk “Triumfa arkas” amerikāņu izdevums, vācu -1946. gada decembri. Lasītāji un kritiķi Vācijā to uzņem diezgan atturīgi. Izsalkušas tautas izdzīvošanas cīņa drupās 1946./47. gadā Vāciju piemeklē neparasti auksta ziema nav sevišķi piemērots laiks debatēm par literatūru. Medijos parādās pirmās pagātnes izstumšanas pazīmes, un “iekšējā emigrācija” ar izolētām tēzēm piesaka savu nostāju attiecībā uz Hitlera kundzības gadiem.

Par to, ka romāns “Triumfa arka” īsā laikā tomēr kļūst par pasaules mēroga notikumu un vēl tagad ir tas darbs, kas tūlīt pēc “Rietumu frontē bez pārmaiņām” daudziem lasītājiem saistās ar Remarka vārdu, var pateikties Amerikas grāmatu tirgum. Gada laikā Ņujorkas izdevniecība Appleton-Century pārdod vairāk nekā miljons grāmatas eksemplāru, romāns tiek izvēlēts par Book of the Month, un Holivuda par tiesībām uzņemt filmu autoram samaksā neparasti lielu honorāru. Nākamajos gados seko daudz jaunu tulkojumu. Divdesmit gadus pēc romāna iznākšanas kāds poļu kritiķis raksta: “Un tomēr to nedrīkst aizmirst tas ir romāns, kas kļuvis par veselas paaudzes Bībeli. 1945., 1946. vai 1947. gadā visas sievietes bija Žoannas un visi vīrieši spēlēja Raviku. Cilvēki cits ar citu

sarunājās grāmatas teikumos. Tika inscenētas situācijas, kuras iepriekš bija radījis Remarks. “Triumfa arkā” kara laika paaudzes atrada savas izturēšanās prototipus un, izgājuši caur grēku plūdiem, tieši šeit meklēja sadzīves noteikumus, jūtu dzīves atjaunošanas līdzekļus, modi un uzvedības modeļus.” Pat ja šie vārdi reakciju uz grāmatu varbūt nedaudz pārspīlē, Remarks pēckara laika sākumā ar savu jaunāko romānu nešaubīgi vēlreiz demonstrē starptautiski cienījama autora pozīciju. Blakus Tomasam Mannam un Lionam Feihtvangeram katrā gadījumā, ja vien viņu svešvalodās izdotās grāmatas var tikt uzskatītas par kritēriju reprezentē pasaulei vācu valodā izdotu mūsdienu romānu.

Remarka “Triumfa arka” stila un vēstījuma konstrukcijas ziņā ir tik “amerikāniska” kā neviena cita no autora grāmatām. Galveno varoņu “skepticisms”, aprautie dialogi, īsās rindkopas, dramatiskie (nevis analītiskie) efekti, romānā ieaustais “kriminālstāsts”, biežās, it kā filmai paredzētās stāsta epizodes amerikāņu lasītājs, lasot šo romānu, jutās kā mājās, kaut gan visi notikumi norisinās Eiropā. Laikam gan nevienā no Remarka grāmatām, kas bija iznākušas pēc trim agrīnajiem darbiem, netika izmantots tik daudz kritikas nosodīto lubenes elementu.

Šis ir emigrantu romāns, taču bez dziļuma, morālā protesta un konsekventā politisko aizkulišu skaidrojuma, kāds atrodams Jozefa Šteinera un Ludviga Kerna darbos. “Triumfa arka” ir vājāks darbs. Tā pasaules panākumi ir skaidrojami galvenokārt ar to, ka Remarkam šajā stāstā izdodas sevišķi pārliecinoši attēlot laikmeta garu. Romāna varoņi, viņu rīcība un domāšana attēlo veselas paaudzes izjūtas, kurai eksistence ārpus jebkura patosa un “pasaules idejas” spoguļojas savā “es”. Aizmetnī tas bija redzams jau Pirmā pasaules kara beigās. TUgad, pēc postošākā kara, kāds cilvēces vēsturē līdz šim piedzīvots, pēc neiedomājamo noziegumu atklāšanas nacistu koncentrācijas nometnēs, ilūziju vairs nav.

Gadi otrpus Atlantijas okeānam ir padarījuši Remarku par "amerikāņu” autoru. Viņa jauno romānu daudzi lasītāji ir ierindojuši blakus Ernesta Hemingveja, Sinklēra Lūisa un Frānsisa Skota Ficdžeralda darbiem. Mazāk tas attiecas uz vēstījuma tehniku, vairāk uz pamatnoskaņu, kurā viņa varoņi darbojas un atklājas, uz skumjām, kas nenovēršami pārklāj viņu eksistenci, ciniskajiem spriedumiem, ar kuriem viņi pamato savu darbību, politiku un vēsturi, viņu vientulību. Kaut kas šo gaisotni dara līdzīgu piecdesmitajos gados tik ļoti iecienīto autoru Sartra un Kāmī darbiem.

Ari amerikāņu kritiķi pēc grāmatas pirmā izdevuma izjuta ne tikai entuziasmu. Taču pamattonis atbilda panākumiem, kādi “Triumfa arkai” bija pie lasītājiem otrpus Atlantijas okeānam. “-Ris, kas Remarkam ir sakāms, bieži vien ir neizturama patiesība,” rakstīja New York Times, “taču veids, kā viņš to pavēsta, bieži vien ir nevajadzīgi teatrāls.” Saturday Review of Literature rakstīja: “Katrā gadījumā tā ir viena no retajām grāmatām, kas izvēlēta par bestselleru vienlaikus tomēr interesē pieaugušos un nopietnos lasītājus, viņus aizkustina un apmierina… Raviks ir raksturošanas meistardarbs. Viņš ir 20. gadsimta vīrietis, kas izdzīvo.” The Times literatūras pielikumā bija lasāms: “Remarka stils ir plūstošs un teatrāls, viņa rūgto patiesību apliecinošais nemainīgais tonis visdrīzāk lēts.”

Vācu kritika pēc pirmajiem Remarka darbu izdevumiem viņa dzimtenē bija vai nu atturīga, vai noraidoša. Recenzentiem grūtības sagādāja romānā attēlotā vide, bordeļi, Ravika atriebība, nihilistiskais varonis. Aiz šiem ne gluži bez pamata piesauktajiem estētiskajiem aizspriedumiem tomēr nevarēja nepamanīt politiskos. “T&s ir raksturīgi mūsdienu Amerikas mentalitātei,” rakstīja Berlīnes Tāgliche Rundschau, “ka tieši šis visās nozīmēs apšaubāmais un nihilistiskais literārais darbs tur pieder pie best-sellers.” Pilnīgi neizprotot Remarka nolūkus, kāds kritiķis izteica savu sašutumu un tāds nebija vienīgais par Hākes slepkavības attēlojumu: “Šī atriebība ir izdarīta tādā veidā, ka rodas jautājums, kur tad īsti ir atšķirība starp fašistu necilvēciskumu un… Ravika kunga cilvēciskumu.” Avīzē Rheinischer Merkur šajos mēnešos topošās politiski katoliskās Adenauera Vācijas ruporā kāds Dr. M. G. šausminājās: “Kas tajā mūs šķir no nihilisma? Nedaudzie liriskie dabas apraksti; tur ir par maz estētiskas baudas vai filozofiska deīves pamatojuma, lai mūs beidzot pasargātu no izmisuma.” Turpretim avīzē Schwaebische Zeitung ir šāds raksts: “Tā ir vilšanās pilna grāmata, kur nav vietas ilūzijām. Tā ir nomodā, gaišredzīga, zinoša un veca.” Vācijas komunistiskajā daļā romāns izraisīja ideoloģisku skepsi. Die Weltbuehne kritizē, ka “tā ir bēgšana privātā sfērā, kas nav pat lielisks mākslas darbs”. Kur šajā stāstā par emigrantiem ir politiskie bēgļi? jautā kritiķe, ar to domājot komunistisko pretošanās kustību trimdā.

Holivuda atkal ķērās pie darba. United Artist romānu ekranizēja ar filmzvaigžņu piedalīšanos. Ingrida Bergmane un Čārlzs Boijers, kas 1944. gadā bija piedzīvojuši triumfu filmā “Gāzes gaisma” (“Gaslight”) (Bergmane par savu lomu šajā filmā saņēma “Oskaru”), atveidoja mīlētājus Žoannu un Raviku; Čārlzs Lautons bija redzams nacista Hākes lomā. Režisors bija Lūiss Mailstons, kas jau savulaik bija kļuvis slavens ar filmas “Rietumu frontē bez pārmaiņām” režiju. Par spīti optimāliem priekšnoteikumiem, “Triumfa arkas” ekranizējums piedzīvoja bankrotu. Filmu noliedza visi. Scenārija autori Remarka darbu bija pārveidojuši par tik sentimentālu mīlas stāstu, ka pat prominentie aktieri neko nespēja labot. Frankfurter Rundschau ziņoja: “Remarka filma Ņujorkā izgāzusies.” 1948. gada 22. aprīlī Remarks dienasgrāmatā rakstīja: “Filmu ražojis A. d. T. Drausmīga kritika. Dažas reizes pabiju kopā ar Bergmani un Boijeru.” Filmas sieviešu kārtas zvaigzni sasniedza ļoti šarmantas rindiņas: “Dīvaini es zinu, ka pēc tam, kad redzēju

uz ekrāna Žoannu, es vairs nespēšu atsaukt atmiņā viņas seju. Tagad tā vienmēr būs Tava seja.”

Remarkam ir laimējies, ka jau pēckara perioda sākumā viņš var lepoties ar pasaules mēroga panākumiem. Autora vārds tūlīt atkal ir visu mutēs, tāpat honorāri par grāmatām un filmām viņam ienes daudz naudas. Un tā Remarkam ir vajadzīga. 1946. gada sākumā viņam jānomaksā 60 000 dolāru liels nodoklis par iepriekšējo gadu, un no Šveices viņš saņem brīdinājuma vēstuli, ka jānomaksā visi rēķini par gadiem, kad viņš tur nav uzturējies. Remarks dusmīgi raksta: “Nav nozīmes, cik tu pelni, vienalga pāri paliek maz.” “Pēdējos mēnešos neesmu strādājis. Daudz darīšanu ar advokātiem. Nodokļi, līgumi etc.” Finanšu problēmas draud rakstnieku noslīcināt, taču viņam ir laimīga roka konsultantu izvēlē. Par Remarka jauno aģentu Amerikā kļūst Roberts Lancs, kurš ar Holivudu noslēdz lieliskus līgumus. Tādējādi Remarkam kabatā ieplūst liela summa par filmas “Rietumu frontē bez pārmaiņām” jauno kinoversiju, un viņš tās uzņemšanā piedalās ar divdesmit procentiem ieņēmumu no “Triumfa arkas”. Denvers Lindlijs, pret Remarku draudzīgi noskaņotais tulkotājs un redaktors, pāriet uz izdevniecību Appleton-Century, un Remarks savu Parīzes romānu nodod jaunā izdevēja ziņā. Herieta Pailpela savukārt ir advokāte, kas lieliski aizstāv Remarka privātās intereses nodokļu un finanšu lietās. Rakstnieka vārds vairs neparādās dzeltenās preses klaču lapelēs. Prese viņu atkal uztver kā nopietnu interviju partneri.

Ziņas no Vācijas, kas Remarku tagad sasniedz, ir ļoti satraucošas. No Leipcigas viņam 1946. gada jūnijā pirmoreiz atraksta māsa Erna, un viņš uzzina, ka tēvs vēl ir dzīvs un Elfrīdei nacisti izpildījuši nāvessodu. Viņš nekavējoties nosūta nabadzībā nonākušajiem ģimenes locekļiem un dažiem draugiem paciņas ar pārtikas produktiem. No Parīzes pienāk ziņa, ka

automašīna, ko Remarks 1939. gadā, bēgot no Francijas, tur pameta, labi saglabāta atrodas kādā garāžā.

Fiziski Remarks nejūtas labi. “Atkal neiralģija. Nesmēķēju un tikpat kā nedzeru. Kafiju nelietoju un arī gaļu tikpat kā nemaz.” Viņš domā par Krievijas temata romānu, ko jau ir iesācis pagājušajā gadā un kas mēnešiem ilgi stāv atvilktnē. “Citādi: grāmatas, pastaigas. Grūti iesākt strādāt nesmēķējot.” Un tad Remarks pievēršas pilnīgi citam tematam. Viņš sāk rakstīt grāmatu par koncentrācijas nometni ar nosaukumu “Dzīvības dzirksts”. Pirmās lappuses, kurās viņš attēlo nacistu teroru, dīvainā kārtā tiek uzrakstītas četrās nedēļās pēc tam kad viņš ir uzzinājis par savas māsas nāvi. Nākamajos gados Remarks pie abiem manuskriptiem (“Laiks dzīvot un laiks mirt”, “Dzīvības dzirksts”) strādās paralēli.

Kad Remarks beidzot ir piesēdies pie rakstāmgalda, attiecības ar Natašu atkal kļūst saspīlētākas: “Aizvakar Nataša. Nedaudz nervoza kā daudzkārt. Nerūpējoties pietiekami etc. Vecais stāsts. Tikko tu sāc kaut ko darīt, tā viņas sāk traucēt vai kļūst untumainas. Nespēj to izturēt.” Katrā gadījumā novembra vidū Remarks var paziņot, ka romāna par koncentrācijas nometni pirmā redakcija ir praktiski gatava.

Decembri Ņujorkā ierodas Marlēna Dītriha. Būdama nelaimīga attiecībās ar Žanu Gabēnu, viņa atkal cenšas atjaunot kontaktus ar Remarku. “Uzradās Puma… Piezvanīja. Atnāca, gribēja atkal sākt… Es negribēju; ļāvu viņai aiziet.” Tad pēc kopīgi pavadīta vakara, kurā tiek bagātīgi lietots alkohols, viņš padodas; par to uzzina Nataša, arī Juta Cambona ir greizsirdīga. Remarks sūdzas par savu nekonceptuālo, “slinko” dzīvi, taču pats ļoti palīdz tajā valdīt šim banālajam ikdienas juceklim.

1947. gada jūlijā rakstniekam atkārtoti jāierodas uz noklausīšanos, kur jāpierāda, ka ir pietiekami neaptraipīts, lai kļūtu par Amerikas pavalstnieku. “Biju uz jaunu Hearing

Citizenship… Jautājumi par: nacismu, komunismu, piederību, vai neesmu pārkāpis komandantstundu; tad: kāpēc dzīvoju šķirti no Pētera; u. par Marlēnu. Vai etc. Man ir jau 49 gadi u. jāatbild uz šādiem jautājumiem.” Taču morālo un politisko valsts eksāmenu viņš ir izturējis, un 15. augustā Remarks un Juta Cambona saņem Amerikas pavalstniecību.

1947. gada vidū Remarks ir pabeidzis abu vienlaikus sākto romānu manuskriptus un no jauna pārstrādā darbu “Laiks dzīvot un laiks mirt”. Vienlaikus viņš intensīvi studē pirmās publiski pieejamās ziņas par Vācijas koncentrācijas nometnēm. Aizvien biežāk Remarks domā par ceļojumu uz Eiropu. “Vēlos uz Portoronko. Bet ko darīt vakaros? Daudzajos. Šeit nekad nav bijis īstas drošības izjūtas. Tur bija nedaudz labāk; bet tikai nedaudz… Šeit tu nekad neesi drošs. Aizvien kaut kas notiek. Nodokļi vai kaut kas. Turklāt nav iespējams pietiekami nopelnīt. Pēterim, sev, tēvam, Ernai, mājai Šveicē un lielākā daļa naudas ir cauri…” Rudenī Dītriha atkal aizceļo: “Tiklīdz Marlēna šeit, tā jau atvadas. Aizkustinājums, neskatoties uz visu… Lēns noriets. Tu pēkšņi esi sasniedzis tādu vecumu, kur tas, kas ar tevi tik skaisti ir uzaudzis, kļūst vecs, u. tu izbijies uzdod sev jautājumu: vai tu esi tam gatavs, ka viņi ap tevi sāks apmirt? Daži jau ir miruši… Iestāsies tukšums un bezcerība…”

Šādā noskaņā gads arī beidzas. Nataša atkal visiem sūdzas par Remarka dzeršanu un “neuzticību”, un viņš grib, tomēr nespēj no viņas šķirties. Tikmēr Nataša ir apprecējusies ar teātra producentu Džeku K. Vilsonu, un Remarks pat nedomā ierobežot savu neatkarību. “Reizēm salīdzinu ar periodu, ko pavadīju kopā ar Pumu, man šķiet, tas bija sliktāks.” Un

1947.   gada pēdējais ieraksts dienasgrāmatā: “Jābeidz dzert šņabis. Tas neiet, es pazaudēšu pats sevi.”

Jaunais gads sākas ar apņemšanos gluži no jauna uzrakstīt romānu “Dzīvības dzirksts”. (“Tas ies ilgāk; bet citādi nevar.

Nedrīkst lāpīties.”) Aizvien pieaug vēlēšanās braukt uz Eiropu, Remarks uzsāk sarunas ar Collier’s, ar Herald Tribune un žur-nālu Cosmopolitan, jo acīmredzot plāno sūtīt ziņojumus no Eiropas. Tur politiku nosaka aukstais karš. Čehoslovākijā ar panākumiem izdodas veikt komunistisko apvērsumu (“Sauc to par demokrātiju. Cik daudz melu slēpjas aiz šī vārda.”), un valūtas reformai Rietumu zonā seko Padomju Savienības veiktā Berlīnes blokāde. Remarks vēro šos notikumus aļ nervozām nākotnes cerībām: “Mēs dzīvojam laikā, kad history is in the making . Varbūt kāds mūs vēlāk par to apskaudīs. Pārāk daudz history. Kopš mēs drīkstam domāt. Kopš 1914. gada 33 gadus. Būtu labi nedaudz miera.” Remarks baidās, ka viņam vairs tikai šajā gadā būs iespējams apmeklēt Eiropu. Un tomēr: “Ilgas pēc Portoronko. Ilgas pēc drošības. Piederēt kaut kam.” Martā Remarka Lagomadžores mājā ievācas viņa tēvs.

Remarkam ir problēmas izceļot. Viņš vēlas redzēt Vāciju, lai uz vietas gūtu iespaidus savam romānam. Beidzot Remarks saņem dokumentus, lai varētu apmeklēt Eiropu, bet nav atļaujas iebraukt okupētajā Vācijā. Maijā Remarks “drīzāk jau nomāktā garastāvoklī” kopā ar Natašu uzkāpj uz kuģa America un aizceļo uz Parīzi. Pēc deviņiem gadiem bijušais emigrants un Amerikas jaunais pilsonis atgriežas Eiropā.

8. NODAĻA “Saprāta bezcerība” (1948-1955)

Remarks atgriežas izpostītā kontinentā. Ari uzvarētājvalstis ir ekonomiski noasiņojušas. Anglija cīnās ar apgādes problēmām, Franciju ir satricinājušas valdības krīzes, Eiropu sašķēlis aukstais karš. Amerikas finansētā atjaunotne, kuras pirmās kontūras sāk iezīmēties 1948. gada pavasarī, attiecas ari uz Vācijas rietumdaļu. Jūnijā, kad Remarks dažas nedēļas pavada Portoronko, sākas Berlīnes blokāde. Pasaule tuvojas jaunai militārai ofensīvai.

Remarks ierodas Havrā un aizceļo uz savu tik mīļoto Parīzi. “Es sajūtu pilsētu, Eiropu; taču vēl ne visu.” Jūlija sākumā pēc nelielas pieturas pie Valtera Feilhenfelta Cīrihē pēc deviņiem gadiem viņš atkal ir savās mājās Lagomadžorē. “Viss ir tā, kā es to pametu. Zobu pasta; vēstules; zīmuļi; papīrs viss savā vietā… Mežrozītes sapnis. Tu pamosties pēc desmit gadiem. īpatnēja iedarbība. Aizkustinājums u. spokainums[..] eju pa dārzu. Vecais ar [..] kafiju uz terases. Vecais, kas jau pirmīt ienāca manā guļamistabā. Viņš spokojas pa visu māju. Es jau redzu grūtības. Viņš grib sarunas; cilvēkus… Ko man ar viņu darīt?” Ar tēvu nav labi. Tas ir vairāk nekā astoņdesmit gadus vecs sirmgalvis, kam nav ko darīt, kas ir lepns par savu dēlu, taču viņš traucē nervozo autoru, kurš jau trešo reizi sāk gluži no jauna pārrakstīt savu romānu par koncentrācijas nometni. “Meklēju vietu, kur strādāt. Un neesmu vēl atradis. Vecais sēž visur.”

Remarks, nokaudamies ar drūmām domām par vecumu, klusu nosvin savu 50. dzimšanas dienu un nepārtraukti domā par to, kur turpmāk dzīvos. “Dzīve šeit kā izejas punkts, pārāk kluss. Neizturētu. Ņujorka pārāk pierasta. Sakari tur. Ari neko pārāk daudz. Pats svarīgākais: Nataša…” 11. jūlijā viņš uz dažām dienām aizbrauc uz Romu, tur ir Nataša. Strīdi, sīkumainas izskaidrošanās, un sieviete, no kuras Remarks nespēj šķirties, aizbrauc uz Palermo, bet viņš paliek un dzer. Šīs attiecības viņu nogurdina. Tas ir tāpat kā ar Pumu. Remarks ļoti dusmojas par pārmetumiem, ir greizsirdīgs, taču pats nekādā gadījumā nav uzticīgs dzīvesbiedrs. Nedēļās, ko viņš pavada Askonā un kuru laikā raksta Natašai dedzīgas mīlestības vēstules, viņš vienlaikus uzsāk mīlas dēku ar Ellenu Jansenu. Rakstnieks, kurš ar tādu sarkasmu attēlo sīkpilsonisko dzīvi gan savos romānos, gan dienasgrāmatās, mokošajās nakts diskusijās ar Natašu acīmredzot pats ir ļoti sīkpilsonisks. Arī viņa. Tajā īpašajā atmosfērā, kas valda brīvajā, vērienīgajā bohēmas dzīvē, kura ietver Remarku un to sabiedrības loku, kam pieskaitāma Nataša, viņš tomēr spēj viņu mīlas lietās un seksualitātē pasargāt no vēl lielākas izlaidības. Valdzinoši katrā gadījumā ir tas, kā Remarks izprot savu un savu partneru lomu šajā spēlē, kas aizvien atkārtojas. Bez ilūzijām viņš noraugās savos melos, savos noslēpumos un vājībās, nespēdams pieņemt vajadzīgos lēmumus.

Augustā Remarks atkal ierodas Portoronko. Viņš grib strādāt, taču: “Vakari kopā ar veco ir nāvējoši. Mana vaina. Es esmu šausmīgs. Šad u. tad mēģinu; taču viņš mani traucē u. kaitina.”

Ziņas no Vācijas viņā izraisa sašutumu. Nokaitināts Remarks raksta, ka vecie nacisti ir palikuši savās pozīcijās un pret kādreizējiem koncentrācijas nometņu ieslodzītajiem, kas tagad ir liecinieki, izturas slikti. Remarka nepatika aug vēl vairāk, klausoties kādreizējo koncentrācijas nometņu ieslodzīto stāstos, kuri viņu apmeklē vai kurus viņš sastop Askonā. Jau vairākus mēnešus viņa prātu nodarbina romāns, kura darbība risinās šajā ellē. Remarks meklē precīzas ziņas, ļoti daudz lasa par koncentrācijas nometnēm, un tas, ko viņš uzzina, nešaubīgi noved viņu pie grūtsirdības. Tomēr rakstnieks ilgojas pēc citas tematikas. “Svarīgi: pēc tam kad šī grāmata būs pabeigta, es gribu uzrakstīt humoristisku romānu; u. lugas.”

Oktobri Remarks atgriežas Parīzē. īsi pirms tam ir miris Emīls Ludvigs, un viņa pilnīgi bez naudas palikušo atraitni rakstnieks atbalsta ar 1000 Šveices frankiem. 21. oktobrī Remarks atkal ir Ņujorkā viesnīcā Ambassador. Tur viņš satiek Dītrihu, vientuļo Jutu Cambonu un, protams, Natašu. Iepriekšējā dzīve.

Sākas laiks, kas Remarku kā mākslinieku nobloķē pilnībā. 1949. gada dienasgrāmatā ir diezgan daudz ierakstu, taču tajā ir tikai viens temats: par personisku katastrofu pārtapušās attiecības ar Natašu. Lappusi pēc lappuses pārdomas par sievieti, par to, ko viņa ir teikusi, kā reaģējusi, kur viņš ir kļūdījies attiecībā pret viņu, kāpēc viņa ar viņu guļ vai liedzas gulēt. “Kā parasti pārdomas par N. Gandrīz ne sekundi neesmu no tām brīvs. Patiešām gandrīz nevienu.” Pēc katra strīda Remarks sūta Natašai ziedus un mazas dāvaniņas, lamā sevi un zina, cik postošu ietekmi tas viss atstāj uz viņa darbu. Ikdienas ieraksti viņam ir nelaimīgu attiecību psihiskas pārvarēšanas stratēģija. “Vakar vakarā pārlasīju šo dienasgrāmatu no paša sākuma. Tas mani kaut nedaudz atbrīvoja; pat stipri. Es negribu atkal dzīvot tā kā šajā gadā…”

Jau pirmajā jaunā gada ierakstā Remarks sūdzas: “Mēnešiem ilgi neesmu strādājis.” Un tā būs ari turpmāk. Augustā viņš dusmīgi raksta: “Tā maita mani tiešām mēnešiem ilgi ir atturējusi no darba.” Viņš nespēj ievērot līgumu termiņus, plānotā “Dzīvības dzirksts” iespiešana Collier’s nenotiek, jo viņš nav laikā iesniedzis manuskriptu, Cosmopolitan atsakās turpinājumos iespiest vēl nepabeigto tekstu. Manuskripts tikai ar grūtībām virzās uz priekšu, atkal par sevi liek manīt asinsrites traucējumi ari psihosomatiska reakcija uz trauksmaino dzīvi. Remarks atmet smēķēšanu (“[..] nesmēķēšanas frustrācija”).

1949. gada maijā rakstnieks vēlreiz šķērso okeānu un aizceļo uz Parīzi, kur tieši tobrīd atrodas Nataša. Pēc divām nedēļām viņš aizbēg uz māju Portoronko. “Tā tas turpinās. Vakari ar dzērieniem.” Jūlijā viņš uz desmit dienām aizsteidzas uz Romu, lai tur satiktu savu mīļoto. Tikšanās beidzas ar jaunu strīdu, Nataša aizbrauc uz Sicīliju, Remarks piedzeras un atgriežas Lagomadžorē. Savas attiecības ar divdesmit gadus veco Ellenu Janseni, kuru ir pieņēmis par sekretāri, viņš padara vēl ciešākas. Grib atbraukt Pēteris, Remarks sadusmots piekrīt.

Nomācošas nedēļas. Juta viņu traucē, viņš mēģina kā viltīgs laulātais draugs noslēpt savas ikdienas telefonsarunas ar Natašu. Kad Juta rudenī aizbrauc, Remarks jūtas atvieglots. “Līdzsvars u. jautrs miers. Domas par to, vai tomēr nevarētu apmesties uz dzīvi šeit, vai Pētera ilgā uzturēšanās māju nav padarījusi ietiepīgāku, vai nevajadzētu pārtraukt braukt uz Ņujorku; var jau niekoties arī šeit.”

Vasarā Remarks sastop vācu aktrisi Brigiti Horniju (“Vienkārša, skaidra, spēcīga, laba sajūsma par dzīvi.”) un viņas māti, psihoanalītiķi Karenu Horniju. Ar šīm abām sievietēm nākamo gadu laikā viņam izveidojas vienkāršas, draudzīgas attiecības. Sarunas ar ārsti Remarkam drīz vien kļūst par svarīgu ierosmi pašanalīzei.

Septembrī Remarks aizbrauc uz Grihi, satiek Valteru Feilhenfeltu un viņa tēvu. Tālāk rakstnieka ceļš ved uz Parīzi, tad

-  pēc ilgas vilcināšanās, zinot, kas viņu tur sagaida, viņš vēlreiz kāpj uz kuģa, lai dotos uz Ameriku. 1949. gada 7. oktobri Remarks atkal apmetas savos apartamentos viesnīcā Ambassador. Šoreiz viņam aiz muguras ir patiešām zaudēts gads. Ar manuskriptu Remarks ir tik tikko pavirzījies uz priekšu, un šaubas par savām mākslinieka spējām ir sasniegušas jaunu kulmināciju. Katrā gadījumā augusta beigās Remarka dienasgrāmatā parādās svarīgs ieraksts: “Gribētos rakstīt: par vīrieti (emigrantu), kurš no Vācijas atved sievu, par mīlestību, nometni, nāvi, Lisabonu, leģionu.” Šo plānu viņš neaizmirsīs, un pēc divpadsmit gadiem iznāks romāns “Lisabonas nakts”.

Remarks lasa Zigmunda Freida un K. G. Junga darbus, viņu ir savaldzinājis Džoisa “Uliss” (“Ļoti jocīga grāmata; patiešām! Humoristiska.”). Jauno gadu viņš sagaida plašā paziņu lokā tur ir gan Lilija Palmere, gan viņas vīrs Rekss Harisons, tāpat Polete Godāra un Nataša. Viņa šajā vakarā atkal kaut kur pazūd, Remarku kārtējo reizi pārņem greizsirdība, un viņš metas uzdzīvot naktsbāros: “Patiešām vairs nezinu, kas bija noticis.”

Organisms dumpojas. Šajos mēnešos Remarkam uznāk pirmā Menjēra slimības lēkme. Šī ar reiboņiem, sāpēm un reizēm vienpusēju kurlumu saistītā slimība rakstnieku vairs nepametis. Nākamajos gados slimības lēkmes aizvien biežāk atkārtosies, padarot viņu darba nespējīgu stundām, dienām un nedēļām ilgi. Parādās pirmās brīdinošās cukura diabēta pazīmes, Remarkam laiku pa laikam jāietur stingra diēta, un tas viņam padodas grūti. Sāpes sirdī nu jau ir nepārejošas.

Taču Remarka dzīve, kā parasti, ir haotiska. Tobrīd jau 51 gadu vecais rakstnieks naktīs traucas pie mīļotās; pētī, vai viņas logos deg gaisma, vai arī viņa ir ceļā pie kāda sāncenša; viņš zvana, nomet klausuli, reizēm nonāk pat līdz nelielam kautiņam, tad atkal sūta viņai ziedus. Nožēlojams riņķa dancis. “Ja es būtu pabeidzis grāmatu! Viņa traucē u. traucē to izdarīt.” Būdams kopā ar citiem cilvēkiem, Remarks kļūst sevišķi jūtīgs, viņam pat ir grūti palikt mierīgam, kad vecie, uzticamie draugi, tādi kā Valters Feilhenfelts un viņa sieva, atbrauc uz Ņujorku, lai kopā ar viņu apmeklētu kādu izstādi vai paēstu pusdienas. “[..] doma; vēl 6 mēneši kopā ar N. neizturami. Neizturami arī vēlreiz pārdzīvot pēdējos gadus…”

Remarku nomāc ari politika, kurai viņš atkal seko ar vislielāko uzmanību, kaut gan ne tik ļoti kā privātās lietas. “Pabradāju pa dažām mārciņām avīžu. Truls izmisums ar visu politiku. Nacionālisms ikvienā tā izpausmē (kā amerikāņu, tā labo vāciešu) ir fašisms.” Komunisma nākotne tāda ir Remarka pārliecība 1950. gadā ar Rietumu demokrātijas palīdzību ir “milzīga [..] vienīgā instance, kas ar panākumiem aizkavēs pasaules revolūciju: Staļins u. politbirojs. Dara visu, lai pierādītu, ka komunisms, kāds tas ir viņu izpratnē, ir sliktākais no visiem iespējamiem variantiem.” 25. jūnijā sākas Ziemeļkorejas ofensīva salas dienvidos: “Krievu atbilde tipiska: Dienvidkoreja (kura četru dienu laikā tikpat kā tika sakauta) esot uzsākusi karu.” Runas, kuras šajās dramatiskajās dienās saka Trumens un citi valdības vīri, Remarks apvelta ar skeptiskiem komentāriem: “Lielais kārdinājums: ieiet vēsturē.”

Tā kā romāns vēl nav pabeigts, sākas nepatikšanas ar amerikāņu izdevniecību, jo Remarkam tiek paziņots: “Appleton uzskata mūsu līgumu par lauztu, izmaksāsim pusi avansa…” Viņš mēģina reizi par visām reizēm šķirties no Natašas. “Vēlos pēc tam strādāt. Bet tas nāk no dziļuma. No dzīves bez N. Un tad kaut kas sakustas it kā atgrieztos dzīve pirms 13 gadiem (iekams sākās šīs kaislības), it kā manī kaut kas sarosītos un es gribētu sākt no jauna.”

Atgriežas ilgas pēc Portoronko, Amerikas viņam “kādam laikam” pietiek. 20. maijā Remarks ar II de France dodas uz Eiropu. Savā mājā pie ezera viņš cenšas saņemties, turpināt darbu pie romāna. Vakaros vienam ir grūti, un viņš ik pa brīdim bēg uz Askonas tavernām un krogiem. Jūlija sākumā pie Remarka ierodas māte un meita Homijas, viņš satiekas ar kolēģi rakstnieku Robertu Neimani; attiecības ar Ellenu Jansenu dara viņu ne mazāk nervozu kā troksnis, ko rada ielas pagarinājums gar ezera krastu tieši paralēli viņa gruntsgabalam. Nataša ir Remarka mokošajās domās, šķiršanos viņš pārdzīvo kā narkomāns atteikšanos no narkotikām.

Šī vasara kopā ar Karenu Homiju beidzas ar ļoti izšķirošu periodu Remarka pašizpētē. 1885. gadā Hamburgā dzimusī psihoanalītiķe līdz 1932. gadam ir dzīvojusi Berlīnē un tad izceļojusi uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Viņas pazīstamākie darbi ir M Jauni ceļi psihoanalīzē” un "Neirotiskais cilvēks mūsu laikā”. Karena Homija pieskaitāma jaunfreidistiem. Viņas meita Brigite Homija no 1930. līdz 1943. gadam ir slavena kinostudijas Ufa aktrise (“Savoy Hotel”, “Mūnchhausen”), tāpat viņa atveido arī daudz lomu Vācijas Federatīvās Republikas un Austrijas kinofilmās (“Melodie des Schicksals”, “Nacht fiel ьber Gothafen”). Vecumā Brigite Homija uzstājās vairākos televīzijas raidījumos ("Jacob und Adele", u Das Erbe der Guldenburgs”). Intendanta Heinca Hilperta vadībā viņa intensīvi piedalās teātra izrādēs Cīrihē, Bāzelē un Vācu teātrī Getingenā.

No pēckara gadiem līdz pat savai nāvei 1952. gadā Karena Homija gandrīz katru vasaru noīrē kādu māju Lagomadžorē. Abām sievietēm ar Remarku izveidojas draudzīgas attiecības; Brigite Homija rakstniekā pat iemīlas, viņš savukārt augstu vērtē šīs sievietes dzīvespriecīgo, gudro skatījumu uz dzīvi. Sākas attiecības, kas nav gluži brīvas no aizkaitinājuma, taču no Remarka puses tik vienkāršas, kādas viņam ir tieši pa prātam. “Cienījamā burve!” viņš raksta pēc kādas ne īsti izdevušās sarunas ar Brigiti Horniju. “Kaut kas ir izgājis greizi! Pēc Tava pēdējā zvana Ha! man ir saspringti jādomā! Vai Tu izjuti nepatiku, kad es teicu par diktēšanu u. sekretāri? Netaisnīgā! Ellena Jansena ir aizgājusi pēc aplomba u. strīda, man svarīgām vēstulēm bija jāsameklē viņai aizvietotāja, tā ir ciema sekretāra Ammana sieva (59), kurai ir darbs Lokarno u. 5 bērni… Kā es varu, atriebīgā Trine, rādīties acīs Tavai mātei, ja es neko nespēju pateikt par Tevi?”

“Bonijs un es arī vēl tagad esam draugi,” māte no Askonas raksta meitai. “Un viņš patiešām pret mani izturas ļoti jauki. Es viņam iedevu izlasīt savas grāmatas korektūras (“Neirotiskais cilvēks mūsu laikā”. VŠi)f jo domāju, ka tā viņam palīdzēs. Un raugi viņš to ne tikai lasa, bet vakar vakarā man teica gandrīz svinīgi ka šodien esot ievērojama diena: viņš esot šo to sapratis par sevi. Viņš sākot saprast, kas ar viņu notiek, tās ir lietas, ko viņš visu laiku esot redzējis, bet neesot izpratis.”

Grāmata Remarku pavisam noteikti ir elektrizējusi (“Svarīga, svarīga diena!”). Garās sarunās ar Karenu Homiju viņš vēl vairāk iedziļinās lasītajā. Rakstnieku aizvien ir pavadījuši intensīvi sevis vērojumi, garos dienasgrāmatas monologos viņš atspoguļo savas uzstāšanās reizes sabiedrībā, attiecības ar sievietēm, darbu un aizraušanos ar alkoholu. Taču tagad, dēkas ar Natašu spiediena rezultātā un psihoanalītiķes gudrā vadībā, no viņa zemapziņas izlaužas sen aizmirsti piedzīvojumi un pieredze. Pēdējās nedēļās Remarks uztic dienasgrāmatai domas un atmiņas, kas padara izprotamu viņa izturēšanos pēdējos divos gadu desmitos. 1ās kaut nedaudz atmin mīklu, kāpēc Remarks ir nonācis līdz galējai robežai savā personības pašiznīcināšanā ar Marlēnu Dītrihu un Natašu Peliju, kāpēc viņu tā saistīja alkohols, ko viņš patiesībā ienīda, un banālā dzīve smalkajā sabiedrībā. Izšķirošās nodaļas Remarks dienasgrāmatā pieraksta 1950. gada augusta otrajā pusē; un tās šeit ir citētas līdz pēdējam sīkumam.

“Divas lietas manā dzīvē: spīdēt vairāk, nekā es esmu, drī¬zāk: gribēt spīdēt vēl vairāk, un gandrīz vai morbid dependancy in love  saistībā ar vēlēšanos izrādīt pārāk lielu jūtīgumu, uzspēli, balamutību, sabiedrības cilvēku, kavalieri, homme ā femme , vienlaikus just, ka esi melis, nediskrēts savā lielībā, un tādam patiešām arī būt; kā rakstniekam būt nekam nede¬rīgam, kādu dienu tikt atmaskotam tas viss u. vēl vairāk; cēlonis: mana bērnība.

Pirmie trīs gadi, līdz nomira Teo, mans brālis; mātes vārdi, ka es esot bijis maigs bērns; atstāts novārtā, jo brālis bija pirms trim gadiem miris; man neatlika laika. Tas izraisīja: 1) nedrošību dzīvē, vientulību, noraidījumu etc., 2) jūtas nebūt lovable .

No turienes vēlēšanās būt citam, nevis pašam, lai kļūtu lovable. Un tas savienojumā ar vientulību, bailēm no pasaules, haosu, izmisumu, bezjēdzību: milzīgā mīlestības eksagerācija, kas nav īstā, kurā viss tiek atrisināts un ar kuras zaudēšanu viss atkal draud sākties no jauna pasaules bailes, haoss, bezjēdzība. Tāpēc tāda pieķeršanās, aizvien jauni mēģinājumi glābt zudušo; viss, kas atgādina sliktu mazohismu, piedot citiem, atteikties no sevis aizvien u. aizvien vairāk u. līdz ar to pilnīgi droši zaudēt otru… Dienas uz kāpnēm, kad es nolādēju savus vecākus; sapņi, ka viņi būs izputējuši u. tad es ieradīšos bagāts no tālienes u. parādīšu, ka esmu daudz ko sasniedzis u. varu viņus glābt, mazs mierinājums. Ne jau tas, ka man bērnībā būtu ticis mazāk maiguma, ka man būtu mazāk nekā kādam citam: no turienes varētu celties vēl daudz kas cits, blakus jau esošajam… Mana slimīgā tieksme uz kritiku pieder pie manas neirozes. Nepatika pret cilvēkiem. Sarkasms; nepatika… Nenoteiktība lēmumu pieņemšanā no nedrošības. Snobisms. Slimīga tieksme pēc slaveniem cilvēkiem u. sievietēm: greznoties ar tām, izcelties ar to, ka viņas ir pazīstamas, sev u. pasaulei pierādīt, ka esmu lovable. Mana lielība ar savu vārdu sarunās, vienmēr, pat zinot, ka tas ir stulbi, un tomēr to darīt: tas pats, tas pats.”

Pēc trim dienām “cilvēks, noliecies pār savu pagātni” turpina rakstīt pētījumu par sevi pašu. “[..] gadi, kurus es pavadīju dzerdams, apzinātā laika nosišana pēc pirmās grāmatas; panākumu “mierinājums” u. centieni parādīt, ka tie nav tevi padarījuši citādu (maldīgs secinājums), likteņa “mierinājums”. Pārāk lielā kautrība, piekrišana kritikai, izjūta tikt tik tālu ar meliem. Dzert, lai “nebūtu pats”… ticēt, ka dzeru nevis aiz bēdām etc., bet gan aiz prieka par dzīvi, jā, lai izdzīvotu, dzīvotu sev garām. Neizdzīvot sevi dziļāk, nevēlēšanās strādāt, tik bieži. Atšķirība starp iedvesmu u. tās izpildi; nekādas dabīgās atskurbšanas; reizēm bāls atdarinājums, kas traucē. Impotences izjūta, bailes no impotences seksā. Mēģinājumi melot ari tur. Vēlme kļūst par godkāri u. tāpēc arī darbs.”

Remarks sev atskaitās ari par atturēšanos publiski izteikties par politiskiem jautājumiem, ko ir paļājuši tik daudzi kritiķi: “Nevēlēšanās piedalīties “pasaules notikumos” iekšēji u. ārēji. Ārējais iemesls: tāpēc, ka es tik maz zinu; (kas atbilst patiesībai) ne vairāk u. varbūt pat mazāk par pārējiem; u. ka agrākās muļķības (nevis muļķības, Buhvalds, E. K., Lt.) varētu atkal tikt uzvandītas u. viegli izmantotas pret mani.”

Visbeidzot pašpārmetumi par attiecībām ar ģimeni: “Ko tu, lielais mīlētāj, ar visu savu pašaizliedzību esi devis ģimenei? Tava māsa ir mirusi; viņu varēja izglābt; tu negribēji viņus visus Šveicē uzturēt. 1\i kaunējies no savas ģimenes. Tu no sava tēva izveidoji kapteini; tu viņus nepārtraukti sociāli paaugstināji. Un ļoti maz par viņiem rūpējies. Gribēji noslēpt.”

Šajās dienās Remarks ir izveidojis radikālu analīzi par sevi pašu (“Nevis prom, bet gan pie manis.”). To ir izraisījusi Karena Homija un viņas grāmata, tāpat iepriekš lasītie Freida un Junga darbi. Krīze, kurā Remarku ir iegrūdusi Nataša un tas, ka darbs pie romāna ir apstājies, protams, padara viņu šajās nedēļās īpaši jūtīgu pret to, ko viņš lasa un apspriež. Pārdomas par sevi viņu aizvien ir pavadījušas, tāpēc ari (teorētiskā) psihoanalīze Remarka gadījumā ir atradusi īpaši auglīgu augsni.

Daudz kas no tā, ko viņš šajā dienasgrāmatā raksta par savu izturēšanos, nav nekāds īpašs jaunums. Tikai tagad, gara, nemierīga un iznīcinoša dzīves posma beigu fāzē, šīs atziņas veido rūgtu bilanci. Un tomēr tās vajadzētu ari uztvert

mazliet nosacīti. Tas, ko Remarks ir pamanījis sevī, pamatā ir neskaitāmos cilvēkos. Vainas apziņa pret ģimeni, mīļākajām, labiem draugiem kuram gan tā nav pazīstama? Vai tad mēs visi nenojaušam, ka, attēlojot paši sevi, esam “meļi”? Kurš gan no šīs pasaules slavenībām ir piedzīvojis slavu bez ļaunuma? Bibliotēkas ir pilnas ar psihoanalītisku literatūru par bailēm no impotences, un vairāk vai mazāk izteikts alkoholisms ir kļuvis par masveida parādību. Katrā gadījumā Remarks izdara soli, uz ko nav spējīgi daudzi citi: viņš salauž apspiešanas blokādi, bez ilūzijām pats sev atklāj, kāpēc cieš, pārāk maz strādā, pārāk daudz dzer, kāpēc par spīti visiem pazemojumiem nespēj pārtraukt sakarus ar Natašu (un iepriekš ilgu laiku ar Marlēnu Dītrihu). Tiktāl Remarka dienasgrāmatas nodaļām ar norādēm uz bērnības gadiem, izturēšanos pēc romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” iznākšanas vai pievēršanos “slavenām” sievietēm, protams, ir liela nozīme viņa dzīves izskaidrošanas darbā.

Apzināties nenozīmē uzreiz kaut ko mainīt. Tas attiecas arī uz Remarku. Sarunas ar Karenu Horniju uzlabo viņa garastāvokli, sniedz drosmi darbam, kādu laiku ļauj uz šķiršanos no Natašas Pelijas paraudzīties distancētāk. Novembrī šis romāns ir pilnībā izbeigts. Bet tad Remarku atkal pārņem nemiers, viņš grib aizbraukt; aizceļo uz Parīzi un 10. novembri dodas uz Ņujorku. Atkal viesnīca Ambassador un atkal Nataša paškritiskā analīze te neko nelīdz. Rakstnieks sūta Natašai ziedus, satiek uz ielas vai sarīkojumos, dažas reizes apciemo dzīvoklī, un viss draud atsākties. “Vai viss sāksies no jauna?” Remarks atkal ir uzbudināts, viņa reakcija, ikreiz satiekoties kopējās pusdienās ar Jutu, ir nervoza: “Skrēja pa ielu man pa priekšu, prom. Un kaut kas tāds notiek manos 52 gados.” Karena Hornija dzīvo Ņujorkā, viņš ar šo sievieti bieži satiekas un stāsta par “savu bērnību, panākumiem un kompleksiem”. Remarks apmeklē vienu no Homijas lekcijām un domīgi konstatē, ka šis psihoanalītiķes kolēģu lokā ir sastapis ļoti saprātīgu un interesantu cilvēku. Šī pasaule atšķiras no Holivudas zvaigžņu un naktsklubu pasaules.

Gada beigās Remarkam ir iepazīšanās, kam būs liela nozīme viņa nākotnē. Fēlikss Gugenheims uzrunā viņu par tiesībām Amerikā no jauna izdot romānu “Rietumu frontē bez pārmaiņām”, un Remarks tiek pie ļoti uzticama aģenta tik svarīgajām pārrunām ASV un Eiropā. Gada .pēdējās dienas ierakstā dienasgrāmatā vēlreiz ir pieminēta Nataša: “Kaut es tiktu no viņas vaļā! Tā ir mana lielākā vēlme 1951. gadam.”

Aprīlī viņš ir pilnībā pabeidzis pārstrādāt darbu “Dzīvības dzirksts”. Jauna, īsa mīlas dēka ar uzlecošu filmzvaigzni Džipsiju Markovu, “visa vienās rētās no senas lidmašīnas katastrofas, skaista, ar sudraba skatienu, tumšmate, tērpusies baltā un sarkanā [..]”; šis sakars viņu kaut nedaudz izklaidē. “Visu laiku brīnos: es taču biju kā vergs, pašam to nezinot, domās, jūtās, pat runā. Aizbēdzis! Ļaujiet mums nokaut vienu aunu u. muzicēt!”

1951.  gada 30. aprīlī kādas pastaigas laikā Remarks ierauga Poleti Godāru. Pēc trim dienām viņš šo dāmu ielūdz pusdienās, abi vairākas reizes satiekas, viņa atsūta savu fotogrāfiju, un drīz vien Polete pēc kopīgi pavadīta vakara paliek pie rakstnieka “līdz pusdienlaikam”. Marlēna Dītriha gaišredzīgi nojauš, kas tur sākas: viņa “Poleti nokritizēja”. Remarks to vēl nezina, taču šajās nedēļās dzimst viņa pēdējā lielā mīlestība uz kādu sievieti. Kā ierasts, sākumā viņš šaubās un vilcinās; steidzinātāja ir partnere. “Polete pēkšņi ir nolēmusi pirmdien lidot uz Parīzi… Pamazām man ap kaklu savelkas cilpa. Es labprātāk brauktu, būtu, paliktu viens.” Remarks izskata romāna “Dzīvības dzirksts” amerikāņu tulkojumu, tad 1951. gada jūnijā brauc uz Parīzi, kur kādā izstādē apbrīno vienu no Tulūza Lotreka gleznām, un dodas uz Portoronko vispirms bez Poletes.

Viņš vēl aizvien domā par krievu princesi, taču tagad šķiršanās jau ir neatgriezeniska. Rodas jaunas problēmas, taču tās nav salīdzināmas ar pēdējos turpat 14 gados pieredzētajām. “Vēstules no Poletes. Atkal tāpat kā agrāk: nepabeigtas, skaidri pret, greizas, novirzījušās, izvairīga reakcija. Viņa gribēja atbraukt; es vilcinājos. Pazaudēšu viņu un nožēlošu.” 22. augustā Polete atbrauc uz Casa Montē Tabor, ārā gāž lietus un vētra plosa salauzto tiltiņu pār upīti. Tās ir neierasti laimīgas nedēļas. Polete ir vienkārša, “dzied un smejas”, tā ir viena vienīga “bauda”. “Liels siltums, ko rada tiešs cilvēks.”

Polete Godāra bija divpadsmit gadus jaunāka par Remarku. Kad viņi iepazinās tuvāk, šai neparasti skaistajai sievietei aiz muguras bija spīdoša karjera Holivudā. Ceļš uz augstienēm bija kinopasaulei tipisks. Uzstāšanās deju rēvijās, nelielas lomiņas, un tad nāca Čārlijs Čaplins. Ģeniālā aktiera un režisora vadībā, kas sākumā bija Poletes Godāras mīļākais, tad laulātais draugs, viņa kļuva par filmzvaigzni. Filmās “Modernie laiki” (“Modern Times” (1936)) un “Lielais diktators” (“The Great Dictator” (1940)) Čaplins viņu ielika par savu partneri. Arī pēc šķiršanās Polete Godāra spēlēja daudzas galvenās lomas, sapelnīja daudz naudas un tika uzskatīta par vienu no skaistākajām sievietēm amerikāņu kinometropolē. Tikai tad, kad runa bija par visu sieviešu kārtas aktrišu tik ļoti iekāroto Skārletas lomu filmā “Vējiem līdzi”, viņu apsteidza toreiz vēl nepazīstamā Viviena Lī.

Kad Polete Godāra uzsāka attiecības ar Remarku, viņa bija 41 gadu veca, aiz muguras aktrisei bija trīs laulības un daži mīļākie tostarp ari pazīstamais meksikāņu gleznotājs Djego Rivera Viņas karjeras zenīts piecdesmito gadu sākumā jau bija aiz muguras; Polete bija bagāta un neatkarīga, inteliģenta un pašpārliecināta, dzīvespriecīga un ar humoru apveltīta sieviete. Rūzvelta ēras laikā un tad, kad senators Makartijs četrdesmito gadu beigās uzsāka komunistu medības, viņa tika pieskaitīta zvaigznēm un Čaplina iespaidā ieņēma liberālu pozīciju.

Tā Remarkam bija laime. Poletei Godārai nepiemita ne Dītrihas privātīpašnieciskā egomānija, ne Natašas Pelijas patoloģiskā nervozitāte. Beidzot Remarkam bija partnere, kas viņu ne tikai mīlēja, bet to arī izrādīja un rakstnieka melanholisko, svārstīgo un smago raksturu uzņēma ar siltumu un humoru. Remarka dienasgrāmata, vēstules un laikabiedru stāstītais apstiprina to, ka šīs attiecības bija laimīgas. Viņi abi labprāt ceļoja iecienītākie ceļamērķi bija Roma un Venēcija -, šim pārim patika luksuss un abpusēja neatkarība. Polete daudzus mēnešus pavadīja ASV, kamēr Remarks Portoronko strādāja. Viņiem abiem bija atsevišķi apartamenti Ņujorkā, kur viņi savas uzturēšanās laikā dzīvoja. Polete apmetās Ritz-Tower Parka avēnijā, un Remarks 57. ielas ЗОЕ namā. Polete gadu desmitiem ilgi dzīvoja kopā ar savu māti Altu Mae, savukārt Remarks ļoti cienīja vēl joprojām ļoti izskatīgo veco dāmu. Polete Askonā nekad nejutās tik labi kā Remarks. Ciema dzīvē viņa tikpat kā nepiedalījās, visu laiku likdama saprast, ka ir slavena filmzvaigzne, taču pēc Remarka nāves savus pēdējos dzīves gadus viņa pavadīja tieši tur. Rakstnieks lepojās ar sievas skaistumu, viņa savukārt apbrīnoja tik iecienītā autora slavu. Poletei patika rotaslietas un dārgi apģērbi, bet Remarks bija laulātais draugs ar plašu vērienu, kas to visu labprāt dāvināja. Viņi reizēm arī strīdējās, taču pāra attiecībās nebija pašiznīcinošu drāmu.

Dzīvojot kopā ar Poleti Godāru, Remarks mainījās. Tāpat kā iepriekš viņš gan sliecās uz depresiju un šaubām par sevi un tāpat kā iepriekš bieži dzēra. Kaut gan vecums un slimības Remarku piespieda dzīvot mierīgāk, viņš tomēr jutās Poletes mīlēts, nevis izmantots, un viņa nosliece uz greizsirdību — attiecībā uz Pumu un Natašu tā nebija bez iemesla netika izaicināta. Divos gadu desmitos, kurus Remarks pavadīja kopā ar Poleti Godāru, viņš daudz strādāja, turklāt daudzmaz regulāri. Pēdējā dzīves posmā viņu no rakstāmgalda aizvien biežāk atturēja smagās sirdslēkmes, nevis privātie strīdi. Dienasgrāmata, kas tik ilgi bijusi Remarka bēgšana no dzīves, kļūst plānāka, ierakstu beigās nav vispār. Lai rastu garīgo līdzsvaru, viņam tā vairs nav vajadzīga.

Sākumā, kad Polete 1951. gada augustā viņu apciemo Portoronko, Remarkam ir pagrūti pierast pie jaunā« situācijas. Nataša vēl joprojām spokojas viņa domās, arī māte un meita Homijas uz attiecībām ar Poleti, kas sākās Ņujorkā, reaģē ar nelielu vilšanos. “Mulsina mani ar Brigiti. Mana vaina. Saprotu, ko viņa vēlētos, nespēju, tieku mulsināts.” Tāpat ir arī izskaidrošanās ar izdevniecību Scherz. Romāna “Dzīvības dzirksts” manuskriptu izdevējs pilnībā noraida. Remarks jūtas vīlies, ka arī abas dāmas Homijas nezina, ko ar to iesākt, tikai rakstiski brīdina no pārstrādāšanas. “Scherz par grāmatu ir šausmās. Gribētu tikt prom [..] Karena: kāpēc tik destruktīvi. Brigite: to var noraidīt, ja ne vācu reakcija. Vāciešiem neko nedrīkst atgādināt. Jūtīgie slepkavas.”

Remarkam zvana žurnālisti un vēlas intervijas, “[..] sākumā lūdzoši, pēc tam jau gaužām braši.” Viņu iztaujā trīs žurnāla Der Spiegel reportieri. Remarka reakcija ir nervoza: “Uzskata mani par amatā paaugstinātu žurnālistu. Tblstoju katrā gadījumā ari. Ir atgriezies vecais labais intelektuālisms. Šķiet, ka mans Vācijas ceļojums būs īss.”

Šīs un dažu citu sarunu rezultātus vācieši var novērtēt pēc trim mēnešiem. Slavenā rakstnieka attēls rotā 1951. gada janvārī iznākušā Hamburgas žurnāla vāku, un viņa persona ir raksta galvenais temats “Pasaules pilsonis pret savu gribu”. Remarka uztraukums par šo rakstu nav gluži bez iemesla. Tekstā atdzīvojas pagātne, viņš attēlo savas jaunības pieturas punktus patiesība ir pamatīgi sajaukta ar leģendām -, plaši tiek aprakstītas viņa par “lielību” nosauktās “pašapliecināšanās akcijas", pie vārda tiek kādreizējie skolasbiedri un kaimiņi. Tbmēr raksts ir ieturēts draudzīgos toņos; Remarks, turklāt ar lielu respektu, tiek attēlots kā veiksminieks, un žurnāls Spiegel lasītājiem piedāvā labsirdīga autora portretu: "Lielais kamīns milzīgajā dzīvojamā istabā, kuru nekādā gadījumā nevar nosaukt par nemājīgu, un rakstnieka patika uz veciem svīteriem piešķir kādreizējam Osnabrikas semināra audzēknim nelielu līdzību ar Oksfordas studentu. Asi iezīmētās uzacis tik daudzreiz pieminētais Remarka zīmols, kas miljoniem reižu parādījies uz žurnālu vākiem, ir nedaudz zaudējušas savu pievilcību, taču, kopš viņš vairs nedzer savu [..] grapu, viņa seja no jauna ir ieguvusi sīksta un savā ziņā tīrasiņu buldoga izteiksmi.” Remarks ar žurnālistiem nepiespiesti pļāpā par savām attiecībām ar Marlēnu Dītrihu (“Viņa ir lieliskākā sieviete un labākā kulināre, kādu es pazīstu.”) un neslēpj savu apbrīnu attiecībā uz Poleti Godāru: “Modernākā no man pazīstamajām sievietēm, turklāt ārkārtīgi gudra.”

Ne mazāk interesanti Remarks šajā sarunā izsakās par saviem romāniem. Viņa piezīmes ja vien tās saīsinātā veidā tika atspoguļotas patiesībai atbilstoši parāda viņam tik tipisko neatkarīgo nostāju un ari nedaudz uzspēlēto kautrību, kuru viņš neaizmirst izrādīt, runājot par saviem darbiem. “Rietumu frontē bez pārmaiņām” Remarks nosauc par savu labāko grāmatu, par “Trīs draugiem” viņš ļoti vieglprātīgi izsakās, ka tā esot “maza, pieklājīga grāmatiņa, kādas tagad mēdz rakstīt un par kādām nav jākaunas”, un “Triumfa arkā” viņš “pārāk daudz esot rēķinājies ar to, ko no grāmatas sagaida Amerikas publika”. Runājot par “Dzīvības dzirksti”, viņam tikpat kā neesot ilūziju attiecībā uz vāciešu reakciju: “Šoreiz es katrā gadījumā esmu drošs, ka mani kritizēs visi.” Līdz raksta iespiešanai žurnālā Der Spiegel negribētā tikšanās ar žurnālistiem Remarkam ir un paliek nemieru rosinošs notikums, kuram viņš savā dienasgrāmatā nākamajos mēnešos velta neuzticības pilnas piezīmes.

1951. gada decembra sākumā Polete atkal aizceļo uz ASV, lai piedalītos jaunā filmā, un Remarks atsāk strādāt pie romāna “Laiks dzīvot un laiks mirt”. Šīs grāmatas manuskriptu viņš nolika malā 1947. gadā, lai vispirms pabeigtu romānu par koncentrācijas nometni.

Plāns doties uz Vāciju tiek atcelts. Intervija žurnālā DerSpiegel un izdevniecības Scherz reakcija Remarku ir sadusmojusi, un no jauna atdzimušas viņa šaubas par Federatīvās Republikas attīstību un diskusijām. “Savā jaunajā grāmatā esmu pārāk daudz nodarbojies ar sīkumiem. Nekāda tukšuma, drīzāk gan Eiropa drīz vien sajuks prātā. Kaut kas tāds kā izdevniecība Scherz vai Der Spiegel, žurnāls, kas meklē vecus materiālus, lai tos vērstu pret mani u. mēģinātu mani nomelnot (lai pēc tam vēl drukātu, ko paši grib), traucē mani vairāk, nekā būtu vēlams.” Tā ir diezgan saprotama aizsardzības reakcija. Vācijā par Remarku tiek rakstīts ar lielu ļaunuma piedevu, la 1951. gada 5. jūlijā avīzē Passauer Neue Presse var lasīt: “Pat franči ir izbrīnījušies, ka Remarks, līdzīgi kā Tomass Manns, vēl šodien uzskata par nepieciešamu savus paskaidrojumus ārzemēs paspilgtināt ar pret vāciešiem vērstām piezīmēm. (Un tad vēl viņš grib atgriezties? Viņam labāk būtu palikt tur, kur ir, jo arī viņš, acīm redzot, nav mainījies)”. Vācu presē šajos gados parādās daudz šādu rakstu, un Remarks nav vienīgais emigrants, pret kuru ir tik atklāti noraidoša attieksme. 1951. gadā rakstnieks vēlas doties uz Vāciju, taču viņu nevada ilgas pēc mājām, bet gan: “Brauciena iemesls redzēt tēvu…”

1952. gada janvārī izdevniecībā Appleton-Century pusgadu pirms vācu izdevuma iznāk “Dzīvības dzirksts” (“Spark ofLife”) amerikāņu tulkojums. Tas atkal tiek skaidrots kā zīme, ka Remarks galvenokārt raugās uz Amerikas tirgu un tāpēc tieši ar amerikāņiem slēdz autortiesību līgumus. Viņš jau sen nav vācu rakstnieks, un, ņemot vērā nepatīkamos strīdus ar izdevniecību Scherz, viņam par to vajadzētu būt divtik laimīgam.

“Dzīvības dzirksts”

Šī romāna tematika robežojas ar fiktīvu tēlojumu, jo autors par tā darbības vietu ir izvēlējies vācu koncentrācijas nometni. Turklāt Remarkam ir izdevies uzrakstīt vienu no saviem labākajiem prozas tekstiem. “Dzīvības dzirksts” ir meistardarbs gan mākslinieciskā, gan “politiskā” ziņā. Tūlīt pēc nacistu kundzības beigām rakstnieks ir nepastarpināti pievērsies vienam no lielākajiem pazemotās vācu sabiedrības tabu. “Autors darbu pie “Dzīvības dzirksts” sāka 1946. gadā,” 20. gs. piecdesmito gadu beigās ir lasāms kādā rakstā, kas tika atrasts viņa atstātajā mantojumā, “un strādāja pie tā piecus gadus. Šo grāmatu uzrakstīt viņam bija grūti [..] Daudz viņa draugu un arī ģimene bija kļuvusi par nacistu upuriem un viņam radās nepārvarama vēlēšanās dot savu ieguldījumu, lai kaut kas tāds nekad vairs nenotiktu.”

To, cik ļoti šis temats Remarku ir aizkustinājis, cik ļoti viņš jutās tā personiski piemeklēts, norāda arī veltījums 1952. gada janvāra amerikāņu “Spark of Life” pirmizdevumā: “To the memory of my sister Elfriede”. FTeislera vadītās tautas tiesas spriedums rakstnieka māsai un viņas sodīšana ar nāvi katrā gadījumā nav vienīgais iemesls, kāpēc viņam radās ideja uzrakstīt romānu par koncentrācijas nometņu pasauli. Taču viena ģimenes locekļa traģēdija varbūt deva izšķirošo impulsu nacistu kundzības šausmas atspoguļot literatūrā un neļaut tās tik drīz aizmirst. Remarks pēc tam, kad viņu ir sasniegušas pirmās autentiskās ziņas par noziegumiem ieslodzījuma un nāves nometnēs, asāk un vispirms jau ievērojami agrāk par citiem vāciešiem saprot, kāda amorāla visatļautība bijusi iespējama Hitlera laikā. Šajā ziņā darbs “Dzīvības dzirksts” literatūras vēsturē ir pielīdzināms romānam “Rietumu frontē bez pārmaiņām”. Tāpat kā toreiz, divdesmito gadu beigās, Remarks no jauna uztver pagājušo gadu izšķirošos notikumus. Kritikas tik bieži par “populārās literatūras sacerētāju” dēvētais autors vēlreiz pierāda savu politiski ārkārtīgi lielo jūtīgumu pret notikumiem, kuri moderno sabiedrību satricinājuši līdz pašiem pamatiem. Pirmais pasaules karš nolaupīja eiropiešiem tik ilgi loloto ticību progresam un sarātam un tieši Remarks desmit gadus pēc 1918. gada pamiera sarakstīja sava laikmeta slavenāko pretkara romānu. Noziegumi koncentrācijas nometnēs ir pilnībā iznīcinājuši pašpārliecības pilno ticību cilvēkam, un atkal tieši Remarks ir tas, kurš agrāk par citiem saraksta nozīmīgu romānu par “nometņu elles” upuru ciešanām un dzīvi. Arī Anna Zēgerse, Primo Levi un Horhe Sempruns ir publicējuši dziļi aizkustinošus tekstus par neaprakstāmo teroru vācu koncentrācijas nometnēs. Levi un Sempruns rakstīja autobiogrāfiskas grāmatas, viņi paši bijuši ieslodzīti nāves nometnēs. Annas Zēgerses grāmatā “Septītais krusts” dzīve un nāve koncentrācijas nometnē ir tikai daļējs aspekts un izejas punkts stāstam par Georgu Heisleru. Romānā “Dzīvības dzirksts” koncentrācijas nometne ir notikumu centrā, taču pats autors tur nav bijis. Gan temats, kuram Remarks pievērsies, gan tieši šis apstāklis viņu noveda pie tālāka “tabu pārkāpuma”, kas Vācijā izsauca naidīgu noliegumu.

Ari saistībā ar šo grāmatu jāsaka tas, ka Remarka kā viena no izcilākajiem 20. gadsimta vācu autoriem literārais devums līdz pat mūsdienām nav novērtēts tā, kā rakstnieks būtu pelnījis, ir fenomens. Par citām iebildēm, kādas radās Vācijā pēc romāna “Dzīvības dzirksts” iznākšanas, vēl būs runa. Taču jau šeit es vēlētos norādīt, ka vēlākajās desmitgadēs izdotās cilvēku atmiņas par koncentrācijas nometņu šausmām, viņu attēlotā upuru un noziedznieku izturēšanās apstiprina, cik diferencēti Remarks tūlīt pēc kara beigām ir spējis attēlot notikušo.

Remarks, protams, apzinājās, kādu eksplozīvu tematu ir izvēlējies. Pēc grāmatas pirmās redakcijas pabeigšanas viņš

1948.  gadā sāka rakstīt jaunu variantu. To ievadīja intensīvi izziņas darbi. Vispirms jau Eižena Kogona 1946. gadā sarakstītais faktoloģiskais krājums “SS valsts” Remarkam deva daudz materiāla galīgajai temata apguvei, ko viņš iestrādāja romānā. Hanss Verners Rihters toreiz par Eižena Kogona izcilo grāmatu rakstīja: “Koncentrācijas nometņu ārējais iekārtojums, iekšējā organizācija, atvesto spīdzināšana, darbs, sodi, ēdināšana tas viss tiek attēlots tik lietišķi un objektīvi, ka ir jānosauc par meistarīgu, jo nepretendē uz lētu iedarbību…” Kogons pats gadiem ilgi bija ieslodzītais Būhenvaldē un ar savu grāmatu piedāvāja vācu koncentrācijas nometņu sistēmas pirmo vēsturisko analīzi. Remarks uzklausīja ari daudzu aculiecinieku stāstījumus, kas viņu apmeklēja Askonā.

Svarīgs sarunu partneris, strādājot pie grāmatas, viņam bija Leo Koks. Kādreizējais Nīderlandē dzimušais pianists jau pirms kara bija dzīvojis Askonā. Kara laikā viņš bija piebiedrojies Francijas pretošanās kustībai, nonācis vācu gūstā un ieslodzīts Būhenvaldē. Viņš izdzīvoja, atgriezās Askonā un vadīja grāmatu antikvariātu, kuru labprāt apmeklēja arī Remarks. Koks bija nerunīgs, apcietinājumā piedzīvoto ciešanu apzīmogots cilvēks. Rakstniekam viņš tomēr daudz pastāstīja par dzīvi nometnē, upuriem un varmākām. Un Remarks to attēloja savā grāmatā.

Laika ziņā romāns attiecināts uz kara pēdējiem mēnešiem. Koncentrācijas nometnē pie Mellemes pilsētas jau 10 gadus dzīvo un cieš ieslodzītais Nr. 509. Viņš ir sasniedzis nometnes sistēmas zemāko pakāpi, dzīvo Mazajā nometnē, un tas ir pēdējais elles loks. Tas, kurš ir ieslodzīts šeit, vairs nevar cerēt ne uz ko, viņu sagaida tikai bada nāve. “Beidzot arī naids bija pagaisis. Cīņa par maizes garozu bija izrādījusies svarīgāka par visu pārējo un tāpat arī atziņa, ka naids un atmiņas, tāpat kā sāpes, varēja izpostīt apdraudēto “es”. Nr. 509 bija iemācījies noslēgties sevī, aizmirst un vairs neraizēties ne par ko citu kā tikai savu kailo dzīvību.”[132]

Stāsts sākas ar sabiedroto uzlidojumu Mellernei. Nr. 509 no nometnes, kas atrodas augstienē, vēro degošo pilsētu. Ieslodzītais izmisīgi cenšas sevī apspiest cerību» ka ir pienācis gals nacistu kundzībai, jo tā viņu velk atpakaļ “normālajā dzīvē”, kas viņa situācijā tik bieži izrādījusies melīga. Stāsta spraigumu nākamajās nodaļās pastiprina nu jau aizvien labāk paredzamais Hitlera terora režīma gals un nometnē pieaugošā pretestība pret SS uzraugu komandu. “Un mazumiņš pretestības ir vienīgais, kas mums vēl ir.”[133]

Remarks attēlo ne tikai ciešanas, spīdzināšanu un cilvēku pazemošanu, atrodoties neierobežotas varas apreibināto un necilvēcīgo uzraugu pilnīgā pakļautībā. Viņš arī parāda un tā atkal ir humānā vēsts, kuru autors ir sludinājis savos iepriekšējos romānos par karu un emigrāciju -, ka ikviena cilvēka cieņa līdz pēdējam brīdim ir neaizskarama, ja vien viņš nepadodas pats. Izdevniecībai Kiepenheuer & Witsch Remarks raksta, kā veidot grāmatas vāku, ņemot vērā tās saturu: “Es uzskatu par būtisku uzsvērt, ka grāmata ir ne tik daudz apsūdzība kā dzīvotgribas apstiprinājums un gara triumfs.”

Tas viss, kas vēlākajos gadu desmitos atklāsies izdzīvojušo stāstos vai zinātniskos pētījumos par nacistu teroru, jau ir atrodams Remarka nometnes dzīves tēlojumā: mokošais bads, katastrofālie higiēnas apstākļi, pārpildītās barakas, līķu kalnu novākšana, velnišķīgie sodi, ieslodzīto vidū uzliesmojusī darviniskā cīņa par izdzīvošanu. Tur ir ari “musulmaņi”, kas spēj

vienīgi gaidīt savu nāvi, kam ir laupīta varonība un atlicis vien cilvēka cieņu zaudējušo upuru “gļēvums”. Nākotne ir reducēta līdz maizes garozas iegūšanai, nākamā stunda būs robeža starp dzīvību un nāvi. Pāris gadu pēc trešā reiha beigām Remarks ar šausminošu skaidrību ir izanalizējis “terora kārtību” (Volfgangs Sofskis).

SS uniformā tērptajā sadistā Remarks zīmē vācu sīkpilsoņa psihogrammu, kurš kļuvis par bendi un slepkavu, un Ādolfa Hitlera Vācijā beidzot ir situsi viņa stunda: “Nīmanis notīrīja brilles. Tās bija apsvīdušas no siltuma, ko viņš sajuta, kad redzēja nāves bailes, apcietinātajiem krītot no kājām, atkal uzslienoties augšā, krītot, uzslienoties un streipuļojot tālāk. Tas siltums bija kuņģī un acu dobumos. Pirmo reizi viņš bija to sajutis, kad bija nogalinājis pirmo ebreju. Patiesībā viņš to nemaz nebija gribējis, bet tad ar viņu kaut kas bija noticis. Viņš vienmēr bija bijis nomākts, pamudināms cilvēks un sākumā bija gandrīz baidījies sist ebreju. Bet tad, kad Nīmanis bija redzējis to nokrītam viņa priekšā ceļos un lūdzamies, lai atstāj dzīvu, piepeši viņš bija sajutis, ka kļuva citāds, spēcīgāks, varenāks, viņš bija sajutis savas asinis, apvārsnis bija kļuvis plašāks; mazā ebreja, gatavo apģērbu īpašnieka, izdemolētais četristabu dzīvoklis ar ripsa mēbelēm bija pārvērties Čingishana aziātiskajā tuksnesī; pārdevējs Nīmanis piepeši bija kļuvis noteicējs pār dzīvību un nāvi, tur bija vara, visspēcība, stiprs skurbums, kas izplatījās un kāpa augstāk, līdz padevīgo galvu ar plānajiem matiem pats no sevis trāpīja pirmais sitiens.”1

Kad bezsirdīgos vāciešus trāpa pretinieka atriebes zobens, kad viņu pilsētas tiek nodedzinātas līdz pamatiem, kad ielas sāk pildīt bēgļu straumes, kad kļūst zināms milzīgais vācu armijas kritušo karavīru skaits, ebreju izcelsmes gūsteknis

Ahasvērs, tuvojošās frontes dunoņai pastiprinoties, bibliskā varenībā saka: “Kad viņi nosita pirmo ebreju, [..] viņi pārkāpa dzīvības likumu [..] Viņi smējās. Viņi teica: kas gan ir pāris žīdu salīdzinājumā ar lielāko Vāciju? Viņi novērsa skatienu. Tāpēc Dievs viņus tagad šausta. Dzīvība paliek dzīvība. Arī pati nožēlojamākā."[134]

Pamazām, atslābstot nometnē valdošajai kārtībai, Nr. 509 iegūst revolveri un atkal sajūt sevī dzīvību. “Viņšwairs nebija bijis cilvēks un vairs nebija gribējis tāds būt; tas būtu viņu salauzis. Viņš bija pārtapis par numuru, sauca sevi tikai par numuru un lika saukt ari citiem. Viņš klusēdams sēdēja naktī un elpoja, un cieši turēja ieroci, un juta, cik daudz pēdējās nedēļās bija mainījies. Atmiņas piepeši atkal atgriezās, un viņam šķita, ka viņš vienlaikus ēstu un dzertu kaut ko tādu, ko nespēja saskatīt un kas bija kā stipras zāles.”[135] tie, kas pretojas, paliek “neuzvarēti”. Romāna beigās Nr. 509 mirst, bet ieslodzītais ar numuru atkal ir kļuvis par cilvēku: pirmoreiz kopš daudziem gadiem viņš citiem ieslodzītajiem nosauc savu vārdu. Viņš vairs nav Nr. 509, kā to gribēja nacisti, bet gan Fridrihs Kollers.

Galvenā darbība risinās tā sauktajā “Mazajā nometnē”, un Remarks kā neviens cits autors notikumus koncentrācijas nometnē attēlo no pašas “apakšas”, no gandrīz “musulmaņa” viedokļa. Nometnē veidojas pretošanās grupa, kas organizē izdzīvošanu, līdz būs pienācis laiks “pēc tam”. Remarks attēlo sacelšanos pret apsargiem visdažādākajās fasetēs. “Komunisti veidoja sevišķi sīkstu, noslēgtu un enerģisku grupu. Viņi gan darbojās kopā ar pārējiem, tomēr pilnībā tiem neuzticējās un tiecās uz saviem īpašiem mērķiem. Viņi allaž pirmām kārtām aizstāvēja un atbalstīja savus cilvēkus.”  Vairākās romāna ainās Remarks uztver aktuālos pēckara jautājumus par komunistu pretošanās lomu un šo cilvēku totalitāro ideoloģiju vērtē nega¬tīvi. Kāds sens Nr. 509 skolasbiedrs ir komunists, un dialogā ar viņu autors bez jebkādām ilūzijām norāda uz nākotni, kas jau ir kļuvusi par īstenību: “Labāk pasaki, kas notiks ar tiem, kuri būs pret jums, ja uzvarēsiet un būsiet pie varas? Vai ari ar tiem, kuri nebūs ar jums?” “Iespējami daudzi dažādi risi¬nājumi.” “Es dažus zinu. Tu arī. Nogalināšana, spīdzināšana, koncentrācijas nometne vai tu ari domā tos?” “Starp citu. Skatoties pēc apstākļiem, kā būs nepieciešams rīkoties.” “Tas ir progress. Tas ir progress mērķa ziņā. Un ari rīcības veida ziņā. Mēs neko nedarām, cietsirdības vadīti. Tikai vajadzības spiesti.”  Sekojot šai varas dialektikai, pēckara Austrumvācijā patiešām drīz vien koncentrācijas nometnēs tiek spīdzināti un nonāvēti cilvēki. Ir nomainītas tikai uniformas, jo sargtorņos sēž jauno politisko pavēlnieku rokaspuiši.

Par spīti šīm debatēm, “Dzīvības dzirksts” ir kļuvusi par grāmatu, kurā doma par cilvēku solidaritāti ir izteikta spēcīgāk nekā visos pārejos rakstnieka darbos. Ja Remarka Veimāras republikas laiku romānos biedriskums un ne vienmēr sevišķi augstā kvalitātē ir aprakstīts daudzās lappusēs, tad tagad ir parādītas cilvēka spējas iestāties par citu, veidojot aktīvu vienību pret pasaules vareno naidu un vardarbību. Individuālists Remarks pāriet uz tādu sfēru, kurā viņš līdz šim nav juties īsti labi.

“Dzīvības dzirksts” ir romāns par mūsdienām. Tā iznākšanas laikā Bundestāgs debatē par jauniem ierēdņu un apgādes likumiem. Kādreizējā nacistu pārvaldes sistēma praktiski visur ieņem savas vecās pozīcijas, kādreizējie koncentrācijas nometņu apsargi nekaunīgi un ar lieliem panākumiem pieprasa pensijas vai ari tiek iecelti amatos policijā. Parlamentā un jaunajos demokrātiskajos medijos valda “žēlsirdības drudzis”, tiek pieprasīts atbrīvot nacistiskos noziedzniekus vai nomainīt nāves spriedumus pret brīvības atņemšanu. Par upuriem, par miljoniem koncentrācijas nometnēs nogalināto un tūkstošiem dzīvi palikušo Vācijā tikpat kā neviens nerunā. “Atriebība vāciešiem nav raksturīga,”[138] korumpētais un alkatīgais nometnes komandants Neibauers pārliecinoši skaidro savam šoferim Alfrēdam, un Remarks ļauj viņam formulēt savu nostāju, kurai pēc 1945. gada Vācijā ir jākļūst par vadmotīvu.

Jaunā demokrātija balstās uz veciem un “pārbaudītiem” spēkiem. “Tādiem kā es allaž atradīsies, ko darīt,” nometnes vadītājs Vēbers, viens no labprātīgiem režīma palīgiem, skaidro savam komandantam Neibaueram. “Mēs atkal ieņemsim augstus amatus lai arī ar citiem uzvārdiem. Manis pēc, kaut vai kā komunisti. Dažus gadus vairs nebūs nekādu nacionālsociālistu. Visi būs demokrāti. Tas nekas. Es laikam kaut kur un kaut kad iesaistīšos policijas darbā. Varbūt ar viltotiem dokumentiem. Un darbs turpināsies.”[139] Romāna beigās ieslodzītais Nr. 509 Vēberu nošauj, savukārt vācu pēckara īstenībā šādiem vēberiem parasti nevajadzēja pat viltotus dokumentus, lai turpinātu savu darbu. Remarks 20. gs. piecdesmitajos gados vairākkārt sarūgtināts protestēs pret Adenauera valsts restaurācijas tendencēm, un viņa koncentrācijas nometnes romāns, raugoties no šādas perspektīvas, ir grāmata, kas neļauj aizmirst notikušo. Remarka tautieši to viņam ļoti ņēma ļaunā.

Ieslodzītais Buhers un Ruta Holanda daudzajos bezcerīgajos vakaros pie nometnes žoga sapņo par dzīvi “ārpusē”. Viņi abi ilgu pilnām acīm raugās uz balto māju, kas atrodas kalnā

viņpus dzeloņstieplēm, simbolizējot zaudēto pilsonisko laimi. Pēc atbrīvošanas abi steidzas uz šo māju, lai pirmo brīvības nakti pavadītu tur. “Dārzs ziedēja; bet, kad viņi nokļuva pie baltā nama, viņi redzēja, ka aiz tā bija nokritusi bumba. Tā bija izpostījusi visu ēkas aizmugurējo daļu; neskarta bija palikusi tikai fasāde. Pat kokā grieztās ieejas durvis vēl stāvēja savā vietā. Viņi tās atvēra; bet tās veda uz gruvešu kaudzi. Tas nekad nebija nams. Visu šo laiku.”1 Ilūziju zuduma sākumu Remarks ir pietaupījis grāmatas beigām.

Romāns ir uztaustījis kādu pēckara vāciešu nervu. Recenzijās iespaidīgi atspoguļojas masu psiholoģijai tik raksturīgā vainīgās tautas ievainojamība. “Dzīvības dzirkstij” ir jāiznāk Šveices izdevniecībā Scherz. Remarks ir noslēdzis ļoti izdevīgu līgumu, un Alfrēds Šercs cer piesaistīt bestselleru autoru savai izdevniecībai uz ilgu laiku. “Mums šķiet ārkārtīgi svarīgi visus Jūsu literāros darbus atkal apkopot vienā izdevniecībā.” Līguma noslēgšanas laikā Alfrēdam Šercam grāmatas saturs vēl nav zināms. Kad viņš tur rokās gatavo manuskriptu, viņu acīmredzot pārņem milzīgas izbailes. Divās 1951. gadā rakstītās vēstulēs skaidri izpaužas tas, dk ļoti izdevējs, paredzot gaidāmās diskusijas, ir uztraudes par savu izdevniecību. “Vai Jūs esat labi apdomājis,” viņš 1951. gada 20. jūlijā raksta autoram, “kādu efektu un tieši tagad romāna vācu izdevums radīs Šveicē un it īpaši Vādjā?[..] Ja mēs “Vienu dzīvības dzirksti” (sic) rudenī vai pat nākamā gada pavasari izdosim, tad tiksim pakļauti briesmām, sekos daudz uzbrukumu Jums un mums, kas var novest ne tikai pie šīs grāmatas, bet gan pie visu Jūsu darbu un mūsu izdevniecības boikota un laupīt Jūsu jaunajam romānam katru iespēju.” Pēc mēneša Alfrēds Šercs pieliek treknu punktu paša izraisītajam pārpratumam: “Mēs zinām, ka rīkojamies tieši Jūsu interesēs, lūdzot Jūs pagaidām neizdot grāmatu pie mums vācu valodā.” Remarka uzturēšanās laikā Minhenē notiek personiskas sarunas ar turienes izdevniecības filiāles līdzstrādniekiem. Tām nav rezultātu. 1952. gada 27. jūlijā Remarks raksta dienasgrāmatā: “Spokainas sarunas par Sp. ofL. Mēģinot attaisnot to, kāpēc nav pieņēmuši romānu, viņi man skaidroja, kas būtu jāmaina, u. vienlaikus ari to, kāpēc nav grāmatu iespieduši.” Remarka aģents Fēlikss Gugenheims vēlreiz aizraksta Alfrēdam Šercam, un ļoti darbīgais, taču gļēvais izdevējs nepatīkamo starpgadījumu noslēdz ar vēl vienu skaistu savas izturēšanās pamatojumu: atbalstot pieprasīto honorāru lielumu, izdevniecība ir vadījusies no tā, ka “runa, protams, ir par Šveicē un Vācijā ļoti pieprasītu romānu. Taču pēc manuskripta izlasīšanas izrādījies, ka šis noteikums nav piepildīts…” Patiešām oriģināls pamatojums attiecībā uz pasaulslavenu autoru.

Romāns beidzot iznāk Ķelnes izdevniecībā Kiepenheuer & Witsch, kura īpašnieks Jozefs Kaspars Vičs ar šo drosmīgo soli iegūst Remarku par savas izdevniecības autoru. Ar Šercu vēl notiek nepatīkami strīdi par finanšu lietām. Remarks ir sašutis par Šveices izdevēja gļēvumu un trikiem, ar kādiem viņš izlokās no līguma noteikumiem. Savam aģentam Fēliksam Gugenheimam viņš 1951. gada 15. decembri sadusmots raksta: “Pa šo laiku lieta ar Šercu ir norisinājusies tā, kā es to paredzēju… Mums jau no paša sākuma bija jāpastāv uz savām tiesībām un jāpiedraud ar sūdzību tiesā. Šāda sūdzība Šercam, neapšaubāmi, būtu bijusi nepatīkamāka nekā mums. Tagad mums atliek vai nu apkaunotiem atkāpties, vai patiešām iesniegt sūdzību, jo pēc vēstuļu apmaiņas, kuru mēs ar viņu uzsākām, sadarbības turpinājuma nebūs. Un arī ar sūdzību būs grūtības, jo Šercs no Jūsu vēstulēm es nezinu, ar cik lielām legālām tiesībām, ir sapratis, ka mēs gribam no līguma atkāpties. To viņš man lielā steigā apstiprināja un atsūtīja atpakaļ manuskriptu… Kaut vai aiz personiskiem iemesliem es vēlētos Šercam paskaidrot, ka viņš gadiem ilgi ir skrējis man pakaļ ar savu līgumu, ka es nevēlos, lai viņš mani apsūdzētu kaut kādā krāpšanā… Vienlaikus es gribētu viņam paziņot, ka absolūti nav jāklusē par manu izturēšanos; tieši otrādi — daudz manu izdevēju, kam es par šo lietu esmu stāstījis un rādījis dažas no viņa vēstulēm (līdzīgi kā viņš saviem paziņām ir rādījis manu grāmatu), ir mani lūguši nekavējoties šos viņu raksturojošos dokumentus propagandēt. Būt zaķapastalai Šercam būs nepatīkamāk nekā līguma lauzējam.”

Šercam ir taisnība tiktāl, ka vācu izdevums patiešām tiek pārdots nelielā daudzumā. Vācu lasītāji 20. gs. piecdesmito gadu sākumā vēl nav gatavi tikt skaidrībā par savu pagātni. Kritikas ir atšķirīgas, tās ir gan slavinošas, gan polemiski noliedzošas. “Grāmata par drausmīgajām lietām, kas ir notikušas mūsu dzīves laikā,” raksta Karls Koms Frankfurter Allgemeine Zeitung, “tā ir grāmata ar patiesības garu un par līdzatbildības aizstāšanu, tā ir pašattīrīšanās grāmata.” Heinrihs Bells avīzē Stuttgarter Literatur rakstā “Karsta dzelzs tik tikko siltā rokā” izsaka savu nopēlumu autoram. “Rakstīt par necilvēcībām necilvēciski tas nekādā gadījumā nav īstais ceļš,” un pārmet autoram (nepelnītā kārtā), ka viņš “savā romānā ir piesavinājies ļoti daudz no SS žargona” (kas neatbilst patiesībai). Rezumējums: “Remarka grāmata “Dzīvības dzirksts” katrā gadījumā izpildīs savu funkciju, un tā būs svarīga, turklāt politiski tieši īstajā brīdī: tā cilvēku atslābušo uzmanību pievērsīs vielai, kas vēl gaida uz savu apstrādāšanu.” Tajā pašā avīzē Hedviga Rode enerģiski iebilst jaunajam, literatūras pasaules uzmanību alkstošajam rakstniekam Heinriham Bellām: “Nē,

1952.  gadā iznākušā romāna par koncentrācijas nometni karstā dzelzs Ēriha Marijas Remarka gadījumā ir nonākusi siltās un tīrās rokās. Viņš tematam pietuvojas ar karstu sirdi un ledusaukstu drosmi…” Die Zeit, toreiz vēl diezgan nacionālistiskā garā ieturēta avīze, visnotaļ kodolīgi un lišķīgi skaidro: “Tā ir apkaunojoša grāmata. Apkaunojoša tās autoram Ēriham

Marijai Remarkam, apkaunojoša mūsu rakstniekiem, kas mūsu visu vainu pret koncentrācijas nometņu upuriem vēl nav kaut daļēji izlīdzinājuši ar labāku grāmatu par nometnēm.” Turpretim Rūdolfs Krēmers Badoni raksta: “Laikā, kad slepenā tiesa ir pārņēmusi visu pasauli, ir vajadzīga pārcilvēciska drosme uzrakstīt šādu grāmatu.”

Katrā gadījumā ir interesanti, kā Hitlera laikā tik pazīstamā stilā sarakstītās grāmatas izdošana tiek uzņemta Remarka dzimtajā pilsētā Osnabrikā. “Mēs faktiski vēlējāmies klusēt par tīro Remarka kungu, kas ir dzimis Osnabrikā un tagad dižojas ar to, ka ir amerikānis,” raksta Neue Tagespost. “Taču viņš mūs ir izaicinājis. Kad viņš pirms neilga laika viesojās Vācijā, visur, kur vien viņš parādījās, preses atsauksmes bija sliktas. Tikmēr iznāca ari viņa jaunākā grāmata “Dzīvības dzirksts”, kurā viņš raksta par vācu koncentrācijas nometnēm. To Ērihs Marija Remarks var atļauties, jo nevienā koncentrācijas nometnē nekad nav bijis. Un to Ērihs Marija Remarks ari dara, kaut gan ir dzimis vācietis. Jā, ar to viņš tagad dižojas, jo viņam ir bijusi “nepieciešamība”, vismaz tā viņš tagad Parīzē saka, dot “savu pienesumu attiecībā uz neticamajiem šausmu darbiem”. Nu īsts Remarksl [..] Tāpēc mēs priecājamies, ka Vāciju viņš atkal ir pametis. Cerams, viņš šeit nekad vairs neatgriezīsies!” Kur nepietiek ar pārmetumiem par lubu literatūru, kas tiek atkārtoti neskaitāmās vācu recenzijās, tur Remarkam jāiztur pārmetumi kā “ligzdas aptraipītājam”..

Savukārt ārzemēs romānam ir liela piekrišana. “Lai kāds arī būtu kopējais spriedums — Remarks sava pirmā slavenā romāna zemē neatgriežas kā atriebējs. Vācu lasītājs sapratīs, ko Remarks ir domājis. Un viņš to apdomās tik ilgi, Hdz krietnums un cilvēka cieņa atkal būs godā…” “Bailēs, ko projicē “Dzīvības dzirksts”, grāmata ir gandrīz vai neizturami nopietna; to glābj tikai tas, ka tā ir koncentrēta uz upuriem, kuriem ir vēlēšanās izdzīvot un kas vēl svarīgāk kuru cilvēcība un krietnums ir neiznīdējami.” “Tā ir romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” autora cienīga dokumentāla fikcija.” “Neviens no koncentrācijas nometnē patiesi izdzīvojušajiem nespēja attēlot tik mežonīgu un spēcīgu ainu kā Ērihs Marija Remarks savā “Dzīvības dzirkstī””. ASV romāns autoram atnes lielus panākumus. Izdevniecība Appleton-Century organizē plašu reklāmas kampaņu, kuras rezultātā īsi pēc izdošanas Remarka grāmata bestselleru sarakstā ieņem ceturto vietu. Aktieris Hosē Ferers plāno romānu dramatizēt, Remarks vilcinās, un drīz vien ari Ferers no šīs idejas atsakās. Romāns “Dzīvības dzirksts” nekad nav ekranizēts.

Pirmoreiz kopš daudziem gadiem Remarks jauno 1951. gadu sagaida viens. Rakstnieks ir labā noskaņojumā, Polete viņam piezvana no Spānijas. Iepriekšējā gadā viņš nepārtraukti ir strādājis pie romāna “Laiks dzīvot un laiks mirt”, un tagad dusmojas uz izdevniecībām. “Lindlijs gribēja ņemt ari otru grāmatu un vēlējās atkratīties no Appleton nemākuļiem. Cūkas tie izdevēji!” Remarka draugs un tulkotājs atkal ir mainījis izdevniecību, un autors viņam uztic jauno, vēl nepabeigto romānu.

Pirmoreiz viņu atkal pārņem vēlme gleznot, un Remarks izbauda no jauna atgūto mieru. Un vēl: “Reizēm gribu aizbraukt uz N.Y. Pārāk tuvu ir Eiropa (Vācija). Kā tenkojoša, sīkumaina mazpilsēta.” Un tā viņš 1952. gada aprīļa vidū cauri Parīzei dodas uz Ņujorku, kur vientuļš dzīvo savos apartamentos. “Vakaros bieži esmu mājās.” Šāda piezīme iepriekšējos Ņujorkā pavadītajos gados viņa dienasgrāmatā bija atrodama ļoti reti. “Lietus, negaiss, zili mākoņi aiz logiem kā es tik ilgi spēju izturēt bez šī skata? Katrā gadījumā ads, intelekts, emocijas, gars un Dievs.” Šajās nedēļās viņš intensīvi lasa literatūru par jogu un dzenbudismu.

Jūnija beigās Remarks un Polete Godāra atkal uzkāpj uz kuģa un dodas uz Roterdamu, tālāk uz Amsterdamu muzeji, izstādes, gleznas un tad Remarks pēc vairāk nekā 20 gadiem atkal ir Vācijā. Rakstnieks klīst pa Osnabrikas ielām, skatās uz postījumiem un pārmaiņām, taču savā dienasgrāmatā uz to visu reaģē bez emocijām. Rotfeldes kūrortā viņš apciemo tēvu un māsu. Vēl no Amerikas ģimene bija saņēmusi lūgumu: “Es jūs ļoti lūdzu nevienam neteikt par manu ierašanos, lai mums šīs pāris dienas būtu miers. Pasaki to arī tēvam.” Osnabrikā viņš pavada tikai dažas dienas un tad no Hanno^eres aizlido uz Berlīni.

Atkalredzēšanās ar pilsētu, kurā piedzīvots pirmais literārais triumfs, ir ne mazāk atskurbinoša kā pastaiga pa Osnabriku. Remarks uz saviem bijušajiem tautiešiem skatās vērīgi un noliedzoši. Viņā nav ne miņas no skumjām, un viņš pilnīgi noteikti neizjūt ari nekādu līdzjūtību pret sakauto tautu, kas pati ir vainojama savā postā. “Kā E. T. A. Hofmaņa u. E. Vollesa darbos. Kā zem ūdens. Pilnīgi svešas būtnes. Zombiji, bet uzmanīgi, nelaimi jautoši. Nekādu sakaru. Kaut kas svešs, kas notiek uz svešas skatuves. Viss kā sava veida sapnī; ikviena uzruna, ari viesnīcas personāla uzmanība, it kā tā būtu neīsta, viss neīsts tonis, cilvēks, it kā tas viss tūlīt pārveidosies vai pazudīs. Nekādu cilvēcisku jūtu, siltuma, patiesuma, viss noārdīts, kā uz skatuves, u. ne tās labākās. Neona gaisma; ielu un gruvešu ēnas; vācu skatiens; daudzu cilvēku līdzība ar balto sesku… Sabombardētas dvēseles. Izkomandētas dvēseles. Greizas sejas. Čuksti. Klusums… Pieklājīgas sarunas, kas skan kā komandas… Starts bez ilūzijām.”

Remarks noklausās daudz stāstu par ikdienu nacistiskajā Vācijā tas ir materiāls grāmatai, kuru viņš tieši pašlaik raksta, viņš apciemo savu jaunības mīlestību aktrisi Loti Preisu (“viss neīsts u. aizkustinošs, krietns u. līdz nelabai dūšai”) un aizbrauc uz Minheni. Polete, kas viņu ir pavadījusi līdz Berlīnei, aizlido uz Parīzi.

Izdevniecībā Desch, kas ir izdevusi “1115 draugus” un noraidījusi viņa romānu par koncentrācijas nometni, Remarks satiek

Ērihu Kestnem, Hansu Verneru Rihteru, Hansu Helmutu Kirstu un Teodoru Plīveru; viņi pāris stundu parunā, un tikpat kā nav sakāmā. “Dīvaini, ka viņu reakcija bija tāda, it kā viņi būtu tikuši pie svaiga gaisa, visi mazliet par daudz nopietni, ari nedaudz bezcerīgi vai rezignēti. M

Un visbeidzot dziļa nopūta: “Telefona saruna ar P(oleti). Vienīgais īstais, ko es pēdējās dienās esmu dzirdējis.” Vācija ir kļuvusi viņam sveša.

Uz diviem mēnešiem Remarks atgriežas Portoronko, mēģina pabeigt romānu, tad kopā ar Poleti aizbrauc uz Venēciju un oktobra vidū vēlreiz uz Ņujorku. “Lēmums: izbeigt rakstīt mūsdienu romānus. To vietā rakstīt romānus par personībām, raksturiem, cilvēkiem ar laikmetu fonā. Raviks etc.” Viņš atkal turpina rakstīt “Ēnas paradīzē”, ieskicē dažu lugu uzmetumus, tostarp pavīd doma par “Enoha Dž. Džonsa atgriešanos”. Nedaudz Ņujorkas naktsdzīves, toties daudz teātra apmeklējumu (reiz viņš skatās izrādi vienā rindā ar Natašu, un Marlēna Dītriha sēž viņam priekšā) un daudz laika kopā ar Poleti. Decembrī rakstnieks pieraksta: ““Fogta lieta” tā ir pirmā norāde uz romānu “Melnais obelisks”.”

Remarks dzīvo klusi un zobojas par savu jauno dzīvi: “Vakaros P. Zupas; avīzes; T. V. pilsoņa piedzīvojumi.” Darbs pie romāna viņu nomāc. “Laiks lido… Izmisums. Neesmu ticis tālāk kā pirms gada. Secinājums, ka neesmu labi strādājis.” “Tāda sajūta, ka mana romānista kaijera ir beigusies; piekusis, miris vēlos rakstīt lugas.” Ar aizvien pieaugošu nepatiku viņš vēro politiskos notikumus, jūtas satriekts par Makartija ēras raganu medību atmosfēru ASV (“Meklējot komunistus, viņi sabradā demokrātiju.”) un paredz visas pasaules politikas attīstību ar aizvien pieaugošu vecuma pesimismu. “Avīzes. Vai es palieku vecāks? Nepacietīgāks? Nespēju to vairs izturēt reizēm. Saprāta bezcerība. Ne tikai dumjības uzvara reakcijas u. egoisma, u. primitīvāko formu uzvara, visur aiz progresa, patiesības, cilvēciskuma maskas.”

Gada sākumā Remarku no jauna piemeklē smaga, vairākas nedēļas ilga Menjēra slimības lēkme. Par spīti visam, viņš šajos mēnešos apsver jaunus plānus: lugas, romāni, kamermūzika, operas; viņš grib rakstīt mūziklu tekstus un “ aptuveni no 70 gadu vecuma biezus romānus, liriku”. Lai ari cik ļoti viņš sūdzētos par savu netalantīgumu, izdevniecībām un augstajiem nodokļiem, tobrīd jau 55 gadus vecais Remarks ir atgriezies pie nopietnas rakstnieka dzīves. Dienasgrāmatā viņa noskaņu un stāvokļu “temperatūras mērītājā” sievietēm un alkoholam vairs nav nekādas lomas. Ieraksti liecina par mākslinieku-meklētāju un cīnītāju par savu darbu. “Vēlēšanās rakstīt citādi. Sadalīties: dramatisko parādīt lugās, romānus padarīt episkākus. Torntona Vaildera romānu stils rezumējošāks, aprakstošāks, mazāk cita citai sekojošu ainu, vairāk pārskata, spēcīgāk jūtams stāstītājs, nav neredzams kā līdz šim un tas, kas nav vajadzīgs tur, tiek izrādīts trakās lugās. Kas romānā (manā) iedarbojas kā sensadonālisms, uz skatuves kļūst par spēku. Eksperimentēt!”

1953. gada maijā Remarks sāk darbu pie savas vienīgās līdz galam uzrakstītās un iestudētās lugas “Pēdējā stacija”, vēlreiz izņem no atvilktnes tekstu “Enoha Dž. Džonsa atgriešanās” un izdara uzmetumu lugai “La Baccarole" (tā domāta kā Venēcijā notiekoša komēdija). Sapnis kļūt ari par lugu autoru tomēr nepiepildīsies. Vienīgā pabeigtā luga 1956. gadā gan radīs skatītājos interesi, taču skatuvi neiekaros, un šodien tā faktiski ir aizmirsta. Vispār Remarks dzīves pēdējos desmit gados ja neskaita dažus darbus kino un lugas “Pēdējās stacijas” korektūras atkal pilnībā koncentrēsies uz saviem romāniem.

1953.  gadā Remarks un Polete Godāra vēlreiz šķērso okeānu, izkāpj Roterdamā, un tad abi aizbrauc uz Rotenfeldes kūrortu pie rakstnieka tēva. Viņš dēlu redzēs pēdējoreiz. Neliela pastaiga pa Osnabriku, un tad atkal darbs pie korektūrām

Portoronko. Tur Polete nopērk sev luksusa Jaguar, kas tā ari stāv garāžā ezera krastā.

Decembri pēkšņi mirst Valters Feilhenfelts. Par spīti tam, ka Remarks dienasgrāmatā bieži vien par savu ilggadējo draugu izsakās ar zināmu nervozitāti un ir netaisns viņš privātiem pierakstiem uztic dažus spontānus, bieži vien garastāvokļa diktētus spriedumus par cilvēkiem, ar kuriem ir bijis kopā,

-   šis zaudējums viņu dziļi sāpina. Šajās nedēļās Remarks aizkustinoši rūpējas par Feilhenfelta atraitni un bērniem.

Nepatikšanas ir ar izdevniecību Desch, kas bez viņa piekrišanas tirgo “Triumfa arkas” saīsinātu izdevumu un pārtrauc sazināties ar Remarku. Un tomēr decembra sākumā rakstnieks mēģina ar jauno romānu atgūt nokavēto. “Labs noskaņojums,” viņš saka gada beigās. “Darbs. Vēlēšanās nekavējoties ķerties pie jauniem darbiem.”

1954.  gads sākas ar jaunu ziņu: izdevniecība Collier’s vēlas iespiest romānu par 30 000 dolāru lielu honorāru. Pēc grūtībām ar korektūrām Remarks dažas nedēļas kopā ar Poleti atpūšas Sanktmoricā un, izlasījis noveli “Nāve Venēcijā”, raksta par tik nemīlētā kolēģa darbu: “Tajā tomēr ļoti daudz lieka, u. tas nav nekāds klasiskās mākslas meistardarbs, par kādu tiek uzskatīts.” Aprīlī iznāk romāna “Laiks dzīvot un laiks mirt” (U A Time to Love and a Time to Die”) amerikāņu izdevums, septembri vācu izdevums.

“Laiks dzīvot un laiks mirt"

Pirms desmit gadiem vēl Otrā pasaules kara laikā Remarks bija iesācis romāna pirmo redakciju. Tātad viņš bija ierosinājis diskusiju par šo tematu laikā, kad aukstais karš sāka iegūt aizvien konkrētākas aprises. Tad viņš nolika manuskriptu pie malas, pirmajā vietā izvirzot darbu pie “Dzīvības dzirksts”. 1951. gadā Remarks sāka to pārstrādāt, 1953. gadā

pabeidza. Romāna pēdējo redakciju Remarks uzrakstīja laikā, kad pasaulei draudēja jauna militāra ofensīva. Laikā no 1951. līdz 1953. gadam risinājās karš Korejā, un 1952. gadā ASV izmēģināja pirmo ūdeņraža bumbu. Adenauera režīms un Rietumu sabiedrotie 1952. gadā bez vārda runas atteica Staļinam organizēt kopējas vēlēšanas Vācijā. Abu superlielvalstu attiecības kļuva arvien vēsākas, un visu iznīcinošs atomkarš sāka šķist pilnīgi iespējams.

Darbu “Rietumu frontē bez pārmaiņām” Remarks uzrakstīja laikā, kad Veimāras republika bija savā noslēguma fazē un vācu nacionālisti pieprasīja Versaļas līguma pārskatīšanu. Toreiz viņš saviem lasītājiem nepiedāvāja romānu par Pirmo pasaules karu, bet gan grāmatu, kurai bija jāatgādina vāciešiem par tā sekām. “Laiks dzīvot un laiks mirt” arī nav grāmata par (Otro pasaules) karu. Tāpat kā pirms diviem gadu desmitiem, autors atkal raksta par notikumiem pagātnē, lai atmaskotu tagadni. Viņš vēlas savus lasītājus brīdināt no vēstures atkārtošanās.

Remarks stāsta par cilvēkiem Austrumu frontē un sabombardētajās vācu pilsētās, kuri vienlaikus kļuvuši par vēsturiska procesa upuriem un vaininiekiem. Laikā, kad Vācijas Federatīvajā Republikā tiek aizmirsta nacionālsociālistiskā pagātne, kad konservatīvie runā par “atsevišķiem noziedzniekiem”, vērmahta izturēšanos attēlojot kā nevainojamu un pieminot tā nesalaužamās pozitīvās tradīcijas, Remarka romāns nonāk kontrastā ar šīm restaurācijas tendencēm. Pēc četrdesmit gadiem atkalapvienotajā Vācijā izraisīsies dzīvas diskusijas par vērmahta noziegumiem frontes aizmugurē Polijā un Krievijā. Remarks šos tik ilgi noklusētos faktus atklāj jau piecdesmito gadu sākumā. Vainas jautājums ir jaunā romāna centrālais temats. Rakstnieks to uzdod laikā, kad atvilktnēs jau ir atrodami plāni par jaunu vācu karaspēku un tiek propagandēta jauna ideoloģija par ienaidnieku.

Romāna darbība ir iedalīta trīs daļās: fronte dzimtene fronte. Vācu armijas sakāve Krievijā vairs nav apturama. Staļingrada ir kritusi, un ilgā vācu armijas atkāpšanās jau sen ir sākusies.

Romāna galvenā varoņa Emsta Grēbera rotai tiek dots uzdevums nošaut krievu partizānus. “Visi zināja, ka šie četri krievi varbūt bija partizāni, varbūt ari ne bet tie bez jebkādām cerībām uz attaisnošanu bija tomēr, ievērojot visas formalitātes, nopratināti un notiesāti. Ko tad galu galā vajadzēja pierādīt? Viņiem it kā esot bijuši ieroči. Un tagad tos nošaus, virsniekam klāt esot, ievērojot visas formalitātes.”[140] Iesākumā ir noziegums.

Grēbers un viņa biedri nepretojas, tā kļūstot par terora līdzdalībniekiem. Ne tā kā esesietis Šteinbīenners, kas nošau-šanā piedalās ar sadistisku prieku. Taču viņi piedalās. “Toreiz katrs sev iegalvoja, ka negribot pamest tēvzemi likteņa varā, kad tā karo, vienalga, lai kas notiktu, lai kurš būtu vainojams un lai kurš būtu karu uzsācis. Tā bija atrunāšanās. Gluži tāda pati kā iepriekšējā: ka mēs piedaloties karā tikai tālab, lai novērstu kaut ko vēl daudz ļaunāku. Arī tā bija aizbildināša¬nās. Sevis paša priekšā! Nekas vairāk!”  Kādā citā vietā, kad Grēbers dzimtenē ir ieradies uz sava bijušā skolasbiedra, SA dienošā Bindinga svētkiem, viņš aiz nelabuma grib piecelties un aiziet. “Viņš gribēja piecelties un aiziet, bet palika sēžam. Viņš piespieda sevi palikt. Pietiekami bieži bija raudzījies sānis un nekā negribējis zināt. Viņš un simtiem tūkstošu citu, domā¬dami, ka ar to varēs savu sirdsapziņu nomierināt. Viņš to vairs negribēja.”

Remarks grib saviem rietumvācu (ari amerikāņu) lasītājiem nodot dubultu vēsti: viņš raksta par vācu vainu un par

noziegumiem, kurus šī valsts ir pastrādājusi laikā no 1933. līdz 1945. gadam. Vienlaikus, jauna kara briesmu priekšā, kuras piecdesmito gadu sākumā draud izraisīt superlielvalstu politika, viņš savus lasītājus atkal brīdina no novēršanās, klusēšanas un nomierināšanās. Frezenburgs to formulēs romāna pēdējās lappusēs: “Nedarīsim to! Parūpēsimies labāk, lai šāds posts nekad vairs neatkārtotos.”1

Tagad ir pat grūti iedomāties, cik histēriski Rietumu politika grāmatas rakstīšanas laikā cilvēkus baidīja ar komunisma briesmām. Savienotajās Valstīs Makartija komitejas lēma par cilvēkiem un viņu karjeru, savukārt Vācijas Federatīvajā Republikā padomju impērija tika pielīdzināta trešajam reiham. Vēlēšanu cīņas laikā Konrāds Adenauers un viņa komanda braukāja pa visu valsti un sprediķoja: “Labāk būt beigtam nekā sarkanam.” Kanclera administrācijā svarīgu posteni ieņēma Hanss Globke, kas bija formulējis Nirnbergas rasu likumus, tiesās strādāja tie paši tiesneši, kas jau Hitlera laikā bija lēmuši asins un rasu spriedumus. 1951. gada 11. maijā Bundestāgs izdeva likumu I3Ier, kas beidzot noveda pie tā, ka nacistu ierēdniecība Vācijas Federatīvajā Republikā pārņēma visus dienestus. FDP pieprasīja ari kādreizējo gestapo ierēdņu tiesības saņemt pensiju. Neviens no nelikumīgajiem spriedumiem attiecībā uz pretošanās kustības dalībniekiem, vērmahta dezertieriem vai vajāto palīgiem atcelts netika.

Remarka grāmata iznākšanas laikā veido diametrālu pretstatu vācu “nespējai sērot” (Aleksandrs un Margarēte Mičerlihi). Viņš attēlo ne tikai noziegumus frontē, bet apjomīgajā romāna vidusdaļā saviem tautiešiem pārliecinoši parāda, kāda cena būs jāmaksā tad, ja vienaldzība un oportūnisms no jauna gūs virsroku. Fērdene (atkal rēgainā Osnabrika) jau sen kā vēlreiz kļuvusi par fronti. “Pilsēta, kuru viņš pazina kopš bērnības,

bija tik ļoti pārvērtusies, ka viņš tajā vairs neatrada ceļa.”[143] Tās iedzīvotāji piedzīvo sabiedroto iznīcinošos uzlidojumus, pilsēta pārvēršas gruvešos, tie aprok sievietes, bērnus un sirmgalvjus. Kļūst redzama Otrā pasaules kara kopaina, un Emsta Grēbera izsalkuma piemeklētās, tālu no kaujas lauka esošās dzimtās pilsētas vairs nav. Hitlera uzsāktais karš ir iznīcības karagājiens, un tāpēc par upuriem beigās kļūst pat tie, kas tam ir uzgavilējuši, kalpojuši vai noklusējuši tā nodarījumus. Remarka brīdinājumu nav iespējams nesadzirdēt: kas notiks ar pasauli, ja milzīgais daudzums saražoto atomieroču tiks likti lietā trešajā pasaules karā?

Ernsta Grēbera pārdomas sākas, raugoties partizānu nošau-šanā. Atvaļinājumā mājās viņš piedzīvo, kā kara terors atgrie¬žas pie tā izraisītājiem. Fērdenei veltītajās romāna nodaļās Remarks pārliecinoši attēlo civiliedzīvotāju dzīvi drupās un bunkuros. “Frontē katram vajadzēja glābt tikai pašam sevi, un, ja kādam tajā pašā rotā atradās brālis, tad tas jau bija daudz, bet šeit katram bija ģimene, un te neviens nebija tikai viņš vien, uz ko šāva; te šāva uz katru, šaujot līdz ar to arī uz katru no viņa tuviniekiem. Tas bija dubults un trīskāršs, un desmitkārtīgs karš.”  Secinājums ir tikpat vienkāršs, cik patiess: “Cilvēks nekad neapjēdz, kas īsti notiek, līdz pašam dziesma det.”  Grēbers apzinās morālo dilemmu, kuras priekšā cilvēki atrodas: “Es arī zinu, ka karš ir zaudēts. Un es zinu, ka mēs turpinām karu tikai tādēļ, lai valdība, nacistu partija un cilvēki, kas to visu izraisījuši, vēl kādu laiciņu ilgāk noturētos pie varas un paspētu nodarīt vēl vairāk posta.”  Sarunā ar savu no karadienesta atbrīvoto kādreizējo ticības mācības skolotāju ani Grēbers beidzot uzdod, no autora viedokļa raugoties, galveno jautājumu: “Es gribu zināt, cik lielā mērā esmu līdzvainīgs pēdējo desmit gadu laikā pastrādātajos noziegumos… Un man gribas zināt, kas man jādara.”[147]

Atbildi Grēbers nerod sabiedrībā, to viņš atrod sevī. Uzlidojumu nakšu haosā viņš mīlestībā uz Elizabeti Krūzi dažas dienas piedzīvo laimi, kurai kara laikā nevar būt nākotnes. Atgriežoties frontē, Grēbera liktenis piepildās: viņš palaiž brīvībā apsargājamos krievu partizānus un nošauj esesieti Šteinbrenneru (savā būtībā atkal Remarka atriebes motīvs), kad tas cenšas viņu aizkavēt. “Slepkava” viņš teica un nezināja, kam tas bija domāts. Viņš skatījās uz Šteinbrenneru. Viņš nejuta neko.”[148] Tā nav politiski apzināta pretošanās: Grēbers neizdara secinājumus no savām zināšanām par šī kara noziegumiem un nepievienojas partizāniem. Ernstu Grēberu dzīves beigās piemeklē privāta morāla izvēle, jo pēc dažām sekundēm viena viņa atbrīvotā krieva raidīta lode nogalina viņu pašu.

Savā romānā Remarks ari citā punktā nonāk pretrunā ar piecdesmito gadu izšķirošo laika garu. Kamēr Vācijas Federatīvajā Republikā 1956. gadā tika aizliegta komunistiskā partija, rakstnieks zaldāta Immermaņa tēlā parāda humānu un nekādā gadījumā ne nesimpātisku komunistu. Padomju Savienība savukārt netiek nolādēta, bet gan tās rīcība kara laikā pretstatīta vācu nodarījumiem. “Vai tu re, ko mēs tur darām? Iedomājies, ja nu krievi kādreiz darītu to pašu pie mums, kas tur pāri paliktu?” Šī rakstnieka nostāja ir pelnījusi sevišķu ievērību, jo Remarks strikti noliedz gan marksistisko ideoloģiju (“Šis sasodītais tarkšķis domā, ka visi cilvēki ir vienādi. Tā ir vislielākā muļķība, kāda vien var būt!”[149]), gan stajinisko režīmu Austrumeiropā.

“Laiks dzīvot un laiks mirt” ir drūms romāns. Remarka iepriekšējā grāmata “Dzīvības dzirksts” stāsta par upuriem; romāns par Krieviju ir šo upuru atspulgs: vainīgo pasaule. Noziegumi un iznīcināšana tiek strikti tematizēti, un Remarks vairs neatļaujas gandrīz nevienu vaļīgu toņkārtu, ja runa ir par kareivju pasauli. Ja viņš nedaudzās ainās to dara, tās šķiet kā svešķermeņi, uzspēlētas un neizdevušās. “Rietumu frontē bez pārmaiņām” vēl ir atrodami gaiši mirkļi, bet Otrā pasaules kara iznīcināšanas totalitāte (un Remarka pieaugošais pesimisms) tos vairs nepieļauj.

To, cik ļoti Remarks ar savu grāmatu ir trāpījis agrīnās Vācijas Federatīvās Republikas nervam, parāda izdošanas grūtības. 1954. gada vācu redakcijā ir daudz svītrojumu un būtisku izmaiņu, kādu nav tulkojumos. Pieņemot “Dzīvības dzirksts” manuskriptu, Ķelnes izdevniecība Kiepenheuer & Witsch pierādīja drosmi un izdevniecības lielisko intuīciju. Attiecībā uz romānu “Laiks dzīvot un laiks mirt” tā ļoti centās izrādīt pretimnākšanu vispārējam politiskam noskaņojumam Rietumvācijā. Izdevēja Vica rīcību ietekmēja arī oportūnisms un izdevniecības peļņas intereses.

“Es Jums teikšu gluži atklāti,” viņš raksta savam autoram, “izdevniecībā bija vairāki darbinieki, kas veselas romāna nodaļas uzskatīja par nepieļaujamām un domāja, ka Jūsu jaunā grāmata ir vismaz tikpat skarba kā “Dzīvības dzirksts” [..] Katrā gadījumā mēs bijām vienisprātis, ka neticamās vai Jūsu aprakstītā perioda dažu personu neiespējamās kombinācijas, nostāja un ekipējums ir jāizlaiž, vismaz attiecībā uz vācu izdevumu, kur tas visiem vēl ir ļoti labā atmiņā un pat vismazākā neiespējamība tiek uzņemta ar dusmām. Ar šādiem sīkumiem kritikai un galvenokārt jau ļaunai kritikai, ar kādu mums jārēķinās pēc “Dzīvības dzirksts” izdošanas, tiek izmesta lieliska ēsma. Romāna sākums un nobeigums no vācu nevis no slēptu nacistu perspektīvas ir tas, kas visvairāk apdraud tā

panākumus. Tāds tēls kā Šteinbrenners situācijā, kādā tas ir parādīts, toreiz nebija iespējams.” Satrauktais izdevējs šajā saistībā norāda uz savu zaldāta pieredzi. “Arī vērmahtā nenotika nekādas diskusijas par rasu jautājumu.” Laikam taču zaldāts Vičs laikā, kad viņa vienībai tika nolasīta pavēle, kurā ģeneralitāte norādīja darbības virzienu “Žīdu boļševistiskā sistēma ir jāiznīdē uz visiem laikiem!” — ir gulējis.

Pēc dažiem teikumiem rūpju nomāktais izdevējs beidzot atklāj patiesību: “Citi iebildumi ir pret komunista Immermaņa tēlu, kurš vispār ir vienīgais, kas jau no paša sākuma apzinās situāciju… Šeit vēl jāpiemin, ka šādi tēli mūsdienās iznākošā grāmatā varētu tikt uzskatīti par 1945.-1949. gadā veiktās nehumānās okupācijas politikas attaisnojumu, turklāt tādas okupācijas politikas attaisnojumu, kurā ikviens komunists bija persona grata un kopā ar citiem komunistiem centās veidot demokrātiskas institūcijas… Pēc tā, ko Vācija piedzīvoja ar komunistiem, kuru politika ir tiešs nacionālistiskā terorisma turpinājums, neviens, lai kas viņš arī būtu, negribētu pieņemt no viņiem jelkādas pamācības un uzskatīt viņus par cilvēciskuma aizstāvjiem.”

Viča argumenti ir visnotaļ politiski. Viņš pats kā izdevējs bija izceļojis no VDR, viņam bija nepatīkami piedzīvojumi komunistiskajā Vācijā, tāpēc šī subjektīvā nostāja ir labi saprotama. Bet galvenokārt šajā sakarā Vičs ir aukstā kara rupors, un tas tagad ir pārņēmis visu Eiropu. Redaktoru veiktie grozījumi nodrukātajā tekstā viennozīmīgi uz to norāda. No “komunista” Immermanis pārtop “sociāldemokrātā”; teikums, kurā Grēbers sevi un savus biedrus nosauc par “slepkavām”, tiek svītrots; Šteinbrennera nogalināšana tiek papildināta ar jēdzienu “pašaizsardzība”; nobeigumam, kur atbrīvotie krievi Grēberu nošauj, tiek pievienots teikums: “Tie tomēr bija partizāni, Grēbers nodomāja.” Šie piemēri pierāda, ka izdevniecība autora pamattēzes svītro vai maina un ar to visādi nopūlas būtiski vājināt romāna mērķi.

“Remarka kungs, es būtu Jums ļoti pateicīgs, ja Jūs šos argumentus un korektūras, tā sakot, sine ira et studio uzklausītu un izskatītu,” Vičs raksta savam autoram, “un pēc iespējas ātrāk manuskriptu tādu, kādu mēs to vēlētos redzēt, mums atdotu atpakaļ.” Remarks klusē. Izdevniecība no viņa nesaņem personisku atbildi, šajā sarunu fāzē autors liek to rakstīt savai sekretārei, un viņa ne ar vārdu neizsaka piekrišanu kaut ko mainīt manuskriptā. Nekāda Remarka reakcija neseko arī tad, kad iespiešanai sagatavotais manuskripts tiek atsūtīts autoram un Vičs jautā: “Pie izdevības es labprāt gribētu zināt, vai Jūs mūsu īsinājumus uzskatījāt par pamatotiem vai ne. Jūs tos pieņēmāt bez komentāriem, tāpēc man jau sāk šķist, ka Jūs tos labprāt nebūtu pieņēmis.”

Kāpēc Remarks ļauj cenzūrai jaukties viņa darbā? Skaidras atbildes nav. Sarakstes laikā ar izdevniecību viņš piedzīvoja satiksmes negadījumu. Iespējams, tas viņa domas no tās novērsa. Tostarp manuskripta iespiešana bija ļoti ierobežota laika ziņā, jo ārzemju autortiesību termiņš bija atkarīgs no vācu izdevuma. Katrā gadījumā savā dienasgrāmatā Remarks izdevēja priekšlikumus apraksta ar lielu nicinājumu un rezignāciju. Pēc kāda nepacietīga Viča zvana top ieraksts: “Vāciešiem ir bail no visa; (izdevējiem) ka v. ir tik jūtīgi. Sevi attaisnojošā tauta.” 27. martā: “Ziņa no Kīpenheiera par ieteiktajiem grozījumiem [..]; grib augsti godāt vērmahtu; vienu (skaidrāk redzošu) komunistu pārveidot par sociāldemokrātu; gribētu pēdējās 3 nodaļas izņemt u. tādā garā. Skolotāja tonis u. kaut kas līdzīgs: Jūs tur nebijāt; viss bija citādi (u. nemaz jau ne tik traki).”

Taču 16. aprīlī Remarks atzīmē: “Klusējot un ar riebumu pabeidzu vācu izdevumu Kīpenheieram.” Varbūt tieši šajā piezīmē ir meklējams viņa izturēšanās skaidrojums. Apstākļi

Vācijā, kas atspoguļojas ari Vica vēstulēs, raisa viņā sašutumu. “12. aprīļa Time izlasīju,” to viņš saista ar iepriekšējo teikumu, “ka tiesnesis Fricis Eikhofs Dortmundē ir attaisnojis 20 nacistu policistus, kas bija apsūdzēti par to, ka, braucot cauri Varšavas geto, viņi vienā dienā nošāvuši 110 ebrejus, jo kapteinis esot teicis, ka nav nozīmes izlietot gāzi, ja viņi nav nošāvuši vismaz vienu. Tiesnesis un 6 zvērinātie paskaidroja, ka šie cilvēki esot izpildījuši pavēli u. apsūdzētie nepietiekamas formālās audzināšanas dēļ neesot aptvēruši, “that they commited a misdeed”1 . Vēmiens nāk. Tur prokurori ir veikli; iesūdz, aizliedz etc. Izdevniecībai, kas izdevusi grāmatu, kurā ironiski aprakstīti notikumi Bonnā (autors Edlefs Kepens), bija jāapsola, ka tā ir paredzēta tikai iekšējai lietošanai un ka to nedrīkst ne tulkot, ne pārdot ārzemēs.” Piecdesmitajos gados rakstnieks Volfgangs Kēpens sarakstīja trīs lieliskus romānus par Rietumvācijas sabiedrību. Iespējams, Remarks ar to domā

1953.  gadā iznākušo grāmatu “Siltumnīca”.

Sakarības ir skaidras. Remarkam riebjas tas, kas notiek Vācijā, viņš atsakās no diskusijām ar Kīpenheieru un vācu sabiedrību. Rakstnieks paliek sev uzticīgs tur, kur citi būtu cīnījušies, un noguris atmet visam ar roku. Tā varētu būt kļūda, taču notiekošais atbilda viņa nostājai labāk klusēt nekā iet uz barikādēm. Un tā vācu lasītāji tikai 1989. gadā grāmatnīcās atradīs romānu “Laiks dzīvot un laiks mirt” tā īstajā redakcijā. Tfeksta rekonstrukcija bija grūts darbs, jo oriģinālais manuskripts vairs neeksistē. Remarka arhīva līdzstrādnieki jaunizdevuma sagatavošanā iesaistīja amerikāņu tulkotāju Denveru Lindliju.

Izdevniecības iejaukšanās grāmatas izdošanā 1954. gadā nepalika nepamanīta. Vispirms pienāca ziņas no Dānijas un Norvēģijas ar norādēm uz atšķirībām starp vācu un tulkoto

‘Ka paveikuši noziegumu (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

izdevumu. Vācu avīzes uztvēra šos pārmetumus. Der Spiegel diezgan nekritiski konstatēja: "Patiešām, vācu izdevums, par spīti tā skarbumam, daudzviet ir ievērojami maigāks par tā tulkojumiem svešvalodās.” Varētu rasties šaubas, vai "redakcionālo pārmaiņu procedūra [..] ir paredzēta, lai saudzētu lasītāju vai autoru…” Vispār žurnāls ļāva izdevējam plaši skaidrot, ka šeit ir bijusi runa par cenzūras aktu. F. C. Veiskopfs kādā VDR izdevumā bija ievērojami skarbāks un pieprasīja: “Ja jau tā ir taisnība, tad Ēriham Marijai Remarkam būtu jāpārtrāuc klusēšana, kuru viņš līdz šim šajā lietā ir ievērojis. Turpināt klusēt nozīmē atzīt savu vainu.”

Notiek tas pats, kas parasti, iznākot jaunam Remarka romānam: atskaņas ir daudzbalsīgas, pretrunīgas un tālu pārsniedz literatūras robežas. Taču recenzijas kopumā ir daudz labākas, nekā izdevniecība ir gaidījusi. Gandrīz neviens kritiķis nepiemin svītrotās vietas. Frankfurter Allgemeine Zeitung atzīst, ka "Remarka literārās kvalitātes [..] ir neapstrīdamas”, taču ari kritikā valda stereotipi: "Viņa tin: nebija!” Tas pats, kā zināms, attiecas arī uz Fridrihu Šilleru, par kura klātbūtni Valenšteina nometnē vēsture klusē. Die Welt raksta grāmata esot"[..] melanholiska, bet dramatiski aizkustinoša [..]”, varbūt tā pat kļūšot par Remarka "vislabāko”. Avīze Neues Deutschland sūrojas, ka autors gan atklājot M [..] šī barbarisma reālās saknes, neatstājot ne atsevišķam cilvēkam, ne visai sabiedrībai kopumā nekādu perspektīvu,” un tomēr “romāns ir kaut kas vairāk nekā lielākā daļa darbu, kas sarakstīti Rietumvācijā”. Savukārt Stuttgarter Zeitung ir noraidoša: “Pastarpināts kara apraksts… Viss ir greizi.” Avīzē Die Zeit Remarks tiek prezentēts kā “vispasaules literatūras” pārstāvis un viņa jaunais romāns novērtēts kā uzrakstīts “bez pietiekami lielas tikumiskais leģitimitātes”.

Pats autors Portoronko troksni ap nupat iznākušo romānu uzņem stoiciskā mierā un ar sev tik raksturīgajām šaubām:

"Grāmata 20. iznāca. Kritika diezgan vāja. Vissliktākā Time, kas pēla ari "Dzīvības dzirksti”. Varbūt pareiza. Par daudz esmu pie manuskripta strādājis, īsinājis, mēģinājis atdzīvināt etc." Remarks ir netaisns pret savu darbu. Starp daiļliteratūras tekstiem par Otrā pasaules kara laiku izceļas Heinriha Bella un Alfrēda Anderša stāsti, daļēji Gintera Graša "Skārda bungas”, Zigfrīda Lenca “Vācu valodas stunda” un “Novadpētniecības muzejs”. *foču šajā uzskaitījumā sava vieta pienākas ari romānam “Laiks dzīvot un laiks mirt”.

Iris gadus pēc grāmatas iznākšanas tiek uzņemta filma. Režisors ir Duglass Sērks, galvenajās lomās Džons Gevins (Emsts Grēbers) un lizelote Pulvera (Elizabete Krūze). Remarks aktīvi piedalās studijas Universal International Pieturēs darbā. Viņš atveido profesora Polmaņa lomu (un dara to lieliski), kā arī uzraksta scenāriju. Tas nav izdevies tik labi kā tēlojums. Viņa scenārija uzmetumu pilnībā pārstrādā Orins Dženingss. Jaunais scenārijs Remarku apmierina tikai daļēji: “Manas domas: scenārijs, pie kura strādāju es, ir tik ļoti pārstrādāts, faktiski detalizēti uzrakstīts no jauna tāpēc, lai es ar to nevarētu gūt slavu, un to ari negrasos gūt. Tieši pretēji es labāk pierādīšu, ka neesmu scenārija autors, tā kā iepriekš daudz tika runāts, ka tas esmu; mēģināšu atrast ceļus, kā šo kļūdu labot.” Filmas uzņemšanas darbi notika Vācijā; Berlīnes drupas bija romānā aprakstītās nopostītās Fērdenes kulises. Iznāca diezgan laba filma. Katrā gadījumā Amerikā tā kļuva par kases grāvēju. 1958. gadā ASV to oficiāli piedāvā Berlīnes filmu festivālam, un tā tiek uzņemta “draudzīgā vienprātībā”.

Remarka atstātajā mantojumā ir atrodams teksts par filmu, kas, iespējams, ir publicēts kādā no britu vai amerikāņu laikrakstiem. Tas ir datēts ar 1958. gadu, tā nosaukums ir “Acs ir spēcīga pavedēja”, un tas ļauj mazliet pamatīgāk ieskatīties romānu ekranizējumos. “Domājot par romāna varoņiem,” Remarks raksta par filmu “Rietumu frontē bez pārmaiņām”,

es vispirms redzu tos aktierus, kas spēlēja filmā, un, tikai iedziļinoties atmiņas tumsā, ieraugu cilvēkus tādus, kādi viņi izskatījās dzīvē. Filma ir dzīvāka. Acs ir spēcīga pavedēja.” Svarīgākas šķiet šī nelielā teksta nodaļas, kas attiecas gan uz jaunās grāmatas kinoversiju, gan pašu grāmatu: “Vislielākā atšķirība starp filmu “Rietumu frontē bez pārmaiņām” un jauno ekranizāciju ir tā, ka “Rietumu frontē bez pārmaiņām” ir redzamas iespaidīgas kauju ainas, savukārt “Laiks dzīvot un laiks mirt” tādu nav vispār. Netiek parādīts neviens ienaidnieka karavīrs, taču postījumi ir daudz lielāki nekā pirmajā karā. Ienaidnieks nav redzams. Nāve nolīst no debesīm. Frontes līniju karš ir beidzies: frontes ir visur. Zaldātu karš ir beidzies: totālais karš ir vērsts pret ikvienu… Kaut kad nākotnē, kaut kur kaut kādi cilvēki nospiedīs dažas pogas, un miljoni mirs drausmīgā nāvē.” Grāmata un filma ir atbilde uz sava laika politisko attīstību, kas novedusi pasauli līdz kodolkara robežai.

Laikā, kad Remarku sasniedz pirmās romāna kritikas no Amerikas, viņš atkal dažas pavasara nedēļas pavada Portoronko. Rakstnieks ir sācis darbu pie nākamā romāna “Melnais obelisks”. No Amerikas viņu sasniedz ziņas par Roberta Openheimera apcietināšanu. Slavenais fiziķis 1934. gadā tika iecelts par Losalamosas pētījumu laboratorijas direktoru un tur vadīja komandu, kas radīja iznīcību nesošu atombumbu. Morālu apsvērumu dēļ Openheimers piecdesmito gadu sākumā vēršas pret ūdeņraža bumbas ražošanu. Stingrās līnijas piekritēji Savienoto Valstu administrācijā viņam pārmet “nelojālu izturēšanos”. Remarks uz šiem ziņojumiem reaģē ar satraukumu, jo tas ir arī viņa temats, par kuru tik pēkšņi ir izraisījušās diskusijas ASV. “Burvju mācekļa situācija. Lieliska viela lugai!” Taču lugu uzraksta nevis Remarks, bet gan Heinars Kipharts 20. gs. sešdesmito gadu sākumā.

1954.  gada 9. jūnijā nomirst Remarka tēvs. “Sēras. Kāpēc neaizbraucu agrāk. Vismaz uzrakstīju, ka būšu. Tā es viņam

sagādāju kaut nelielu prieku. Dīvaini: it kā būtu zudusi daļa no manis.” Viņš aizbrauc uz Rotenfeldes kūrortu, piedalās izvadīšanā un ziedo savam dievticīgajam tēvam dažas mises. Pāris stundu rakstnieks pavada arī Osnabrikā, pēdējoreiz dzīvē. Bez emocijām: “Gāju pa ielām. Atkal spīd mēness. Meklēju Hākenštrāsi, Zīsterštrāsi. Kaut kas ir beidzies. Pavisam.” Caur Parīzi un Milānu Remarks atgriežas Lagomadžorē.

Rakstnieks Fridrihs Torbergs, ar kuru Remarku saista sena draudzība, jūnija sākumā iesaka uzrakstīt tekstu filmai. Temats: Hitlera pēdējās desmit dienas. Remarks piekrīt, aizbrauc uz Minheni, satiekas ar režisoru Georgu Vilhelmu Pabstu un pārrunā detaļas. Vienu vakaru viņš pavada kopā ar laulātajiem draugiem Ingridu Bergmani un Roberto Roselīni (“viņi neder kopā”), apmeklē Zalcburgas festivālu, sajūsminās par “Dona Žuana” uzvedumu un dažas dienas atpūšas Sanktmoricā. Tad sāk darbu pie filmas.

Filmā tiek attēlotas Hitlera pēdējās desmit dzīves dienas 1945. gada aprīlī. Darbība notiek galvenokārt fīrera bunkurā un nelielā attālumā no tā, piemēram, vienā no bēgļu pārpildītajām metro šahtām, kas tika applūdināta. Filmā blakus Hitleram parādās daudz vēsturisku personu: Gebelss, Gērings, Špērs, Himlers, tāpat fīrera ģenerāļi.

Darbība bāzējas ziņojumā “Desmit dienas, lai mirtu” (“Ten Days To Die”), kuru ir uzrakstījis amerikāņu tiesnesis Maikls A. Musmano, pamatojoties uz milzīgu daudzumu dokumentu. Musmano piedalījās Nirnbergas procesā kā tiesas priekšsēdētājs prāvā pret esesiešiem, kas ilga no 1947. līdz 1948. gadam un beidzās ar nāves spriedumiem. Viņa dokumentācija balstās uz plašām intervijām ar personām, kas ir piedzīvojušas pēdējās dienas Hitlera reiha kancelejas bunkurā.

Amerikānis ir īsts un dievticīgs cilvēktiesību aizstāvis, kas jau 20. gs. divdesmitajos gados cīnījās pret divu strādnieku Sako un Vanceti teatrālo, sasteigto tiesas procesu un abu “anarhistu” sodīšanu ar nāvi. Viņš sazinās ar austriešu režisoru Georgu Vilhelmu Pabstu, kura panākumiem bagātā filma “Process” — stāsts par kādu it kā ebreju izdarītu rituāla slepkavību — ir viņu fascinējusi, un piedāvā ekranizēt savas grāmatas materiālu. Pabsts, kas iztēlē temata pārveidošanā naivi redz līdzību ar Šekspīra drāmu “Jūlijs Cēzars”, īsto producentu atrod Karla Scokola personā, kurš strādā studijā Cosmopol-Film Vīnē. Pirmo filmas darbības uzmetumu uzraksta austriešu rakstnieks Fricis Habeks, tad kinoļaudis vēršas pie Ēriha Marijas Remarka. Par viņa grāmatu “Dzīvības dzirksts” runā visi, un šis romāns Scokolam un Pabstam ir labs pamudinājums vērsties pie rakstnieka. Remarks piekrīt.

Filma izdevās interesanta, kaut ari tās vērtētāji visumā to uzņēma kā politiski motivētu un savu vērtējumu nesniedza. Galveno fiktīvā, jaunā, ar Bruņinieka krustu apbalvotā virsnieka Vista lomu atveido Oskars Verners, bet Albīns Skoda Hitleru. Tiesā reiha gals fīrera bunkurā tiek attēlots no divu virsnieku un viena hitlerjugenda biedra skatpunkta, kuriem pie “lielās izšķiršanās” nekādas teikšanas nav. Pabstam vislabāk izdodas aizraujoši attēlot nokaitēto, neizbēgamo beigu panikas apzīmogoto atmosfēru. Nožēlojamais diktatora gals diktatora, kurš savas baiļpilnās eksistences pēdējā ainā vēl dod pavēli ieraut nāvē savu tautu un savus ģenerāļus, kas ir pastrādājuši noziegumus aklā Nībelungu uzticībā, un tas notiek brīdī, kad Sarkanā armija atrodas dažus metrus no bunkura vārtiem; Remarks un filmēšanas komanda ir uzrakstījuši drausmu pilnu scenāriju, un daudziem skatītājiem un kritiķiem šķiet mazticams, ka tāda ir bijusi vācu īstenība. Tfeču tieši tā iet bojā cilvēks, kas Eiropu bija ierāvis vairāk nekā četrus gadus ilgušā karā.

Filmas “Pēdējais cēliens” pirmizrāde notika 1955. gadā. Šodien gandrīz vairs nav iedomājams, ko tajā laikā nozīmēja izrādīt filmu, kurā darbojas pats Hitlers un vērmahta loma tika parādīta kritiskā gaismā. 1954. gada oktobrī Vācijas Federatīvā Republika bija parakstījusi Parīzes līgumus un reizē ar to darījusi zināmu savu nodomu iestāties Rietumu aizsardzības aliansē (NATO). Tika uzsvērta nepieciešamība veidot jaunu vācu armiju, parlamenta debatēs un kongresu rezolūcijās aizvien skaļāki kļuva ari aicinājumi reabilitēt notiesātos nacistu ģenerāļus. Noskaņojums valstī bija diezgan viennozīmīgs: aizmirst, izstumt, vāciešiem un viņu ģenerāļiem nav jāuzņemas atbildība par noziegumiem ne koncentrācijas nometnēs, ne frontē. Katrā gadījumā fīrers un daži viņa tuvākie līdzgaitnieki bija kļūdījušies, bija aizgājuši pa nepareizo ceļu, un tas, kā viņi bija izturējušies pret ebrejiem, protams, bija slikti. Filmas “Pēdējais cēliens” pirmizrāde bija tikpat aktuālā kontekstā ar notiekošo kā romāns “Laiks dzīvot un laiks mirt”.

Georgs Vilhelms Pabsts trešā reiha laikā bija uzņēmis vienu “režīmam” glaimojošu filmu, taču pirms tam bija režisējis sociālkritiskas un pacifistiskas filmas (“Rietumu fronte 1918.”, 1930). Karls Scokols, pretošanās kustības dalībnieks un Austrijas armijas majors, 1945. gadā padomju armijas karaspēkam, kas tuvojās, nodeva plānus par vietām, kur Vīnē būtu jānodrošina aizsardzība, lai paglābtu pilsētu no iznīcināšanas. Remarkam pēc savu romānu publicēšanas un publiskām piezīmēm par attīstības tendencēm Vācijas Federatīvajā Republikā nebija jārūpējas par sava pretvāciskā noskaņojuma nostiprināšanu. Dalībnieku saraksts bija nepārprotams, un cīņa sākās jau pirms filmēšanas sākuma. DerSpiegel tika izdomāti kliedzoši ilustrēto žurnālu virsraksti: “Mums nekas nepaliek aiztaupīts Hitlers mirst kinokašu interesēs” un savu ziņojumu par Remarka preses konferenci Vīnē sāka ar vārdiem: “Kā parasti iedomīgais Remarks kādā janvāra pēdējās nedēļas dienā gorījās vienā no Vīnes Sacher viesnīcas graciozajiem krēsliem un runāja par jauno filmu: “Laikā, kad par ārlietu ministrijas darbinieku var kļūt vienīgi cilvēks, kas kādreiz ir bijis nacionālsociālistu partijas biedrs, filma ir vairāk nekā nepieciešama. Neonacisma briesmas nav muļķīgas runas. Mums ir jāparāda, ka Hitlers nomira kā žurka pagrabā”.” Frankfurter Allgemeine Zeitung kāds kritiķis pēc filmas pirmizrādes rakstīja: “Kad es pirms neilga laika dzirdēju interviju ar Ērihu Mariju Remarku, kas bija nodevis filmas scenārija uzmetumu, man radās šaubas par to, kas mums uz ekrāna tiks uzburts kā daļa no jaunākās un vienlaikus liktenīgās vācu vēstures. Remarks sarunas laikā izgāza savas dusmas un demonstrēja antivācisko afektu, un tas izskatījās nožēlojami un aizvainojoši.”

Remarks atkal bija ķēries klāt jautājumam, kas Vācijā lika uzvirmot milzīgām emocijām. Daudzu preses izdevumu redakcijās, arīDerSpiegel un FAZ, notikumi 1955. gadā daļēji risinājās kā uz jaunās demokrātijas skatuves: vācu nacionālisti, bijušie augsta ranga nacistu pārstāvji, atkal bija ieņēmuši savas vietas. Scenārija autors, starp citu, tūlīt saprata, uz ko bija ielaidies: “Vācijas lapas jau sāk čaukstēt filmas gaidās. Kā es, Holivudas naktsklubu pastāvīgs apmeklētājs, u. nodevējs Scokols, kas kara laikā darīja visu, lai Vīiie netiktu sagrauta, var to atļauties šķiet, ka izmantot Hitlera tematu drīkst ikviens noziedznieks, bet nē: vissvētākais tautas īpašums, vēl aizvien.”

Tam vēl pievienojās nepatikšanas ar Remarka scenāriju. “Filma: beidzot ir pienācis scenārijs; izlasīju; daudz kas ir izmainīts… kaut kas ir jādara. Kā man tas viss ir apnicis; bet nāksies protestēt un braukt uz Vīni.” Remarks patiešām bija uzrakstījis ne tikai darbības uzmetumu, bet arī “dialogu tekstu ar norādījumiem režijai, ainu sadalījumu, skatuves iekārtojumu etc.” Beidzot Pabsts un Scokols ar Remarku vienojas, ka Fricis Habeks pārstrādās scenāriju, balstoties uz Remarka tekstu.

Divdesmit gadus pēc filmas pirmizrādes kāds populārs kinoleksikons par “Pēdējo cēlienu” izsakās ļoti distancēti: “Mākslinieciski neviendabīgs un gandrīz vai dokumentālā

stilā uzņemto autentisko notikumu dēļ, iesaistot lubenes cienīgus elementus, neļauj raisīties īstai morālai un politiskai diskusijai.” Katram skatītājam pašam ir jāizšķiras, ciktāl viņš piekrīt vai nepiekrīt ar morāli un politiku saistītiem izteikumiem filmā. Ievērības cienīgs ir fakts, ka scenārijā kā centrālais ir saglabājies motīvs, kuru Remarks jau ir izvērsis grāmatā “Laiks dzīvot un laiks mirt”. Jo filmā ir stāstīts par beigās esesiešu nošauto, patriotiski noskaņoto jauno Bruņinieka krusta kavalieri, kurš tāpat kā romānā Emsts Grēbers novēloti nonāk pie atziņas, ka karš ir bezjēdzīgs un noziedzīgs. Remarks atkārto savu brīdinošo ziņu no jauna apbruņotajiem vāciešiem.

Scokols ne bez lepnuma sarunās ar presi paziņoja, ka “Pēdējais cēliens” ir izrādīts 52 valstīs, ka tas ir Vācijas augstākais sasniegums pēckara kinomākslā. 1955. gada augustā kinofilma par Hitlera pēdējām dienām ievadīja Edinburgas filmu festivālu.

1956. gadā Remarks nelielā rakstā Londonas Daily Express vēlreiz demonstrēs savu nostāju attiecībā uz filmu. Rakstā viņš ļoti dzēlīgi rezumē savu personisko attieksmi pret trešā reiha inspirētajiem notikumiem un pret sava darba pārstrādāto variantu Vācijas Federatīvajā Republikā: “Tā sauktā leģenda par Hitleru Vācijā noturējās daudz ilgāk par nacistu solījumiem. [..] Filma “Pēdējais cēliens” deva iespēju darīt tai galu. Neatlika nekas cits kā izmantot dokumentālos materiālus. Tajos bija atspoguļots tik daudz nelietības, nejūtības, pašslavināšanās, muļķības, neapdāvinātības, bezgaumīgas sentimentalitātes, diletantisma un gļēvulības, ka šķita pilnīgi pietiekami, lai liktu eksplodēt mītam par fīreru un teikai par kungu rasi. Tas bija elku, nevis dievu mijkrēslis.” Un, pat ja tagad lielākā daļa vāciešu vairs neesot nacisti, Remarks raksta, pārāk daudz piemēru jautājumos par kļūdu labošanu attiecībā uz upuriem un noziedznieku reabilitāciju norāda uz to, cik maz vācieši ir mācījušies. “Filmas pēdējie vārdi [..] ir: “Esiet modri!” [..] Vai ir nepieciešams būt modram?” Remarkam ir draudzīgi kontakti ar kādreizējo Nirnbergas procesa galvenā apsūdzības uzturētāja vietnieku, Freiburgā dzimušo, 1933. gadā no valsts dienesta atbrīvoto un 1935. gadā emigrējušo Robertu Kempneru. No šī cilvēka viņš saņem daudz iekšējās informācijas par restaurācijas attīstību Vācijā, un tā tikai pastiprina viņa neuzticību tam, kas ir noticis Bonnā. “Drausmīgi politiski notikumi Amerika u. Anglija bez elpas, Adenauers'u. Vācijas neatkarība, lai būtu armija etc., ignorē, ka visur atkal ir nacisti… u. Adenauers pats ir ārkārtīgi aizdomīgs. Vaina: izstumta, nekad nav atzīta, Vācijā tāpēc ari nekādas labošanās, izmaiņu; drīzāk jau vai nu tik traki ir, un tūliņ pārmetumi katram, kurš negrib visu aizmirst (33-45), ka tie ir naida kūrēji etc. [..] Vācijas Federatīvās Republikas kanclera administrācijas valsts sekretārs ir konsultants ebreju jautājumā. Pirmais gestapo vadītājs Dīls saņem no valdības pensiju… Tas nav nekas. Vācijai ir jāiesaistās cīņā pret komunismu kapitālisma panika. Grūti paciest.” Sašutums paliek, un reizē ar to saglabājas ari distancēšanās no dzimtās zemes.

9. NODAĻA “Lielā saskaršanās ar nāvi” (1955-1970)

Ieraksti Remarka dienasgrāmatā 1955. gada 11. janvāri bez jebkādiem komentāriem apraujas. Gandrīz divdesmit gadus viņš šajās personiskajās piezīmēs ir vērojis un pedantiski atspoguļojis savu dzīvi, analizējis sevi gan ar izmisumu, gan objektīvi, vietām pat apsūdzoši. Tās bija divas radošās krīzes desmitgades, kas pamazām beidzās pēc viņa iepazīšanās ar Poleti Godāru. Pēdējie 15 dzīves gadi pilnībā paiet darbā, 1963. gadā sākas smagas veselības problēmas, un Remarka ikdienu tagad nosaka tās. Rakstnieks vēl pabeigs trīs romānus, atstās vienu nepabeigtu liela romāna fragmentu, uzrakstīs lugu un līdzdarbosies dažu filmu tekstu veidošanā. Presei viņš vēl aizvien ir pieprasīts sarunu partneris, parādās aizvien jaunas intervijas, un tās ir neierasti bezsaturīgas, tajās atkārtojas daudz klišeju par viņa dzīvi un publisko uzstāšanos. Žurnālistus, kas Remarku apmeklē un iztaujā, acīmredzot daudz vairāk interesē izslavētais uzdzīvotājs un “pasaules klaidonis”, kokteiļu fanātiķis un paklāju kolekcionētājs, mazāk rakstnieks un viņa darbi. Remarks samierinās ar to, spēlē nedaudz naivu bestselleru autoru un pļāpā tikpat nevainīgi kā viņa intervētāji. Tāpat kā agrāk viņš daudz ceļo, sākot ar 1964. gadu gandrīz vairs tikai uz siltajiem Itālijas dienvidiem, galvenokārt Romu, un 1966. gadā pēdējoreiz apmeklē Ņujorku. Portoronko Remarkam vēl aizvien patīk pavadīt naktis bārā Nelly, vakarus kafejnīcā Verbano vai apmeklēt svētkus laukumā, taču viņš ir kļuvis mierīgāks. Rakstnieks labprāt apmeklē Leo Koka grāmatu antikvariātu Casa Serodine. Turpat blakus ir Vladimira Rozenbauma senlietu tirgotava; tās īpašnieks pirms kara bijis ievērojams advokāts Cīrihē un kopš 1936. gada dzīvo Askonā.

Ar šiem cilvēkiem Remarks saprotas labi, viņi runā par senām grāmatām un skulptūrām.

Biogrāfiem dienasgrāmatu neesamība sagādā lielas grūtības. Remarka dzīves kontūras kļūst aizvien izplūdušākas. Ari dokumentu ir maz, daudz kas ir fragmentārs, daudz kas pazaudēts. Katrā gadījumā viņa dzīves pēdējie gadi ari vairs nav tik dinamiski kā emigrācijā pavadītais laiks. Slimības, vecums, Polete Godāra Remarks šajos gados dzīvo mierīgāk. Viņš mākslinieciski apstrādā tematus un jau agrāk radušās idejas. Remarks grib pabeigt jaunos romānus. Tagad tie aizņem visas viņa domas.

1963. gada septembrī Remarku Romā piemeklē smaga sirdslēkme, pēc vairākām nedēļām Portoronko viņu pārsteidz trieka. Rakstnieku pārņem bailes, nāves priekšnojautas un depresijas lēkmes. Lai atbrīvotos no tām, viņš uz dažām nedēļām ķeras pie pārbaudītā līdzekļa darbu pārstrādes. No 1964. gada oktobra līdz 1965. gada martam Remarks atkal raksta dienasgrāmatu. Un tad vairs ne. Laimīgā laulība ar Poleti ir novirzījusi malā rakstnieka neirozes un pašapsūdzības. Vecums, viņa jauno romānu lielie panākumi, aizvien plašākā oficiālā atzīšana Vācijā sešdesmitajos gados, dzīvespriecīgā un skaistā sieva tas viss, par spīti aizvien nopietnākiem veselības traucējumiem, viņa dzīvi padara gaišāku.

Prominenču tenku presē Polete Godāra tika attēlota kā aprēķinātāja, naudaskāres un iepirkšanās drudža pārņemta būtne, kas par savu novecojošo vīru daudz nerūpējās. Pat aktrises Amerikas biogrāfe Džūlija Gilberta ļoti plaši citē attiecīgus izteikumus un ne bez sašutuma norāda uz Poletes prombūtni no Portoronko un viņas regulāro, mēnešiem ilgo uzturēšanos Ņujorkā. Tā tiešām ir taisnība viņa bija zvaigzne un neatteicās no šīs lomas ari tad, kad viņas karjera tuvojās finišam. Polete sliecās uz egoismu un dažam labam pāra viesim šķita aprēķinātāja. T&ču Remarks raudzījās uz šo sievieti

citām acīm. Šīs attiecības darīja viņu laimīgu, un viņš līdz mūža galam rakstīja Poletei aizkustinošas mīlestības un apbrīnas pilnas vēstules. Gandrīz ik dienas, kad viņi bija šķirti, Polete sūtīja viņam dziļu simpātiju apliecinājumus. Remarks bija viņas sarunu partneris, padomdevējs, apbrīnots mīļākais un, iespējams, zināmā mērā tēvs (Poletes tēvs bija pametis ģimeni, kad viņa vēl bija maza meitene).

Viņi abi bija ļoti nodarbināti. Darbs Remafkam ieguva aizvien lielāku nozīmi, un viņš rakstīja, kad vien veselība to atļāva, ievērojami regulārāk un koncentrētāk nekā iepriekšējos gadu desmitos. Aktrise vēl aizvien saņēma jaunas lomas filmās, televīzijā un teātri, viņas darbs bija saistīts ar ASV. Kad sirds slimība Remarku piespieda izvairīties no ceļojumiem, viņš bija daudz par gudru, lai ierobežotu Poletes dzīvi. Tieši otrādi rakstnieks atbalstīja viņas nodomus ceļot, priecājās par panākumiem, rakstīja ilgu pilnas mīlestības vēstules.

Polete Godāra vāciski nerunāja, šī Amerikas ebrejiete vāciešus ne visai ieredzēja. Viņa ļoti garlaikojās, kad Remarks cauras naktis pavadīja savu Askonas draugu Hansa Hābes vai Heinca Līpmana sabiedrībā. Polete spēja izteikt asas piezīmes, un mazā pilsētiņa pie ezera viņai nevarēja aizstāt Ņujorku vai spožos Parīzes, Romas un Milānas iepirkšanās centrus. Viņu vidū bija arī nesaskaņas un strīdi, jo abiem bija smags raksturs un abi bija ietiepīgi. Remarks sliecās uz sarkasmu un, kad bija par daudz iedzēris, zaudēja savu tik izslavēto šarmu.

Vēstules, dienasgrāmatas, kuras Remarks vēl rakstīja viņu kopdzīves pirmajos četros gados, un rakstnieka jaunais dzīvesveids ļauj izdarīt tikai vienu secinājumu Poletē Godārā viņš laimīgā kārtā bija radis lielāku piepildījumu, nekā to bija spējušas sniegt iepriekšējās trīs viņa dzīvē tik nozīmīgās sievietes. Tam ir saistība arī ar Remarka vecumu, ar uzskatiem, kādus viņš veidoja par sevi un kas bija radušies grūtajā pārdomu procesā. Taču, ja ir runa par Remarka pēdējo dzīves posmu, par viņa vēlīnajiem romāniem un nāvi, tad nevar nepamanīt, ka aktrisei Poletei Godārai šajā posmā bija galvenā loma, kuru viņa izpildīja ļoti labi.

Pēc filmas “Pēdējais cēliens” pirmizrādes 1955. gada aprīlī Remarks intensīvi strādā pie sava Osnabrikas romāna “Melnais obelisks”. Daži izbraukumi uz Cīrihi, Minheni un Berlīni, novembrī uz Parīzi, tad mēnešiem ilgs darbs Portoroņko. 1956. gada vasarā viņš pabeidz lugas “Pēdējā pietura” tekstu. Septembri ierodas uz pēdējiem mēģinājumiem Berlīnes Renesanses teātri. 20. septembri paceļas priekškars un pasaule pirmoreiz ierauga dramaturgu Ērihu Mariju Remarku.

Darbības vieta: Berlīne, kāda istaba tās rietumos. Laiks: 1945. gada 30. aprīlis un 1. maijs. Kamēr pilsētas centru ieņemošā Sarkanā armija vācu pēdējos atbalsta punktus pakļauj intensīvai apšaudei, koncentrācijas nometnē ieslodzītajam Rosam izdodas izbēgt no spīdzināšanas un viņš sasniedz Annas Valteres dzīvokli, kurā vientuļā sieviete gaida kara beigas. Viņa uzņem bēgli, esesieši ielaužas istabā, taču Rosam izdodas noslēpt savu identitāti. Kāds cits koncentrācijas nometnes ieslodzītais, ar kuru Ross tiek konfrontēts, metas laukā pa istabas logu, lai nenodotu biedru spīdzināšanas laikā. No radio atskan ziņa par Hitlera pašnāvību. Esesiešu virsnieks Šmits, kas ir izsekojis Rosu, nākamajā dienā ierodas dzīvoklī, ģērbies privātās drēbēs un ar pasi kabatā; dokumentam jāpierāda krieviem, ka Šmits ir bijis koncentrācijas nometnes ieslodzītais. Savukārt Ross ir ģērbies virsnieka uniformā, lai maskētos no esesiešiem. Kad dzīvoklī iebrūk krievu kareivji, rodas groteska situācija: apcietināto Rosu viņa uniformā iekarotāji uzskata par fašistu noziedznieku, bet esesieti Šmitu viltotās pases dēļ par upuri. Beigās meli tiek atmaskoti: Šmits tiek nošauts, Ross paliek dzīvs.

Remarks ir uzrakstījis lakoniskas, īsiem, dinamiskiem dialogiem piepildītas ainas. Nomācošs ir trešā reiha bojāejas fons, gaiša Annas un Rosa cilvēcība; otrā plāna varoņi ir tipiski nacisma laika vācieši. Lugā ir runa par pagātnes pārvarēšanu, par patiesību, tā brīdina neaizmirst pagātni: “[..] un tagad nāksiet jūs,” Anna pārmet ieslodzītajam Rosam, “un būsiet mocekļi un izkliegsiet un izcīnīsiet patiesību, ar saviem jautājumiem uzplēšot vecās brūces.” Autors liek esesistim Šmitam ciniski paredzēt nākotni: “Šonedēļ pāris tūkstoši fanātisku partijas biedru aizies pagrīdē. Pēc trim dienām oficiāli nebūs neviena nacista. Un tie, kas tādi bija, tikai izpildīja pavēles, lai pasargātu citus no kaut kā vēl sliktāka. Mūs visus nošaut nav iespējams ari mūs atrast būs grūti, par to ir gādāts. Mēs atgriezīsimies!” Tāpēc lugas beigas veidotas šķietami laimīgas: “Mēs neaizmirsīsim… Mēs paļausimies uz dzīvi.” Darbības laikā blakusistabā dzimst bērns, un laimīgā māte klusu dzied dziesmu: “Tfe viņa dzied jaundzimušajam, bet apakšā raud par mirušajiem. Taču tā ir bijis vienmēr, vai tad ne?”

Pirmizrādes publika gavilē, autors kopā ar izrādes dalībniekiem paklanās uz skatuves. Galvenās lomas atveido Kurts Meizels un Heidemarija Hatheijere. Tie ir panākumi, taču ne pārrāvums. Kritiķi par lugas dramatisko spēku runā ne jau bez atzinības, taču nepiemirst arī “pēkšņos efektus”. Vēl 30 izrādes Renesanses teātri, tad uzvedums Gīsenē, Austrumberlīnē, Vīnē, viena Berlīnes uzveduma pārraide televīzijā, un tad luga uz ilgu laiku pazūd no vācu teātru repertuāra. 1995. gadā tā atkal tiek izrādīta Šlēsvigas zemes teātrī un Diseldorfa. Remarks un Polete Godāra pēc pirmizrādēm Vācijā cer uz lugas iestudējumiem ari Amerikas teātros, viņi pat uzsāk sarunas ar Brodveju (tās tiek atspoguļotas dažos laikrakstos), taču šie plāni pagaist. Tikai 1973. gadā Pīters Stouns lugu pārstrādā un tā tiek iestudēta ASV. Lieli panākumi lugai ir Austrumeiropā. Maskavā “Pēdējā pietura” teātra repertuārā saglabājas 13 gadus, arī Čehoslovākijas un Polijas teātros tā tiek izrādīta ilgu laiku. Cik svarīga šī luga ir pašam autoram, liecina daudzkārtējā tās pārstrāde nākamajos gados.

Desmit gadu pirms “Pēdējās pieturas” uzveduma pirmizrādi Cīrihē piedzīvo kāda cita luga, kuras darbība norisinās trešajā reihā un kurā ir runa par vāciešu izturēšanos diktatūras apstākļos. Piecdesmitajos un sešdesmitajos gados lielākos panākumus teātros gūst Karla Cukmaiera luga “Velna ģenerālis” tā vēl šodien ir atrodama teātru repertuārā. Dramaturgs lugas pamatā ir izvēlējies stāstu par veiksmīgo Pirmā pasaules kara laika lidotāju iznīcinātāju un Hitlera laikā par ģenerālpulkvedi kļuvušo Emstu Udetu. Vācieši jūsmīgi identificējas ar Cukmaiera ģenerāli Harrasu, kas nacistiem ir kalpojis ilgi un ar lieliem panākumiem, bet, kad par uzvaru karā vairs nav ko domāt, viņš skaidri parāda, cik ļoti patiesībā nicina visu to, ko ir nodarījis nacionālsociālisms. “Kas uz zemes bija kļuvis par velna ģenerāli un izlauzis viņam ceļu,” saka Harrass lugas beigās, īsi pirms savas pašnāvības, “tam ir jāsagatavo sev vieta arī ellē.” Tik kodolīgus izteicienus no varonīgā lidotāja mutes vācu teātru apmeklētāji klausījās labprāt. Faktiski jau neviens tā īsti nebija gribējis piedalīties karā, un visi ir bijuši “kārtīgi”, tāpat kā šis ģenerālis, ebreju slepkavošana neskaitās un iznīcinošais karš ari ne. Remarka skatuves varonis turpretim ir izbēdzis koncentrācijas nometnes ieslodzītais, un viņa secinājumi par notikumiem Hitlera valdīšanas gados skatītājiem nepiedāvā nekādu samiemiecisku stratēģiju. Turklāt “Pēdējās pieturas” noslēguma ainā tie, kas atbrīvo ieslodzītos, ir krievi, un viņi lemj par to, kas ir “labi vai slikti”. Nav grūti iedomāties, kā šādu izrādi 1956. gadā uztvēra rietumvācieši, kas visu krāsoja vai nu melnos, vai baltos toņos.

1956. gadā Remarks pabeidz vēl vienu lugu, kuras pirmos uzmetumus viņš ir uzrakstījis jau 20. gs. piecdesmito gadu sākumā “Enoha Dž. Džonsa atgriešanās”; tā ir komēdija ar krietnu satīras devu. Pēc Korejas kara pieciem gūstā pavadītiem gadiem amerikāņu zaldāts Enohs Džonss atgriežas mazā provinces pilsētiņā, kur agrāk ir dzīvojis. Piederīgajiem jau pirms vairākiem gadiem ir paziņots par viņa nāvi, un viņa sieva Lolija pa šo laiku ir apprecējusies ar Enoha labāko draugu Bilu. Mirušā atgriešanās izraisa sajukumu un bailes, bet Remarks četros cēlienos attēlo komiskas, nereti arī dzēlīgas ainas no piecdesmito gadu Amerikas sīkpilsoņu dzīves. Džons tāpat kā Emsts Birkholcs, atgriezies no Pirmā pasaules kara savā dzimtajā pilsētā, nespēj orientēties naudaskārajā, pastulbu reportieru, uzpūtīgu birģermeistaru un patriotisku karavīru biedrību apdzīvotajā mierīgajā pasaulē. Visbeidzot Džons ar bijušo čehu partizāni lizi Raviku (!) neskaitot pašu Džonu, tā ir vienīgā lugas varone, kas saskata glaimus un pašapmānu, pamet savu ģimeni un klejo ar šo sievieti pa “pļavām, kur zied puķes”. Šīs daudzās ainas izraisa smieklus un ir atmaskojošas, taču luga atšķirībā no Berlīnes iestudējuma dažviet ir garlaicīga. Galvenokārt trešajā cēlienā, kurā Džons un Bils filozofe par karu un dzīvi kā savulaik Pauls Beimers un viņa biedri. Šeit rodas dramaturģiski pārrāvumi, un luga daudz zaudē no komēdijas asprātības un līdzsvara.

Taču interesants katrā ziņā ir asums, ar kādu Remarks kariķē šo gadu plaši izvērsto Amerikas politisko noskaņojumu. Komunistu medniekam Makartijam vara tiek atņemta tikai 1954. gadā, un ārlietu ministrs laikā, kad Remarks beidz rakstīt savu lugu, vēl aizvien ir Džons Fosters Daless. “Fašismā bija daudz laba,” kādā ainā, piemēram, domā pārmērīgi patriotiskais majors Aikls. Un tāds dialogs kā šis, turklāt laikā, kad aukstais karš ir sasniedzis savu kulmināciju, runā pats par sevi. Reportieris: “Vai jūs esat ticis barots ar komunistiskām doktrīnām?” Džons: “Ne vairāk kā agrāk ar kapitālistiskajām.” Skatuves tekstā ir atrodami daudzi šādi savu laiku kritizējoši, asi izteicieni, un tie Remarku vēlreiz parāda kā politiski neatkarīgu cilvēku, kas sava laika ideoloģijas uzņem ar izsmieklu un nicinājumu. Šoreiz viņš neliek ielūkoties saprāta spogulī saviem kādreizējiem vācu tautiešiem, bet gan amerikāņiem. Katrā gadījumā pēdējie par to nekad neuzzina. Luga līdz pat šai dienai nav iespiesta. 1988. gadā to pirmoreiz iestudēja Osnabrikas Probebtihne.

Svarīgāks par šīs nelielās skatuves satīras pabeigšanu un Berlīnes pirmizrādi, neapšaubāmi, ir jaunais romāns, kas iznāk

1956.  gada septembri izdevniecībā Kiepenheuer & Witsch. Pārsūtot pēdējās korektūras no Berlīnes, Remarks vēl optimistiski raksta saviem izdevējiem: a Es domāju, ka publicitāti, kas sekoja manas lugas panākumiem (tā tika izrādīta vairāk nekā trīsdesmit reižu un izpelnījās kritikas atzinību), jūs būsiet pamanījuši, u. es ceru, ka daudz kas no tās nāks par labu ari romānam, ja mēs drīzumā to izdosim, tam sekos raksti ar attēliem žurnālos.” Rakstniekam bija taisnība, jo ari šis romāns kļuva slavens.

“Melnais obelisks”

Divi iepriekšējie Remarka romāni bija drūmi, to fonu veidoja dzīve koncentrācijas nometnē un Otrais pasaules karš. Jaunā grāmata turpretim izsauc gandrīz vai jautrību. Remarks ir atgriezies Osnabrikā, savas vēlīnās jaunības laikā. Ir 1923. gads, un inflācija ir sasniegusi savu augstāko punktu. Tāpat kā Triumfa arkas ēna klājas pāri stāstam par Raviku un Žoannu Madū, tā tagad milzīgais melnais obelisks, kas nepārdots stāv kapakmeņu firmas “Heinrihs Krolls un dēli” pagalmā, veido vēsturiski simbolisku “Novēlotās jaunības stāsta” fonu (tāds ir romāna apakšvirsraksts).

Tilmans Vestfālens savā apskatā par romānu norāda uz Remarka radītajām vēsturiskajām sakarībām. Georga un  Heinriha Krollu tēvs ir nopircis obelisku 1863. gadā, tieši tajā laikā, kad Oto Bismarks (romāna sākumā ir runa par “obelisku Oto”)  sāk savu karjeru kā Prūsijas ministru prezidents un veic revolucionāras izmaiņas Vācijas vēsturē, savukārt nacistu pie-kritējam Heinriham Krollam Remarks liek divdomīgi jūsmot par “sevišķi smalki pulētu zviedru granītu”  (S.-S.-Granit). “Šķiet, ka autors ir gribējis jautāt, kas gan ir palicis pāri 1923., inflācijas gadā, no kara seku posta [..] no impērijas idejas, kas vācu tautai solīja ievērojamu vietu starp citām pasaules tautām un kurai bija jāapvieno vācieši un jānodrošina viņiem labklājība?”

Laikmeta fonam arī šajā romānā ir galvenā loma. Notikumu centrā ir inflācija, ar līdzjūtību tiek runāts par aizvien pieaugošo pašnāvību skaitu, kas reizē ar naudas vērtības zudumu izputina sīkpilsoņus. Kara invalīdu un kritušo karavīru atraitņu demonstrāciju tēlojums, bandītiskās jaunās SA triecienvienības vai kritiskie dialogi par politiskiem un sabiedriskiem notikumiem ne mazāk spilgti izgaismo sava laika postu. Spekulanti ir uzvarētāji, savukārt kara upuri ir zaudētāji, kuri dzīvo lielā nabadzībā. Kapakmeņu tirgotājs Heinrihs Krolls kopā ar greizsirdīgo zirgu miesnieku Vaceku pārņem centīgo, stūrgalvīgo nacionālistu lomu, kas pulcējas ap Hitleru un runā par apkaunojošo Versaļas miera līgumu, par vecajiem labajiem laikiem, kuros tas viss nebūtu bijis iespējams, par vācu augšupejas dzelžaino nākotni. Vistringenas ciemā majors Volkenšteins uzkūda asinskāro pūli republikānim, kurš kāda kara pieminekļa iesvētīšanas laikā no sava nama loga izkar melni sarkani dzelteno karogu. Remarks viņiem pretstata skeptiskos humānistus, kas velti pieprasa toleranci, cilvēcību un vēsturisko patiesību. Pie viņiem pieder ari Georgs Krolls, jaunā varoņa Ludviga Bodmera priekšnieks.

Un tomēr savā būtībā tas ir viegls romāns, kas rotaļīgi un nostalģiski ļauj autoram atskatīties uz savu jaunību un stāsta par meklējošo, mīlošo un ideālisma pārņemto Ludvigu Bodmeru. Romānā ir nedaudz jūtama “Burvju kalna” ietekme. Nafta un Setembrini manāmi vikāra Bodendīka un ārsta Gvido Vernikes tēlos sarunā pie vīna glāzes psihiatriskajā slimnīcā, kur viņi strādā attiecīgi par dvēseļu ganu un ārstu un cen¬šas savu galda biedru Bodmeru, kurš šajā iestādē svētdienas dievkalpojumā spēlē ērģeles, kā savulaik Hanss Kastorps, pār¬liecināt par saviem priekšstatiem par pasauli: baznīca contra zinātne. Verdenbrikas dzejnieku klubs dzejojoši augstskolu pasniedzēji un viesnīcnieki satiekas viesnīcā Valhalla, iet uz bordeli vai krogu, kaujas ar nacistiem un atrodas eksistences apstākļos, kur visu nosaka galvu reibinošā ātrumā kāpjošais dolāra kurss. Vispār naivais varonis meklē dzīves jēgu. (Ikvie¬nam viņš uzdod jautājumu: “Kādas ir jūsu domas par dzīvi?” ) Humors, ironija un Remarka filozofiskais skatījums uz mīles¬tību un nāvi tas ir viens daudzu nodaļu saturu noteicošs romāna aspekts. “Tātad grāmata, kurā nav daudz politikas, bet ir daudz traģikas u. neviena mirušā, except  vienu vai divus,” pārsūtot dažas manuskripta nodaļas, Remarks, būdams labā omā, ziņo savam izdevējam Vičam.

Otrs stāsta līmenis ir psihiski slimo cilvēku pasaule. Ludvigs Bodmers slimnīcā sastop šizofrēniķi Izabellu, un šīs sevī un savās vīzijās ieslēgtās sievietes “saprāts” patiesību caurauž stiprāk nekā tas, kas tiek apspriests un runāts “ārpusē”. Veselie, kas izraisa postu, nenovīdību, karu un iznīcību, ir patiesi slimie uz šīs pasaules. Taču tie, kas no patiesības bēg ārprātā, klusē. “Un varbūt viņi vispār neko nedomā,” Bodmers prāto dievkalpojuma laikā slimnīcā, “ir vienaldzīgi kā jūra, dzīvība un nāve. Tikai mēs piešķiram dabai dvēseli. Kāda tā var būt, kad ir pati, to varbūt zina tās galvas tur, lejā, bet tās šo noslēpumu nespēj izpaust. T«as, ko viņi redz, ir padarījis viņus mēmus.”  Izabella tiek uzskatīta par veselu un izrakstīta no slimnīcas. “Bet kas ir tas, kas viņā ir pieveikts?”  Normālajā dzīvē, kur jaunā sieviete atgriežas, nav tās tēlu un domu bur¬vības, kas caurauž dzīves šķietamo īstenību. Satiekoties ar Izabellu, sarunās ar viņu par mīlestību, bailēm un nāvi jaunais ceļa meklētājs atrod atbildi, kuru viņš velti ir centies rast pie baznīctēva un zinātnieka: es dzīvoju tāpēc, lai dzīvotu.

“Melnais obelisks” noteikti ir tas Remarka romāns, kurā ir visvairāk no viņa biogrāfijas. Verdenbrika (Osnabrika), mazpilsētas šaurība, dzejnieku pulciņš, kapakmeņu uzņēmums, psihiatriskā slimnīca, paša stāstītāja “novēlotā jaunība”, Ludviga Bodmera apņemšanās doties uz Berlīni sakņojas paša rakstnieka pagātnē. Romāna tapšanas laikā Remarks ir jau gandrīz sasniedzis sešdesmit gadu robežu, viņa veselība ir sagrauta, viņš ar rūgtumu un rezignāciju noraugās uz Adenauera valsts restaurācijas centieniem, viņš ir izstaigājis pa savas praktiski sagrautās dzimtās pilsētas ielām, viņš zina, ka nekad vairs nedzīvos savā dzimtenē, tiktāl romāns ir kaut kas līdzīgs nostalģiskām atvadām no Vācijas, no paša jaunības, agrīnajiem sapņiem un cerībām.

Lai arī cik rotaļīgi, amizanti un viegli Remarks rakstītu par sava varoņa jaunības un brieduma gadu notikumiem, viņš savam lasītājam jau grāmatas ievadā paskaidro, ka šī iecere ir kaut kas vairāk nekā tikai vēlme sagādāt lasītājiem nevainīgu izklaidi. “Tāpēc nerājieties, ka es atgriežos tajos teiksmainajos gados, kad cerība pār mums vēl plīvoja kā karogs un mēs ticējām tik aizdomīgiem jēdzieniem kā cilvēcība, taisnīgums, iecietība un ari tam, ka ar vienu pasaules karu vajadzētu pie¬tikt, lai viena paaudze gūtu mācību.”  Šī viņa grāmata ir brī¬dinājums aukstā kara periodā dzīvojošajiem laikabiedriem. Tas ir romāns par gigantisku superlielvalstu bruņošanos. “Melnais obelisks” iznāca sešus gadus pirms Kubas krīzes, kad pasaule bija soļa attālumā no trešā pasaules kara, un šoreiz tas būtu bijis atomkarš. Pravietiski skan Remarka teikumi grāmatas priekšvārdā: “Apokalipses blāvā gaisma atkal apspīd pasauli, vēl nav izklīdusi pēdējās sagrāves asins dvaka un putekļu grīs¬tes, bet jau laboratorijas un fabrikas no jauna strādā ar pilnu jaudu, lai saglabātu mieru, izgudrojot tādus ieročus, ar kuriem var uzspridzināt visu zemeslodi.”

Arī pēdējā nodaļa negaidīti izbeidz jautrību un blēžu romantiku. Tajā Remarks skopos vārdos pastāsta par savu varoņu turpmāko likteni. Georgs Krolls iet bojā mokpilnā nāvē koncentrācijas nometnē, patētiskais lokāla dzejnieks Hanss Hungermanis kļūst par kultūras sargu un nacistu triecienvienību pulkvedi. Krolla firmas kapakmeņu tēlnieks Kurts Bahs sakropļots atgriežas no koncentrācijas nometnes un pēc trešā reiha sabrukuma “[..] viņš joprojām, tāpat kā neskaitāmi citi šā režīma upuri, cenšas izcīnīt nelielu pensiju. Viņš cer, ja laimēsies, saņemt septiņdesmit mārku mēnesī apmēram desmito daļu no summas, kādu saņem Hungermanis, un ari apmēram desmito daļu no pensijas, kādu valsts jau gadiem ilgi maksā gestapo priekšniekam tam vīram, kas nodibināja koncentrācijas nometni, kurā Kurts Bahs tika tā sists, ka kļuva par kropli, nemaz jau nerunājot par daudz lielākām pensijām un zaudējumu atlīdzinājumiem, kādi tiek maksāti ģenerāļiem, kara noziedzniekiem un augstākajiem partijas darboņiem.”[158] Remarks ar savu jauno romānu atkal ir ķēries pie politiska un skandaloza jautājuma, atmaskojot Rietumvācijas centienus noliegt patiesību.

Kritika pa lielākai daļai ir noraidoša. Tā spilgti izgaismo vēlīno piecdesmito gadu vācu mentalitāti, kur gandrīz neviens recenzents neņem nopietni autora aktuālo brīdinājumu ne priekšvārdā, ne romāna pēdējā nodaļā. Nevienā recenzijā netiek diskutēts par Remarka pārmetumiem valstij par tās apiešanos ar noziedzniekiem un upuriem. Neviens no recenzentiem neparāda savu nostāju atombruņošanās sacensībā. Netiek pieminētas autora attiecības ar tagadni.

Frankfurter Allgemeine Zeitung tomēr citē priekšvārdu, un apstiprina, ka romāns ir aktuāls, taču nekavējoties arī apodiktiski konstatē: “Nobeigums tas ir 1945. gads.” Frankfurter Rundschau vispār neielaižas nekādās tagadnes apcerēs un nonāk pie secinājuma, ka tā esot “ne sevišķi nobriedusi situācija un katrā gadījumā apšaubāmas kvalitātes grāmata…” Die Gegenwart ar pedantisku precizitāti uzskaita, kur autors ir faktoloģiski kļūdījies, piemēram, kad viņš jau 1923. gadā runā par SA “sūdu brūnajām uniformām”, un vispār avīze neielaižas nekādās diskusijās par tagadni. Sьddeutsche Zeitung kritiķis ar sevišķi lielu uzmanību ir izlasījis priekšvārdu (“Nerājiet mani, ka es runāju par veciem laikiem!”), jo “negaidīta atvainošanās arvien nes sev līdzi kaut ko nepatīkamu un tā arvien uzvedina uz domām, ka autoram tā ir vajadzīga”. Vācijas Federatīvās Republikas literatūrkritika acīmredzot ir vienisprātis par to, kas notiek Adenauera valstī, tikai Fridrihs Lufts avīzē Die Welt publiski pauž lielākās lasītāju daļas izjūtas, uzzinot Remarka domas par tagadni: “Šeit Remarks kļūdās. Šī analoģija ir īssavienojums. Bonna nav Veimāra.”

Holivudai šis temats šķita svešs. 1988. gadā, autora 90. dzimšanas dienā, ZDF tomēr parādīja romāna televīzijas ekranizējumu. Režisors bija Peters Doičs, galvenās lomas atveidoja Udo Šenks (Ludvigs Bodmers), Rainers Hunolds (Georgs Krolls) un

Karina Teientāle (Izabella). Filma stingri pieturas pie teksta, un tās veidotājiem ir izdevies saglabāt vēstījuma atmosfēru. Romānu ekranizēšana aizvien ir bijusi problemātiska, tas attiecas ari uz “Melno obelisku”. Tāpēc kritikas domas pēc filmas pirmizrādes dalījās atrada vainas gan režijā, gan aktieru spēlē. Taču, ja to salīdzina ar daudziem Remarka darbu vājiem ekranizējumiem, tad šeit ir runa par visnotaļ labu romāna scēnisko atveidojumu.

Pēc romāna iznākšanas Remarks uz septiņiem mēnešiem aizbrauc uz ASV. Losandželosā viņš sastopas ar galveno komandu, kas gatavo uzņemšanas darbus pie filmas “Laiks dzīvot un laiks mirt”, un beidzot piekrīt atveidot profesora Polmaņa lomu. Taču pirmos mēnešus atkal pilnībā aizpilda privātās lietas. Viņš grib šķirties no Jutās. Kā parasti, šķiršanās ir nepatīkama lieta. Tiek iesaistīti advokāti, runa galvenokārt ir par naudu. Juridiski Remarka pusē ir viņa ilggadējā konsultante ASV Herieta Pailpela. Juta jau 1956. gada 16. jūlijā, kad viņš piedāvā šķiršanos, uzraksta vēstuli, kas spilgti izgaismo abu ne sevišķi labās attiecības daudzu gadu garumā. “Šķiršanās var mūsu attiecības vienīgi padarīt skaidrākas, nevis man kaut kādā veidā palīdzēt tam ir par vēlu, jo ļaunums jau ir nodarīts. Man ir ļoti nepatīkami dzirdēt, ka Tu šo gadiem ilgušo stāvokli uztver kā pārpratumu, sevišķi pēc tam, kad 52. gadā tik enerģiski atteicies no šķiršanās, un man starplaikā par šo situāciju ir nācies samaksāt ar savu veselību. Bez tā visa varēja iztikt, un tas ir drausmīgi, ka tagad šis ilgais laiks ir izrādījies pārpratums.” Tālāk seko daudz sūdzību par veselību.

Juta Cambona nekad nav atteikusies no Remarka; viņa atteicās dzīvot patstāvīgu dzīvi. Visus nākamos gadus šī sieviete spēlējās ar Remarka tik viegli izraisāmo vainas apziņu, ļāva viņam sev finansēt un bija raudulīga. Tas ir bargs spriedums, un viņš, pavisam droši, nebija vienkāršs cilvēks. Taču apbrīnas vērts ir fakts, kā Juta Remarkam nepārtraukti pārmeta sliktu izturēšanos pret sevi, tēloja savas iedomātās vai patiesās slimības un izmantoja viņa neizmērojamo labsirdību. Un tomēr rakstnieks gadu desmitiem ilgi finansēja Jutu, centās ar viņu regulāri sazināties, mudināja apprecēties otrreiz, kad viņai draudēja izraidīšana no Šveices. Savukārt Juta gadiem ilgi uz viņa rēķina dzīvoja dārgās Ņujorkas viesnīcas Pierre apartamentos, un Remarks visu šo laiku bija viņas padomdevējs. Arī tad, kad centās pretoties Jutās advokātu augstajām naudas prasībām: līdz pat viņas dzīves beigām Remarks rūpējās par to, lai šī sieviete būtu materiāli nodrošināta.

Šķiršanās notika 1957. gada 20. maijā Huaresā, Meksikā, nevienai pusei klāt neesot. Septembrī Remarks četras nedēļas pavadīja Berlīnē, lai piedalītos filmas “Laiks dzīvot un laiks mirt” uzņemšanā. New York Times viņš reiz izskaidroja savu kā rakstnieka attieksmi pret filmu: “Strādāt filmai tā ir interesanta pieredze. Atšķirība starp romāna un scenārija rakstīšanu ir tāda pati kā braukt ar kravas vai sporta mašīnu. Filmā visam ir jānotiek ātri. Stāstam ir jābūt aizrautīgam, tad viss ir kārtībā.M Iespējams, ka šis skaidrojums bija ļoti vienkāršots, taču Remarkam patika intervijās sniegt vienkāršus argumentus. Vispār viņš pret ASV filmām izturējās ar nelielu skepsi: “Amerikāņu kino [..], kas ārzemēs ir tik pazīstams, savā garīgajā attīstībā ir gandrīz vai palicis stāvam uz vietas. Holivuda strādā pārāk šabloniski. Nav otras tādas studijas kā Holivuda, kur tik daudz runātu par mākslu un tik maz darītu tās vārdā. Biznesa, cenzūras, sensācijas un mākslas kombinācija, ja neskaita dažus izņēmumus, gandrīz vienmēr ir nāvējoša. No tehniskā izpildījuma viedokļa, amerikāņu kinoindustrija ir pirmklasīga.” Turpretim amerikāņu literatūru Remarks vērtēja augstu un vairākkārt atklāti uzlielīja savus kolēģus Ernestu Hemingveju, Viljamu Folkneru, Sinklēru Lūisu vai Tomasu Volfu.

1957.   gada novembri viņš atkal ir Savienotajās Valstis, satiekas ar Poleti, kas nedēļām ilgi kādas trupas sastāvā ceļo pa provinci un spēlē Žana Anuija lugas “Tbreadora valsis” iestudējumā. 1958. gada 25. februārī viņi Brenfordā (Konektikutas štats) apprecas; uz kāzām ir uzaicināti nedaudzi draugi un pavisam neliela fotogrāfu grupa. Prese jau sen bija izteikusi minējumus, vai viņi ir vai nav jau ilgu laiku oficiāli precēts pāris; Polete reiz pat bija publiski paziņojusi kāzu datumu, kas netika ievērots. Dzeltenajai presei slavenais pāris jau sen bija kļuvis par žurnālistikas iekāres objektu; intelektuālis un skaistule tāds ir vientiesīgu rakstu un ziņojumu temats. Polete, vēl aizvien būdama Holivudas zvaigzne, izbauda šo kņadu, Remarks to mierīgi pacieš. 'Eaču parādīties skaistas sievietes sabiedrībā viņam ir paticis vienmēr. Katrā gadījumā vismaz šajā ziņā līdzīgas konstelācijas pāris avīžu virsrakstos viņus nobīdīja otrajā vietā: pirmo ieņēma Arturs Millers un Merilina Monro, kuri apprecējās 1956. gadā un līdz pat laulības šķiršanai (1962) bija sensāciju kāro reportieru mīluļi.

Ņujorkā Poletei un Remarkam ir katram savs dzīvoklis. Tie būs viņu mājvieta ari nākamajos gados, kad abi apmeklēs šo pilsētu. Laikā, kad Remarks uzturas Eiropā, viņa dzīvoklī bieži apmetas Poletes māte Alta. Attiecībā uz viņu kāzām vēl var piebilst, ka Marlēna Dītriha tā vismaz izsakās visu zinošie laikabiedri uzzinot šo jaunumu, esot rakstījusi: M Un tai bija jābūt tieši Godārai.”

1958.  gada vasarā Remarks ir Portoronko un intensīvi turpina strādāt pie romāna “Debesīm nav lutekļu” projekta. Oktobri viņš pāris dienu pavada Venēcijā, tad, sākot ar 1959. gada martu, atkal vairākus mēnešus Ņujorkā. Rakstnieka dzīvoklis atrodas augšstāvā, no tā paveras plašs skats uz izgaismotajiem debesskrāpjiem, un tajā ir dažas Degā un Sezana gleznas un viņa skaistie paklāji. Tagad Remarks vakarus bieži pavada mājās un Polete, kura vairs nefilmējas, bet gan strādā

televīzijā, ir patīkamā tuvumā. Jauno romānu 1959. gada jūlijā sāk iespiest kāds ilustrēts vācu žurnāls, un tas iznāk ar nosaukumu “Dzīve drošībā”. Ja netraucētu pastāvīgās sāpes sirdī, ja ik pa laikam neatkārtotos sejas neiralģijas lēkmes, Remarka dzīvē tas varētu būt laimīgs laiks.

Rudenī Remarks piedalās vācu dialogu rakstīšanā Stenlija Krēmera filmai “Pēdējais krasts” (“On the Beach") ar zvaigžņu Gregorija Peka un Avas Gārdneres piedalīšanos. Šis gadījums ir interesants ar to, ka Remarks šajā nelielajā darbā atkal pievēršas aktuālam politiskam jautājumam. Krēmers savā filmā inscenē apokalipsi pasauli pēc atomkara. Filma nav sevišķi izdevusies, taču tā skar tematu, kas Remarku satrauc: intervijās viņš aizvien no jauna norāda uz kara briesmām, uz draudošo pasaules lielvalstu pašiznīcināšanos.

Tās nav vienīgais darbs kino šajos gados. Laikā no 1953. līdz 1963. gadam Remarka biogrāfijā ir norādes uz strādāšanu pie septiņām filmām. Tostarp ir ari tādi darbi, kam bija lieli panākumi, piemēram, “Navaronas lielgabali”, “Visgarākā diena” vai “Exodus”. Ciktāl Remarks šajās filmās bija ari sava laikmeta notikumu konsultants, tagad vairs nav iespējams konstatēt.

Gadumiju Remarks sagaida Ņujorkā, un 1960. gada martā ir Romā. Itālijas galvaspilsēta pamazām kļūst par viņa iemīļotāko vietu. Nākamajos gados viņš tur pavadīs daudz mēnešu. Visvairāk Remarkam patīk turienes siltais klimats, pilsētas skaistums, tās vēsturiskais fons. Ari Polete labprāt pavada viņu uz Romu. Ņujorka kļūst arvien neaizsniedzamāka. Ārsti brīdina, ka sirds slimības dēļ Remarks nedrīkst lidot, un tāpēc viņš pilsētu, kurā ir tik daudz piedzīvojis un tik daudz izcietis, ieraudzīs tikai vēl vienu reizi: 1966. gada vasarā.

Kamēr Remarks vēl sēž pie pēdējām stāsta par Klērfeitu un Lilianu Denkerku korektūrām, viņš jau ir paspējis iesākt darbu pie jauna romāna. Tā atkal ir trimda, un atkal Osnabrika: viņš raksta “Lisabonas nakti”. Laikā no 1961. gada februāra līdz martam žurnāls Good Housekeeping turpinājumos izdod “Heaven Has No Favorites”, savukārt Vācijā iznāk grāmata, kurā autors vēlreiz ir veicis daudzus labojumus.

“Debesīm nav lutekļu”

Šajā romānā Remarks atkal atgriežas pie savas iecienītās tematikas. Viņa trešajā grāmatā “Stacija pie apvāršņa” un stāstā “Vanderveldes sacīkstes” (1926) darbība risinājās sacīkšu braucēju vidē, un atkal tiek izmantota šo tekstu leksika. Tā ir nepārprotama norāde uz to, ka autors pilnīgi apzināti šo darbu saista ar iepriekšējiem. “Debesīm nav lutekļu” ir Remarka vie-nīgais romāns, kurā notikumi risinās pēc Otrā pasaules kara. Tā darbības laiks ir agrīnie piecdesmitie gadi, kad Vācija pie¬dzīvo saimniecisko uzplaukumu un restaurācija ikvienā vietā nosaka politisko ikdienu. Taču autors lasītājiem neatspoguļo Vācijas Federatīvās Republikas tagadni, bet gan aizved uz Šveici, Franciju un Itāliju. Aktuālie laikmeta notikumi netiek īpaši izgaismoti, tikai dažas sarkastiskas piezīmes ir veltītas atkal jaunizcepto demokrātu vāciešu centieniem izstumt un aizmirst pagātni. “Mēs esam Bāzeles Gēringi,” saka, piemēram, kāds jauns degvielas uzpildes stacijas darbinieks, kas sakritī¬bas pēc ir kādreizējā Hitlera līdzgaitnieka uzvārda brālis. “Ja mēs būtu no tās otras ģimenes, man te nebūtu jāsūknē ben¬zīns. Tad mēs saņemtu brangu pensiju...”  “Ir gluži noderīgi pierast pie tuneļiem,” saka romāna varonis, braucot cauri Gotharda tunelim. “Spriežot pēc visa, kas dzirdams un redzams apkārt, mēs visi drīz tā dzīvosim bumbu patvertnēs un paze¬mes pilsētās.”  Tas visādā ziņā ir apolitiskākais romāns, kādu Remarks ir uzrakstījis kopš savu pirmo romānu iznākšanas. Blakusprodukts.

Darbs “Debesīm nav lutekļu” ir grāmata par nāvi. Par spīti vēstījuma vieglumam, romāna darbību aizēno tumsa, ko izplata neizbēgamais. Novecojošais sacīkšu braucējs Klērfeits Šveices sanatorijā Bela Vista, kur ir ieradies apciemot sasli¬mušu kolēģi, sastop skaisto Lilianu Denkerku. Šajā noslēgtajā sanatorijas pasaulē viņa dzīvo jau trīs gadus, nogurusi, rezig¬nēta, zinādama par savu neizārstējamo plaušu slimību. Viņa vēlreiz grib no tās izlauzties un pretēji ārsta ieteikumiem kopā ar Klērfeitu brauc lejup uz dienvidu līdzenumu, prom no auk¬stuma, sniega un kalniem. “Mēs te visu aizmirstam... Neviens, kas dažus gadus te palicis, tur lejā vairs nekam neder.”  Nāves ēnā dzimst mīlas stāsts. Un Remarks to piepilda ar savu dzīves filozofiju. Klērfeits, kam par savas pavadones slimību nav ne jausmas, priecīgi runā par dzīvi, vēlas viņu apprecēt, uzbūvēt māju un vairs neeksistēt “no sacīkstēm līdz sacīkstēm”, viņš domā par jaunu darbu nākotnē. Lilianai šķietamā pretstatā savam partnerim nav nākotnes, un viņa vairs nespēj izprast sava mīļotā domas. “Šoreiz bija citādi. Tas saderēja kopā ar māju, nākotni, mīlestību, gādību, ar visiem skaistajiem vār¬diem, kuri viņai vairs nepastāvēja, jo tikai darīja miršanu vēl grūtāku.”  Pamatojoties uz šīm tik atšķirīgajām dzīves konstelācijām, Remarks veido savu galveno varoņu dialogus, ļauj viņiem minēt un runāt par neiespējamo: par nāvi.

Taču tieši Klērfeitam tiek atņemtas nākotnes cerības un sapņi. Kādās autosacīkstēs viņš iet bojā. “Klērfeits, ne es! Ko tas nozīmē? Tas bija ārprātīgi. Viņa bija tā, kurai jāmirst, ne viņš. Ko nozīmēja šī baisā ironija?”[163] dzīve nav izskaidrojama. 1000 kilometru garo trasi, pa kuru brauks Klērfeits, sauc “no Brešas uz Brešu”. Lilianai tas šķiet kā bezjēdzības simbols, dzīve kā asinsrite bez mazākās saprāta klātbūtnes. Viņa atgriežas sanatorijā, kur pēc dažām nedēļām mirst.

Remarks stāsta ļoti vienkārši, taču vēstījuma stils dažās nodaļās zaudē ierasto eleganci, kļūdams nedaudz kokains. Rakstnieks tikai ar mokām tiek galā ar visnotaļ skaisto stāsta darbību. Rezultātā top rutinēti konstruēts izklaides romāns. Un vairāk nekas. Romāna darbība norisinās jau viņa agrīnajos darbos tik labprāt attēlotajā augstākās sabiedrības pasaulē, kur ir gan kazino, gan kāds Oskara Vailda stila aristokrāts ar noslieci uz dekadenci, gan noslēpumainā Venēcija, savukārt Parīzes skaistules parādās tikpat pēkšņi kā Šveices Alpi un māju Tesīnas ainava. Refleksiju un dzīves vērojumu ziņā tas ir apskaidrots darbs, un, ja vien būtu labāk izstrādāts, tas varētu šķist kā lielā vecumā rakstīts.

Vispār romāns “Debesīm nav lutekļu” ir viens no filmas scenārija variantiem, kuru Remarks 1941. gadā ar nosaukumu “Viņpus” (“Beyond”) bija sarakstījis par godu Marlēnai Dītrihai. Un tikai 1947. gadā uzņemtajā filmā “Cita mīlestība” (“The Other Love”) atkal ir jūtama “Burvju kalna” atmosfēra. Lilianas Denkerkas vārds tajā ir Kārena Dankane (uz ekrāna šo tēlu atveido Bārbara Stenvika), un viņa sanatorijā ierodas kā slavena pianiste. Vīrietis, kurš Kārenu mīl, nav sacīkšu braucējs, bet gan viņas ārsts (Deivids Nīvens), un tur ir arī kāds pleibojs un sacīkšu braucējs (Ričards Konte), kurš dažam labam sagādā sirdssāpes. Taču viss beidzas ļoti aizkustinoši, un pirms galvenās varones nāves vēl tiek noslēgtas laulības ar viņas pašaizliedzīgo ārstu. 'Lāču daudzas no Remarka iecerēm filmā nav realizētas, un arī Puma vairs netika pie galvenās lomas.

Kritika pret romānu lielākoties ir noraidoša. “Visu kopā ņemot,” raksta Rheinische Merkur, “neciešams parfīma un nāves, ekstravagances un trūdu sajaukums, taču savā tematiskajā kodolā tik nopietns un patiess [..], ka nav iespējams atbildēt uz jautājumu: vai šajā jaunajā Remarka romānā runa ir par kādu iznireli vai par centieniem sevi apliecināt vismaz literatūrā?” Marsels Reihs-Ranidds avīzē Die Zeit runā par “teatrālu

efektu nāves tuvumā” un beigās piespriež romānam “nāvessodu”: “Grāmatas stils ir apkaunojošs, sentiments drausmīgs, rutīna atbaidoša.” Joahims Kaizers avīzē Sьddeutsche Zeitung savu kritiku izsaka maigāk: "Spīdošas atziņas, eleganti saistīta darbība, pasaules izpratne [..] sastopas vecās skolas romānā, kuram nevajadzētu liegt cieņu un apbrīnu tikai tāpēc, ka daudzi to lasa ļoti labprāt un bez grūtībām.” Pazīstamais amerikāņu kritiķis Orvils Preskots New York Times slavē “dzimušā rakstnieka visu redzošo skatienu”, taču kopumā romāns “The Heaven Has No Favorites” esot “tukšs un nogurdinošs”.

Tā noteikti nebija Remarka labākā ideja ļaut savam aģentam publicēt romānu turpinājumos Špringera ilustrētajā žurnālā Kristall. Autors personīgi nosūta žurnālam no Ņujorkas romāna pirmās trīs nodaļas un lepni paziņo: “Tagad jūs saņemsiet īstu, nobriedušu romānu.” Cita versija norāda, ka ilustrētā žurnāla redaktors pats ir vērsies pie Remarka un lūdzis romāna manuskriptu. Rakstnieks esot piedāvājis “The Other Love” manuskriptu un tikai pēc tam uzrakstījis apjomīgo romāna “Debesīm nav lutekļu” tekstu. Lai ari kā tur būtu bijis, Kristall piecdesmitajos gados nav nekāds augsta līmeņa žurnāls un nekādā gadījumā nav izslavēts ar labas literatūras izdošanas veicināšanu. Ar virsrakstu “Dzīve drošībā” un stipri īsināts, stāsts par Klērfeitu un Lilianu, sākot ar 1959. gada vasaru, tajā iznāk 12 turpinājumos. Špringera izdevniecība, kas savu finansiālās grūtībās nonākušo žurnālu cer glābt, ļauj autoram plaši izteikties reklāmas lapās, un viņš savu ievadu sāk ar teikumu: “Es ceru, ka šis romāns kļūs par manu galveno darbu.” Tas ir konstatējums, kas liecina par Remarka izteikti veikalniecisko intuīciju. 1968. gadā viņš daudz reālistiskāk runā par “savu vājāko grāmatu”. Jau publicēšanas laikā rakstnieks nojauš, ka kritika pret viņa darbu nebūs nekāda maigā. “Runājot par šo grāmatu, mums jārēķinās ar noliegumu,” Remarks ziņo savam izdevējam, “tas ir novirzījies no manas parasti ieturētās līnijas, un daži kritiķi ir jūtīgi pret tekstu, kurā ir runa par labiem restorāniem Ritz.” Izņēmuma kārtā autors šoreiz pret saviem recenzentiem ir netaisns.

Pie viņa durvīm atkal klauvē Holivuda, un Remarks noslēdz līgumu par romāna ekranizēšanas tiesībām. Taču tikai pēc viņa nāves, 1977. gadā, tiek uzņemts stāsts ar zvaigžņu piedalīšanos. Filmas režisors ir Sidnijs Pollaks, Klērfeita (filmā viņu tā nesauc, tur viņš ir Bobijs Dērfīlds) lomu atveido Als Pačīno, Lilianu Denkerku Marta Kellere. Skaista, nepretencioza un savam laikam atbilstoša filma. No grāmatas tajā nav atlicis daudz, un tas, kāpēc filmu sauc “Bobijs Dērfīlds”, paliks scenārija autoru noslēpums.

To, cik nozīmīga Remarkam ir sadarbība tieši ar izdevniecību Kiepenheuer & Witsch, parāda kaut vai neliela epizode pēc grāmatas publicēšanas. “Tā ir taisnība, es biju pārsteigts par “Lutekļu” pieteikumu,” viņš satraukts paziņo Jozefam Vičam, “tikpat pārsteigts kā agrāk, kad tika izziņota mana romāna izdošana Jūsu izdevniecības žurnālā, kurš man parasti radīja iespaidu, ka es varētu būt starp tiem, kurus “pasūta tālāk”. Es to uzskatu par sliktu publicitāti, un dīvaini, ka kaut kas tāds ar mani notiek tikai pie Jums.”

Remarks sevi piespiež nākamos 1961. gada mēnešus veltīt atpūtai. Viņš dzīvo Portoronko, raksta jauno trimdas romānu (“Ēnas paradīzē’’/“Apsolītā zeme”), un viņa draugu pulciņš kļūst arvien šaurāks. Ruta un Heines Līpmaņi dzīvo Remarkam kaimiņos, un drīz vien rakstnieks ar viņiem nodibina draudzīgus kontaktus. Ruta Līpmane, ebrejiete un savos jaunības gados komuniste Hamburgā, nacistu valdīšanas laiku ir pārdzīvojusi Nīderlandē un pēc kara kļuvusi par veiksmīgu literatūras aģenti. Heines Līpmanis ir sarakstījis romānus (viņa grāmata “Tēvzeme” viens no pirmajiem “faktu romāniem” par nacionālsociālistisko Vāciju iznāca 1933. gadā un tika pārtulkota 17 valodās) un pēc tam, kad Hitlers pārņēma varu, devies trimdā un kopš 1937. gada dzīvojis Ņujorkā, kur strādājis galvenokārt par žurnālistu. 1947. gadā viņš atgriezies Hamburgā un, vīlies apstākļos Vācijā, 1961. gadā devies uz Šveici. Līpmani ar Remarku saista daudz kas, varbūt arī tas, ka Osnabrika ir viņu abu dzimtā pilsēta. “Par Heincu viņš aizvien runāja kā par savu vienīgo draugu, bet tas noteikti bija pārspīlējums Remarka stilā.”

Kopā ar Līpmani Remarks 1962. gada rudenī sniedz ievērojamu interviju, kas tiek publicēta avīzēs Zьrcher Woche un Welt am Sonntag. Tajā Remarks demonstrē savu nostāju politiskos jautājumos un runā arī par savām personiskajām attiecībām ar Vāciju. “Vācijas Federatīvās Republikas valdība tas ir citāts no kādas Austrumvācijas avīzes man esot izvirzījusi ultimātu: vai nu man atkal jāiegūst Rietumvācijas pilsonība, vai jāpaliek “izraidītam” no Vācijas. Tās ir vai nu pārpratums, vai pilnīgas muļķības. Nekas tāds nav noticis. Pilsonību man atņēma nacisti, un, cik man zināms, šī pilsonības atņemšana nekad nav tikusi anulēta.” Remarks papildina: “Mani toreiz padarīja par pasaules pilsoni pret manu gribu. Tдgad es esmu pasaules pilsonis un tāda ir mana griba.” Atbildot uz jautājumu, kādu viņš redz Vāciju tagad, tātad 20. gs. sešdesmito gadu sākumā, Remarks atbild: “Es, protams, esmu norūpējies. Vai nācija divdesmit gadu laikā spēj pilnībā izmainīties? Noteikti ir jābūt modram, jākontrolē situācija. Esmu pārliecināts, ka vecais nacistiskais gars vairs neeksistē, taču dzirksteles šad un tad uzvirmo…” Sarunā ar Līpmani viņš arī kategoriski vēršas pret pirms gada uzbūvēto Berlīnes mūri, kas vēl aizvien cilvēkus satrauc: “Liela traģēdija un drausmīgs stulbums. Ja kādai valstij robežas ir jānoslēdz ar dzeloņdrātīm, lai tās cilvēki neaizbēgtu, tad šī valsts pati sev ir parakstījusi spriedumu.”

Remarks an sešdesmitajos gados saglabā savu politiski neatkarīgo stāju, neļaujot sevi vadīt ne Austrumvācijai, ne

Rietumvācijai. Viņa attieksme pret katru diktatūru ir viennozīmīga. Grāmatas, kas Padomju Savienībā ilgu laiku bija aizliegtas, tagad tur tiek izdotas miljoniem eksemplāru lielos metienos. Remarks tur kļūst par vienu no ietekmīgākajiem mūsu gadsimta vācu autoriem.

1962. gada oktobri Remarks ziņo savam izdevējam, kas nepacietīgi gaida “Lisabonas nakts” manuskriptu: “Cienījamais Viča kungs, grāmatai ir 310 mašīnraksta lappuses. Es pie tās vēl strādāju. Un saprotu, jūtu un pārdzīvoju Jūsu uztraukumu, vai tā būs gatava vai ne… Man ir grāmatas, pie kurām es ik dienas esmu strādājis līdz izmisumam, nodevis 2 gadus par vēlu un šajos 2 gados neesmu darījis neko citu kā strādājis, līdz man uznāca sirdslēkme. Jau vairākus gadus man veselības stāvokļa dēļ nav bijuši noteikti nekādi nodošanas termiņi. Šajos jaunajos es esmu iegrūsts kā vērsis gadatirgū, un pēkšņi mēs esam tur, kur esam… Pirms 10 dienām neliela sirds sliktuma dēļ man nācās darbu uz nedēļu pārtraukt; tagad es atkal strādāju, bet, protams, nevaru pateikt uz priekšu, kad darbs būs pabeigts.” Jaunajam romānam ir jāiznāk ievērojamajā sērijā “19 autoru grāmatas” tā ir kopēja Rietumvācijas grāmatu izdevēju programma, tāpēc ari termiņš ir jāievēro. Manuskripts ir gatavs laikā, un grāmatas vācu izdevums iznāk

1962.  gada decembri.

“Lisabonas nakts”

Tas būs pēdējais romāns, ko Remarks pabeigs. Viņš no jauna apvieno lielos jautājumus, kas viņu pēdējos trīs gadu desmitos ir aizkustinājuši kā mākslinieku: trimda, nāve, mīlestība, indivīda vientulība. Pat ja Jozefa Švarca vienā naktī Lisabonā vēstītais risinās uz Eiropas bēgļu traģiskā likteņa un pirmo kara gadu nacistu triumfa fona, politiskie notikumi tomēr ir vairāk otrā plānā nekā romānos “Mīli savu tuvāko” vai pat

“Triumfa arka”. Darbā “Lisabonas nakts” Remarks galvenokārt ir attēlojis individuālu traģēdiju, un to, neapšaubāmi, ir izraisījis laiks, kurā notiek cilvēku medības, jo dzīvība zaudējusi vērtību.

Romānam Remarks ir izvēlējies noveles formu. Jozefs Švarcs (vārds, kuru viņš ir mantojis no kāda mirušā pases) apsola savam ciešanu biedram divas vīzas un biļetes uz kuģi, kas dodas uz Ameriku, ja viņš būs gatavs līdz kuģa atiešanai nākamajā rītā uzklausīt viņa stāstu. Šajā garajā naktī abi bēgļi apmeklē vairākus Lisabonas lokālus un Švarcs stāsta par bēgšanu un atgriešanos, par atgūto mīlestību uz sievu Helēni, par laimi un nāvi.

Švarcs pēc daudziem trimdā pavadītiem gadiem ir atgriezies dzimtajā pilsētā, lai atkalredzētos ar sievu. Viņš to satiek, un Helēne nolemj kopā ar viņu braukt uz ārzemēm. Helēnes brālis Georgs ir esesietis, fanātisks “kungu rases” pārstāvis, un tieši viņš Švarcu pirms bēgšanas no Vācijas ir uzrādījis un licis spīdzināt. Švarcs kopā ar sievu aizbrauc uz Šveici, tad uz Franciju. Viņi piedzīvo savas mīlestības atdzimšanu, kas sīkpilsoniskajā laulības ikdienā laikā pirms nacistu varas pārņemšanas jau bija gandrīz apdzisusi. “Kas citādi būtu no mums iznācis? Ikdienišķs, garlaicīgs pāris, kurš Osnabrikā aizvadītu ikdienu, garlaicīgu dzīvīti ar ikdienišķiem pārdzīvojumiem un vienu atvaļinājuma ceļojumu gadā…”1

Vērmahts šķērso Franciju, viņi bēg tālāk uz Marseļu, kur sastop Helēnes brāli, kurš mēģina piespiest māsu atgriezties Vācijā. Švarcs Helēnes brāli nogalina, un viņi nonāk Lisabonā, īsi pirms aizbraukšanas uz Ameriku Helēne mirst ar vēzi.

Mīlas stāsts ar nelaimīgām beigām. Stāsts par to, cik nomaldījies jūtas cilvēks nāves klātbūtnē. Atgādinājums, cik tālu nacionālsociālistu Vācija ir novedusi cilvēkus. Mazpilsētiņas

ainas, kurās valda bailes, oportūnisms un varmācība. Brīdinājums, ko cilvēkiem nozīmē kļūt par vajātiem zvēriem, zaudēt savu identitāti; ko nozīmē tas, ka pase un vīza ir noteicēji pār viņu dzīvību vai nāvi, izglābšanos vai bojāeju. Remarks vēlreiz runā par laikmetu, kurā morāle un cilvēcība ir pakļauta spēkam un varai.

Romāna darbība risinās no 1939. līdz 1942. gadam, laika ziņā tieši sasaucoties ar “Triumfa arku”. Pilsēta, no kuras Jozefam Švarcam nākas bēgt, ir Osnabrika, un romānā to tā arī sauc. Galvenā varoņa dzimšanas datums ir 1898. gada 22. jūnijs, Remarka dzimšanas gads un diena. Tas ir pirmais trimdas romāns, kurā vēstījums ir pirmajā personā. Romānā ir daudz biogrāfiskā materiāla, tā ir autora apzināta identifikācija ar sevi. “Iespējams, ka mūsu laikmets kādreiz tiks nosaukts par ironijas laikmetu… Protams, tā nav astoņpadsmitā gadsimta garu pacilājošā ironija; tā ir mūsu tehniskā progresa un kultūras regresa vulgārā laikmeta, nebrīvā gara ļaunprātīgās jeb muļķīgās vientiesības ironija.”1 Tas, ko konstatē Jozefs Švarcs, ir ari Remarka kredo pēc diviem kariem un miljoniem bojāgājušo. “Lisabonas naktī” viņš, ar pesimismu raugoties uz Rietumvācijas pagātnes pārvarētājiem, teiks: “Pēc simt gadiem, kad šausmu kliedzieni būs paklusuši, kāds asprātīgs vēsturnieks to nosauks par kultūru barojošu un kultūru veicinošu faktu.”

Remarks attēlo kādu nelielu notikumu, kuru Jozefs Švarcs piedzīvo savas slepenās uzturēšanās laikā Osnabrikā un kurā kā zibens uzliesmojumā viņš ļauj ieraudzīt visu diktatūru grimases, pret kurām indivīds bezpalīdzīgās bailēs ir nolikts aci pret aci. Švarcs vakara krēslā ierauga divus esesiešus, kas velk pa ielu līdz asinīm piekautu ebreju: “Ejot man garām, esesieši pavērās manī nikni un izaicinoši; apcietinātais savām sastingušajām acīm cieši lūkojās manī un izdarīja tādu žestu, kā lūdzot pēc palīdzības, viņa lūpas sakustējās, taču neizdvesa ne skaņu. Tā bija cilvēces mūžīgā scēna varas kalpi, viņu upuris un mūžīgais trešais skatītājs, kurš nepaceļ roku, lai upuri aizstāvētu, atbrīvotu, jo pats dreb par savu drošību un tieši tādēļ viņa drošība vienmēr ir apdraudēta.”[164]

Romāna nobeigums ir traģisks indivīdam Jozefam Švarcam, taču sabiedriskā plāksnē tas ir vērsts ar skatu nākotnē: Švarcs iestājas ārzemnieku leģionā. “Un, kamēr vēl dzīvo tādi ļaudis kā Smaidīgais (kāds gestapo spīdzinātājs. V. Š.), būtu noziegums pašam sev laupīt dzīvību, ja to var atdot cīņā pret barbariem.”[165]

Kurts Rīss savā rakstā saistībā ar Remarka 70. dzimšanas dienu ir runājis par viņa romāniem kopumā, taču teiktais galvenokārt attiecas uz “Lisabonas nakti”. “Es nevēlos ierādīt nekādas vietas. Tieši tā vieta, kuru vācu literatūrā ieņem Remarks, ir ļoti pieprasīta un reti kad pienācīgi aizpildīta. Visās Remarka grāmatās ir atcelta tik bieži mākslīgi veidotā robeža starp literatūru un izklaidi. Tiktāl viņam un viņa darbiem piemīt kaut kas anglosakšiem raksturīgs, un tieši šis moments, kas mums jāsasniedz ar tik lielām grūtībām, Remarkam ir izdevies lieliski, un mums vajadzētu viņu par to cildināt.” Pat ja “Lisabonas naktī” atkārtojas daudz kas no tā, ko Remarks ir attēlojis un tematizējis savos iepriekšējos trimdas romānos, tas ir izdevies, labi konstruēts un lasītājus aizraujošs darbs.

Savukārt ekranizēts šis romāns netika vis Amerikā, bet gan Vācijā. 1970. gadā ZDF producēja televīzijas filmu, kas tika izrādīta 1971. gadā. Remarks to vairs nepaspēja komentēt, jo

10.  filmas uzņemšanas dienā Askonā nomira. Filmas režisors bija Zbineks Brinihs, viņš arī scenārija autors. Galveno lomu

atveidotāji bija Martins Benrāts (Jozefs Švarcs), Ērika Pluhara (Helēne) un Horsts Franks (Georgs); iespējams, ka pēc “Rietumu frontē bez pārmaiņām” šis bija otrs labākais Remarka darbu ekranizējums. Mierīgais filmas uzņemšanas stils, ar lielu iejūtību filmētās atmiņu ainas, taču galvenokārt Martina Benrāta sniegums, kas pārliecinoši atveidoja Jozefu Švarcu, radīja romānam atbilstošu atmosfēru.

Par filmu ir gan labvēlīga, gan noliedzoša kritika. “Remarka romāns ir alegorija par absurdo situāciju, kādā nonāca cilvēks laikā, kad valdīja diktatūra,” raksta Deutsche Zeitung. “Šī viela ir tieši vērsta pret ikviena izdomāta romāna fabulu.” Vācu valodā iznākošajā Ņujorkas avīzē Aufbau ir runa par “rakstnieka radītu skaistumu”, un Kurts Rīss Zьricher Zeitung apbrīno “autora vieglumu un vienkāršību vislabākajā šī vārda nozīmē [..] runājot par vielu, kuru viņš mums šajā gadījumā prezentē”. Visbeidzot Christ und Welt dažus gadus pēc romāna iznākšanas: “Visās Remarka grāmatās ir zudusi bieži vien mākslīgi radītā literatūras un izklaides robeža.” Ļoti labi romānu uzņem amerikāņu recenzenti. Alfrēds Antoviaks turpretim, no sava marksistiskā viedokļa raugoties, kritizē romānu, jo “antifašisma jautājums ir aizvirzīts līdz subjektīvu pārdzīvojumu līmenim”. “Patiešām, Švarcam tikpat kā nav ciešas pārliecības." Un tās, kā zināms, neesot ari “buržuāziskajam” rakstniekam Remarkam.

Tūlīt pēc stāsta par Lisabonu pabeigšanas Remarks ķeras pie nākamā trimdas romāna, kuram pirmās piezīmes viņš veicis jau 1950. gadā. Nākamajos septiņos gados viņš to izstrādās vairākās redakcijās, taču grāmatu tā ari nepabeigs. Viens no tās fragmentiem izdevēju ļaunprātīgas rīcības rezultātā tiks uzdots it kā par darba pēdējo redakciju un gadu pēc autora nāves iznāks ar nosaukumu “Ēnas paradīzē”. Remarks ļoti nopūlējās, lai manuskriptu pabeigtu, jo viņu visu laiku traucēja smagas veselības problēmas; tomēr rakstnieks līdz pēdējam brīdim cerēja, ka darbu pabeigs.

1963.   gada septembrī, uzturoties Romā, Remarks pārcieš trieku. Viņš laiku pa laikam ir daļēji paralizēts un nevar runāt, tāpat nedēļām ilgi tikai ar lielām grūtībām spēj rakstīt. 1964. gadā viņš raksta Poletes mātei: “Šī ir mana pirmā vēstule kopš diviem mēnešiem… Kā Tu redzi, es rakstu ar daudzām kļūdām. Taču ārsts domā ir vajadzīgs laiks, un mans veselības stāvoklis uzlabosies.” Februārī Poleti, kas atrodas Ņujorkā, sasniedz rindas: “Mazā rubīnu princese, es sēžu pavisam klusu un rakstu Tev diezgan gausi… Ir tik grūti būt maigam [..] ja ir jāraksta tik lēnām un visu laiku jāuzmanās no kļūdām. Taču manā sirdī esi tikai Tu, mazā šimpanzīte!” No slimības Remarks atkopjas, taču trieka viņā rada dziļu lūzumu. Kad Remarks 1964. gada oktobrī apmeklē Venēciju un Florenci, viņš atkal uz dažām nedēļām atsāk rakstīt dienasgrāmatu. Šajās piezīmēs ir atspoguļots, cik grūts ir bijis laiks pēc sabrukuma: “Lielās depresijas laikā, visu pagājušo 64. gadu, viss bija miris. Kāpēc tāds bija jautājums. īsajam laika sprīdim? Tā bija pirmā lielā sastapšanās ar nāvi paša nāvi.” “1964. gada vasarā es neticēju, ka spēšu atkal atgūties. Man nešķita, ka tas vēl būtu vajadzīgs, kāpēc gan? Vienalga drīz viss būs galā. Nomāktība, ka dzīves atlikusī daļa pēkšņi bija tik ļoti tuvu. Tā bija ilga depresija, daļēji to izsauca ari neskaidrības ar finansiāliem jautājumiem, taču visvairāk slimība, pie kuras simptomiem tā pieder. Un vēl viens iemesls bija bailes, vai nebūs mazinājušās manas darbaspējas.”

Gada lielāko daļu Remarks pavada Portoronko. Polete ceļo uz Ņujorku un Parīzi, šī situācija ir sarežģīta ari viņai: “Nelielas grūtības ar P. Viņai ir smagi un ko lai viņa šeit darītu? Kaut vai tāpēc vien, ka es maz runāju, viņai tikpat kā nav paziņu, šeit ir kluss, un kas gan šeit māk runāt angliski, u. viņa taču nevar visu laiku lasīt… Ko darīt man? Ceļot es vēl nevaru. Zāles mani padara stulbu. Nabaga P. Viņā ir tik daudz jautrības u. tik daudz dabiska viegluma! Taču šeit viss viņu nospiež kā svins.” Kad Remarks raksta šīs rindas, aiz muguras ir vēl viena sirdslēkme, kas viņu pārsteidza 1965. gadā ceļojuma laikā Milānā un kurai sekoja četras nedēļas ilga uzturēšanās klīnikā. Visus nākamos gadus viņš ir un paliek smagi slims.

No Osnabrikas Remarks saņem ziņu par pagodinājumu. Stipri vēlu, taču dzimtā pilsēta sāk atcerēties savu slavenāko dēlu. 1963. gadā Remarkam tiek piešķirta Mēzera medaļa. Tā kā viņš nevar (vai negrib) braukt, lai to saņemtu personīgi, tad pēc gada, kādā pelēkā, lietainā novembra dienā pilsētas delegācija ierodas Tesīnā un apmeklē cienījamo rakstnieku viņa mājā pie Lagomadžores. Tas ir labi domāts pasākums, taču mājastēvam nesagādā ne mazāko gandarījumu. Neliela satīra: “Vakarrīt delegācija no Osnabrikas; birģermeistars Kelhs, pilsētas direktors Voskīlers, pieci senatori u. rātskungi, viens fotogrāfs, viens cilvēks no radio, viens reportieris, Hanss Gerds Rābe kā reportieris kopā vienpadsmit cilvēku, rātes locekļi svītrotās biksēs un marengo žaketēs. Nelielas runas, Mēzera medaļas, kāda dokumenta u. senas (Osnabrikas) kartes pasniegšana. Aizkustinoši un garlaicīgi. Ko lai iesāk ar vienpadsmit cilvēkiem, ar kuriem nav, ko runāt. Iedevām viņiem zosu aknas, lasi un šampanieti.” Vēl Remarkam nācās pasniegt kungiem vakariņas un tad nopūsties: “Es biju priecīgs, kad viss bija beidzies…”

Un tomēr osnabrikieši saņem sirsnīgu pateicības vēstuli par savu vizīti. Šķiet, ka arī pie Hāzes upes ir izaugusi jauna paaudze. Vēl gadu pirms rātskungu godināšanas vizītes Remarks īsi pēc savas 65. dzimšanas dienas zobgalīgi rakstīja savam draugam Hansam Gerdām Rābem: “Dīvaini, cik uzmanīgi ir Osnabrikas pilsētas tēvi, kaut tikai viņi neparādītu savu vājo pusi; Hannoveres ministru prezidents un Berlīnes birģermeistars tie nebija — viņi mani vienkārši apsveica…” Un tagad tomēr medaļa, un 1968. gadā viena Osnabrikas iela tiek nosaukta Elfrīdes Šolcas, kurai tika izpildīts nāvessods, vārdā; šis fakts viņas brāli patiešām ļoti aizkustina un iepriecina. “Es jūtos dziļi aizkustināts par šo cēlsirdīgo žestu,” rātskungi saņem ziņu, “un vēlētos Jums par to no sirds pateikties.” Vēl paiet zināms laiks, līdz Remarka dzimtā pilsēta patiešām apdomājas un pagodina rakstnieku ar viņa vārdā nosauktu ielu un līdzfinansējumu izpētes arhīvam.

Tam seko vēl citi oficiāli pagodinājumi. Vācijā sešdesmito gadu vidū politiskais klimats mainās. 1965. gadā konservatīvā nometne ar Ludvigu Erhardu vēlreiz uzvar Bundestāga vēlēšanās, bet gadu vēlāk Bonnā tiek izveidota lielā koalīcija. Kādreizējais emigrants Villijs Brants kļūst par vicekancleru un ārlietu ministru, savukārt jaunā paaudze sāk aizvien neatlaidīgāk klauvēt pie noputējušajiem varas vārtiem. Viņi konfrontē tēvus, kas tik ilgi ir izlikušies, ka Vācijas vēsturē gandrīz nekas nav noticis, liekot ar citādu skatu paraudzīties uz pagātni. Sākumā tie ir tikai jautājumi, drīz vien notiek neliela kultūras revolūcija. Vēsturnieki vairs nerunā par likteni un vēsturisku izņēmuma situāciju viņi uzrāda ceļus, pa kuriem Vācija ir nonākusi līdz Hitleram; literatūrzinātnieki sāk atcerēties, ka trešā reiha laikā vācu rakstnieku elite ir dzīvojusi trimdā.

1967. gadā Remarkam tiek piešķirts Vācijas Federatīvās Republikas Lielais Nopelnu krusts, un Portoronko notiek svinības, kas ilgst nedaudz mazāk par stundu. Tajās piedalās arī Polete un Remarka draugs Roberts Kempners. Pamatojums, kuru Prezidenta kanceleja oficiālajā pasniegšanas ceremonijā ir izkarojusi, ir nožēlojams. Bonnas birokrāti ir atcerējušies tikai to, ka cienījamais rakstnieks pieder pie pasaulē visvairāk lasītajiem vācu autoriem. Vācijas Federatīvās Republikas prezidents tolaik ir Heinrihs Libke. 1968. gada jūnijā Remarks kļūst par Darmštates Vācu valodas un literatūras akadēmijas korespondētājlocekli. Iespējams, ka ne mazāk viņš priecājas par to, ka tajā pašā gadā Ronko un Askonas kopienas viņu pārsteidz ar iecelšanu goda pilsoņa kārtā. Uz Remarka 70. dzimšanas dienu Vācijas Federatīvās Republikas prezidents aizsūta viņam apsveikuma telegrammu. “Cilvēciskā sapratne, kādu Jūs izrādāt man un maniem darbiem,” Remarks atbild pirmajam cilvēkam valstī Vācijas rietumos, “mani ļoti aizkustināja… Kaut gan jau daudz gadu neesmu bijis Vācijas Federatīvajā Republikā, es tomēr aktīvi piedalos tās liktenī un attīstībā tikpat maz, kā iespējams kādu valsti nolādēt tās asiņainās pagātnes dēļ, tikpat maz ir iespējams to aizmirst pavisam.”

Literatūras prēmiju rakstnieku un domātāju tauta savam starptautiski visvairāk lasītajam un dzīvajam autoram tomēr nenovēl arī viņa dzīves pēdējos gados. Taču daudz svarīgāk ir tas, ka grāmata “Rietumu frontē bez pārmaiņām” kopš sešdesmito gadu vidus bija plaši izplatīta demokrātiskās Vācijas skolās. Tas, ko izdevniecība Ullstein ar prieku konstatēja jau 1930. gadā Veimāras republikas laikā, bija attiecināms arī uz Vācijas Federatīvo Republiku: nebija gandrīz neviena skolēna vai studenta, kas nebūtu šo grāmatu izlasījis vai vismaz ar to saskāries. Ko gan vairāk var vēlēties tās autors?

Par vācu moderno literatūru Remarks pilnībā klusē visus sešdesmitos gadus. Savās intervijās viņš nepiemin ne Heinrihu Bellu, ne Ginteru Grašu, ne Zigfrīdu Lencu, ne Martinu Valzeru. “Redziet,” viņš saka kādā sarunā televīzijā ar Fridrihu Luftu, “tagadējie vācu rakstnieki atrodas īpatnējā situācijā: paaudzes, kas dzīvoja pirms viņiem un pie kuras piederu ari es, šeit vairs nav. Pēc izceļošanas vairs tā pa īstam nav atgriezusies Vācijā. Tā ka viņu priekšā paveras plašs, tukšs lauks, kur var uzreiz tikt pamanīts ikviens. Un tomēr tādu ir relatīvi maz. Es jums jautāju: vai viņiem ir kaut kāda neapzināta, apspiesta baiļu sajūta pateikt visu to, ko vēl aizvien gribētos pateikt, vai tas ir kaut kas cits?” Ja Remarks šajā intervijā runā par “izceļošanu”, tas tikai lieku reizi norāda uz viņa sarkasmu, kas bieži vien ir manāms rakstnieka publiskajos izteikumos, kad viņš runā par Vādjas pagātni.

Pēc diviem gadiem Remarks šo tematu vēlreiz skar kādā kritikā, kuru viņam ir lūdzis žurnāls Der Spiegel. Pēc 1945. gada presē ir bijusi tikai viena viņa recenzija. Šajā gadījumā runa ir par Hansa Frika romānu M Breinicers vai citu vaina”. Tajā ir rima par kāda koncentrācijas nometnes ārsta piedzīvojumiem, kurš uzsāk procesu pret diviem saviem kādreizējiem līdzvainīgajiem un kura iesniegumu Rietumvācijas tiesībsargājošās iestādes noraida. “Breinicers nedrīkst nožēlot grēkus,” avīze formulē Remarka recenzijas ievadvārdos. Remarks paretam sarakstās ar jauno autoru, kura tēvu trīsdesmito gadu beigās reiz ir saticis, dzīvojot trimdā.

Savā kritikā Remarks vismazāk runā par grāmatas literāro kvalitāti, bet gan vairāk akcentē sava laika dimensiju. Tur ir arī vērā ņemami izteikumi par vācu moderno literatūru: “Man tomēr šķiet, ka milzīgais daudzums jaunāko laiku notikumu, no kuriem agrāk viena pati diena būtu pietiekams materiāls veselam literāta mūžam, pārspēka spiediena rezultātā būtu izgaisuši taču tad notika pretējais: pārdzīvojumi tikai tāpēc, ka tie pēkšņi izrādījās esam pagātnē, kādu laiku dīvainā kārtā šķita nereāli..Pēc Pirmā pasaules kara Valters Hāzenklēvers, Emsts Tollers, Leonhards Franks, FTancs Verfels esot sarakstījuši satraucošas drāmas, dzejoļus un romānus, esot attīstījies ekspresionisms, jaunā glezniecība. “Taču šis otrais karš bija atšķirīgs. Tas nekļuva par sašutumu, kliedzienu, revolūciju tas bija totāli zaudēts karš, turklāt ne tikai nobumbotajās pilsētās, bet arī nobumbotajās smadzenēs un sirdīs.” Un tas, pēc Remarka domām, ir pamats tam, “ka vācu literatūra klusēja pārāk ilgi nepacietīgajiem gaidošajiem, un tad tikai lēnām un sporādiski, drīzāk gan uzrādot atsevišķu cilvēku sniegumu, sāka kustēties uz priekšu”.

Katrā gadījumā jau toreiz bija sarakstīti Heinriha Bella agrīnie romāni, Volfganga Kepena meistarīgā proza, Hansa Henrija Jāna monumentālie romāni, Alfrēda Anderša grāmatas un Graša “Skārda bungas”. Remarks personiski jutās vīlies, ka gados jaunākie autori pārāk maz no sava skatpunkta aplūkoja kara, noziegumu, trimdas un padzīšanas jautājumus. Viņš, būdams pasaules pilsonis, kurš dzīvoja Amerikā un Vācijas kaimiņvalstīs, manīja, ar kādu neticību, dusmām un nicinājumu šo valstu iedzīvotāji raudzījās uz notikumiem laikā no 1933. līdz 1945. gadam. Nekas vēl nebija aizmirsts, un vēl mazāk piedots. Raugoties no starptautiskā skatpunkta, Remarks ar savām atturīgajām piezīmēm par jaunāko kolēģu darbu ierosināja nākotnes literatūras fenomenu. Jaunā vācu beletristika sešdesmito gadu vidū nebija paredzēta pasaulei. Tomass Manns, Lions Feihtvangers un Ērihs Marija Remarks arī pirmajos gadu desmitos pēc 1945. gada bija tie vācu rakstnieki, kuru jauniznākušās grāmatas tūlīt tika tulkotas daudzās Rietumvalstīs, viņu vārdi reprezentēja vēl dzīvo vācu romānu rakstnieku literatūru pēckara pasaulē. Izmaiņas bija vērojamas tikai septiņdesmitajos gados, un arī tās attiecās tikai uz dažiem darbiem. Kā literatūras lielvalsts Vācija bija atteikusies no troņa.

Ļoti daudz lasošais Remarks parasti neraksta recenzijas par jaunajām grāmatām. Avīzes viņam to arī neprasa. Cik daudz viņš nopietni polemizē par jauno vācu kolēģu romāniem ir grūti pateikt. Kad Remarks vēl raksta dienasgrāmatu, viņš bieži atzīmē, ko tieši tobrīd lasa. Neskaitot klasiķus, tie aizvien ir modernie amerikāņi, daži franči un jauniznākušās viņa gadagājuma trimdas kolēģu grāmatas vācu valodā. Vācu modemā literatūra laikā no 1945. līdz 1955. gadam (tad ieraksti dienasgrāmatā beidzas) nav pieminēta.

20. gs. divdesmitajos gados Remarks ir vairākkārt rakstījis kritikas par grāmatām. Pats kļuvis par slavenu rakstnieku, viņš vairs nemaz neizsakās par citu rakstnieku darbiem. 1962. gadā Remarks uzraksta pāris lappušu par sava drauga Roberta Kempnera grāmatu “Eihmans un viņa līdzdalībnieki”, kas tiek iespiesta tikai pēc trīsdesmit gadiem. Arī šeit ir runa par sava laika pētījumu. Remarkam laikam nav viegli nodarboties ar šādiem apgrūtinošiem blakusdarbiem. Tāpēc viņš Kempneram raksta: “Dārgais don Roberto, es esmu Jums licis gaidīt bezgala ilgi ar savu vērtējumu par Jūsu grāmatu, taču man visu laiku niezēja nagi, un es esmu uzrakstījis tos kādus desmit. Bet tajos aizvien kaut kā pietrūka un pietrūkst arī vēl tagad; un es zinu, ka solījumi nedrīkst pārsniegt zināmu laika robežu… T&ču es vēl aizvien gribētu tam kaut ko pievienot, uzlabot un izmainīt, un tas varētu vilkties vēl ilgi…”

Kempnera grāmata ir iznākusi laikā, kad risinās visas pasaules uzmanību piesaistošais Jeruzalemes process pret Ādolfu Eihmanu, Eiropas ebreju iznīcināšanas administratīvo organizatoru. Eihmanam process beidzas ar nāvessoda piespriešanu, un tas tiek izpildīts 1962. gada 1. jūnijā. Remarks savā nelielajā Kempnera darba kritikā uztver kādu domu, kas mums jau ir pazīstama no dažu nacistu raksturojuma autora romānos. “Viņi nav ne atilas, ne čingishani viņi ir centīgi, verdziski padevīgi karjeristi, kuri arvien cenšas cits citu pārspēt nonāvēšanā, lai priekšnieku acīs izskatītos pēc iespējas čaklāki; tie ir uz pensiju pretendējoši tautieši, ģimeņu tēvi, kas dara patriotisku darbu un kuriem ir labs miegs, ar pienākuma apziņu apveltīti laulātie draugi, kas mierīgi izdod rīkojumus ar daudziem norakstiem, liekot iznīdēt veselu tautu; un tas viss notiek netraucēti, pateicoties bendes un kalpa morālei: pavēle paliek pavēle…” Ļaunums ir banāls, tā to ir formulējusi Hanna Ārendta, bet te nu ir jāpapildina tāpēc ne mazāk baiss. Remarka pret sīkpilsonību vērstajam afektam pēc Otrā pasaules kara ir ievērojami nopietnāks fons nekā laikā, kad viņš, ieņēmis savu jaunā mākslinieka pozu, protestē pret augstāko sabiedrību.

Šīs norādes uz pavisam nedaudzajiem tekstiem, kurus Remarks sacer paralēli savam radošajam darbam un kuros atklājas viņam aktuālās prozas vērtējums, liecina par to, cik ļoti rakstnieks pat savas dzīves pēdējos desmit gados dzīvo līdzi notikumiem pasaulē; tam, kas ir noticis trešajā reihā un notikušā sekām. Šīs aktualitātes ir pārņēmušas Remarka domas, viņa skatījumu uz moderno pasauli ar tādu pašu intensitāti kā agrāk Pirmais pasaules karš vai Veimāras republikas attīstība. Pat vecumā viņš ir un paliek literatūras homo politicus.

Tāpēc nevienu neizbrīna fakts, ka Remarka sešdesmito gadu otrās puses aktualitāte ir centieni uzrakstīt romānu, kas rāda situāciju trimdā. Vēl dažas nedēļas pirms nāves viņš raksta šo grāmatu un aizvien no jauna atmet jau gatavās teksta redakcijas. Pāri paliek fragments.

“Apsolītā zeme”

Un vēlreiz avārijā cietušo pasaule. Tā Remarku neatlaiž līdz pat viņa dzīves pēdējām nedēļām. Rakstnieks atkal pievēršas cilvēkiem bez dzimtenes. Viņi, zaudējuši saknes un pārdzīvojuši bēgšanas laikā gūtās traumas, cīnās par izdzīvošanu. Taču autors savā pēdējā romānā maina darbības vietu. Notikumi risinās Amerikā. Šajā ziņā tā ir cita dramaturģijas perspektīva nekā iepriekšējos trimdas romānos, jo padzītie un izsekotie vairs nedzīvo viņu eksistenci apdraudošā pasaulē. Karš risinās Eiropā un Āzijā, nevis ASV. Bēgļus, kas nonākuši valsts birokrātijas nagos, varbūt sagaida apcietinājums, taču ne vairs brutāla izsūtīšana, spīdzināšana un nāve. Līdz Ņujorkai gestapo rokas nesniedzas. Tāpēc Amerika, kur viņi ir nonākuši un dzīvo nabadzībā un bez pavalstniecības, ir “apsolītā zeme”.

Ebrejs Ludvigs Zommers tāds vārds ir vīrieša pasē, ko viņš ir paņēmis no kāda miruša antikvāru lietu tirgotāja Parīzē, pēc gadiem ilgas krustām šķērsām bēguļošanas pa Hitlera vērmahta pārvaldītajām Eiropas valstīm nonāk Ņujorkā. Lētajā emigrantu viesnīcā, kur Ludvigs Zommers ir apmeties, viņš satiek daudzus sev līdzīgus likteņa pabērnus. Bez darba atļaujas, strādājot gadījuma darbus, viņš mēģina noturēties virs ūdens pie Ņujorkas mākslas lietu tirgoņiem. Melanholija un dzīves filozofija raksturo šo dzīves pabērnu sarunas, savukārt drūmu atmiņu pilnās naktis vodka un miega zāles. Sapņos šos cilvēkus, kuri ir izglābušies, piemeklē drausmīgās atmiņas par spīdzināšanu un izsekošanu, par zaudējumiem, kurus ir nācies piedzīvot, par nogalinātajām sievām, bērniem vai draugiem. Pagātnes atmiņas tagad stājas izdzīvošanas stratēģijas vietā, kuru viņiem ir nācies izstrādāt Francijā, Šveicē vai kādā citā Eiropas valstī. Remarka skatiens šajā romānā kavējas pie “pēc tam” pie jautājuma, kādā situācijā atrodas dzīvi palikušie upuri. Saviem lasītājiem Veimāras republikā rakstnieks romānā “Mājupceļš” vēlējās izskaidrot, kā karš ir izmainījis tos, kuri ir atgriezušies. “Apsolītajā zemē” viņš atgādina vāciešiem par to upuru likteni, kas, tieši tāpat kā Ernsts Birkholcs un viņa biedri, nespēj tā vienkārši atgriezties ikdienā, izliekoties, it kā nekas nebūtu noticis.

Tālākā perspektīvas maiņa romāna darbībā, neskaitot neesošo dzīvības apdraudējumu, ir aizvien skaidrākas aprises gūstošā Vācijas sakāve. Zommers ierodas Amerikā 1944. gada vidū, un, viņam stāstot šos notikumus pirmajā personā, arvien lielāka daļa Eiropas tiek atbrīvota no Hitlera murga. Ludvigs Kerns, Jozefs Šteiners vai Raviks (romānā “Apsolītā zeme” viņš ir kļuvis par otrā plāna varoni) pazīst tikai tagadni. Katru bridi viņiem draud arests un nāve. Zommers jau skatās uz priekšu. Kas notiks, kad Eiropa būs atbrīvota? Remarka skatiens tātad no jauna ir vērsts uz laiku, kurā romāns tiek rakstīts, un uz pēckara Vāciju. “Viņi mūs vispār negrib redzēt.”[166] Arī Roberts Hiršs, Zommera draugs, mentors un glābējs, nākotnē raugās ar reālistisku pesimismu, viņš jautā, kas trimdiniekus sagaida karā sakautajā Vācijā. “Bet atgriešanās! Viņi par to sapņo. Cer, ka viss savā veidā vērsīsies uz labu. Pat ja to neatzīst. Tas viņus notur līdzsvarā. Taču tā ir ilūzija! Pa īstam viņi tai netic. Viņi tikai cer. Taču, kad viņi atgriežas, neviens tā īsti par viņiem neliekas zinis. Ari tā sauktie labie vācieši ne. Vieni viņus turpinās nīst atklāti, citi slēpti, jo viņiem ir netīra sirdsapziņa.”

Arī sabiedrības iekšējo attīstību 20. gs. piecdesmitajos un sešdesmitajos gados Vācijas Federatīvajā Republikā autors ļauj saviem varoņiem jau iepriekš paredzēt: “Kad karš būs beidzies, nacistu vairs nebūs. Tikai braši vācieši, kas būs palīdzējuši ebrejiem.” Remarks, vecuma un slimību apzīmogots, rezignēti noraugās uz savu gadsimtu: “Šajos trīsdesmit gados ir noticis pārāk daudz, Ludvig. Taisnības šajā asiņainajā pagātnē nav. Un nekad nav bijis. Citādi nāktos iznīdēt pusi pasaules. Tici vecam vīram…”

Fragments beidzas 21. nodaļas vidū, kad Jozefs Zommers nolemj doties uz Holivudu. Pēc tūkstošiem lappušu pēdējais rakstnieka Remarka romāna teikums skan: “Lai spētu pārziemot, mēs labāk iederamies trakās pasaules karnevālā un sapņu fabrikās viņā pusē.”

Savas dzīves pēdējo gadu ziemas un pavasara mēnešus Remarks pavada Romā. Viņam patīk šī pilsēta, un maigais klimats nāk viņam par labu. Varbūt uz to uzstāj Polete, jo Askonā šajos gadalaikos valda klusums un vientulība. Viņa bieži uzturas Ņujorkā, viņš uz turieni aizbrauc vēl tikai vienu reizi. 1966. gada aprīlī Raffaelo no Dženovas dodas ceļā, un Remarks uz kuģa klāja ir prominentākais pasažieris. Ceļojumu lidmašīnā ārsti viņam ir aizlieguši. Vēl reizi pilsēta, kurā viņš ir nodzīvojis tik daudz gadu un tik kaislīgi mīlējis. Atvadas no Metropolitēna muzeja un teātriem, naktsklubus viņš jau savā iepriekšējā ciemošanās reizē apmeklēja tikai paretam. Rakstnieks mazliet pastrādā ari pie romāna “Apsolītās zemes” manuskripta, kura darbība risinās Ņujorkā.

Rudenī Remarks atgriežas Portoronko. Savam Osnabrikas draugam Hansam Gerdām Rābem viņš aizraksta garu pēdējo atzīšanos mīlestībā pilsētai, kas viņam bija kļuvusi par dzimteni: “Laiks bija skaists, Ņujorka brīnišķīga, un es jutos labi, taču, pats galvenais, nonācu pie sev līdz šim svešās atziņas, ka Ņujorka ir vissatraucošākā pilsēta, kādu pazīsUi. Es pārāk ilgi esmu nodzīvojis Lagomadžores lauku mierā, tāpat Romā, Florencē un Venēcijā, kas patiesībā ir tās varianti, bet Ņujorka! Tā patiešām ir pilsēta bez melanholiskās un nospiedošās pagātnes burvības! Skaļa dzīve! Nākotne. Iespējams, ka ari tā visa man reiz pietiktu un es sāktu ilgoties pēc meža būdiņām un 18. gadsimta mēbelēm taču šeit es pavadīju tikai divus satraukuma pilnus mēnešus, un tas bija gluži pareizi.”

1967.  gada augustā vēlreiz infarkts. Pēc diviem mēnešiem smaga sirdslēkme; Remarkam vairākas nedēļas ir jāguļ Svētās Agneses slimnīcā Lokāmo. 1968. gada Jaungada vēstulē Poleti sasniedz drosmes un pateicības pilnas rindas: “Manu saldo kaptein, paldies, ka sava vīra nomaldījušos dzīves kuģi Tu tik droši izvadīji pa pagājušo gadu. Gads bija brīnišķīgs, pilns klusu pārsteigumu un siltu jūtu, kuras Tu man dāvāji, negaidot, ka spēšu Tev atdarīt tā, kā gribētu.” Draugs Rābe jau vairākus gadus mudina Remarku apmeklēt Osnabriku. Rakstnieka atbilde vienmēr ir laipna un atturīga, viņš norāda uz savu veselības stāvokli un mierina uzticamo zemes pārvaldnieku no viņu neinteresējošās dzimtās pilsētas. Šis posms viņa dzīvē ir noslēdzies.

70. dzimšanas diena atnes jauko Askonas un Ronko goda pilsoņa nosaukumu, izdevniecība Kiepenheuer & Witsch ir uzrakstījusi nelielu apsveikuma rakstu, un preses atbalss Vācijas Federatīvajā Republikā par godu šai dienai ir pavisam neliela. Apmēram tāda pati kā 1968. gada 21. jūnija Frankfurter

Rundschau: “Remarks savas dzīves laikā ir sarakstījis daudz dažādas kvalitātes darbu, pāri par divdesmit (!) romānu un vairākas lugas. Viņa romāni ir ekranizēti tik bieži, ka viņš ir ieguvis apzīmējumu “Holivudas karalis”. Trīsdesmitajos gados Remarks pilnībā pievērsās izklaides literatūrai, tomēr nevēlēdamies atteikties no saviem kritiskajiem uzskatiem.” Pats Remarks negrib nekādu “kņadu”. Savam draugam un kaimiņam Hansam Hābem viņš raksta: “Ja Tu no kāda dzirdi, ka kaut kas tāds ir padomā, lūdzu, dari visu iespējamo, lai tas nenotiktu! Tas noteikti ir labi domāts, bet man tas nepatīk.” Tā nu Remarka 70. dzimšanas dienai par godu atliek vienīgi Nopelnu krusts un līdzdalība Darmštates Valodu akadēmijā.

1968.  gada oktobri Remarka augstu vērtētā Poletes māte Ņujorkā svin savu 80. dzimšanas dienu; Remarks ļoti cer piedalīties svinībās, taču beigās atsaka. Viņš mēģina pabeigt savu romānu; kopā ar Poleti, kas divos pēdējos gados daudz biežāk atrodas viņa tuvumā, aizceļo uz Romu un rudenī uz Venēciju: antikvāro priekšmetu veikali, gleznas muzejos, plašie renesanses laikmeta laukumi un ūdeņu apskalotās pilis, kas ir celtas laikmetā, kuru Remarks nedaudz nostalģiski pretstata savam brutālajam gadsimtam. Rakstnieku piemeklē nelielas sirdslēkmes, taču 1969. gada augustā viņa veselības stāvoklis dramatiski pasliktinās. Rakstniekam atkal jādodas uz Lokāmo slimnīcu. Remarks vēlreiz uz īsu bridi atgriežas Casa Montē Tabor. Un tad beigas. “Sirdsslimība saasinājās,” raksta Kurts Rīss savās atmiņās. “Angina pectoris ar drausmīgām sāpēm un baiļu lēkmēm.” 1970. gada 25. septembri rakstnieks Ērihs Marija Remarks Lokāmo slimnīcā nomira. Ārstu diagnoze: aorta, tātad galvenā sirds artērija, bija tik ļoti paplašināta, ka rakstnieka dzīve pārtrūka.

Epilogs

Augšā, Ronko kapsētā, netālu no mājas, kuru Remarks pirms 40 gadiem bija nopircis, atrodas viņa kaps. Skats no turienes veras pāri mazās pilsētiņas jumtiem līdz pat ezeram. Apbedīšanas ceremonija notika Ronko ciema vecajā baznīciņā. Prominences uz apbedīšanu ieradušās nebija. No Vācijas, protams, atbrauca Polete un Remarka māsa, no Cīrihes Marianne Feilhenfelta. Neviena oficiāla pārstāvja no zemes, kurā runā Remarka dzimtajā valodā un kur viņš bija dzimis; tomēr atraitne sagaidīja līdzjūtības telegrammu no Vācijas Federatīvās Republikas prezidenta Gustava Heinemaņa. Bērēs bija ari Hanss Hābe: “Tā bija klusa apbedīšana daudz ziedu un nevienas runas. Mācītājs runāja itāliski valodā, kuru Remarks, vairāk nekā trīsdesmit gadus dzīvodams “itāliskajā” Tesīnā, nebija iemācījies. Ceremonijā nebija neviena paša kolēģa, nebija nevienas valdības pārstāvja, un kura valsts gan tā varētu būt Vācija, Amerika, Šveice? Tomēr bēru gājiens, kas sekoja mašīnai augšup uz ciemata kapsētu Ronco sopra Ascona, bija garš, tas virzījās starp mūriem, kurus jau bija iekrāsojis rudens. Tur bija visi ciemata amatnieki un maiznieka māceklis, un sīkpreču tirgotājs, un pārdevējas, un aptiekārs, un viesnīcu saimnieki. Pēc tam viņi teica, ka tā esot bijusi skaista izvadīšana, un neviens nedomāja par to, ka uz kapu bija aiznests slavens vācu rakstnieks.”

Ziņa par Remarka nāvi izplatījās pa pasauli, iznāca neskaitāmi nekrologi, kas slavēja rakstnieku un viņa darbu. Vācijā tās bija labi pazīstamās klišejas. Taču mazliet bija jūtama

ari netīrās sirdsapziņas balss, ka šim visā pasaulē tik daudz tulkotajam un lasītajam autoram dzīves laikā nebija izrādīta pietiekami liela atzinība. Hermanis Kestens Frankfurter Rundschau rakstīja: “Vācu tauta, dažas Vācijas valdības, vācu literatūrkritika un daudz vācu rakstnieku, kas pie literātiem pieskaitīja “sliktākus” rakstniekus un neredzēja Remarku, ir bijuši pret viņu netaisni.” Marsels Reihs-Ranickis avīzē Die Zeit apjucis secina: “Patiešām — viņš savām grāmatām konsekventi izvēlējās tematus, kas tika uzskatīti par nepopulāriem un nepiemērotiem…” Pēc dažām rindām, viņš nonāk pie divdomīga secinājuma: “Par rakstnieka Remarka stiprāko pusi ir izrādījusies viņa gaume. Jo tā atbilda miljonu gaumei. Tā nav taisnība, ka viņš gribēja būt pretimnākošs lasītājiem vai tiem izpatikt. Tas Remarkam nekad nav bijis vajadzīgs. Viņa prozai nav vajadzības būt piekāpīgai. Remarks patiešām aizvien rakstīja tikai to, kas un kā viņam patika. Un tieši tas patika publikai.” Emsts Johans Frankfurter Allgemeine Zeitung sūdzējās: neiedomāsimies, ka Remarks kā literāts pie mums neskaitās [..] vācu cunfte par to neuztraucas; tā ļāva Remarkam atrasties pa kreisi, vidū un vienalga, kur.” Fridrihs Lufts avīzē Die Welt viņu nosauca par “..talantu, kurš [..] tā arī palika aprobežots”, taču pie viena nokritizēja ari rakstnieka kolēģus. Tie esot ņēmuši ļaunā, “[..] ka viņš bija Remarks, nevis Tomass Manns vai Dēblīns, vai Hemingvejs. Remarkam esot nācies izciest sodu par to, ka viņam bija panākumi, un par to, ka viņš panākumus guva ar saviem līdzekļiem”. “Ligzdas aptraipītāja” birka, kas Remarkam tika piekarināta divdesmito gadu beigās, daža laba prātā spokojās vēl pēc rakstnieka nāves. Patiesības garša ir rūgta, un tas, kas to atgādina, paliek ārpus sabiedrības.

Remarka draugs Roberts Kempners kādā nelielā rakstiņā vēlreiz atgādināja par neveiklībām, kas pavadīja tās dažas pagodināšanas, kuras autors bija piedzīvojis savā dzimtenē: “Remarkam uz Federatīvās Republikas Lielā Nopelnu krusta pasniegšanu bija jāgaida līdz 1967. gadam, kad viņa veselība jau bija sagrauta… Kaut gan Villijs Brants un izdevējs Dr. Vies iestājās par pagodināšanu, tā gadiem ilgi tika atlikta apkaunojošā “diplomātiskā” ziņojuma dēļ, kurā bija teikts, ka Remarks pēc kara nav sazinājies ar Tesīnā dzīvojošajiem Vācijas pavalstniekiem.”

1971. gadā Remarka vārds atkal parādās avīzēs. Izdevniecībā Dromer-Knaur pēc plašas reklāmas kampaņas*iznāk viņa mantojumā atrastais romāns “Ēnas paradīzē”. Polete Godāra pret visaugstāko atlīdzību ir iesniegusi Minhenes grāmatu izdevējiem manuskriptu, un šie ļaudis to lielā steigā “izmet” tirgū. Izdevniecība un atraitne darbojas ne tikai nevērīgi, bet ari pārkāpj autora gribu. Jo darbs, kas tiek prezentēts sabiedrībai, ir vairāk vai mazāk patvaļīgi interpretēta romāna redakcija. Marks Vilhelms Kisters savā pētījumā par negatavā darba manuskripta stāvokli ir norādījis, “[..] ka šis romāns balstās uz vienu no manuskriptiem, kurus Remarks uzskatīja par nederīgiem, un līdz ar to ir iznācis ne tikai bez autorizācijas, bet ari pret viņa gribu. Vienīgais iemesls, kas pamudināja izdevniecību Dromer-Knaur izvēlēties šo tekstu, bija vēlēšanās izdot bestselleru…” Kisters, pamatojoties uz dažādiem hronoloģiski labi sakārtotiem manuskriptiem un tiposkriptiem, kas atrasti Remaka mantojumā, pierāda, ka autors šim romānam ir izvēlējies jaunu koncepciju un pārrakstījis tā tekstu. Šādu paņēmienu Remarks izmantoja, strādājot pie visiem romāniem, kas bija iznākuši viņa dzīves laikā. Ar nosaukumu “Apsolītā zeme” 1998. gadā iznāca pēdējā no Remarka sarakstītajām trimdas romānu redakcijām, un ari tas ir tikai fragments.

Saistībā ar 1971. gada izdevumiem Polete un testamenta izpildītājs Fēlikss Gugenheims apgalvo to, kas neatbilst patiesībai: “72 gadus vecais rakstnieks līdz pat savam pēdējam dzīves brīdim [..] koriģēja un slīpēja šo romānu (tas atbilst patiesībai. V. Š.). Mēs atradām ne mazāk par sešām redakcijām, no kurām pēdējā tika iespiesta (tas nepavisam neatbilst patiesībai. V. Š.).” Darbīgā atraitne un Minhenes izdevniecība sasniedz mērķi: grāmatu visur uztver kā literāru sensāciju, un tiek pārdots liels daudzums eksemplāru.

Kritika, kurai nebija ne jausmas par manuskripta stāvokli, pret šo mantojuma romānu izturējās noraidoši. Die Zeit: “Varētu skumt par Ronko villas īpašnieku, par bagāto nabaga Remarku. Taču ir jāskumst par vācu lasītājiem, kas vēl aizvien lasa šo piedzīvojumu un jau pazīstamo notikumu sajaukumu, šo lieliskā dzīvesveida un piezemētās psiholoģijas, triszvaigžņu konjaka un trīsgrašu filozofijas miksli…” Frankfurter Rundschau: “Tur patiešām ir pārāk daudz nenozīmīgu sīkumu…” Der Spiegel (Roberts Neimanis, kas aizvien ir centies būt draudzīgs, par sava kādreizējā kaimiņa pēdējo darbu raksta): “Autobiogrāfija kā lēts romāns. Tas ir tas pats lētums, kas aizvien bijis Remarka romānu panākumu pamatā.” Sьddeutsche Zeitung: “Remarka romāns [..] vismaz sākumā šķiet kā vājš otrais uzlējums [..]"

Tad ap mirušo rakstnieku it kā iestājas klusums. No viņa dzimtās pilsētas katrā gadījumā tiek ziņots par provinciālu farsu, kas kādu laiku turpinās. Pilsētas dome 1971. gada martā nolemj Parka ielu pārdēvēt par Ēriha Marijas Remarka ielu. Dažiem šīs ielas iedzīvotājiem tas dod iemeslu satraukumam. “Firma Seifenplatz pat draud savu ražošanas filiāli pārcelt no Osnabrikas uz kādu citu pilsētu.” Iebiedētie, par reklāmas nodokļiem satrauktie pilsētas tēvi 1971. gada 15. maijā pieņem citu lēmumu. Tagad Kārļa apli ir nolemts nosaukt par Ēriha Marijas Remarka apli. Un atkal jauni iebildumi, lasītāju vēstuļu slejas avīzēs ar katru dienu kļūst garākas. Izceļas pamatīgs strīds par to, kuru nosaukumu šīs pilsētas zudušais un nemīlētais dēls lai izspiež no ielu saraksta, Kārli Lielo vai Johanu Kārlu Strūvi? Pēdējais osnabrikiešiem un sev par godu ielu nosauca savā vārdā. Tas neko daudz nemaina: “Kas tad ir šis Ē. M. Remarks? Vai viņš patiesi ir tik slavens Osnabrikas dēls, ka viņa dēļ kādam tikpat slavenam, ja ne vēl slavenākam [..] jānoasiņo, resp., jāmirst?” Lieta ar vācu pamatīgumu tiek izšķirta tiesā, un lēmumu par ielas nosaukumu 1975. gadā pilsēta apstiprina. Kopš tā laika Osnabrikā ir E.-M.-Remarque-Ring.

Polete Godāra visādi nopūlējās attaisnot savu mantojuma pārvaldnieces statusu. Ne vienmēr ar nepieciešamo pietāti, kā to pierādīja mantojumā atstātais romāns. Aktrise leti rūpējās, lai Amerikā tiktu iestudēta luga “Pēdējā stacija”, un viņai paveicās. 1973. gadā luga ar nosaukumu “Full Circle” Pītera Stouna apstrādē viņš bija pazīstams teātra, televīzijas un kino lugu rakstnieks tika iestudēta Eisenhower-Theatre Vašingtonā un dažas nedēļas vēlāk American National Theatre and Academy Ņujorkā. Režisors bija neviens cits kā Oto Premingers. Avīze Neue Zuercher Zeitung saistībā ar amerikāņu pirmizrādi rakstīja: “Tā visa ir labi domāta, drastiska audzināšanas stunda nākamajām paaudzēm, kam ir jāmācās baidīties no brīvībā palaistiem dēmoniem, šiem savas velnišķās lielummānijas apsēstajiem izdzimteņiem…” Amerikas presē turpretim luga tika ļoti slavēta, tāpat tās inscenējums un aktieru tēlojums. Problēmas radās kritiķiem viņpus Atlantijas okeāna saistībā ar kāda Remarka pozitīvi attēlotā krievu virsnieka izturēšanos, kurš līdzdarbojas kāda ebreju cietumnieka glābšanā un kāda esesieša nogalināšanā.

1977. gadā kinoteātros sāka demonstrēt romāna "Debesīm nav lutekļu” ekranizāciju ar nosaukumu “Bobijs Dērfīlds”; 1979. gadā režisors Delberts Manns pabeidza jaunu “All Quet on the Western Front” versiju, un Entonijs Hopkinss 1984. gadā no jauna ekranizēja “Triumfa arku” ar sevi Ravika lomā. Klāt vēl nāca vācu televīzijas ekranizētie romānu varianti (“Lisabonas nakts” (1971) un “Melnais obelisks” (1988)).

Remarka atraitne pārdeva daļu no mirušā vīra gleznu kolekcijas; 1976. gadā viņa lika Sothebey’s izsolīt 30 vērtīgus

Austrumu un persiešu paklājus. Polete vēl aizvien daudz uzturējās Ņujorkā, taču pēdējos dzīves gados aizvien biežāk iegriezās Portoronko. 1975. gadā viņa saslima ar krūts vēzi. Smagā operācija pilnībā izmainīja šīs tik skaistās sievietes dzīvi. Pēdējos gados viņa kļuva aizvien vientuļāka, daudz dzēra un cieta no sāpēm. Casa Monte Tabor viņa viesus uzņēma arvien retāk, reizēm aizceļoja iepirkties uz Cīrihi vai Milānu, bet uz Askonu vairs nebrauca bieži. Polete Godāra nomira 1990. gada 23. aprīlī Remarka mājā. Viņas kaps atrodas Ronko kapsētā blakus rakstnieka un savas mātes kapam.

Visu rakstnieka mantojumu un līdz ar to arī pasaules tiesības izmantot viņa literāros darbus Polete atdeva kādam fondam, kuru pārvalda Ņujorkas Universitāte. Māja tika pārdota, Tesīnas iestādes pieprasīja no mantiniekiem nodokļus, kuru summa bija vairāki miljoni, un tos nomaksāja Ņujorkas augstskola.

Juta Cambona, kurai Remarks testamentā novēlēja 50 000 dolāru, nomira 1975. gadā Montekarlo. Līdz pat 1971. gadam viņa bija dzīvojusi Itālijā un, pateicoties Remarka gādībai, visu laiku pēc šķiršanās bija materiāli labi nodrošināta. Nataša Pelija nomira 1981. gada decembrī Ņujorkā. Marlēna Dītriha pārdzīvoja viņus visus. Viņa nomira 91 gada vecumā 1992. gadā Parīzē.

1975. gadā izdevniecība Kiepenheuer & Witsch ieguva tiesības uz romāniem “Trīs draugi”, “Mīli savu tuvāko” un “Triumfa arka”. Līdz ar to visi darbi vāciski runājošajā telpā atradās viena izdevēja rokās. Astoņdesmitajos gados Remarka romāni ja neskaita agrīnos darbus tika izdoti no jauna. Lasītāji palikuši uzticīgi šim autoram. Vācijā kā jau iepriekš minēts ik gadu tiek pārdoti 40 000 līdz 50 000 romāna “Rietumu frontē bez pārmaiņām” eksemplāri. Tādi romāni kā “Triumfa arka”, “Melnais obelisks” un “Lisabonas nakts” seko iepriekš minētajam ar vidēji 12 000 līdz 15 000 pārdotiem eksemplāriem

ik gadu. Daudzās valstis vēl arvien iznāk jauni tulkojumi un atkārtoti izdevumi. Visā pasaulē rakstnieka romānu izdevumu skaits varētu būt miljoni. Gandrīz četrdesmit gadus pēc savas nāves Remarks vēl aizvien ir neaizmirstams un daudzu lasīts autors.

Māja virs Lagomadžores ir tukša. Brīnišķīgās gleznas un paklāji ir pazuduši. Pa logu un durvju slēģu spraugām iespīd Vidusjūras saule un lielo, tukšo kamīna istabu gremdē melanholiskā gaismā. Plašā terase draud sabrukt, dārzs ir aizaudzis. Pamestajā mājā ielaužas klusināts ielas un jūras troksnis. No tālienes maigais rudens vējš nes bērnu balsis. Apmeklētājs tās nedzird. No pagātnes skan citas balsis. Grūtsirdīgi tās stāsta par dzīvi un laiku ar tā nekad nezūdošajām bailēm. Par laimes utopiju, par sievietēm un vīriešiem, par nāvi. “Vientulība,” saka Raviks, “mūžīgais dzīves refrēns.”1

Man rakstot šo grāmatu, daudzi piedāvāja palīdzību un atbalstu, un es vēlētos par to pateikties. Bez arhīva materiāliem Ēriha Marijas Remarka centrā Osnabrikas Universitātē (RA) Un Remarque Collection, Fales Library, New York, N. Y. (šīs bibliotēkas arhīvā, starp citu, glabājas dienasgrāmatas) šo grāmatu nebūtu bijis iespējams uzrakstīt. Man ir jāizsaka pateicība ari Marlene Dietrich Collection (MDC) Berlīnē, vācu literatūras arhīvam Marbahā un Vācu Bibliotēkas vācu trimdas arhīvam Frankfurtē pie Maiņas.

Par daudziem norādījumiem esmu pateicīgs tiem cilvēkiem, kuri Remarku bija pazinuši personīgi. Rutai Albu (Losandželosā), Mariannei un Valteram Feilhenfeltiem (Cīrihē), Fricim Hugelmanim (Askonā), Rutai Martonei (Ņujorkā) un Marijai Rivai (Losandželosā), kas man ļoti atklāti stāstīja par savu tikšanos ar Remarku.

Sevišķi man jāpateicas Dr. Tomasa F. Šneidera kungam no Osnabrikas Universitātes Ēriha Marijas Remarka centra par viņa daudzajiem padomiem, norādījumiem un kritiskajām piezīmēm. Nebija tāda jautājuma par Remarka dzīvi un darbu, uz kuru viņš nespētu atbildēt, nebija neviena dokumenta, kura atrašanās vieta viņam nebūtu zināma. Mana meita Judīte fon Štemburga manuskripta tapšanas laikā bija gudra un laipna pavadone un pamudinātāja. Tieši viņas iebildumi un korektūras šo tekstu ir ievērojami bagātinājušas. Taču atbildīgs par grāmatu ir vienīgi autors.

Vīsbādene, 1998. gada marts

Vilhelms fon Šternburgs

paskaidrojumi

1.   “Sapņu būda” (Die Traumbude, 1920). No vācu valodas tulkojusi A. Aumale. Rīga: Jumava, 2001

2.   “Džema” (Gam, 1923/24). No vācu valodas tulkojusi A. Aumale. Rīga: Jumava, 2002

3.   “Stacija pie apvāršņa” (Station am Horizont, 1927/28). No vācu valodas tulkojusi S. Brice, Rīga: Jumava, 2002

4.   “Rietumu frontē bez pārmaiņām” (Im Westen nichts Neues, 1928/29). No vācu valodas tulkojis Ģ. Bļodnieks. — Rīga: Zvaigzne, 1984

5.  “Mājupceļš” (Der Weg zurьck, 1930/31). No vācu valodas tulkojusi E. Sudmale. Rīga: Liesma, 1993

Izmantots arī E. Feldmaņa tulkojums “Ceļš uz mājām”. Rīga: SIA Alvīna, 1993

6.   “Trīs draugi” (Drei Kameraden, 1936). No vācu valodas tulkojis V. Kārkliņš. — Rīga: Zvaigzne, 1981

7.   “Mīli savu tuvāko” (Liebe Deinen Nдchsten, 1939/41). No vācu valodas tulkojusi S. Brice. Rīga: Liesma, 1989

8.  “Triumfa arka” (Are de Triomphe, 1945). No vācu valodas tulkojusi Ē. Lūse. Rīga: Liesma, 1983

9.   “Dzīvības dzirksts” (Der Funke Leben, 1952). No vācu valodas tulkojusi S. Krastiņa. Rīga: Jumava, 2004

10. “Laiks dzīvot un laiks mirt” (Zeit zu leben und Zeit zu sterben, 1954). No vācu valodas tulkojusi H. Gintere. — Rīga: LVI, 1957

11.“Melnais obelisks” (Der schwarze Obelisk, 1956). No vācu valodas tulkojusi A. Plēsuma. Rīga: Liesma, 1991

12.  “Debesīm nav lutekļu” (Der Himmel kennt keine Gьnstlinge, 1961). No vācu valodas tulkojis V. Kārkliņš. Rīga: Liesma, 1992

13.  “Lisabonas nakts” (Die Nacht von Lisabon, 1961/62). No vācu valodas tulkojusi E. Sudmale. — Rīga: Liesma, 1984

14.  “Ēnas paradīzē” (Schatten im Paradies). No vācu valodas tulkojusi Ē. Lūse. Rīga: Liesma, 1985

1 Ērihs Marija Remarks. Džema. Tulkojusi A. Aumale. R.: Jumava, 2002, 7. lpp.

1 Ērihs Marija Remarks. Rietumu frontē bez pārmaiņām. Tulkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne, 1984,. 133. lpp.

1 Pietiek ar negatīvo padfismu. (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

1 Ērihs Marija Remarks. Mājupceļš. Tulkojusi E. Sudmale. R.: Liesma, 1993,,

8. lpp.

1 Ērihs Marija Remarks. Mājupceļš. Tulkojusi E. Sudmale. R.: Liesma, 1993, 216. lpp.

1 Ērihs Marija Remarks. Trīs draugi. Tulkojis V. Kārkliņš. R.: Zvaigzne, 1981,137. lpp.

[1] viņš bija īsts an homme a femmes; dāmām viņš patika; viņam patika dāmas. (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

[3] ruta Martone. Mans draugs Bonijs. Atmiņas par Ērihu Mariju Remarku. Tulkojusi S. Ģibiete. R.: Jumava, 1998, 141. lpp.

[4] Ērihs Marija Remarks. Rietumu frontē bez pārmaiņām. Tulkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne, 1984, 5. lpp.

[5] Ērihs Marija Remarks. Rietumu frontē bez pārmaiņām. Tulkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne, 1984, 87. lpp.

[6] Ērihs Marija Remarks. Trīs draugi. Tulkojis V. Kārkliņš. R.: Zvaigzne, 1981, 192. lpp.

[7] es vairs neesmu vācietis, jo nedomāju vādski, nejūtu vāciski un nerunāju vāciski. (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

[8] tā ir brīnišķīga grāmata. (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

[9] ērihs marija remarks. rietumu Jfontē bez pārmaiņām, 'nilkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne, 1984., 98. lpp.

[10] Ērihs marija remarks. ceļš uz mājām. Tulkojis E. Feldmanis. R.: SIA “Alvīna”, 1993.

[11] zudusī paaudze. (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

[12] Ērihs marija remarks. sapņu būda. tulkojusi a. aumale. r.: Jumava, 2001, 70. lpp.

[13] Ērihs marija remarks. sapņu būda. tulkojusi a. aumale. r.: Jumava, 2001, 138.-139. lpp.

[14] turpat, 45. lpp.

[15] Ērihs marija remarks. sapņu būda. tulkojusi a. aumale. r.: Jumava, 2001, 46. lpp.

[16] turpat, 68.1pp.

[17] turpat, 163. lpp.

[18] Ērihs marija remarks. sapņu būda. tulkojusi a. aumale. r.: Jumava, 2001, 163. lpp.

[19] turpat, 153. lpp.

[20] turpat, 20. lpp.

[21] Ērihs marija remarks. džema. tulkojusi A. Aumale. R.: Jumava, 2002, 194. lpp.

[22] turpat, 9. lpp.

[23]hirpat, 181. lpp.

y 4 Turpat, 182. lpp.

[25] turpat, 72. lpp.

[25] Ērihs Marija Remarks. Džema. Tulkojusi A. Aumale. R.: Jumava, 2002, 70. lpp.

[26] turpat, 14. lpp.

[27] turpat, 188. lpp.

[28] Ērihs marija remarks. stacija pie apvāršņa. tulkojusi s. brice. r.: jumava, 2002, 379. lpp.

[29] Ērihs marija remarks. stacija pie apvāršņa. Tulkojusi S. Brice. R.: Jumava, 2002, 253. lpp.

[30] Ērihs marija remarks. stacija pie apvāršņa. Tulkojusi S. Brice. R.: Ju-

mava, 2002, 277. lpp. v2 Turpat, 379. lpp.

3 Turpat, 345. lpp.

[33] autosacīkšu trase pie berlīnes. (tulk. piez.)

[34] tā tik tiešām bija vienkārši labāko stāstu kolekcija, ko es un mani draugi stāstījām, malkojot dzērienus un vēlreiz izdzīvojot karu. (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

[35] Ērihs marija remarks. rietumu frontē bez pārmaiņām. Tulkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne. 1984, 100. lpp.

[36] erihs marija remarks. rietumu frontē bez pārmaiņām. tulkojis Ģ. bļodnieks. r.: zvaigzne, 1984, 72., 73. ipp.

[37] Ērihs marija remarks. rietumu frontē bez pārmaiņām. tulkojis Ģ. bodnieks. r.: zvaigzne, 1984, 8. lpp.

[38] turpat, 8. lpp.

[39] Ērihs marija remarks. rietumu frontē bez pārmaiņām. tulkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne, 1984, 18. lpp.

[40] turpat, 57. lpp.

[41] turpat 117. lpp.

[42] turpat 117. lpp.

[43] turpat, 57. lpp.

[44] turpat, 172. lpp.

[45] nupat, 17. lpp.

[46] turpat, 77. lpp.

[47] erihs marija remarks. rietumu frontē bez pārmaiņām. tulkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne, 1984, 156. lpp.

[48] turpat, 57. lpp.

[49] turpat, 38. lpp.

[50] Ērihs marija remarks. rietumu frontē bez pārmaiņām. tulkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne, 1984, 173. lpp.

[51] Ērihs marija remarks. rietumu frontē bez pārmaiņām. tulkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne, 1984, 122. lpp.

[52] turpat, 123. lpp.

[53] turpat, 165. lpp.

[54] turpat, 32. lpp.

[55] turpat, 156. lpp.

[56] turpat, 102. lpp.

[57] turpat, 167. lpp.

[58] Ērihs marija remarks. rietumu frontē bez pārmaiņām. tulkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne, 1984, 88. lpp.

[59] turpat, 135. lpp.

[60] nupat, 57. lpp.

[61] vācu izdevuma “rietumu frontē bez pārmaiņām” pēcvārds.

[62]erihs marija remarks. rietumufrontē bez pārmaiņām .Tulkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne, 1984, 22. lpp.

[64] pēc manām domām, remarka grāmatā tā nav, par spīti tās lieliskajām kvalitātēm. (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

[65] Ērihs marija remarks. mājupceļš. tulkojusi e. sudmale. r.: Liesma, 1993, 109. lpp.

[66] turpat, 21. lpp.

’turpat, 22. lpp.

[68] turpat, 179. lpp.

[69] Ērihs marija remarks. mājupceļš. tulkojusi e. sudmale. r.: Liesma, 1993, 54. lpp.

[70] turpat, 17. lpp.

[71] turpat, 165. lpp.

[72] Ērihs marija remarks. mājupceļš. tulkojusi e. sudmale. r.: Liesma, 1993, 142. lpp.

[73] turpat, 189. lpp.

[74]t\irpat, 192. lpp.

[75] turpat, 214. lpp.

[76] Ērihs marija remarks. mājupceļš. tulkojusi e. Sudmale. R.: Liesma, 1993, 211. lpp.

[77]t\irpat, 219. lpp.

[78] turpat, 224. lpp.

[79] turpat, 218. lpp.

5, nirpat, 219. lpp.

[81] Ērihs marija remarks. mājupceļš. tulkojusi e. sudmale. r.: Liesma, 1993, 34. lpp.

[82] Ērihs marija remarks. mājupceļš. tulkojusi e. sudmale. r.: Liesma, 1993, 56. lpp.

[83] turpat, 102. lpp.

[84] turpat, 140. lpp.

[85] Ē. m. remarks. mājupceļš. tulkojusi e. sudmale. r.: liesma, 1993, 78. lpp

[86] turpat, 193. lpp.

[87] turpat, 204. lpp.

[88] Ē. m. remarks. mājupceļš. tulkojusi e. sudmale. r.: Liesma, 1993, 204. lpp.

[89] turpat, 205. lpp.

[90] mana valdība man deva norādījumu jūs bridināt… (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

' Ērihs marija remarks. trīs draugi. tulkojis v. Kārkliņš. R.: Zvaigzne, 1981,13. lpp.

[92] Ērihs marija remarks. trīs draugi. tulkojis v. Kārkliņš. R.: Zvaigzne, 1981,111. lpp.

[93] turpat, 34. lpp.

[94] turpat, 34. lpp.

[95] turpat, 26. lpp.

[96]v. Kārkliņa tulkojumā šis fragments nav atrodams, pēc darba oriģināla tulkojusi Silvija Ģibiete.

[97] Ērihs marija remarks. trīs draugi. tulkojis v. Kārkliņš. R.: Zvaigzne, 1981,15. lpp.

[98] turpat, 180. lpp.

[99] Ērihs marija remarks. trīs draugi. tulkojis v. kārkliņš. r.: zvaigzne, 1981, 212. lpp.

[100] turpat, 212. lpp.

[101] turpat, 213. lpp.

[102] Ērihs marija remarks. trīs draugi. ttilkojis v. kārkliņš. r.: zvaigzne, 1981, 210. lpp.

[102] Ērihs Marija Remarks. Trīs draugi. T\ilkojis V. Kārkliņš. R.: Zvaigzne, 1981, 73. lpp.

[103] turpat, 59. lpp.

’turpat, 34. lpp.

[105] Ērihs Marija Remarks. Rietumu frontē bez pārmaiņām. Tulkojis Ģ. Bļodnieks. R.: Zvaigzne, 1984, 22. lpp.

[106] mūsu mazā dzīve. (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

[107] hrihs marija remarks. trīs draugi. tulkojis v. Kārkliņš. R.: Zvaigzne, 1981, 211. lpp.

[108] Šī ir vislielākajā mērā laba filma, acīm redzami viena no 1938. gada labāko desmitnieka un tā, kuru noteikti jāredz. (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

[109] sniedz vēl vienu remarka ironijas piemēru. (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

[109] Erihs Marija Remarks. Mīli savu tuvāko. Tulkojusi S. Brice. R.: Liesma, 1989, 123. lpp.

[110] Ērihs Marija Remarks. Mīli savu tuvāko. Tulkojusi S. Brice. R.: Liesma, 1989,126. lpp.

[111]’rūpat, 250. lpp.

[112] turpat, 277. lpp.

[113] Ērihs Marija Remarks. Mīli savu tuvāko. Tulkojusi S. Brice. R.: Liesma, 1989, 196., 197. lpp.

[114] turpat, 196. lpp.

[115] turpat, 12. lpp.

[116] turpat, 26. lpp.

> Ērihs Marija Remarks. Mīli savu tuvāko. Tulkojusi S. Brice. R.: Liesma, 1989. 76. lpp.

[118] turpat, 213. lpp.

[119]ttirpat, 146. lpp.

[120] erihs marija remarks. mīli savu tuvāko. tulkojusi s. brice. r.: liesma, 1989, 270., 271. lpp.

[121] manas māsas Elfrīdes piemiņai. (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

'Ērihs Marija Remarks. Triumfa arka. Tulkojusi Ē. Lūse. R.: Liesma, 1983, 153. lpp.

[123] turpat, 54. lpp.

[124] turpat, 205. lpp.

[125] Ērihs Marija Remarks. Triumfa arka. Tulkojusi Ē. Lūse. R.: Liesma, 1983, 168. lpp.

[126] turpat, 346., 347. lpp.

[127] turpat, 92. lpp.

[128] top vēsture (angļu vai.) (Tulk. piez.)

[129] patoloģiska atkarība mīlestībā (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

[131] mīļš (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

[132] Ērihs marija remarks. dzīvības dzirksts. tulkojusi s. Krastiņa. R.: Jumava, 2004, 16. lpp.

[133] turpat, 124. lpp.

[134] Ērihs marija remarks. dzīvības dzirksts. tulkojusi s. Krastiņa. R.: Jumava, 2004,324., 325. lpp.

[135] turpat, 205. lpp.

[136] Ērihs marija remarks. dzīvības dzirksts. tulkojusi s. Krastiņa. R.: Jumava, 2004, 275. lpp.

[137] turpat, 299. lpp.

[138] Ērihs marija remarks. dzīvības dzirksts. tulkojusi s. krastiņa. r.: jumava, 2004, 133. lpp.

[139] turpat, 311. lpp.

[140] Ērihs marija remarks. laiks dzīvot un laiks mirt. tulkojusi H. Gintere. R.: LVI, 1957, 20. lpp.

[141] turpat, 45. lpp.

[142]hupat, 192. lpp.

[143] Ērihs marija remarks. laiks dzīvot un laiks mirt. hilkojusi H. Gintere. R.: LVI, 1957, 87. lpp.

[144] turpat, 311. lpp.

[145] turpat, 90. lpp.

* turpat, 203. lpp.

[147] Ērihs marija remarks. laiks dzīvot un laiks mirt. tulkojusi H. Gintere. R.: LVI, 1957, 203. lpp.

[148] 'nirpat, 433. lpp.

[149] hupat, 408. lpp.

[150] Ērihs marija remarks. melnais obelisks. hilkojusi a. plēsuma. r.: Liesma, 1991, 17. lpp.

[151] turpat, 286. lpp.

[152] Ērihs marija remarks. melnais obelisks. tulkojusi a. plēsuma. r.: Liesma, 1991, 112. lpp.

[153] izņemot (angļu vai.). (tulk. piez.)

[154] Ērihs marija remarks. melnais obelisks. tulkojusi a. plēsuma. r.: Liesma, 1991, 31. lpp.

[155] turpat, 326. lpp.

[156] Ērihs marija remarks. melnais obelisks. tulkojusi a. plēsuma. r.: Liesma, 1991, 3. lpp.

[157] turpat.

[158] turpat, 364. lpp.

[159] Ērihs marija Remarks. Debesīm nav lutekļu. Tulkojis V. Kārkliņš. R: Liesma, 1992, 9. lpp.

[160] turpat, 84. lpp.

[161] Ērihs marija remarks. debesīm nav lutekļu. tulkojis v. Kārkliņš. R: liesma, 1992, 57. lpp.

[162] turpat, 201. lpp.

[163] turpat, 224. lpp.

[164] Ērihs marija remarks. lisabonas nakts. tulkojusi e. sudmale. r.: liesma, 1984, 74. lpp.

[165] turpat, 196. lpp.

[166] romāna fragments latviešu valodā nav tulkots, citātus tulkojusi Silvija Ģibiete.

Content

fon Šternburgs Vilhelms “It kā viss būtu pēdējoreiz”

Par šo grāmatu

SATURS

1. NODAĻA “Es centīšos rakstīt patiesību!”

2. NODAĻA “Citu nākotni nebija iespējams iztēloties…” (1898-1917)

3. NODAĻA *Dzīvība ir viss” (1917-1924)

4. NODAĻA “Man nav mācības, ko sludināt” (1925-1928)

5. NODAĻA “Es bēgu no cilvēkiem 99 (1929-1931)

6. NODAĻA “Kad Eiropa ies bojāt” (1932-1939)

7. NODAĻA “Ir vajadzīga stipra sirds” (1940-1948)

8. NODAĻA “Saprāta bezcerība” (1948-1955)

9. NODAĻA “Lielā saskaršanās ar nāvi” (1955-1970)

paskaidrojumi