Remarks Ērihs Marija

Lisabonas nakts

Ērihs Marija Remarks

LISABONAS NAKTS

1

Es ilgi lūkojos uz kuģi. Spilgti apgaismots, tas stāvēja Težu upē gabalu no krasta. Lai gan jau nedēļu es atrados Lisabonā, vēl arvien nevarēju pierast pie šīs pilsētas bezbēdīgajām ugunīm. Zemēs, no kurām es nācu, pilsētas naktīs gulēja melnas kā ogļraktuves un viena laterna tumsā bija bīstamāka par mēri viduslaikos. Es nācu no divdesmitā gadsimta Eiropas.

Tas bija pasažieru tvaikonis, kas pašreiz uzņēma kravu. Zināju, ka rītvakar tam jāiet jūrā. Kailo elektrisko spuldžu spalgajā gaismā uz borta krāva gaļu, zivis, konservus, maizi, dārzeņus; strādnieki stiepa klāt saiņus, un celtnis cilāja augšā kastes un ķīpas tik nedzirdami, it kā tās būtu bez svara. Kuģis gatavojās ceļā kā Noasa šķirsts grēkuplūdu laikos. Tas arī bija Noasa šķirsts. Ikviens kuģis, kas šajos 1940. gada mēnešos atstāja Eiropu, bija Noasa šķirsts. Amerika bija Ararata kalns, un plūdi cēlās diendienā. Sen tika pārplūdināta Vācija un Austrija; dziļi zem ūdens gulēja Polija un Prāga; plūdu varā jau bija Amsterdama, Brisele, Kopenhāgena, Oslo un Parīze, arī Itālijas pilsētas apdraudēja plūdi, un droša nebija vairs Spānija. Portugāles krasts bija kļuvis par pēdējo patvērumu bēgļiem, kuriem taisnība, brīvība un iecietība nozīmēja vairāk nekā dzimtene un eksistence. Kurš nespēja no šejienes sasniegt Apsolīto zemi Ameriku, bija pazudis. Tam atlika noasiņot bez ieceļošanas un izceļošanas vīzām, bez darba un uzturēšanās atļaujām birokrātijas un internēto nometņu žņaugos, vientulībā, svešatnē un drausmajā vispārējā vienaldzībā pret atsevišķa indivīda likteni, kura vienmēr ir kara, baiļu un posta sekas. Cilvēks šajā laikā vairs nebija nekas, derīga pase bija viss.

Pēcpusdienā es biju aizgājis uz kazino „Estoril” . Man vēl bija mugurā labs uzvalks, un mani tur ielaida. Tas bija pēdējais, izmisuma pilnais mēģinājums uzpirkt likteni. Termiņš mūsu atļaujai uzturēties Portugālē pēc dažām dienām izbeidzās, un Rutei un man nebija citas izceļošanas vīzas. Kuģis, kas stāvēja Težu upē, bija pēdējais, ar kuru mēs vēl Francijā cerējām sasniegt Ņujorku, bet biļetes jau pirms vairākiem mēnešiem bija pārdotas, un, lai nokļūtu Amerikā, mums trūka ne vien iebraukšanas atļaujas, bet arī naudas: biļetes maksāja vairāk nekā simt dolāru. Tā es izmantoju šeit vienīgo iespēju tikt pie naudas – laimējot to ar spēli. Tas bija neprāts; pat ja es laimētu, būtu jānotiek brīnumam, lai nokļūtu uz kuģa. Taču bēgļu gaitās, izmisumā un briesmās cilvēks iemācās ticēt brīnumam: citādi nebūtu iespējams dzīvot.

No sešdesmit diviem dolāriem, kas mums vēl bija atlikuši, es zaudēju piecdesmit sešus.

Vēlajā nakts stundā krastmala bija patukša. Pēc brīža tomēr ieraudzīju vēl kādu, kas bez mērķa staigāja šurp un turp, tad apstājās un, gluži tāpat kā es, cieši lūkojās uz kuģi. Nodomāju, ka arī viņš ir viens no daudzajiem, kas izmesti šai krastā, un nepievērsu vairs uzmanību, līdz sajutu, ka viņš vēro mani. Bēgli nekad neatstāj bailes no policijas, pat miegā ne, arī tad, kad viņam nevajag bīties, - tādēļ, izlikdamies vienaldzīgs, pagriezos un lēnām gāju prom no krastmalas kā cilvēks, kam ne no kā nav jābaidās.

Drīz izdzirdu aiz muguras soļus. Gāju tālāk, nepaātrinādams gaitu, gudrodams, kā paziņot Rutei, ja mani arestētu. Pasteļkrāsas mājas, kuras krastmalas viņa galā gulēja kā tauriņi naktī, vēl bija pārāk tālu, lai es, neriskēdams ar nošaušanu, spētu aizskriet līdz tām un nozust šaurajās ieliņās.

Cilvēks tagad jau soļoja man līdzās. Augumā viņš bija nedaudz mazāks par mani.

- Jūs esat vācietis? – viņš mani uzrunāja vācu valodā.

Papurināju galvu un gāju tālāk.

- Austrietis?

Neatbildēju. Skatījos uz pasteļkrāsas mājām, kas tuvojās pārāk lēni. Zināju, ka daži portugāļu policisti ļoti labi runā vāciski.

- Es neesmu policists, - cilvēks teica.

Neticēju viņam. Viņš bija civilapģērbā, taču žandarmi civilapģērbā mani reizes sešas Eiropā tika arestējuši. Man gan šobrīd bija klāt personas dokumenti, ko Parīzē tīri labi pagatavoja matemātikas profesors no Prāgas, un tomēr tie bija viltoti.

- Es redzēju, kā jūs aplūkojāt kuģi, - cilvēks sacīja. – Tādēļ nodomāju…

Pārlaidu viņam vienaldzīgu skatienu. Viņš neatgādināja policistu; taču pēdējais žandarms, kurš mani Bordo notvēra, izskatījās tik nožēlojams kā Lācars pēc trim kapā pavadītām dienām un bija pats nežēlīgākais. Viņš mani arestēja, lai gan zināja, ka vācu karaspēks pēc vienas dienas ienāks Bordo, un es būtu pagalam, ja iežēlīgs cietumpriekšnieks pāris stundu vēlāk nepalaistu mani vaļā.

- Vai gribat tikt uz Ņujorku? – vīrietis vaicāja.

Neatbildēju. Atlika vēl tikai divdesmit metru, lai notriektu viņu zemē un aizbēgtu, ja būtu nepieciešams.

- Te ir divas biļetes uz kuģi, kas stāv tur, viņā pusē, - vīrietis teica un iebāza roku kabatā.

Es redzēju biļetes. Vājajā gaismā salasīt nevarēja. Bet tagad bijām aizgājuši pietiekami tālu. Varēja riskēt un apstāties.

- Ko tas viss nozīmē? – jautāju portugāļu valodā. Es tajā biju iemācījies pāris vārdu.

- Jūs varat tās dabūt, - vīrietis atbildēja. – Man nevajag to.

- Jums to nevajag? Kā to saprast?

- Man vairs to nevajag.

Es vērīgi noskatīju šo cilvēku. Nesapratu viņu. Viņš tiešām nelikās policists. Lai mani aizturētu, viņam nevajadzētu šādu dīvainu triku. Bet, ja biļetes īstas, kādēļ tad viņš tās neizmantoja pats? Kādēļ piedāvāja man? Lai pārdotu? Es nodrebēju.

- Es tās nevaru nopirkt, - beidzot pateicu vāciski. – Tās maksā veselu kapitālu. Lisabonā netrūkst bagātu emigrantu; tie jums samaksās tik, cik prasīsiet. Jūs neesat sastapis īsto pircēju. Man nav naudas.

- Es tās arī negribu pārdot, - vīrietis sacīja.

Atkal palūkojos uz biļetēm.

- Tās ir īstas?

Neatbildējis viņš tās sniedza man. Biļetes plaukstās nočaukstēja. Tās bija īstas. Tās nozīmēja glābiņu, nevis bojāeju. Ja arī neizdotos tās izlietot – mums nebija amerikāņu vīzu -, rīt tomēr vēl varētu pamēģināt vīzas dabūt, atsaucoties uz biļetēm, vai vismaz varētu tās pārdot. Par to naudu būtu iespējams dzīvot vēl veselu pusgadu.

Nesapratu šo cilvēku.

- Es jūs nesaprotu, - teicu viņam.

- Jūs varat tās paturēt, - viņš atbildēja. – Par velti. Rīt priekšpusdienā es atstāju Lisabonu. Man būtu tikai viens noteikums.

Es nolaidu rokas. Zināju jau, ka tā nevar būt.

- Kāds noteikums? – pajautāju.

- Šonakt es negribētu palikt viens.

- Jūs vēlaties, lai mēs to pavadītu kopā?

- Jā. Līdz rītam.

- Tas viss?

- Jā, viss.

- Un vairāk nekā?

- Vairāk nekā.

Neticīgi paraudzījos uz šo vīru. Es gan biju pieradis, ka tādi cilvēki kā mēs lāgiem nonāca līdz nervu sabrukumam; tie bieži nespēja palikt vieni; tiem piemetās „vietas bailes” no cilvēkiem, kuriem nekur vairs nebija vietas; tādā naktī kāds biedrs, būdams gluži svešs, varēja pasargāt cilvēku no pašnāvības; bet bija pats par sevi saprotams, ka tad izlīdzēja tāpat, neprasot samaksu. Ne nu vēl tādu kā šī.

- Kur jūs dzīvojat? – pajautāju.

Viņš atmeta ar roku.

- Tur es negribu atgriezties. Vai tad nav neviena krodziņa, kur vēl var pasēdēt?

- Droši vien kāds vēl būs vaļā.

- Vai nav nevienas piemetnes emigrantiem? Tādas kā Cafй de la Rose Parīzē?

Es zināju Cafй de la Rose. Abi ar Ruti tur divas nedēļas pārnakšņojām. Saimnieks to atļāva, ja pasūtīja tasi kafijas. Parasti paņēma līdzi pāris avīžu un noklāja uz grīdas. Es nekad negulēju uz galda. No grīdas nevarēja nekur nokrist.

- Nezinu nevienas, - atbildēju.

Es zināju gan, taču uz turieni nevarēja vest cilvēku, kurš grib uzdāvāt divas kuģa biļetes, jo tur ļaudis gatavi atdot savu aci, lai tās dabūtu.

- Es te zinu tikai vienu vienīgu lokālu, - vīrietis sacīja. – Bet varam pamēģināt. Varbūt tas vēl būs atvērts.

Viņš pamāja vientuļam taksometram un paraudzījās manī.

- Labi, - es piekritu.

Mēs iesēdāmies mašīnā, un viņš pateica šoferim adresi. Labprāt būtu brīdinājis Ruti, ka nakti nepārnākšu; bet, iekāpjot piesmakušajā, tumšajā taksometrā, manī pēkšņi pamodās tik traka, mežonīga cerība, ka sagriezās galva. Varbūt tā tiešām ir patiesība; varbūt mūsu dzīve vēl nav galā un neiespējamais kļuvis īstenība – glābiņš. Es vairs ne mirkli neuzdrīkstējos atstāt svešo vienu.

Mēs apbraucām Praзa do Comercio[1] teatrālās kulises un nonācām kalnup ejošo kāpņu un ieliņu mudžeklī. Šī Lisabonas daļa man bija sveša; kā parasti, es galvenokārt zināju muzejus un baznīcas – ne tāpēc, ka tā mīlētu dievu vai mākslu, bet gluži vienkārši baznīcās un muzejos nepārbaudīja dokumentus. Krustāsistā un mākslas meistaru priekšā cilvēks vēl bija cilvēks, nevis subjekts ar apšaubāmiem dokumentiem.

Mēs izkāpām no taksometra un devāmies augšup pa kāpnēm un līkumotajām ieliņām. Oda pēc zivīm, ķiplokiem, nakts puķēm, norietējušas saules un miegainības. Uzlecot mēnesim, nakts debesīs iesānis pacēlās Svētā Georga pils un gaisma pludoja kā ūdenskritums lejup pa kāpieniem. Es apgriezos un paraudzījos lejā uz ostu. Tur plūda upe, un upe bija brīvība, tā bija dzīvība, tā ietecēja jūrā, un jūra bija – ceļš uz Ameriku.

Es apstājos.

- Ceru, jūs ar mani nejokojat, - sacīju.

- Nē, - nepazīstamais atteica.

- Es runāju par kuģa biļetēm.

Krastmalā viņš tās atkal bija iebāzis kabatā.

- Nē, - viņš atkārtoja. – Es nejokoju.

Viņš norādīja uz nelielu, kokiem apstādītu laukumiņu.

- Tur atrodas lokāls, par kuru es runāju. Tas vēl ir atvērts. Mēs tur nevienam nedursimies acīs. To apmeklē gandrīz tikai ārzemnieki. Mūs noturēs par cilvēkiem, kas rīt aizceļos. Kā visus citus, kas nosvin tur savu pēdējo nakti Portugālē un no rīta dodas uz kuģi.

Lokāls drīzāk bija bārs ar nelielu četrstūri dejām un terasi, kā radīts, lai tur pulcētos tūristi. Skanēja ģitāra, un viņā galā bija redzama dziedātāja, kas izpildīja fado [2] . Terasē pie dažiem galdiem sēdēja viesi. Starp tiem bija sieviete vakartērpā un vīrietis baltā smokingā. Mēs atradām brīvu vietu terases galā. No šejienes varēja lejā redzēt Lisabonu – baznīcu torņus blāvajā mēnesnīcā, apgaismotās ielas, ostu, dokus un kuģi, kas bija Noasa šķirsts.

- Jūs ticat dzīvei pēc nāves? – iejautājās vīrs, kam kabatā bija kuģa biļetes.

Pacēlu acis. Es būtu paredzējis visu ko citu. Jautājums bija pārāk negaidīts.

- Nezinu, - beidzot atbildēju. – Pēdējos gados biju par daudz nodarbināts ar dzīvi pirms nāves. Kad nonākšu Amerikā, tad gan labprāt padomāšu par to, - piebildu, lai atgādinātu apsolītās biļetes.

- Bet es neticu dzīvei pēc nāves, - viņš sacīja.

Es uzelpoju. Biju ar mieru uzklausīt nelaimīgu cilvēku, bet nevēlējos diskutēt. Mani bija pārņēmis nemiers. Lejā stāvēja kuģis.

Brīdi nepazīstamais sēdēja tā, it kā snaustu vaļējām acīm. Kad ģitārists uznāca uz terases, viņš pamodās.

- Mani sauc Švarcs, - viņš teica. – Tas nav mans īstais vārds. Tas tikai rakstīts pasē. Bet esmu pie tā pieradis, un šonakt iztiksim ar to. Vai ilgi sabijāt Francijā?

- Tik ilgi, kamēr tas bija iespējams.

- Vai bijāt internēts?

- Kad iesākās karš. Tāpat kā visi citi.

Vīrs pamāja ar galvu.

- Mēs arī. Es biju laimīgs, - viņš pēkšņi noteica ātri un klusi, galvu pieliecis, lūkodamies sāņus. – Biju ļoti laimīgs. Laimīgāks, nekā jebkad varēju iedomāties.

Es pārsteigts apsviedos pret viņu. Viņš patiesi tāds neizskatījās. Pirmajā mirklī likās drīzāk ikdienišķs, pabikls cilvēciņš.

- Kad tad jūs bijāt laimīgs? – pajautāju. – Varbūt nometnē?

- Pēdējā vasarā.

- 1939. gadā? Francijā?

- Jā. Tanī vasarā pirms kara. Vēl tagad neaptveru, kā tas viss notika. Tādēļ man par to jāparunā ar kādu. Te es nevienu nepazīstu. Viss atkārtosies vēlreiz, kamēr stāstīšu. Tad arī pašam viss kļūs pilnīgi skaidrs. Un paliks tā. Kaut reizi man vēl vajag… – viņš aprāvās. – Jūs saprotat? – pēc brīža pavaicāja.

- Jā, - atbildēju un piesardzīgi piebildu: - To nav grūti saprast, Švarca kungs.

- Nē, tas vispār nav saprotams! – pēkšņi viņš iesaucās strauji un dedzīgi. – Viņa guļ tur lejā, istabā ar cieši aizvērtiem logiem, nožēlojamā dēļu šķirstā, mirusi! Viņas vairs nav! Kurš spēj to saprast? Neviens! Ne jūs, ne es, neviens! Un, ja kāds apgalvo, ka saprot, tad tie ir meli!

Es klusēdams gaidīju, ko viņš vēl teiks. Man bieži bija iznācis tā sēdēt un klausīties. Ja tev nav dzimtenes, zaudējumus daudz smagāk pārciest. Nekur tev nebija atbalsta, un svešums kļuva drausmi svešs. Es to piedzīvoju Šveicē, saņemdams ziņu, ka mani vecāki Vācijā koncentrācijas nometnē sadedzināti. Man pastāvīgi bija jādomā par mātes acīm krāsns ugunīs. Tās vēl tagad vajā mani.

- Es domāju, jūs zināt, kas ir emigrantu „vīveles”, - Švarcs mierīgāk noteica.

Pametu ar galvu.

Viesmīlis atnesa trauku ar garnelēm. Pēkšņi jutos gauži izsalcis un atcerējos, ka neesmu kopš pusdienas neko ēdis. Neziņā paraudzījos uz Švarcu.

- Ēdiet, ēdiet vien, - viņš mudināja. – Es pagaidīšu.

Viņš pasūtīja vīnu un cigaretes. Ar skubu ēdu. Garneles bija svaigas un piparotas.

- Piedodiet, - sacīju, - bet esmu stipri izsalcis.

Ēdot es vēroju Švarcu. Viņš mierīgi sēdēja – bez nepacietības vai piktuma – un skatījās uz pilsētu, kas teatrāli pletās lejā. Jutu kaut ko līdzīgu simpātijām. Viņš acīmredzot bija brīvs no neīstiem pieklājības likumiem un saprata: ja kāds ir izsalcis, tas var mierīgi ēst, nekļūdams nejūtīgs otra cilvēka nelaimē. Ja neko nav iespējams darīt otra labā, lai izsalkušais ēd savu dienišķo maizi, kamēr viņam tā nav atņemta. Un nekad nevarēja zināt, kad tā tiks atņemta.

Aizstūmu šķīvi un paņēmu cigareti. Sen jau nebiju smēķējis. Taupīju naudu šodienas spēlei.

- Man piemetās „vīveles” trīsdesmit devītā gada pavasarī, - Švarcs stāstīja. – Pēc pieciem emigrācijas gadiem. Kur jūs bijāt trīsdesmit astotā gada rudenī?

- Parīzē.

- Es arī. Toreiz es kapitulēju. Tas bija Minhenes pakta priekšvakars. Baiļu agonija. Vēl gan slēpos un aizsargājos aiz inerces, bet patiesībā gatavojos noslēgt rēķinus ar dzīvi. Ja izcelsies karš, vācieši atnāks un mani aizvedīs. No likteņa neizbēgsi. Biju ar to samierinājies.

Pamāju ar galvu.

- Tas bija pašnāvību laiks. Dīvaini, kad vācieši pēc pusotra gada tiešām ieradās, pašnāvības kļuva retākas. – Un tad šis Minhenes pakts, - Švarcs turpināja. – Šai trīsdesmit astotā gada rudenī cilvēkam pēkšņi par jaunu tika uzdāvāta dzīvība! Kļuva tik viegli ap sirdi, ka tapām neuzmanīgi. Parīzē pat kastaņas uzziedēja otrreiz, atceraties? Es kļuvu tik vieglprātīgs, ka jutos atkal kā cilvēks un diemžēl tā arī uzvedos. Policija mani saņēma un ietupināja uz četrām nedēļām par atkārtotu ieceļošanu bez atļaujas. Pēc tam sākās vecā spēle: pie Bāzeles mani izraidīja aiz robežas, no Šveices atsūtīja atpakaļ, franči citā vietā atkal izraidīja, ieslodzīja… Jūs jau zināt šo šaha spēli ar cilvēkiem…

- Zinu. Ziemu tas nebija nekāds joks. Vislabākie cietumi bija Šveicē. Silti kā viesnīcas.

Es atkal ķēros pie ēšanas. Nepatīkamām atmiņām piemita kaut kas labs: tās atgādināja, ka esi bijis laimīgs, ja arī pirms mirkļa vēl domāji, ka tāds neesi. Laimīgam būt ir relatīvs jēdziens. Kurš to apjautis, reti jūtas gluži nelaimīgs.

Es jutos laimīgs Šveices cietumos, tāpēc ka tie nebija vācu cietumi. Tagad man iepretī sēdēja cilvēks, kurš apgalvoja, ka bijis laimīgs, kaut arī Lisabonā, piesmakušā istabā, stāvēja dēļu šķirsts.

- Pēdējo reizi palaižot brīvībā, man piedraudēja ar izdošanu Vācijai, ja vēlreiz notveršot bez dokumentiem, - Švarcs stāstīja. – Tie bija tikai draudi, bet mani tie pārbiedēja. Es apsvēru, ko iesākt, ja tiešām tas notiktu. Tad naktīs sāka rādīties murgi, ka jau atrodos tur un esesieši man seko pa pēdām. Šie murgi rādījās tik bieži, ka baidījos vispār iemigt. Vai jums tā ir gadījies?

- Es par to varētu uzrakstīt veselu doktora disertāciju, - atbildēju. – Diemžēl – jā.

- Kādunakt sapņoju, ka esmu Osnabrikā, pilsētā, kur tiku dzīvojis un kur palika mana sieva. Stāvēju viņas istabā un redzēju, ka viņa slima. Viņa bija ļoti vāja un raudāja. Iztrūcies pamodos no murga. Vairāk nekā piecus gadus nebiju viņu redzējis, nebiju arī neko dzirdējis par viņu. Nerakstīju viņai, baidīdamies, ka viņu izseko. Pirms manas bēgšanas viņa apsolīja, ka pieprasīs šķiršanos. Tas pasargātu viņu no dažādiem sarežģījumiem. Vairākus gadus arī domāju, ka viņa to izdarījusi.

Švarcs apklusa. Es viņam nejautāju, kādēļ viņam vajadzējis atstāt Vāciju. Iemeslu jau netrūka. Neviens no tiem nebija interesants, jo visi nozīmēja kādu netaisnību. Būt upurim nav interesanti. Viņš varēja būt ebrejs vai piederējis pie kādas pastāvošam režīmam naidīgas politiskas partijas, vai arī viņam bija ienaidnieki, kas pēkšņi kļuvuši ietekmīgas personas, - tādu iemeslu ir vai cik, lai Vācijā cilvēku iegrūstu koncentrācijas nometnē vai nobendētu.

- Man izdevās atkal atgriezties Parīzē, - Švarcs sacīja. – Tomēr murgi neatstājās. Tie rādījās atkal un atkal. Ap šo laiku sabruka arī Minhenes pakta ilūzijas. Pavasarī kļuva skaidrs, ka karš ir neizbēgams. Tas bija saožams, kā saož ugunsgrēku jau ilgi pirms tā ieraudzīšanas. Vienīgi starptautiskā diplomātija turēja ciet acis un sapņoja par otro vai trešo Minheni, par visu ko citu, tikai ne par karu. Nekad nav bijis tik daudz ticības brīnumam kā mūsu laikā, kad nekādi brīnumi vairs nenotiek.

- Reizēm tie tomēr vēl gadās, - es iebildu. – Citādi mēs vairs nebūtu starp dzīvajiem.

Švarcs pamāja ar galvu.

- Jums taisnība. Privātie brīnumi. Pats esmu tādu pieredzējis. Tas iesākās Parīzē. Pēkšņi es mantoju derīgu pasi. Tā ir tā pase, kurā ierakstīts Švarca vārds. Tā piederēja kādam austrietim, ar kuru bieži tikos Cafй de la Rose . Šis cilvēks nomira un atstāja man mantojumā savu pasi un naudu. Parīzē viņš bija ieradies tikai pirms trim mēnešiem. Iepazinos ar viņu Luvrā – aplūkojot impresionistu gleznas. Tolaik es tur pavadīju daudzas pēcpusdienas, meklēdams mierinājumu. Lūkojoties šajās saules pielietajās, rāmajās ainavās, šķita neticami, ka divkājainās būtnes, kas spēj kaut ko tādu radīt, tanī pašā laikā var perināt slepkavīgu karu, - šī ilūzija uz pāris stundām mazliet pazemināja asinsspiedienu.

Tas cilvēks ar Švarca uzvārdu pasē bieži sēdēja pie Monē gleznotajām ūdensrozēm un katedrālēm. Mēs aizsākām sarunu, un viņš man pastāstīja, ka pēc tam, kad fašisti Austrijā sagrābuši varu, viņam palaimējies izbēgt, atstājot tur visu savu bagātību. Viņam piederējusi impresionistu gleznu kolekcija, to konfiscējusi valsts. Viņš nenožēlojot. Kamēr šīs gleznas atradīšoties kādā muzejā, varēšot aplūkot tās kā savējās, viņš sacīja, turklāt neraizējoties par ugunsgrēkiem vai zādzībām. Bez tam Francijas muzejos esot savāktas daudz vērtīgākas gleznas, nekā viņam jebkad piederējušas. Agrāk viņš bijis saistīts ar savu nelielo kolekciju kā tēvs ar ģimeni, kura pienākums dot savējai priekšroku. Tagad viņam piederot visas gleznas publiskajās krātuvēs un nemaz nevajagot par tām rūpēties.

Viņš bija dīvains cilvēks – kluss, bikls un saulainas dabas, par spīti visam, kas pārdzīvots. Viņš gandrīz nemaz nedrīkstējis ņemt līdzi naudu, bet viņam izdevies paglābt daļu vecu pastmarku. Markas vieglāk paslēpt nekā dimantus. Ar dimantiem var iziet slikti, ja tie noglabāti apavos un pašu ved uz nopratināšanu. Tos arī grūti pārdot bez garas iztaujāšanas un lieliem zaudējumiem. Pastmarkas domātas kolekcionāriem. Un kolekcionāri daudz neizvaicā.

- Kā viņš tās izvedis? – es pajautāju ar profesionālu emigranta ziņkāri.

- Viņš paņēmis vecas, nevainīgas vēstules un paslēpis markas starp oderējumu un aploksni. Muitnieki pārbaudījuši vēstules, nevis aploksnes.

- Labi izdomāts, - atzinīgi noteicu.

- Bez tam viņš paņēmis līdzi divus nelielus Engra portretus. Zīmuļa tehnikā. Iestiprinājis tos platos paspartū un bezgaumīgos, apzeltītos rāmjos, apgalvodams, ka tie ir viņa vecāku portreti. Bet aiz paspartū paslēpis vēl divus Degā zīmējumus.

- Labi izdomāts, - es atkārtoju.

- Aprīlī viņam uznāca sirdslēkme, un viņš man iedeva savu pasi, atlikušās markas un zīmējumus. Iedeva arī marku uzpircēju adreses. Kad otrā rītā viņu apraudzīju, viņš gulēja gultā miris; es viņu gandrīz vairs nepazinu, tik ļoti viņu bija pārvērtis miers. Paņēmu naudu, kas viņam vēl bija palikusi, vienu uzvalku un mazliet veļas. Iepriekšējā vakarā viņš pats man ieteica tā rīkoties: lai labāk viss tiek likteņa biedram, nevis saimniekam.

- Vai tajā pasē jūs kaut ko mainījāt? – pajautāju.

- Vienīgi fotogrāfiju un dzimšanas gadu. Švarcs bija divdesmit piecus gadus vecāks par mani. Vārds viņam bija tāds pats kā man.

- Kas to izdarīja? Brinners?

- Kāds minhenietis.

- Tas būs bijis Brinners, pasu doktors. Viņš bija īsts lietpratējs.

Brinners bija pazīstams ar saviem nevainojamiem labojumiem. Viņš ne vienam vien izlīdzēja, bet pašam nebija nekādu dokumentu, kad tika saņemts, jo bija māņticīgs; viņš gribēja būt godīgs un labdarīgs, ticēdams, ka viņam nekas nenotiks, kamēr savu māku neizlietos pats savā labā. Pirms emigrācijas viņam Minhenē piederējusi neliela spiestuve.

- Kur viņš ir tagad? – pavaicāju.

- Vai Lisabonā viņa nav?

To es nezināju. Iespējams tas bija, ja vien viņš vēl atrastos starp dzīvajiem.

- Jutos tik dīvaini, ka nu man bija pase, - Švarcs Otrais teica. – Neuzdrīkstējos to lietot. Tāpat pagāja dažas dienas, kamēr pieradu pie jaunā vārda. Es pastāvīgi to atkārtoju pie sevis. Staigāju pa Elizejas laukiem, murminādams savu uzvārdu un jaunos dzimšanas datus. Sēdēju muzejā iepretī Renuāra gleznām un – viens būdams – čukstēju iedomātu dialogu; skarbi uzsaucu: „Švarc!” – un tūlīt pielēcu kājās, atsaukdamies: „Te es esmu!” Vai arī nošņācu: „Kā sauc!” – un tūlīt automātiski nobēru: „Jozefs Švarcs, dzimis Vīnes Neištatē 1898. gada 22. jūnijā.” Pat vakarā pirms gulētiešanas trenējos. Baidījos, ka naktī kādreiz, policista uzmodināts, pusmiegā pateikšu kaut ko aplam. Gribēju aizmirst savu agrāko vārdu. Ir liela atšķirība, vai tev nav nemaz pases vai ir pase ar svešu vārdu. Sveša pase bija pat bīstamāka.

Es pārdevu abus Engra zīmējumus. Saņēmu par tiem mazāk, nekā gaidīju, tomēr pēkšņi man bija nauda, daudz naudas, kādu sen nebiju turējis rokās.

Tad kādunakt man iešāvās prātā doma, no kuras pēc tam vairs netiku vaļā. Vai ar šo pasi es nevarētu doties uz Vāciju? Tā bija gandrīz legāla; un kāpēc lai tā liktos aizdomīga uz robežas? Tad atkal redzētu sievu. Beidzot vairs nebūtu jābaiļojas par viņas likteni. Es varētu…

Švarcs palūkojās manī.

- Jums droši vien tas nav nekas svešs. Emigrantu „vīveles” vistīrākajā veidā. Spazmas kuņģī, rīklē, aiz acu āboliem. Tas, ko visnotaļ piecus gadus esi pūlējies iemīt zemē, mēģinājis aizmirst, sargājies kā no mēra, ceļas atkal augšā: nāvējošās atmiņas, emigranta dvēseles vēzis!

Mēģināju no tā paglābties. Gāju kā agrāk pie miera un klusuma gleznām, pie Sisleja un Pisaro, un Renuāra, stundām ilgi sēdēju muzejā – taču tagad iedarbība bija pretēja. Gleznas vairs nenomierināja, tās sauca, aicināja, uzurdīja atmiņas – par zemi, ko vēl nav pārvērtusi tuksnesī brūnā spitālība, par vakariem mazās ieliņās, kur žogu mūriem pāri noliecas ceriņi, par vecās pilsētas zeltainajiem mijkrēšļiem, par zaļajiem baznīcu torņiem, kam apkārt lidinās bezdelīgas, un – par manu sievu.

Esmu ikdienišķs cilvēks, un man nav nekādu sevišķu īpašību. Es nodzīvoju ar sievu četrus gadus, kā jau mēdz dzīvot: bez strīdiem, patīkami, bet arī bez lielām kaislībām. Pēc pirmajiem mēnešiem mums iesākās tas, ko dēvē par laimīgu laulību, - attiecības starp diviem cilvēkiem, kuri pieņem, ka savstarpēja cieņa ir pamats mājīgai kopdzīvei. Mēs nejutām, ka mums trūktu sapņu. Tā vismaz šķita man. Mēs bijām prātīgi cilvēki. Bijām sirsnīgi viens pret otru.

Tagad viss bija mainījies. Es sevi apsūdzēju, ka esmu dzīvojis tādu allažīgu laulību. Biju visu palaidis garām. Kādēļ es dzīvoju? Ko darīju tagad? Es bēguļoju un veģetēju. Cik ilgi tas vēl turpināsies? Un kā beigsies? Iesāksies karš, un Vācija uzvarēs. Tā bija vienīgā zeme, kura apbruņojusies līdz zobiem. Kas tad notiks? Kur lai ielienu, lai paglābtu dzīvību? Kurā nometnē nāksies nobeigties badā? Un, ja man laimēsies, pie kura mūra mani piebeigs ar šāvienu pakausī?

Pase, kurai vajadzēja dot man mieru, dzina izmisumā. Es skraidīju pa ielām, līdz nogurumā kritu vai no kājām; taču nespēju gulēt, un, kad aizmigu, murgi atkal uzrāva augšā. Es redzēju sievu gestapo pagrabā, dzirdēju viņu saucam palīgā tepat no viesnīcas pagalma puses; un kādudien, ieejot Cafй de la Rose , man likās, ka spogulī, kurš karājās iešķērsu pret durvīm, redzu viņas seju; viņa uz mirkli pievērsās man – bāla, acīs tāds bezcerīgums – un atkal pazuda. Parādība bija tik skaidra, ka nodomāju: viņa ir te, - un aši iesteidzos otrā zālē. Kā vienmēr, šī zāle bija ļaužu pilna, taču viņas tur nebija.

Vairākas dienas mani vajāja uzmācīga doma: viņa arī emigrējusi un meklē mani. Simtiem reižu redzēju viņu nogriežamies ap ielas stūri vai sēžam uz sola Luksemburgas dārzā, bet, kad piegāju klāt, man pretī pavērās gluži sveša, izbrīnījusies seja; viņa šķērsoja Konkordijas laukumu – tieši pirms automobiļu straume rāvās uz priekšu, un šoreiz tā tiešām bija viņa – viņas gaita, pleci, man pat likās, ka pazīstu tērpu, bet, kad satiksmes regulētājs beidzot apturēja automašīnu virteni un varēju steigties viņai pakaļ, viņa bija nozudusi, ierauta metro melnajā rīklē – kad nonācu lejā uz perona, tumsā ieraudzīju vairs tikai izsmējīgi mirkšķinām aizejošā vilciena aizmugurējās sarkanās ugunis.

Es visu izstāstīju kādam paziņam. Viņš saucās Lēzers un agrāk bijis Breslavas ārsts, bet tagad tirgojās ar zeķēm. Lēzers mani brīdināja no vientulības.

„Atrodiet sev kādu sievieti,” viņš sacīja.

Tas nelīdzēja. Jūs zināt šīs attiecības aiz nepieciešamības, aiz vientulības, aiz bailēm, meklējot patvērumu pie mazas drusciņas maiguma, pie kādas balss, pie siltas miesas, - un pamošanos nožēlojamā telpā svešā zemē, it kā būtu nokritis no mākoņiem, un tad sāja pateicība par līdzās izjusto dzīvo elpu – bet vai to var salīdzināt ar iztēles neprātu, kurš izsūc tavas asinis un liek rītā pamosties kā paģirās, it kā tu būtu pieķēris sevi nelādzīgā darbā?

Tas, ko tagad stāstu, var izklausīties kā pretrunīgas blēņas; tolaik tā nebija. No visām izcīņām allaž palika viena: man jātiek atpakaļ. Vēlreiz jāredz sieva. Var jau būt, ka viņa sen dzīvo ar citu. Vienalga. Man viņa bija jāredz. Tāda likās mana loģika.

Jo dienas jo vairāk baumoja par gaidāmo karu. Ikviens redzēja, ka Hitlers tūlīt uz vietas lauza savu solījumu ieņemt tikai Sudetiju, bet ne visu Čehoslovakiju; tagad tas turpinājās Polijā. Karš tuvojās. Francijas un Anglijas savienība ar Poliju nepieļāva neko citu. Tas nebija vairs mēnešu, tas bija dažu nedēļu jautājums. Arī man. Arī manai dzīvei. Vajadzēja izšķirties. Es to darīju. Izlēmu doties atpakaļ uz Vāciju. Pēc tam lai notiek kas notikdams. Biju gatavs uz visu. Ja iesāksies karš, tā vai tā būšu pagalam. Tikpat labi varēju spert neprātīgo soli.

Pēdējās dienās mani pārņēma dīvaina jautrība. Bija maijs, un dobēs pie Apaļā laukuma ziedēja tulpes visvisādās krāsās. Agrīnajiem novakariem jau bija impresionistu sudrabainā gaisma, zilganās ēnas un augstās, gaiši zaļganās debesis aiz tikko iedegušos gāzes laternu aukstā spīduma un trauksmainajām, sarkanajām gaismas reklāmu lentēm virs laikrakstu redakciju jumtiem, kuras vēstīja kara tuvošanos ikvienam, kas vien gribēja saprast šo rakstu nozīmi.

Vispirms aizbraucu uz Šveici. Gribēju izmēģināt savu pasi drošākā zemē, pirms varētu uz to paļauties. Franču muitas ierēdņi pasi vienaldzīgi atdeva man atpakaļ: to es arī biju gaidījis. Izceļošana ir apgrūtināta vienīgi zemēs, kur valda diktatūra. Tomēr, kad pienāca Šveices ierēdnis, jutu, ka manī kaut kas sarāvās. Es gan sēdēju pavisam mierīgi, taču man likās, ka manu plaušu maliņas nodreb, kā reizumis bezvēja laikā kokam kāda lapa pēkšņi sāk aši jo aši trīsuļot.

Ierēdnis apskatīja pasi. Tas bija dūšīgs, plecīgs vīrs un oda pēc pīpes dūmiem. Stāvēdams kupejā, viņš aizēnoja logu, un mirkli man uznāca bailes, ka viņš noslēdz debesis un logu, - it kā kupeja jau būtu pārvērtusies cietuma kamerā. Tad viņš jau sniedza atpakaļ manu pasi.

- Jūs to aizmirsāt apzīmogot, - atvieglojuma uzplūdā neviļus izmetu.

Ierēdnis pasmaidīja.

- Es vēl to zīmogošu. Tas jums tik svarīgi?

- Nē jau. Tikai sava veida suvenīrs.

Viņš iespieda pasē zīmogu un aizgāja. Es iekodu lūpā. Cik nervozs biju kļuvis! Tad iekrita prātā, ka pase ar zīmogu jau izskatās tāda kā īstāka.

Šveicē es veselu dienu pavadīju, apsvērdams, vai arī uz Vāciju nebraukt ar vilcienu; taču man pietrūka drosmes. Es nezināju, vai pārbraucēji no ārzemēm, sevišķi bijušās Austrijas pilsoņi, netiek īpaši kontrolēti. Iespējams, ka tā nebūtu; tomēr es izlēmu pāriet robežu slepeni.

Cīrihē, tāpat kā agrāk, vispirms devos uz galveno pastu. Pie lodziņa, kur izsniedza sūtījumus uz pieprasījumu, visbiežāk satika pazīstamus emigrantus – bez uzturēšanās atļaujām kā es pats -, no kuriem varēja uzzināt jaunākos notikumus. No turienes devos uz Greifa kafejnīcu – ar Cafй de la Rose tā nebija pat salīdzināma. Sastapu daudzus robežas pārgājējus, tikai nevienu, kurš īsti zinātu pārejas uz Vāciju. Tas bija saprotams. Kurš, izņemot mani, gribēja doties uz turieni? Es ievēroju, kā uz mani noskatās; atskārtuši, ka esmu to cieši nolēmis, viņi atrāvās no manis. Tas, kurš gribēja atgriezties, varēja būt pārbēdzējs, nacistu režīma piekritējs. Ko no tāda gaidīt? Kuru viņš nodos? Ko nodos?

Pēkšņi biju palicis viens. No manis vairījās, kā vairās no slepkavas. Es arī neko nevarēju paskaidrot; man pašam lāgiem sametās karsti, iedomājot, kas mani sagaida; bet kā es būtu varējis to izskaidrot citiem, lai viņi to aptvertu?

Trešās dienas rītā pulksten sešos ieradās policija un uzrāva mani no gultas. Sīki iztaujāja. Es tūlīt aptvēru, ka policiju uzrīdījis kāds mans paziņa. Pasi neuzticīgi apskatīja un mani pašu aizveda uz nopratināšanu. Par laimi, pase bija apzīmogota Šveices muitā. Es varēju pierādīt, ka esmu iebraucis legāli un uzturējies šajā zemē tikai trīs dienas.

Labi atceros to agro rītu, kad kopā ar policijas ierēdni gāju cauri pilsētai. Bija skaidra diena, un pilsētas torņi un jumti pret debesīm iezīmējās asi kā no metāla izgriezti. No ceptuves nāca siltas maizes smarža, kā solīdama mierinājumu visai pasaulei. Vai esat to kādreiz izjutis?

Es pamāju ar galvu.

- Pasaule cilvēkam nekad nešķiet tik skaista kā mirklī, kad viņš tiek ieslodzīts. Pirms viņam tā jāatstāj. Kaut vienmēr to varētu izjust tādu! Varbūt mums par maz laika tam. Par maz miera.

Švarcs papurināja galvu.

- Ar mieru šai sajūtai nav nekāda sakara. Tā man radusies tāpat vien.

- Vai jūs varējāt šo izjūtu saglabāt? – es pajautāju.

- Nezinu, - Švarcs lēni atbildēja. – Tas jau ir tas, kas man jāizdibina. Tas ir izslīdējis no rokām – varbūt tāpēc, ka neesmu to pietiekami cieši turējis? Vai tagad to iespētu atgūt un paturēt uz visiem laikiem? Tagad, kad tas vairs nemainās? Vai nav tā, ka nevar paturēt to, kas nemitīgi mainās? Un vai tas nepaliek uz vietas tikai tad, kad tā vairs nav un tas nevar vairs mainīties? Vai tikai tad tas pieder mums?

Viņa acis bija cieši pievērstas man. Tā bija pirmā reize, kad viņš īsti mani uzlūkoja. Zīlītes bija paplašinātas. Fanātiķis vai arī jukušais, es pēkšņi nodomāju.

- Nekad neesmu to zinājis, - es atteicu. – Bet vai to nevēlas ikviens? Paturēt to, kas nav vairs paturams? Un pamest to, kas no mums neatstājas?

Pie blakusgaldiņa piecēlās sieviete vakartērpā. Viņa raudzījās pāri terasei uz pilsētu un ostu lejā.

- Darling , kāpēc mums jābrauc atpakaļ? – viņa teica vīrietim baltajā smokingā. – Kaut mēs varētu palikt te! Man nav nekāda prieka atgriezties Amerikā.

2

- Cīrihes policija mani aizturēja tikai vienu dienu, - Švarcs turpināja. – Bet tā man bija grūta diena. Baidījos, ka pasi pārbaudīs. Pietiktu vienas tālruņa sarunas ar Vīni; tāpat samainītos datus speciālists viegli varētu atklāt.

Pēcpusdienā nomierinājos. Lai notiek kas notikdams, es to uzlūkoju kā dieva gribu. Kā būs, tā būs. Ja mani ietupinās, tad nemēģināšu nokļūt Vācijā. Tomēr vakarā mani atbrīvoja ar stingru noteikumu nekavējoties atstāt Šveici.

Es izlēmu doties caur Austriju. Turienes robežu aptuveni zināju, un tā droši vien nebija tik stingri apsargāta kā Vācijas robeža. Kāpēc gan vispār tām jābūt stingri apsargātām? Kurš gan gribētu dzīties uz turieni? Drīzāk jādomā, ka daudzi gribēja izkļūt laukā no turienes.

Braucu uz Oberrītu, lai no turienes mēģinātu tikt pāri robežai. Visprātīgāk būtu nogaidīt lietainu dienu, bet divas dienas pieturējās skaidrs laiks. Trešajā naktī devos ceļā, lai mana uzkavēšanās neliktos aizdomīga.

Tā bija zvaigžņota nakts. Tik rēna, ka likās – dzirdu dīgstošās zāles visklusākos čukstus. Jūs zināt, ka briesmās cilvēks iegūst pavisam citu redzi – ne tik asu, fokusā, bet daudz plašāku, ar visu ķermeni, visa āda kļūst redzīga, sevišķi naktīs. Tad liekas tā, it kā pat trokšņus varētu saredzēt, tik jutīga kļūst āda, reizē redzīga un dzirdīga. Tu paver muti un klausies, un arī mute kļūst redzīga un dzirdīga.

Es nekad neaizmirsīšu šo nakti. Pilnīgi apzinājos sevi, visi mani maņu orgāni bija saspringti un modri, biju sagatavojies uz visu, tomēr baiļu nejutu. Man likās, it kā es ietu pa augstu tiltu no viena savas dzīves krasta uz otru, un zināju, ka šis tilts aiz manis sairs un uzgaisīs kā sudrabaina dūmaka un nekad nevarēšu atgriezties atpakaļ. Es pārgāju no prāta skaidrības pretī jūtām, no drošības – nezināmā dēkā, no racionālās pasaules – sapnī. Biju absolūti viens, taču šoreiz vientulība nebija mokoša; tai piemita kaut kas noslēpumains.

Nonācu pie Reinas, kura šajā vietā vēl tikai aizsākas un nav pārāk plata. Izģērbos un mantas sasēju sainītī, lai varētu turēt virs galvas. Pārņēma savāda sajūta, kailam iegremdējoties ūdenī. Tas bija melns, ļoti dzestrs un svešs, kā kad es ienirtu Lētas upē, lai dzertu aizmirstību. Arī tas, ka bija jātiek tai pāri gluži kailam, likās simboliski, it kā es visu atstātu aiz sevis viņā krastā.

Es noslaucījos un meklēju tālāk savu ceļu. Ejot garām kādam ciemam, izdzirdu ierejamies suni. Īsti nezināju, kā stiepjas robeža, tāpēc turējos pie lielceļa, kurš veda gar mežiņu. Ilgu laiku nesastapu nevienu cilvēku. Es gāju un gāju līdz rīta gaismai. Pēkšņi nokrita stipra rasa – un lauces malā es ieraudzīju stirnu.

Gāju tālāk, līdz izdzirdu braucam pirmos zemnieku pajūgus. Tad pavirzījos nostāk no ceļa un paslēpos. Negribēju modināt aizdomas, nākdams tik agrā rītā no robežas puses. Pēc kāda laika redzēju, kā garām pa lielceļu ar divriteņiem aizbrauca divi muitnieki. Pazinu viņu mundierus. Es atrados Austrijā. Tolaik Austrija jau kopš gada skaitījās pievienota Vācijai.

Sieviete vakartērpā ar savu pavadoni atstāja terasi. Viņai bija brūni jo brūni pleci, un viņa likās garāka par vīrieti līdzās. Arī pāris citu tūristu lēnām aizgrīļoja lejup pa kāpnēm. Visi viņi gāja kā cilvēki, kas nekad nav vajāti. Viņi ne reizi neatskatījās atpakaļ.

- Man bija līdzi sviestmaizes, - Švarcs stāstīja, - un es atradu strautu, kur padzerties. Dienas vidū devos tālāk. Mans mērķis bija Feldkirhes ciemats, zināju, ka vasarās atvaļinājuma laikā to apmeklē atpūtnieki. Cerēju, ka tur neduršos tā acīs. Un tur bija dzelzceļa pietura. Es sasniedzu ciematu. Ar pirmo vilcienu nolēmu aizbraukt no pierobežas, lai ātrāk tiktu prom no bīstamās zonas. Ejot iekšā kupejā, ieraudzīju divus SA triecienniekus uniformās.

Domāju, ka mans treniņš ar Eiropas policistiem šinī brīdī gauži noderēja, citādi laikam gan būtu atsprādzis atpakaļ. Es apsēdos kupejas stūrī līdzās vīrietim impregnētajā rupjvilnas apģērbā; viņam bija šautene.

Pēc pieciem gadiem tā bija pirmā saskare ar visu, kas manī izraisīja pretīgumu. Aizgājušajās nedēļās to bieži centos iztēloties, bet īstenībā viss notika citādi. Reaģēja nevis galva, bet ķermenis; kuņģis pārvērtās akmenī, mute kļuva par rīvi.

Mednieks un abi SA vīri trina mēles ap kādu Pfundnera atraitni. Viņa rādījās varen sprauna, jo tie trīs uzskaitīja vairākus viņas mīļākos. Tad ķērās pie ēšanas. Viņiem līdzi bija šķiņķa maizes.

„Uz kurieni tad braukdami, kaimiņkungs?” mednieks man noprasīja.

„Atpakaļ, uz Bregenci,” atbildēju.

„Jūs te iebraucējs?”

„Jā, esmu atvaļinājumā.”

„Un no kuras puses esat?”

Mirkli vilcinājos ar atbildi. Ja minētu Vīni, kā rakstīts pasē, tiem trim varbūt liktos aizdomīgi, ka nerunāju mīkstajā vīniešu dialektā.”

„No Hannoveres,” sacīju. „Dzīvoju tur jau kādus trīsdesmit gadus.”

„Hannovere! Tad nu gan gaužām tālu.”

„Tā jau ir. Bet atvaļinājuma laikā negribas tupēt mājās.”

Mednieks iesmējās.

„Pareizi gan. Jauku laiku esat notrāpījis!”

Sajutu, ka krekls man līp pie miesas.

„Jauku, jā,” piekritu, „tikai karstu gan, gluži kā pašā vasaras svelmē.”

Tie trīs atkal ņēmās apmēļot Pfundnera atraitni. Pēc pāris piestātnēm viņi izkāpa – un es paliku kupejā viens.

Vilciens tagad brauca pa vienu no skaistākajiem Eiropas apvidiem, taču es visai maz no tā redzēju. Pēkšņi man uznāca neizturama nožēla, bailes, izmisums. Es gluži vienkārši vairs nesapratu, kādēļ biju pārgājis robežu. Nekustēdamies sēdēju savā kaktā un blenzu pa logu. Es pats tīšuprāt biju ielīdis lamatās. Desmitiem reižu grasījos izkāpt, lai mēģinātu nakti atgriezties Šveicē.

Es neizkāpu. Kreisā roka turēja kabatā krampjaini sažņaugtu mirušā Švarca pasi, it kā no tās man varētu pieplūst spēki. Teicu sev, ka tagad jau vienalga, cik ilgi uzturos robežjoslā, taču jutīšos vēl drošāk, ja došos dziļāk zemes vidienē. Nolēmu braukt cauru nakti. Vilcienā dokumentus prasa retāk nekā viesnīcā.

Panikā cilvēkam liekas, ka visi starmeši vērsti tikai uz viņu un pasaulei tik vien ir darāmā kā dzīt viņam pēdas. Tad liekas, ka ikviena ķermeņa šūna gribētu kļūt neatkarīga un darboties patstāvīgi; kājas trīcin trīc, rokas kāro tikai aizsargāties un sist, un pat lūpas vairs tikai dreb un aiztur nesavaldīgu kliedzienu.

Aizvēru acis. Tiklīdz kupejā paliku viens, kārdinājums ļauties panikai kļuva lielāks. Taču arī zināju, ka ikviens centimetrs padevības kļūtu par metru patiesu briesmu brīdī. Ieskaidroju sev, ka neviens mani nemeklē, ka varas iestādēm esmu tikpat neinteresants kā smilšu sauja tuksnesī un nekādu noziegumu neesmu izdarījis. Protams, tā tas arī bija. Es arī neko neatšķīros no apkārtējiem ļaudīm. Gaišmatainais ārietis ir nacistu leģenda, nevis īstenība. Paskatieties tikai uz Hitleru, Gebelsu, Hesi un pārējiem varas vīriem – viņiem visiem nāktos pastāvīgi dokumentāri pierādīt pašiem savas ilūzijas.

Pirmoreiz atstāju dzelzceļa stacijas patvērumu Minhenē un piespiedu sevi kādu stundiņu pastaigāt pa ielām. Šo pilsētu es nepazinu un biju drošs, ka arī mani neviens nepazīs. Iegāju paēst Franciskāņu alus pagrabā. Lokāls bija pilns. Sēdēju pie galdiņa viens un ieklausījos. Pēc pāris minūtēm pie manis piemetās resns, nosvīdis vīrs. Viņš pasūtīja alu ar vēršgaļu un šķirstīja avīzi. Līdz šim es vēl nebiju paņēmis rokā vācu avīzes, nu nopirku divas. Kur tie gadi, kad lasīju vācu valodā, un vēl arvien nevarēju pierast, ka visi ap mani runā vāciski.

Avīžu ievadraksti bija šaušalīgi. Tie bija melīgi, asinskāri, uzpūtīgi. Visa pasaule ārpus Vācijas robežām tajos rādījās deģenerēta, ļaunprātīga, stulba, derīga vienīgi tam, lai to pārņemtu Vācija. Abi laikraksti nebija nekādas nieka lapeles, agrāk tiem bija skanīgs vārds. Ne vien to saturs, arī stils bija neticami mainījies.

Es pavēroju avīžlasītāju sev līdzās. Viņš ēda, dzēra un lasīja ar baudu. Pavēros apkārt. Nemanīju, ka jelkāds lasītājs justu pretīgumu; viņi bija pieraduši pie savas dienišķās garīgās barības tāpat kā pie alus.

Lasīju tālāk, līdz sīkajā hronikā uzdūros kādai ziņai par Osnabriku. Klaidu ielā bija nodegusi kāda māja. Domās redzēju šo ielu. Ja pārgāja pāri valnim līdz sargvārtiem, sākās Klaidu iela, kas veda ārā no pilsētas. Es salocīju avīzi. Pēkšņi jutos vientuļāks nekā jebkad aiz Vācijas robežām.

Pamazām pieradu, ka liels satraukums pastāvīgi mainījās ar dziļu apātiju. Apradu arī ar to, ka šķitos drošāk nekā līdz šim. Briesmas kļūtu lielākas, ja tuvotos Osnabrikai, to es zināju. Tur bija ļaudis, kas mani agrāk pazinuši.

Nopirku lētu čemodānu, mazliet veļas un īsam ceļojumam nepieciešamos sīkumus, lai viesnīcā nedurtos acīs. Tad braucu tālāk. Es vēl nezināju, kā satikšos ar sievu, un ik stundu mainīju savus plānus. Vajadzēja paļauties uz nejaušību; es pat nezināju, vai viņa, tāpat kā viņas radinieki, nav kļuvusi par režīma piekritēju un apprecējusies ar citu. Pārlasījis avīzes, vairs nejutos tik drošs: dažam labam nevajadzētu daudz, lai noticētu lasītajam, īpaši tad, ja nebija iespējas salīdzināt. Ārzemju laikraksti Vācijā bija pakļauti stingrai cenzūrai.

Minsterē apmetos vidusmēra viesnīcā. Nejaudāju naktis pastāvīgi palikt nomodā un dienu kaut kur nosnaust. Vajadzēja riskēt, ka no kādas viesnīcas mani pieteiks policijā. Jūs pazīstat Minsteri?

- Ļoti maz, - atbildēju. – Vai tā nav veclaicīga pilsētiņa ar daudzām baznīcām, kur ticis noslēgts Vestfāles miers?

Švarcs pameta ar galvu.

- Jā, Minsterē un Osnabrikā 1648. gadā. Pēc Trīsdesmitgadu kara. Kas zina, cik ilgi vilksies tagadējais karš?

- Ja tā ies tālāk, tad ilgi ne. Vāciešiem pietika četru nedēļu, lai okupētu Franciju.

Pienāca viesmīlis un paziņoja, ka lokāls tikšot slēgts. Mēs esot pēdējie viesi.

- Vai nav vēl kāds cits lokāls, kas būtu vaļā? – Švarcs pajautāja.

Viesmīlis paskaidroja, ka Lisabona neesot pilsēta, kur daudz nododas nakts dzīvei. Kad Švarcs viņam iedeva dzeramnaudu, viņš atcerējās kādu slepenu lokālu. Tas esot krievu naktsklubs.

- Dikti elegants, - viņš vēl piemetināja.

- Vai mūs tur ielaidīs? – es pavaicāju.

- Protams, mans kungs. Es tikai gribu teikt, ka tur elegantas sievietes. Visu tautību. Arī vācietes.

- Cik ilgi tas klubs atvērts?

- Cik ilgi ir viesi. Ap šo laiku tur vienmēr pilns. Daudz arī vāciešu tagad, kungs.

- Kādi vācieši?

- Nu tā, vācieši.

- Naudīgi?

- Zināms, naudīgi gan, - viesmīlis smējās. – Lokāls nav no lētajiem. Toties dikti jautrs. Sakiet, ka jūs sūta Manuels no tejienes. Vairāk nekas tad nebūs jāskaidro.

- Vai tad kas jāskaidro?

- Nekas. Portjē ierakstīs jūs ar izdomātiem vārdiem kluba biedros. Tikai tāda formalitāte.

- Labi.

Švarcs samaksāja rēķinu. Mēs lēnām gājām lejup pa kāpņaino ielu. Palsenās mājas gulēja, atspiedušās cita pie citas. No logiem bija dzirdamas tādu ļaužu nopūtas, krācieni un elpa, kuri nepazīst raizes pasu dēļ. Soļi skanēja dobjāk nekā dienā.

- Gaisma, - Švarcs ierunājās. – Vai tā nepārsteidz arī jūs?

- Jā. Mēs vēl esam pieraduši pie aptumšotās Eiropas. Te visu laiku jādomā – kāds aizmirsis to izslēgt un kuru katru brīdi var sākties uzlidojums.

Švarcs apstājās.

- Uguns mums dāvāta par to, ka mūsos ir kaut kas no dieviem, - viņš pēkšņi patētiski noteica. – Un tagad to apslēpjam, jo mēs to dieva mazumiņu sevī nonāvējam.

- Cik man zināms par šo teiksmu, uguns vis netika mums dāvināta, bet Prometejs to nozaga, - es iebildu. – Par to dievi viņu apbalvoja ar hronisku aknu cirozi. Tas, man šķiet, arī labāk atbilst mūsu raksturam.

Švarcs uzmeta man skatienu.

- Esmu sen pārstājis ironizēt. Un arī baidīties no skaļiem vārdiem. Kad cilvēks ironizē un baidās, viņš cenšas lietas padarīt sīkākas, nekā tās ir.

- Iespējams, - atbildēju. – Bet vai mūžīgi vajag raudzīties uz neiespējamo un daudzināt: tas nav sasniedzams? Vai nav labāk to padarīt sīkāku un līdz ar to ielaist cerības stariņu?

- Jums taisnība. Piedodiet man! Aizmirsu, ka esat bēglis. Kuram gan ir laiks domāt par proporcijām?

- Vai tad jūs arī neesat bēglis?

Švarcs papurināja galvu.

- Vairs ne. Es došos otrreiz atpakaļ.

- Uz kurieni? – es brīnījos. Nespēju ticēt, ka viņš vēlreiz gribētu atgriezties Vācijā.

- Atpakaļ, - viņš atteica. – Es jums vēlāk to paskaidrošu.

3

Šis naktsklubs bija viens no tiem tipiskajiem krievu baltemigrantu lokāliem, kādi pēc 1917. gada revolūcijas bija visā Eiropā, sākot no Berlīnes līdz Lisabonai. Visur par viesmīļiem bija kļuvuši kādreizējie aristokrāti, visur dziedātāju koros – bijušie gvardes virsnieki, visur bija augstas cenas un tā pati melanholiskā noskaņa.

Kā jau es cerēju, tur bija arī tas pats blāvais apgaismojums. Vācieši, par kuriem runāja viesmīlis, noteikti nepiederēja pie emigrantiem. Tie drīzāk bija spiegi, vēstniecības darbinieki vai vācu firmu pārstāvji.

- Krievi ir iekārtojušies labāk nekā mēs, - Švarcs sacīja. – Tiesa, viņi arī devušies emigrācijā piecpadsmit gadus agrāk nekā mēs. Bet piecpadsmit nelaimes gadi ir gari un dod veselu lēveni pieredzes.

- Tas bija emigrācijas pirmais vilnis, - atbildēju. – Toreiz vēl viņus uzņēma ar līdzcietību. Viņiem atļāva strādāt un iedeva dokumentus. Nansena pases. Kad ieradāmies mēs, pasaules līdzcietība bija apsīkusi. Mēs bijām uzbāzīgi kā termīti, un nebija gandrīz neviena, kas vēl ko gribētu darīt mūsu labā. Mums nebija tiesību nedz strādāt, nedz eksistēt, un vēl arvien mums nav dokumentu.

Kopš mēs šeit sēdējām, es jutos nervozs. Vainīgas laikam bija slēgtās telpas, daudzie priekškari un apziņa, ka te ir vācieši, turklāt sēdēju pārāk tālu no durvīm; lai nepieciešamības gadījumā varētu aizbēgt – man bija izveidojies paradums itin visur sēdēt tuvu pie izejas.

Nervozēju arī tāpēc, ka neredzēju vairs kuģi. Kas zina, varbūt tas jau naktī paceļ enkuru, saņēmis kādu brīdinājumu, un aiziet jūrā agrāk, nekā paziņots.

Švarcs, šķitās, to sajuta. Viņš sameklēja abas kuģa biļetes un nolika man priekšā.

- Ņemiet. Es neesmu nekāds vergu tirgotājs. Ņemiet tās un ejiet, ja gribat.

Es apmulsis paraudzījos viņā.

- Jūs mani pārprotat. Man vēl ir laiks. Milzums laika.

Švarcs neatbildēja. Viņš gaidīja. Es paņēmu biļetes un iebāzu kabatā.

- Izraudzījos tādu vilcienu, kas pienāk Osnabrikā agri vakarā, - tad viņš turpināja, it kā nekas nebūtu noticis. – Man pēkšņi bija tāda sajūta, ka tikai tagad es pārietu robežu. Viss iepriekšējais vēl bija licies kā svešatne, pat Vācijā; tagad turpretī lēnām iesāka runāt katrs koks. Es pazinu ciemus, kuriem mēs braucām cauri, uz tiem tiku devies skolas ekskursijās; te biju kopā ar Helēni mūsu pazīšanās pirmajos mēnešos; es iemīlēju visu šo apkārtni, kā iemīlēju pilsētu ar tās namiem un dārziem.

Mana pretīguma sajūta līdz tam šķita kaut kāds abstrakts, smags slogs. Notikušais manī bija visu paralizējis un pārakmeņojis. Pat ja agrāk tas mani nomāca, iedvešot bailes, nekad neizjutu vajadzību to sīki analizēt. Tagad pēkšņi iesāka runāt lietas, kuras bija daļa no tā visa, bet kurām nebija ar manu pagātni nekāda sakara.

Apkārtne nebija mainījusies. Tāpat kā senāk, baznīcu torņi maigā patinas zaļumā slējās pretī lejup slīgstošajam vakaram; upe atspulgoja debesis kā vienmēr. Tā man atsauca atmiņā laiku, kad es tur makšķerēju un sapņoju par piedzīvojumiem svešās zemēs – tos es vēlāk pieredzēju, tikai gluži citādi, nekā toreiz biju iztēlojies. Un tērces ar saviem tauriņiem un spārēm un nokalnes ar kokiem un pļavu puķēm nebija mainījušās – viss tur bija tāpat kā manās jaunības dienās, un tur jau bija aprakta mana jaunība, ja es tā vēlētos domāt, vai arī tā cēlās augšā?

Viņu arī nekas netraucēja. Pa vilciena logu es redzēju maz cilvēku, un neviens nebija karavīra formā. Vēroju tikai, kā apkārtējo ainavu pamazām ietina vakars. Dārzeļos pie dzelzceļsargu namiņiem jau ziedēja rozes, dālijas, lilijas tāpat kā vienmēr, nekāda sērga tās nebija nokodusi, tās karinājās pāri koka žogiem gluži tāpat kā Francijā, un pļavās ganījās govis, gluži tāpat kā tās ganījās Šveices pļavās, - brūnas un melnas, un palsas – bez kāškrusta zīmes, ar tādām pašām panesīgām acīm kā allaž. Es redzēju arī svēteli klabinām uz zemnieku mājas jumta, un bezdelīgas lidinājās kā vienmēr un visur. Vienīgi cilvēki bija kļuvuši citādi, es to zināju. Bet tovakar es to nespēju ne saskatīt, ne aptvert.

Viņi arī nebija citādi mundieru dēļ, kā to līdz šim, daudz nedomādams, biju iztēlojies. Kupeja piepildījās un iztukšojās un atkal piepildījās. Šajā stundā tur parādījās maz mundieroto, visvairāk bija vienkāršu ļaužu ar līdzīgām valodām, kādas dzirdēju gan Francijā, gan Šveicē, - par laiku, par ražu, par sīkajiem ikdienas notikumiem un bailēm no kara. Viņi baidījās no tā, bet, kamēr citās valstīs zināja, ka karu grib Vācija, te runāja, ka Vācijai to uzspiežot citas valstis. Kā vienmēr pirms katastrofas, gandrīz visi vēlējās tikai mieru.

Vilciens apstājās. Kopā ar pasažieru drūzmu es izspraucos caur barjeru. Stacijas halle nebija mainījusies, kopš pēdējo reizi to redzēju; tā likās vienīgi mazāka un putekļaināka, nekā palikusi manā atmiņā.

Kad izgāju stacijas laukumā, visi pirms tam izdomātie plāni atkāpās; krēsloja, un bija mitrs kā pēc lietus, es vairs neko nesaredzēju apkārt, viss manī pēkšņi ietrīsējās, un es zināju, ka no šā brīža atrodos lielās briesmās. Bet reizē tāda sajūta, ka nekas man nevar notikt. Es stāvēju it kā zem stikla kupola, kas mani gan aizsargā, taču jebkuru mirkli var sašķīst druskās.

Atgriezos hallē pie kases lodziņa, lai nopirktu atpakaļbiļeti uz Minsteri. Es nevarēju dzīvot Osnabrikā. Tas bija pārāk bīstami.

„Kad iet pēdējais vilciens?” pajautāju ierēdnim, kurš, pliko pauri spīdinādams dzeltenajā gaismā, sēdēja aiz sava lodziņa kā mazpilsētas Buda, drošs un nepieejams.

„Viens atiet divdesmit divos divdesmit, viens – divdesmit trijos divpadsmit.”

Piegāju pie automāta un iegādāju perona biļeti. Lai tā būtu pie rokas gadījumā, ja nāktos žigli pazust un braucamā biļete vēl būtu derīga. Peroni parasti gan nav nekāda drošā slēptuve, taču Osnabrikā to bija veseli trīs – varēja izvēlēties jebkuru, ielēkt aizejošā vilcienā, pasakot konduktoram, ka esi kļūdījies, samaksāt par braucienu un nākamajā pieturvietā izkāpt.

Biju izlēmis piezvanīt jaunības draugam, par kuru zināju, ka viņš nav režīma piekritējs. Sarunā es izdibinātu, vai viņš man var palīdzēt. Piezvanīt tieši sievai neuzdrīkstējos, nezināju, vai viņa dzīvo viena.

Stāvēju mazajā stikla kabīnē ar abonentu grāmatu un tālruņa aparātu. Šķirstot lapas ar nosmulētajiem, saburzītajiem stūriem, sirds tā dauzījās, ka likās – dzirdami tās sitieni; es pat baidījos, ka tos varētu sadzirdēt citi, tāpēc noliecu zemāk galvu, lai mani nevarētu pazīt. Nevilšus biju uzšķīris lappusi ar burtu, ar ko iesākās mans agrākais uzvārds. Atradu sievas tālruņa numuru, tas bija tas pats, tikai adrese citāda. Rismillera laukums tagad saucās Hitlerlaukums.

Mirklī, kad ieraudzīju adresi, man šķita, ka nespodrā spuldze kabīnē iekvēlotos simtkārt spožāka. Pavēros apkārt, tik spēcīga bija sajūta, ka stāvu dziļā naktī spilgti apgaismotā stikla kastē vai arī uz mani pavērsts prožektora stars. Un atkal pilnībā atskārtu, cik neprātīgā dēkā esmu devies.

Es atstāju kabīni un gāju cauri pustumšajai stacijas hallei. Plakāti „Kraft durch Freude” un vācu kūrortu reklāmas ar savām spilgti zilajām debesīm un jautrajiem ļaudīm draudīgi noraudzījās uz mani.

Laikam bija pienākuši divi vilcieni; braucēju pūlis devās lejā pa kāpnēm. No kādas grupas nošķīrās cilvēks esesieša formā. Viņš nāca uz manu pusi.

Es neskrēju prom. Varbūt viņš nemaz nedomāja mani. Tomēr viņš apstājās man līdzās un, raudzīdamies manī, teica:

„Piedodiet, vai jums būtu uguns?”

„Uguns?” atkārtoju, tad aši izmetu: „Jā, zināms! Sērkociņi!”

Iegrūdu roku kabatā un sāku čamdīties.

„Kālab sērkociņus?” esesietis brīnījās. „Cigarete taču jums deg!”

Es pat neapjautu, ka smēķēju. Pasniedzu viņam cigareti. Viņš pielika savējo pie gailošā gala un piesmēķēja.

„Ko tad jūs te pīpējat?” viņš iejautājās. „Tā jau smaržo kā cigārs!”

Tā bija franču „Gauloise” . Pārejot robežu, dažas paciņas biju paņēmis līdzi.

„Drauga dāvana,” atbildēju. „Franču tabaka. Melnā. Viņš atvedis līdzi no ārzemēm. Man arī tās par stipru.”

Esesietis iesmējās.

„Vislabāk pavisam atmest smēķēšanu, vai ne? Tā, kā izdarījis fīrers. Bet kuram nu tas pa spēkam, īpaši šajos laikos?”

Viņš atsveicinājās un aizgāja.

Švarcs mazliet pasmaidīja.

- Kad vēl biju cilvēks, kuram tiesības iet, kur viņš grib, es bieži apšaubīju, kā rakstnieki attēlo izbailes: upurim apstājoties sirds, tas stāvot kā pārakmeņojies, pār muguru skrienot ledaini šermuļi, un visu miesu pārklājot sviedri; man tās šķita banālas frāzes un slikts stils. Varbūt tā arī ir. Bet tagad to visu tieši tā esmu pārdzīvojis pats, par ko agrāk smējos.

Pienāca viesmīlis.

- Vai kungi nevēlas sabiedrību?

- Nē.

Viņš vēl dziļāk palocījās.

- Pirms atsakāties pavisam, vai nevēlaties aplūkot abas dāmas pie bāra?

Es pametu acis uz tām. Vienai no viņām likās glīts augums. Abām šauri vakartērpi. Sejas nevarēju sazīmēt.

- Nē, - vēlreiz pateicu.

- Tās ir īstas dāmas, - viesmīlis neatlaidās. – Tā pa labi ir vāciete.

- Vai viņa jūs atsūtīja šurp?

- Nē, mans kungs, - viesmīlis attrauca ar aizkustinoši nevainīgu smaidu. – Tā bija mana paša doma.

- Labi. Lai paliek. Labāk atnesiet mums kaut ko ēdamu.

- Ko viņš gribēja? – Švarcs jautāja.

- Mūs savedināt ar Matas Hari mazmeitu. Jūs laikam būsiet iedevis krietnu dzeramnaudu.

- Es vēl neesmu maksājis. Jūs domājat, tās ir spiedzes?

- Iespējams. Tikai kalpo pasaules internacionālei – naudai.

- Vācietes?

- Viena no viņām, viesmīlis saka.

- Vai domājat, ka viņa te ir, lai vāciešus vilinātu atpakaļ?

- Diezin vai.

Viesmīlis atnesa šķīvi ar sviestmaizēm. Es tās biju pasūtījis, jo sajutu vīna reibumu. Gribēju paturēt skaidru prātu.

- Vai jūs neēdīsiet? – pavaicāju Švarcam.

Viņš izklaidīgi papurināja galvu.

- Nebiju domājis, ka cigaretes varētu mani nodot, - viņš stāstīja tālāk. – Tagad es vēlreiz pārbaudīju visu, kas man bija klāt. Francijas sērkociņus ar atlikušām cigaretēm aizsviedu prom un nopirku vācu. Tad man iekrita prātā, ka manā pasē ir franču vīza un ieceļošanas zīmogs; tātad franču cigaretes būtu legālas, ja mani pārmeklētu. Nosvīdis slapjš un nikns uz sevi un savām bailēm, gāju atpakaļ uz tālruņa kabīni.

Man bija jāpagaida. Kāda sieviete ar augstu partijas zīmotni uzgrieza divus numurus vienu pēc otra un nokliedza pavēles. Trešais numurs neatbildēja, un sieviete iznāca saniknota un valdonīga.

Es uzgriezu drauga numuru. Atbildēja sievietes balss.

„Lūdzu, vai varu runāt ar doktoru Martensu?” jautāju un pamanīju, ka balss man aizsmakusi.

„Kas zvana?” sieviete pajautāja.

„Doktora Martensa draugs.”

Savu vārdu es nedrīkstēju minēt. Nezināju, vai tā ir viņa sieva vai mājstrādniece, taču nevienai es nevarēju uzticēties.

„Kāds jūsu vārds, lūdzu?” sieviete teica.

„Es esmu doktora Martensa draugs,” atbildēju, „lūdzu, dariet viņam to zināmu. Man neatliekamas darīšanas.”

„Ļoti žēl,” sieviete atteica. „Ja neuzdodat savu vārdu, es nevaru jūs pieteikt.”

„Lūdzu – izņēmuma dēļ…” es neatlaidos. „Doktors Martenss gaida manu zvanu.”

„Tādā gadījumā jūs varat pateikt man savu vārdu…”

Es izmisīgi pārdomāju, ko darīt. Tad dzirdēju, kā tika pakārta klausule.

Stāvēju pelēkajā, vējainajā stacijā. Mans pirmais mēģinājums, kas likās ļoti vienkāršs, bija cietis neveiksmi, un es vairs nezināju, ko iesākt. Varbūt tomēr vajadzēja piezvanīt tieši Helēnei, noriskējot, ka mani pēc balss varētu pazīt kāds viņas radinieks. Es varēju uzdot arī citu vārdu, bet kādu? Doktors Martenss – cits man šobrīd neienāca prātā. Man vilcinoties pēkšņi radās ideja, kāda uzreiz būtu iešāvusies galvā pat desmitgadīgam puikam. Kāpēc es nevarēju teikt Martensam, ka runā manas sievas brālis? Martenss to pazina un jau pirms gadiem desmit nevarēja ciest.

Es piezvanīju atkal. Atbildēja tā pati sievietes balss.

„Te runā Georgs Jirgenss,” asi teicu. „Doktoru Martensu, lūdzu.”

„Vai jūs esat tas kungs, kas pirmīt zvanīja?”

„Te šturmbanfīrers Jirgenss. Es vēlos runāt ar doktoru Martensu. Nekavējoties!”

„Jā,” sieviete atsaucās. „Acumirkli! Tūlīt!”

Švarcs pavērās manī.

- Jūs pazīstat to šausmīgo, kluso šalkoņu klausulē, kad gaidi pie tālruņa sarunu, kurā izšķirsies tavs liktenis?”

Es pamāju ar galvu.

- Tai pat nevajag izšķirt tavu likteni. Tas var būt arī tukšums, ko centies aizdzīt.

- „Te doktors Martenss,” es beidzot izdzirdu, - turpināja Švarcs. – Es atkal izjutu to stāvokli, par kuru senāk smējos. Rīkle man bija izžuvusi sausa.

„Rūdolf,” es beidzot izčukstēju.

„Kā, lūdzu?”

„Rūdolf,” es teicu. „Te runā kāds Helēnes Jirgensas radinieks.”

„Es nesaprotu. Vai jūs neesat šturmbanfīrers Jirgenss?”

„Es piezvanīju viņa vārdā, Rūdolf. Sakarā ar Helēni Jirgensu. Vai tagad saproti?”

„Galīgi neko nesaprotu,” vīrs viņā galā uztraucies sacīja. „Man ir pieņemšanas stundas…”

„Vai varu aiziet pie tevis pieņemšanas laikā, Rūdolf? Esi ļoti aizņemts?”

„Tomēr piedodiet, lūdzu! Es jūs nepazīstu, un jūs…”

„Old Shatterhand!” es iesaucos.

Man beidzot bija iekritis prātā, kā mēs saucām viens otru zēnībā, spēlējot indiāņus. Tie bija pievārdi no Karla Maija romāniem. Divpadsmit gadu vecumā mēs šīs grāmatas rītin aprijām. Mirkli es nedzirdēju neko. Tad Martenss klusu ieprasījās:

„Ko?”

„Winnetou!” es atsaucos. „Tu esi aizmirsis vecos vārdus? Tās tak ir fīrera mīļākās grāmatas.”

„Pareizi,” viņš piekrita.

Bija zināms, ka cilvēks, kurš uzsācis Otro pasaules karu, savā guļamistabā glabājot trīsdesmit vai vairāk sējumu par indiāņiem, traperiem un medniekiem, ko dažs zēns jau piecpadsmit gadu vecumā uzskata par mazliet smieklīgu lasāmvielu.

„Winnetou?” Martenss neticīgā balsī atkārtoja.

„Jā. Man vajag tevi satikt.”

„Es nesaprotu. Kur jūs esat?”

„Šeit. Osnabrikā. Kur mēs varam satikties?”

„Man ir pieņemšanas stundas,” Martenss pēc ieraduma paskaidroja.

„Esmu slims. Varu aiziet pieņemšanas stundās.”

„Es tomēr nesaprotu.” Martensa balss nu skanēja apņēmīgi. „Ja esat slims, nāciet pieņemšanas stundās. Kāpēc īpaši jāzvana pa tālruni?”

„Kad varu ierasties?”

„Vislabāk septiņos trīsdesmit. Septiņos trīsdesmit,” viņš atkārtoja. „Ne agrāk!”

„Labi, septiņos trīsdesmit.”

Es noliku klausuli. Atkal biju nosvīdis slapjš. Lēnām devos uz izeju. Mākoņu starpā uz mirkli pavīdēja blāvs mēnessirpis. Pēc nepilnas nedēļas būs jauns mēness, nodomāju. Piemērots laiks, lai šķērsotu robežu. Paraudzījos pulkstenī. Vēl atlika četrdesmit piecas minūtes. Bija jāmanās prom no stacijas. Vienmēr liekas aizdomīgi, ja tur kāds pārmēru ilgi slamstās apkārt. Gāju lejup pa ielu, kas bija vistumšākā un visklusākā. Tā veda uz pilsētas vecajiem vaļņiem. Daļa bija nolīdzināta un apaugusi ar lieliem kokiem; pārējā daļa palikusi pa vecam un aizstiepās gar upi. Devos pa to pāri laukumam, garām Jēzus Sirds baznīcai.

No augšējā vaļņa pāri upei atklājās skats uz pilsētu ar tās jumtiem un torņiem. Katedrāles baroka kupols spīduļoja nemierīgā gaismā. Es pazinu šo skatu; tas bija reproducēts uz tūkstoš pastkartēm. Pazinu arī ūdens dvaku un liepu smaržu, kuru aleja aizstiepās gar valni.

Redzēju mīlas pārīšus sēžam uz soliem, kas novietoti starp kokiem tā, lai pavērtos skats uz upi un pilsētu; piemetos tukšā solā, lai nogaidītu to pusstundu, pirms varēju doties pie Martensa.

Katedrāles zvani iesāka zvanīt. Biju tik satraukts, ka sajutu tos sevī fiziski atbalsojamies it kā ritmiskus sitienus divu tenisistu neredzamā spēlē. Viens spēlētājs bija vecais Es, kuru pazinu, kurš drebēja un baiļojās, neuzdrīkstēdamies domāt par savu stāvokli, un tas otrs – jaunais Es, kurš negribēja apdomāt, - jutās drosmīgs un riskēja ar sevi, it kā nekas cits neatliktu, - dīvaina šizofrēnija, kurā piedalījās vēl trešais – skatītājs, neitrāls kā šķīrējtiesnesis, pasīvs un tomēr vēlēdamies, lai uzvarētu jaunais Es.

Es skaidri atceros šo pusstundu. Atceros pat – biju izbrīnījies, ka tik klīniski izanalizēju savas jūtas. Likās, es stāvētu telpā, kur pie pretējām sienām karājas spoguļi; tie atstaroja manu attēlu līdz bezgalībai, un aiz katra atspulga varēju atklāt citu, kurš skatījās iepriekšējam pār plecu. Šķita, tie bija veci, apsūbējuši spoguļi, un es nevarēju saredzēt, vai sejas izteiksme bija jautājoša, bēdīga vai cerību pilna. Viss pagaisa sidrabainā tumsumā.

Man līdzās apsēdās sieviete. Es nezināju, ko viņa vēlas, un man nebija skaidrs, vai barbaru režīms arī šīs lietas nav sen jau degradējis līdz militāriem manevriem. Piecēlos un devos prom.

Dzirdēju sievieti, man aizejot, iesmejamies un nekad neesmu aizmirsis šos klusos, mazliet nicīgos, iežēlīgos svešās sievietes smieklus pie Dīķu vaļņa Osnabrikā.

4

- Uzgaidāmā istaba bija tukša. Pie loga uz paliktņa stāvēja augi ar garām, biezām lapām. Uz galda atradās ilustrētie žurnāli, no kuru vākiem raudzījās režīma bonzas, karavīri un maršējošas hitlerjaunatnes kolonnas. Tad izdzirdu ašus soļus. Durvīs stāvēja Martenss. Viņš cieši lūkojās manī, noņēma brilles un samirkšķināja acis. Gaisma uzgaidāmajā telpā bija vāja. Pirmajā brīdī viņš mani nepazina, laikam tāpēc, ka biju uzaudzējis ūsas.

„Tas esmu es, Rūdolf,” sacīju. „Jozefs.”

Viņš pacēla roku, lai klusēju.

„No kurienes tu ieradies?” viņš čukstēja.

Es paraustīju plecus. Vai tas bija svarīgi?

„Esmu šeit,” sacīju. „Tev vajag man palīdzēt.”

Viņš pavērās manī. Viņa tuvredzīgās acis vājajā gaismā šķita kā zivs acis aiz biezā akvārija stikla.

„Vai tev ir atļauts te atgriezties?”

„Es pats sev to atļāvu.”

„Kur tu pārgāji robežu?”

„Tas taču vienalga. Esmu ieradies šeit, lai redzētu Helēni.”

Viņš vērīgi raudzījās manī.

„Tad tādēļ tu esi ieradies?”

„Jā,” atbildēju.

Pēkšņi es sajutos mierīgs. Tāds nekad nebiju juties, kopš biju viens. Tagad piepeši viss satraukums izzuda, domājot par to, kā šo pārsteigto cilvēku nomierināt.

„Tikai tādēļ?” viņš vēlreiz novaicāja.

„Jā, tādēļ. Un tev vajag man palīdzēt.”

„Kungs tētīt!” viņš iesaucās.

„Vai viņa ir mirusi?” jautāju.

„Nē, viņa nav mirusi.”

„Viņa ir šeit?”

„Jā, viņa bija šeit. Vismaz pirms kādas nedēļas.”

„Vai varam te parunāt?” pajautāju.

Martenss pamāja ar galvu.

„Es pieņemšanas māsu aizsūtīju prom. Ja ieradīsies pacienti, arī tos varu aizsūtīt prom. Bet nevaru tevi uzņemt savā dzīvoklī. Esmu apprecējies. Pirms diviem gadiem. Tu saproti…”

Es sapratu. Tūkstošgadu reihā jau sen arī saviem tuviniekiem vairs nevarēja uzticēties. Vācijas „glābēji” diendienā izbazūnēja denunciācijas kā nacionālo tikumu. Es pats to tiku piedzīvojis. Mans sievasbrālis mani denuncēja.

„Mana sieva nav nacistu partijā,” Martenss steigšus pateica. „Bet mēs nekad neesam runājuši par šādu gadījumu…” viņš apmulsis pavērās manī, „kā tagad šis te. Es īsti nezinu, ko viņa par to domātu. Bet nāc iekšā.”

Viņš atvēra durvis uz savu kabinetu un aizslēdza aiz mums.

„Atstāj tās vaļā,” sacīju. „Aizslēgts kabinets drīzāk modina aizdomas, nekā ja kāds mūs redzētu.”

Viņš pagrieza atslēgu atpakaļ un paraudzījās manī.

„Jozef, dieva dēļ, saki – ko tu šeit dari? Tu esi ieradies nelegāli?”

„Jā. Un tev nevajag censties mani slēpt. Esmu apmeties viesnīcā citā pilsētā. Esmu ieradies pie tevis tikai tādēļ, ka nezinu neviena cita, kas varētu paziņot Helēnei, ka esmu te. Piecus gadus neko neesmu par viņu dzirdējis. Nezinu, kas ar viņu noticis. Nezinu, vai viņa nav atkal apprecējusies… Un ja viņa būtu apprecējusies…”

„Un tādēļ tu ieradies te?”

„Jā,” es pārsteigts atbildēju. „Kādēļ gan citādi?”

„Mums tevi jāpaslēpj,” viņš teica. „Tu vari nakti pārgulēt te, kabinetā, uz zviļņa. Es tevi pirms septiņiem pamodināšu. Septiņos nāk kalpone uzkopt telpas. Pēc astoņiem tu atkal vari atgriezties. Līdz vienpadsmitiem pacienti nenāk.”

„Vai viņa ir precējusies?” es ievaicājos.

„Helēne?” Viņš pakratīja galvu. „Es pat nedomāju, ka viņa no tevis šķīrusies.”

„Kur viņa dzīvo? Vecajā dzīvoklī?”

„Domāju gan.”

„Vai pie viņas kāds dzīvo?”

„Kas tad?”

„Māte. Māsa. Brālis. Vai cits kāds radinieks.”

„To es skaidri nezinu.”

„Tev tas jāizdibina,” sacīju. „Un jāpasaka viņai, ka esmu šeit.”

„Kāpēc tu pats to nepasaki?” Martenss jautāja. „Te ir tālrunis.”

„Un ja pie viņas kāds ir? Brālis, kurš mani jau reiz denuncēja?”

„Tev taisnība. Viņa laikam tāpat apjuktu kā es. Tas varētu viņu nodot.”

„Es pat nezinu, Rūdolf, kāda ir viņas attieksme pret mani. Jau pagājuši pieci gadi, un pirms tam mēs bijām precējušies tikai četrus gadus. Pieci gadi ir vairāk nekā četri gadi – un prombūtne desmitreiz garāka nekā kopdzīve.”

Viņš nolieca galvu. „Es tevi neizprotu.”

„Tas var būt. Es arī daudz ko neizprotu. Mēs dzīvojam dažādas dzīves.”

„Kāpēc tu viņai nerakstīji?”

„To šobrīd, Rūdolf, nevaru paskaidrot. Ej pie Helēnes. Parunājies ar viņu, izdibini, ko viņa domā. Ja tev tas liekas pareizi, saki viņai, ka esmu šeit, un pavaicā, kā varu viņu satikt.”

„Kad lai eju?”

„Tūlīt pat,” izbrīnījies teicu. „Kā citādi?”

Viņš paraudzījās apkārt. „Kur tu paliksi pa to laiku? Te nav droši. Ja sieva neko nezinās par mani, viņa nosūtīs lejā kalponi. Viņa paradusi, ka es pēc pieņemšanas uzeju augšā. Varētu tevi ieslēgt, bet arī tas durtos acīs.”

„Es negribu, ka mani ieslēdz,” paskaidroju. „Vai nevari pateikt sievai, ka tev jāapmeklē kāds pacients?”

„To es sacīšu pēc tam. Tā būs vienkāršāk.”

Es redzēju kaut ko pazibam viņa acīs, un man likās, viņš uz mirklīti mazliet piemiedza kreiso aci. Tas atgādināja mūsu zēnību. „Es tikmēr iegriezīšos katedrālē,” pateicu. „Baznīcas šodien vēl gandrīz tikpat drošs patvērums kā viduslaikos. Kad lai tev piezvanu?”

„Pēc stundas. Saki, ka zvana Oto Šturms. Kā lai tevi sameklēju? Vai tu labāk nepakavētos kādā vietā, kur ir tālrunis?”

„Kur ir tālrunis, tur draud arī briesmas.”

„Jā, varbūt.” Viņš brīdi stāvēja svārstīdamies. „Jā, varbūt tev taisnība. Ja es vēl neesmu atpakaļ, piezvani vēlreiz un nesaki, no kurienes tu runā.”

„Labi.”

Es paņēmu cepuri.

„Jozef,” viņš ierunājās.

Es apgriezos.

„Kā izskatās tur, ārpusē?” viņš pajautāja. „Tā – bez tā visa?…”

„Bez tā visa?” es attraucu. „Apmēram tā: bez tā visa. Ne gluži. Un kā šeit? Ar visu un bez tā viena?”

„Nav labi,” viņš noteica. „Nav labi, Jozef. Bet izskatās spīdoši.”

Gāju uz katedrāli pa klusākajām ielām. Tas nebija tālu. Celtņa ielā man garām aizmaršēja kareivju rota. Tie dziedāja nepazīstamu dziesmu. Katedrāles laukumā atkal redzēju karavīrus. Nedaudz tālāk, pie Mazās baznīcas ar trim krustiem, stāvēja divi vai trīs simti vīru, cieši cits pie cita. Gandrīz visi bija nacistu formās. Izdzirdu kādu balsi un meklēju runātāju, bet nevienu neatradu. Pēc brīža uz paaugstinājuma ieraudzīju melnu skaļruni. Tas stāvēja tur viens pats, apgaismots un auksts automāts, un kliedza par tiesībām atkarot visas vācu zemes, par Lielvācijas radīšanu, par revanšu un par pasaules mieru, kas būšot nodrošināts, ja visa pasaule atzīšot par taisnīgām Vācijas prasības.

Bija atkal sacēlies vējš, un zari šūpodamies meta nemierīgas ēnas uz klausītāju sejām, kliedzošo mašīnu un mēmajām akmens skulptūrām aizmugurē pie baznīcas sienas: uz Kristu un abiem ļaundariem pie krusta. Klausītāju sejas likās sasprindzinātas un it kā apskaidrotas. Viņi ticēja tam, ko automāts viņiem kliedza; tā bija kā dīvaina hipnoze: viņi aplaudēja kurlajam un aklajam automātam, it kā tas būtu cilvēks. Tā likās raksturīga ļaužu apmātība: bailēs un histērijā pūlis sekoja jebkuram sauklim, vienalga, no kuras puses tas nāktu, ja vien pūlim pašam nav jādomā un jāuzņemas atbildība, aizstāvot kaut ko, kas viņu biedē, bet no kā viņš nevar izvairīties.

Es nebiju gaidījis, ka atradīšu katedrālē tik daudz ļaužu. Tad atcerējos, ka ir maija pēdējās dienas un šajā mēnesī ik vakaru tiek noturēta kāda aizlūgšana. Mirkli pārliku, vai labāk neaiziet uz protestantu baznīcu; bet nezināju, vai tās ir vakaros atvērtas. Durvju tuvumā iespiedos kādā tukšā solā. Pie altāra mirgoja sveces; pārējā baznīcas daļa bija tikai nedaudz apgaismota, un mani nevarētu tik viegli pazīt.

Priesteris pie altāra lēnām staigāja šurp un turp vīraka, brokāta un gaismas mākonī, viņu ielenca diakoni sarkanās sutanās ar baltiem pārmetņiem, kūpošu vīraka trauku rokā. Ērģeles dūca, koris dziedāja, un pēkšņi man šķita, it kā redzētu tās pašas aizgrābtās sejas kā tur, laukā, tās pašas acis, kas ierautas nomoda miegā, pilnas ar ticību bez vaicājuma, ar ilgām pēc drošības un bezatbildības. Šeit viss bija rāmāks un lēnprātīgāks nekā laukā; taču šī reliģija, mīlestība uz dievu, nebija vienmēr bijusi tik lēnīga: arī tā tumsonīgajos gadsimtos bija prasījusi daudz asiņu. Tiklīdz pati vairs nekļuva vajāta, tā iesāka vajāt citus ar uguni, zobenu un spīdzināšanu. Helēnes brālis, ņirdzīgi smīnēdams, to man nometnē ieskaidroja: „Mēs esam pārņēmuši jūsu baznīcas metodes. Jūsu inkvizīcija ar tās mocekļu kambariem dieva vārdā ir mūs mācījuši, kā rīkoties ar ticības ienaidniekiem. Mēs vēl neesam tik nežēlīgi – tikai retos gadījumos sadedzinām dzīvus.” Kamēr viņš to man skaidroja, es karājos pie krusta – tas bija viens no nevainīgākajiem veidiem, kā izspiest no apcietinātajiem atzīšanos.

Priesteris pie altāra pacēla zeltīto sakramenta trauku un svētīja lūdzējus. Sēdēju nepakustēdamies, taču man likās, ka es peldēto remdenos dūmakas, mierinājuma un gaismas viļņos. Tad atskanēja pēdējā dziesma: „Šai naktī esi tu mans sargs un gans…” To es kā bērns tiku dziedājis, un tolaik nakts tumsa man bija šķitusi pilna baismu – tagad tāda bija gaisma.

Ļaudis pamazām atstāja katedrāli. Man vēl piecpadsmit minūtes bija jāgaida, un es ielavījos kaktā līdzās vienam no augstajiem pīlāriem, kas balstīja velvi.

Tai pašā brīdī es ieraudzīju Helēni. Sākumā viņa pazibēja ārup plūstošajā drūzmā. Kāds tur pūlējās izcīnīt ceļu pret straumi, pastūma ļaudis sānis un slīdēja uz priekšu. Mirkli pamanīju gaišu, niknu un apņēmīgu seju, un man likās, ka šī sieviete kaut ko aizmirsusi baznīcā. Es Helēni uzreiz nepazinu, jo nebiju viņu te cerējis ieraudzīt. Bet, kad viņa pievirzījās mazliet tuvāk, kur drūzma jau izretusi, es atskārtu pēc plecu kustības, laužoties uz priekšu, ka tā ir viņa. Likās, viņa nekur nepiegrūdās, izlocīdamās starp ļaudīm, un pēkšņi stāvēja gandrīz viena platajā vidusrindā sveču apspīdēta, tieva un maza iepretī augsto romāņu stila logu zili sārtajai nokrēslai.

Es piecēlos, lai notvertu viņas skatienu. Pamāt ar roku neuzdrīkstējos. Te vēl bija pārāk daudz ļaužu; baznīcā tas būtu piesaistījis uzmanību. Viņa ir dzīva! – tā bija mana pirmā doma. Viņa nav mirusi un nav slima! Savādi, ka mūsu situācijā to vienmēr vispirms iedomā! Tu esi tik pārsteigts, ka vēl kaut kas ir tāpat kā senāk, ka vēl te kāds ir starp dzīvajiem.

Viņa ātri gāja tālāk uz kora galerijas pusi. Es izsprūdījos no sava sola un sekoju viņai. Pie komūnijas sola viņa apstājās un apgriezās. Vērīgi noskatīja ļaudis, kuri solos vēl bija nometušies uz ceļiem, un lēnām nāca pa eju atpakaļ. Es paliku stāvot. Viņa bija pārliecināta, ka atradīs mani kaut kur solos, jo tuvu, tuvu pagāja garām, gandrīz pieskardamās, taču nepamanīja mani. Sekoju viņai.

„Helēn,” es čukstēju cieši aiz viņas, kad viņa atkal apstājās. „Negriezies atpakaļ! Ej laukā! Es tev sekošu. Mūs nedrīkst te pamanīt.”

Viņa sarāvās, it kā es būtu iesitis, un gāja tālāk. Kādēļ viņa bija te atnākusi? Mūs taču varēja pazīt. Bet es jau arī pats nezināju, ka te būs tik daudz ļaužu.

Redzēju viņu ejam pa priekšu; taču biju nobažījies vienīgi par to, kā iespējami ātrāk pazust no baznīcas. Viņa bija ģērbusies melnā kostīmā, ar mazu cepurīti un augstu turēja galvu, mazliet piešķiebtu, it kā ieklausītos manos soļos. Paliku nedaudz atstatu, lai tikai neizlaistu viņu no acīm; es bieži biju pieredzējis, ka cilvēks tikai tāpēc tika sazīmēts, ka pārāk tuvu stāvējis kādam citam.

Viņa pagāja garām svētītā ūdens akmens bļodām, izgāja laukā pa lielo portālu un tūlīt nogriezās pa kreisi. Katedrālei garām veda plats, akmens plātēm klāts ceļš, kuru no lielā baznīclaukuma nodalīja dzelzs ķēdes ar smilšakmens stabiņiem. Viņa pārlēca pāri ķēdēm, pagāja dažus soļus tumsā, apstājās un pagriezās pret mani. Es nespēju pateikt, ko izjutu šajā brīdī. Ja sacītu, ka visa mana dzīve iet tur pa priekšu, projām no manis un pēkšņi pagriežas un uzlūko mani, tā atkal būtu banāla frāze, un tā ir tiesa un nav tiesa; tikai tas nav viss, ko es izjutu. Devos pie Helēnes, pie viņas slaidā, tumšā stāva, bālās sejas, acīm un mutes, un aiz manis palika viss, kas bijis. Atšķirtības laiks neizzuda, tas palika, tikai ne paša pieredzēts, bet tāds, par kādu esmu lasījis.

„No kurienes tu ieradies?” gandrīz naidīgi jautāja Helēne, pirms vēl biju piegājis gluži klāt.

„No Francijas.”

„Vai tev atļāva iebraukt?”

„Nē. Es pārnācu pār robežu nelegāli.”

Tie bija tie paši jautājumi, ko uzdeva Martenss.

„Kādēļ?” viņa vaicāja.

„Lai redzētu tevi.”

„Tev nevajadzēja nākt!”

„Zinu. To es sev teicu katru dienu.”

„Kāpēc tad tu atnāci?”

„Ja es to zinātu, tad manis šeit nebūtu.”

Es neuzdrīkstējos viņu noskūpstīt. Viņa stāvēja tuvu jo tuvu, taču tik sastingusi, ka, likās, varētu salūzt, ja viņai pieskartos. Es nezināju, ko viņa domā, bet biju viņu atkal redzējis, viņa bija dzīva, un nu es varēju aiziet vai raudzīties pretī tam, kas mani sagaida.

„Tu to nezini?” viņa pārjautāja.

„Es to zināšu rīt. Vai pēc nedēļas. Vai arī vēlāk.”

Es lūkojos viņā. Kas bija – zināšana? Putu zieds, kas dejo virs viļņa. Uznāk vējš un to aizpūš; taču vilnis paliek.

„Tu esi atnācis,” Helēne teica, un viņas seja zaudēja stingumu, atmaiga, un viņa panāca soli tuvāk. Es saņēmu viņu aiz abām rokām, un viņas plaukstas kā atvairīdamās atspiedās pret manām krūtīm. Tā mēs laikam ilgu laiku stāvējām viens otram pretī tumšajā, vējainajā katedrāles laukumā, gluži vieni, un ielas troksnis atplūda līdz mums apslāpēti, dobji, kā caur stikla sienu. Pa kreisi, kādu simt soļu atstatumā, laukuma pretējā pusē atradās spoži apgaismotais pilsētas teātris ar baltajiem pakāpieniem, un es vēl atceros, ka vienu brīdi mani pārņēma neskaidra izbrīna, ka tur vēl notiek izrādes un šī ēka nav pārvērsta kazarmās vai cietumā.

Pulciņš ļaužu gāja mums garām. Kāds smējās, un daži atskatījās uz mums.

„Nāc,” Helēne čukstēja. „Mēs nedrīkstam te palikt.”

„Uz kurieni lai ejam?”

„Uz tavu dzīvokli.”

Man likās – esmu pārklausījies. „Uz kurieni?” vēlreiz noprasīju.

„Uz tavu dzīvokli. Kur citur?”

„Mani tur kāpnēs var pazīt! Vai tanī mājā vēl dzīvo tie paši ļaudis, kas agrāk?”

„Tevi neviens neredzēs.”

„Un tava mājkalpotāja?”

„Es viņu uz vakaru aizsūtīšu projām.”

„Bet rīt no rīta?”

Helēne pavērās manī. „Tu tik tālu ieradies, lai to visu man pavaicātu?”

„Helēn, es neesmu ieradies, lai mani notvertu un tevi ievietotu nometnē.”

Helēne pēkšņi pasmaidīja.

„Jozef, tu neesi mainījies. Kā gan tu tāds varēji šeit atkļūt?”

„To es arī nezinu,” atbildēju, pats neviļus pasmaidīdams. Atcerējos, kā viņa senāk dažlabreiz pusdusmīgi, pusizmisīgi tā pukojās par manu pārliecīgo piesardzību, un vairs nejutu briesmu draudus. „Bet es esmu te,” noteicu.

Viņa purināja galvu, un es redzēju viņas acis, asaru pilnas.

„Vēl ne,” viņa attrauca. „Vēl neesi te! Bet nu nāc, jeb vai mūs no tiesas saņems ciet, jo izskatās, ka es tev sarīkoju scēnu.”

Mēs gājām pāri laukumam.

„Es tak nedrīkstu uzreiz ierasties kopā ar tevi,” sacīju. „Tev vispirms jāaizsūta prom kalpone! Esmu saņēmis istabu kādā Minsteres viesnīcā. Tur mani nepazīst. Gribēju tur uzturēties.”

Viņa apstājās. „Cik ilgi?”

„To es nezinu,” atbildēju. „Es nespēju neko tālāk izdomāt, gribēju tevi redzēt un pēc tam kaut kā aizkulties atpakaļ.”

„Pāri robežai?”

„Kur gan citur, Helēn?”

Viņa nolieca galvu un gāja tālāk. Tobrīd iedomāju, ka nu man jābūt ļoti laimīgam, tomēr tā nejutos. Tiešām, to vienmēr jūt tikai vēlāk. Tagad – tagad es zinu, ka toreiz biju laimīgs.

„Man jāsazvanās ar Martensu,” es teicu.

„To tu vari izdarīt no sava dzīvokļa,” Helēne atbildēja. Vārdi „tavs dzīvoklis” mani ik reizes satrauca. Viņa tos sacīja tīšām. Es nezinu – kādēļ.

„Es Martensam apsolīju piezvanīt pēc stundas,” paskaidroju. „Tagad ir laiks. Ja es to neizdarīšu, viņš domās, ka noticis kaut kas ļauns. Viņš tad var spert kādu aplamu soli.”

„Viņš zina, ka atnācu tev pakaļ.”

Paskatījos pulkstenī. Jau bija ceturksnis pāri norunātajam laikam.

„Es varu piezvanīt no tuvākā krodziņa,” sacīju. „Tas ilgs tikai vienu minūti.”

„Vai dieniņ, Jozef!” Helēne saērcināta iesaucās. „Tu patiešām neesi mainījies. Esi kļuvis vēl pedantiskāks.”

„Tas nav pedantisms. Tā ir pieredze. Esmu pārāk bieži pārliecinājies, cik daudz nelaimju var notikt, ja izturas nevērīgi pret sīkumiem. Un pārāk labi zinu, ko nozīmē gaidīt bīstamā situācijā.” Saņēmu viņas elkoni. „Bez šāda pedantisma, Helēn, manis vairs nebūtu starp dzīvajiem.”

Viņa stipri paspieda manu roku.

„Es zinu,” viņa čukstēja. „Vai tad tu neredzi, es baidos, ka var notikt kas ļauns, ja tevi tikai mirkli atstāšu vienu.”

Mani apņēma silts vilnis.

„Nekas nenotiks, Helēn. Arī tam var ticēt. Ar visu pedantismu.”

Viņa smaidot pacēla bālo seju.

„Ej un zvani! Bet ne jau krodziņā. Tur pāri atrodas tālruņa kabīne. Tā ierīkota, kamēr biji prom. No turienes drošāk zvanīt nekā no krodziņa.”

Es iegāju stikla kabīnē. Helēne palika ārpusē. Piezvanīju Martensam. Numurs bija aizņemts. Laiciņu nogaidīju un piezvanīju atkal. Niķeļgabals šķindēdams izkrita atpakaļ; numurs vēl vienmēr bija aizņemts. Kļuvu nemierīgs. Cauri stiklam redzēju Helēni uzmanīgi staigājam šurp un turp. Māju viņai ar roku, bet viņa mani neredzēja. Kaklu pastiepusi, viņa vēroja ielu, pētīgi lūkodamās apkārt; tikai tagad pamanīju, ka mans labais gars un sargeņģelis bija tērpies ļoti pieguļošā kostīmā. Viņas lūpas bija uzkrāsotas. Dzeltenīgajā gaismā tās izskatījās gandrīz melnas. Man ienāca prātā, ka smiņķis un lūpu zīmulis jaunajā Vācijā skaitījās nevēlami.

Ar trešo reizi sazvanīju Martensu.

„Mana sieva tērzēja pa tālruni,” viņš teica. „Turpat pusstundu. Es nedrīkstēju viņu pārtraukt. Par kleitām, karu un ķipariem.”

„Kur viņa ir tagad?”

„Virtuvē. Man vajadzēja ļaut, lai izrunājas. Tu saproti?”

„Jā. Viss kārtībā. Pateicos tev, Rūdolf. Aizmirsti visu.”

„Kur tu esi?”

„Uz ielas. Es pateicos tev, Rūdolf. Vairāk man neko nevajag. Esmu visu atradis. Mēs esam satikušies.”

Paraudzījos caur stiklu uz Helēni un gribēju nolikt klausuli.

„Vai tev ir kur palikt?” Martenss vēl jautāja.

„Domāju, jā. Neraizējies par to. Aizmirsti šo vakaru, it kā tu būtu sapņojis.”

„Ja es vēl varu ko līdzēt,” viņš vilcinādamies sacīja, „dari man to zināmu. Pirmīt biju pārāk pārsteigts. Tu saproti…”

„Jā, Rūdolf, saprotu. Un, ja ko vajadzēs, darīšu tev zināmu.”

„Ja tu gribētu šeit pārnakšņot – mēs tad varētu vēl parunāties…”

Es pasmaidīju. „Gan redzēsim. Tagad man jābeidz…”

„Jā, protams,” viņš steidzīgi noteica. „Piedod. Lai tev labi klājas, Jozef. Patiesi!”

„Pateicos, Rūdolf.”

Es iznācu no smacīgās kabīnes. Mani sagrāba vēja brāzma un gandrīz norāva cepuri no galvas. Helēne aši pienāca klāt.

„Ejam mājās! Man jau pielipusi tava piesardzība. Tagad liekas, ka simtiem acu te blenztu no tumsas.”

„Vai tev vēl tā pati kalpone?”

„Lēna? Nē, viņa mani izspiegoja brāļa uzdevumā. Viņš gribēja izdibināt, vai tu man raksti. Un vai es tev.”

„Un tagadējā kalpone?”

„Viņa ir vientiesīga un vienaldzīga. Es viņu aizsūtīšu prom, un viņa priecāsies un neko nedomās.”

„Tu vēl neesi viņu aizsūtījusi?”

Viņa pasmaidīja un piepeši kļuva ļoti skaista.

„Man taču vispirms bija jāredz, vai tu tiešām te esi.”

„Tev viņa jāaizsūta pirms manas ierašanās,” sacīju. „Viņa nedrīkst mūs redzēt kopā. Vai nevaram aiziet kur citur?”

„Uz kurieni?”

Jā, uz kurieni? Helēne piepeši iesmējās.

„Te nu mēs stāvam kā pusaudži, kam jāsatiekas slepeni, jo vecāki domā, ka viņi vēl par jauniem! Uz kurieni mēs varam iet? Uz pilsparku? To slēdz pulksten astoņos? Uz solu pilsētas apstādījumos? Uz konditoreju? Tas būtu pārāk bīstami!”

Viņa bija taisnība. Tie bija neparedzēti sīkumi – un tos nekad iepriekš neparedz.

„Jā,” es sacīju. „Te nu mēs stāvam kā pusaudži. It kā būtu atsviesti atpakaļ mūsu jaunībā.”

Es ielūkojos Helēnes sejā. Viņai bija divdesmit deviņi gadi; bet man viņa likās tāda pati kā agrāk. Tie pieci gadi šķita pārslīdējuši mums pāri kā ūdens jaunam ronim.

„Es arī esmu ieradies gluži kā pusaudzis,” teicu. „Visi prāta apsvērumi bija pret to, bet kā pusaudzis es tālāk nedomāju. Es pat nezināju, vai tu sen jau nedzīvo ar kādu citu.”

Viņa neatbildēja. Brūnie mati vizēja laternas gaismā.

„Es iešu papriekš un aizsūtīšu kalponi,” viņa teica. „Bet briesmīgi baidos atstāt tevi vienu uz ielas. Tu varētu atkal pazust – tāpat kā uzradies. Kur tu domā pakavēties?”

„Tur, kur tu mani atradi. Baznīcā. Varu iet atpakaļ uz katedrāli. Baznīcas ir drošas, Helēn. Esmu kļuvis liels franču, šveiciešu un itāliešu baznīcu un muzeju pazinējs.”

„Nāc pēc pusstundas,” viņa čukstēja. „Vai tu vēl atceries mūsu dzīvokļa logus?”

„Jā,” atbildēju.

„Ja gala logs ir vaļā, viss kārtībā un tu vari nākt augšā. Ja tas ciet, pagaidi, līdz es to atvēršu.”

Es iedomāju Martensu un savu jaunību, kad spēlējām indiāņus. Toreiz gaisma logā bija zīme Ādzeķem vai Vinetū, kurš lejā gaidīja. Tagad atkārtojās tāda pati spēle? Vai vispār bija kas tāds, kas mazliet atkārtotos?

„Labi,” es teicu, grasīdamies iet.

„Uz kurieni tu ej?”

„Gribu paraudzīties, vai Marijas baznīca vēl atvērta. Cik atminos, tā ir skaists gotikas paraugs. Pa šo laiku esmu iemācījies to novērtēt.”

„Lai nu paliek!” viņa sacīja. „Baidos tevi atstāt vienu.”

„Helēn,” es iebildu, „esmu iemācījies uzmanīties.”

Viņa purināja galvu. Viņas sejā pēkšņi bija apdzisusi drosme.

„Vēl tev nepietiek,” viņa sacīja. „Nepietiek. Ko lai daru, ja tu neatnāksi?”

„Tev nekas nav jādara. Vai tavs tālruņa numurs vēl tas pats?”

„Jā.”

Es apņēmu viņas plecus.

„Helēn,” es teicu, „viss būs labi.”

Viņa palocīja galvu. „Es pavadīšu tevi uz Marijas baznīcu. Gribu droši zināt, ka esi tur nonācis.”

Mēs gājām klusēdami. Tas nebija tālu. Helēne atstāja mani, ne vārda nebilzdama. Noskatījos viņai pakaļ, kamēr viņa aiziet pār veco tirgus laukumu. Viņa gāja ātri un neparaudzījās atpakaļ.

Es paliku stāvot portāla ēnā. Pa labi atradās tumšais rātsnams; vienīgi uz veco skulptūru akmens sejām mirguļoja mēnesnīcas stīga. Rātsnama priekšā uz lieveņa kāpnēm 1648. gadā tika pasludinātas Trīsdesmitgadu kara beigas; tāpat no turienes 1933. gadā pasludināja tūkstošgadu reiha sākumu. Es apsvēru, vai piedzīvošu, ka arī tā beigas no šejienes paziņos. Man bija maz cerību.

Iekšā baznīcā tomēr negāju. Pēkšņi bija apriebies slēpties. Es gan nebiju kļuvis nepiesardzīgs, bet, kopš ieraudzīju Helēni, vairs negribēju slapstīties kā vajāts zvērs.

Gāju tālāk, lai nedurtos acīs. Pilsēta, kas sākumā mani biedēja, tik pazīstama un reizē sveša, tagad atdzīvojās. Es to izjutu, jo pats biju atgriezies dzīvē. Pēdējo gadu anonīmā eksistence, kas bijusi tikai izdzīvošana, neauglīga veģetācija no dienas dienā, pēkšņi vairs nelikās gluži veltīgi pavadīts laiks. Tā mani bija veidojusi, un negaidot bija radusies agrāk nepazīta dzīves izjūta kā līgans, slepus izplaucis zieds. Tam nebija nekāda sakara ar romantiku; taču viss bija tik jauns un saviļņojošs, it kā liels, starojošs, tropisks zieds, uzburts panīkušā krūmā, no kura varēja sagaidīt tikai pāris necilu, sīku pumpuru. Es nonācu pie upes un apstājos uz tilta, pāri margām raudzīdamies ūdenī. Pa kreisi pacēlās viduslaiku sargtornis, kurā tagad ierīkota veļas mazgātava. Logi bija apgaismoti, un meitenes vēl strādāja. Gaisma krita plašās joslās pāri upei lejienā. Tumšais valnis ar liepām izcēlās pret augstajām debesīm, un pa labi stiepās dārzi ar katedrāles siluetu pāri tiem.

Stāvēju nekustēdamies, sasprindzinājums likās pilnīgi izzudis. Bija dzirdama vienīgi ūdens čaloņa un veļas mazgātāju apslāpētās balsis aiz logiem. Nevarēju saprast, ko viņas teica. Līdz manim atlidoja tikai cilvēciskas skaņas, kas vēl nebija ieguvušas vārdu nozīmi. Tās bija tikai zīmes, ka tuvumā ir cilvēki – bez meliem un viltus, bez muļķības un nāvīgas vientulības nopūtas, kas kā nejauki virstoņi bojā tīru melodiju.

Es elpoju, un manai elpai likās vienāds ritms ar ūdeni. Vienu mirkli pat šķita, ka es būtu daļa no tilta un ūdens plūstu kopā ar elpu caur mani. Es nebrīnījos, tas šķita pats par sevi saprotams. Neko nedomāju; arī domas bija kļuvušas tik neapzinātas kā elpa un ūdens.

Pa kreisi cauri liepu tumšajai alejai ātri izslīdēja neaizsegta gaisma. Acīm tai sekojot, es atkal izdzirdu veļas mazgātāju balsis. Atskārtu, ka vienu laika sprīdi neesmu tās sadzirdējis. Atkal sajutu liepu smaržu. Viegls vējš nesa to pāri ūdeņiem.

Klīstošā gaisma nodzisa, un reizē logi aiz manis kļuva tumši. Ūdens brīdi gulēja melns un nekustīgs kā darva, tad uznira mēness smalkie atspogi, kurus pirmīt bija nosegusi veļas mazgātavas spilgtā gaisma. Vieni paši tie tagad uzsāka maigāku un daudzveidīgāku rotaļu nekā skaudrā, dzeltenā gaisma pirms tam. Domāju par savu dzīvi, kurā arī pirms tik daudz gadiem tika izdzēsts viss spožums, un brīnījos, kā tajā nepamirdzēja agrāk neredzēti, liegi stariņi – tāpat kā tagad mēness atspīdumi upē. Līdz šim mūžīgi jutu vienīgi zaudējumu – tā vietā neko jaunu neieguvis.

Atstāju tiltu un staigāju vaļņa alejas tumsā šurp un turp, līdz pagāja nogaidāmā pusstunda. Naktij tuvojoties, liepu smarža kļuva arvien spēcīgāka, mēness bārstīja pār jumtiem un torņiem savu sudrabu. Šķita, pilsēta gribētu darīt visu, lai mani pārliecinātu, ka esmu sevi apmānījis, ka nekādas briesmas neuzglūn, ka pēc garā maldu ceļa varu mierīgi atgriezties mājās un atkal būt es pats.

Nebija nepieciešams aizsargāties pret šo vilinājumu. Kaut kas manī instinktīvi bija nomodā. Pārāk bieži Parīzē, Romā un citās pilsētās mani arestēja – tieši tādos apstākļos, kad nodevos skaistuma burvībai, ieaijāts drošībā ar tā viltīgajām mīlas, sapratnes un aizmirstības ilūzijām. Policisti neaizmirsa. Un ne mēnesnīca, ne liepu smarža denunciantus nepārvērta par svētajiem.

Devos uz Hitlerlaukumu, jutekļus piesardzīgi sasprindzis kā sikspārnis spārnus lidojumam. Māja stāvēja stūrī, kur iela iznāca uz laukumu. Ielai vēl bija vecais nosaukums.

Logs bija atvērts. Man iešāvās prātā nostāsts par Hēroju un Leanderu un pasaka par karaļbērniem, kurā mūķene izdzēš gaismu un karaļdēls noslīkst; tikai es nebiju karaļdēls un vāciešiem bija daudzas ļoti skaistas pasakas, bet, par spīti tam vai varbūt arī tieši tādēļ, visdrausmīgākās koncentrācijas nometnes pasaulē. Es mierīgi pārgāju pāri ielai, un nebija nedz Hellesponta, nedz Ziemeļjūras.

Mājas priekšnamā kāds nāca man pretī. Atpakaļ mesties vairs nevarēju un devos tālāk uz kāpnēm, it kā zinātu, kurp eju. Tā bija vecīga sieviete, kuru agrāk še nemanīju. Man sarāvās sirds… – Švarcs pasmaidīja. – Tā atkal tāda frāze, kurai tikai tad notic, kad pats esi to pieredzējis. Es nepaskatījos atpakaļ, tikai dzirdēju parādes durvis aizkrītam un ātri uzskrēju pa kāpnēm augšā.

Durvis bija mazliet pavērtas. Es tās atgrūdu, un tur jau stāvēja Helēne.

„Vai tevi kāds redzēja?” viņa jautāja.

„Jā. Vecāka sieviete.”

„Bez cepures?”

„Jā, bez cepures.”

„Tā būs bijusi kalpone. Viņas istaba ir jumta stāvā. Es viņu palaidu līdz pirmdienas pēcpusdienai; viņa būs tur notūļājusies. Šīs sievietes domā, ka uz ielas nevienam nav nekas cits prātā kā kritizēt viņu drānas.”

„Rauj jupis kalponi! Viņa mani nepazina, lai būtu kas būdams. Es zinu, kad mani kāds pazīst.”

Helēne izņēma man no rokām lietusmēteli un cepuri un gribēja tos pakarināt.

„Ne šeit,” sacīju. „Skapī. Ja kāds ienāktu, viņš tos uzreiz ieraudzītu.”

„Neviens nenāks,” Helēne noteica un gāja tālāk.

Es apsviedos un pagriezu atslēgu durvīs. Tad sekoju viņai.

Pirmajos trimdas gados bieži domāju par savu dzīvokli; tad mēģināju to aizmirst. Tagad, atkal stāvēdams tajā, neko sevišķu neizjutu. Es raudzījos kā gleznā, kas man reiz piederējusi un atgādina kādu noteiktu manas dzīves posmu.

Es stāvēju durvīs un lūkojos apkārt. Gandrīz nekas nebija mainījies. Tikai dīvāns un atzveltnes krēsli bija pārvilkti ar jaunu drānu.

„Vai agrāk tie nebija zaļi?” es jautāju.

„Nē, zili,” atbildēja Helēne.

Švarcs pagriezās pret mani.

- Lietām ir sava pašu dzīve, un, ja tās salīdzina ar mūsējo, reizēm kļūst baisi.

- Kālab jāsalīdzina? – es pavaicāju.

- Vai jūs to nedarāt?

- Daru, bet ne dažādās jomās. Es aprobežojos pats ar sevi. Kad izsalcis stāvu pie ostas, tad salīdzinu sevi ar iedomātu Es, kurš bez tam vēl sirgst ar vēzi. Tas mani uz brīdi dara laimīgu, jo man nav vēža un esmu tikai izsalcis.

- Vēzis? – Švarcs atkārtoja un cieši manī pavērās. – Kādēļ jūs to pieminējāt?

- Es varētu minēt arī sifilisu. Vai tuberkulozi. Vēzis ir tas tuvākais.

- Tuvākais? – Švarcs vēl arvien lūkojās manī. – Bet es jums saku – tas ir pats tālākais! Pats tālākais!

- Labi, - es piekāpos. – Lai būtu pats tālākais. Minēju to tikai kā piemēru.

- Tā ir tik tāla, neaptverama slimība.

- Tāda ir katra nāvējoša slimība, Švarca kungs. Vienmēr.

Viņš klusēdams palocīja galvu. – Vai esat vēl izsalcis? – tad pajautāja.

- Nē. Kādēļ tā vaicājat?

- Jūs kaut ko minējāt par izsalkumu.

- Tas arī bija tikai piemērs. Es šodien jau divas reizes vakariņoju ar jums.

Viņš pacēla acis.

- Kā tas izklausās! Vakariņot! Cik mierinoši! Cik nesasniedzami, kad viss jau ir garām!

Es klusēju. Pēc brīža viņš nomierinājies turpināja:

- Dzeltenie krēsli. Tie bija pārvilkti ar jaunu drānu, tas bija viss tajos piecos gados, kuros mana dzīve ar likteņa ironiju apmetusi duci saltomortāle. Tas viss nesaskanēja kopā – tas bija tas, ko tanī brīdī izjutu.

- Jā. Cilvēks nomirst, bet viņa gulta paliek. Māja paliek. Lietas paliek. Vai arī tās būtu jāiznīcina?

- Nē, ja tās kādam ir vienaldzīgas.

- Tās nevajag iznīcināt, - piebildu. – Tas nav tik svarīgi.

- Nav svarīgi? – Švarcs atvaicāja un pēkšņi pacēla apjukušu seju. – Nav svarīgi? Protams, nē! Bet sakiet man – kas ir svarīgāks par cilvēka dzīvību?

- Nekas, - es atbildēju, zinot, ka tā bija taisnība un tomēr nebija taisnība. – Tikai mēs paši piešķiram tai vislielāko vērtību.

Švarcs steigšus nomalkoja tumšo vīnu. – Un kādēļ gan ne? – viņš skaļi jautāja. – Jūs man pasakiet – kāpēc lai mēs tai nepiešķirtu vislielāko vērtību?

- To es nevaru jums pateikt. Tas arī bija tikai tāds muļķīgs izteiciens. Es pats to visai augstu vērtēju.

Paraudzījos pulkstenī. Bija mazliet pāri diviem. Orķestris spēlēja deju mūziku, tango; īsajos, apslāpētajos mežraga pūtienos man jautās atejoša kuģa sirēnas. Vēl pāris stundu līdz ausmai, es nodomāju, tad varu iet. Aptaustīju kabatā braukšanas biļetes. Tās atradās tur. Es tam gandrīz vairs nebūtu ticējis; neierastajai mūzikai, vīnam, aizklātajām telpām, Švarca balsij piemita kaut kas iemidzinošs un nereāls.

- Es vēl vienmēr stāvēju dzīvojamās istabas durvīs, - Švarcs turpināja. – Helēne palūkojās manī un vaicāja:

„Vai tavs dzīvoklis tev kļuvis tik svešs?”

Es pakratīju galvu un paspēru pāris soļu uz priekšu. Mani bija pārņēmis dīvains apmulsums. Šķita, visas lietas tiecās man pretim; bet es vairs neiederējos starp tām. Un kā zibens atplaiksnīja doma: varbūt es arī vairs neiederos blakus Helēnei?

„Viss ir palicis tā, kā bija,” es noteicu ātri, dedzīgi un izmisīgi. „Viss, kā tas bija, Helēn.”

„Nē,” viņa atteica. „Nekas vairs nav tāpat. Kādēļ tu esi atgriezies? Vai tādēļ? Lai viss būtu tā, kā bija?”

„Nē,” es sacīju. „Zinu, ka tā tas nevar būt. Bet vai tad mēs neesam te dzīvojuši? Kur tas viss palicis?”

„Ne šeit. Tas nav palicis arī vecajās drānās, ko esam aizmetuši. Jeb vai tu domā to atrast?”

„Nē. Es nevaicāju sevis dēļ. Bet tu taču paliki te. Es vaicāju tevis dēļ.”

Helēne dīvaini uzlūkoja mani.

„Kāpēc tu agrāk nekad to nejautāji?” tad viņa teica.

„Agrāk?” es nesapratu. „Kādēļ agrāk? Es nevarēju atnākt.”

„Agrāk. Pirms devies prom.”

Es nesapratu viņu.

„Ko man būtu vajadzējis jautāt, Helēn?”

Viņa brīdi klusēja.

„Kāpēc tu neaicināji, lai dodos tev līdzi?”

Es vērīgi viņā paraudzījos.

„Lai dodies līdzi? Prom no šejienes? No tavas ģimenes? No visa, kas tev bija mīļš?”

„Es ienīstu savu ģimeni.”

Biju pagalam apjucis.

„Tu nezini, ko tas nozīmē – klīst svešumā,” beidzot nomurmināju.

„Tolaik tu arī to nezināji.”

Tā bija taisnība.

„Es negribēju tevi aizraut prom no šejienes,” bikli piebildu.

„Es te visu ienīstu,” viņa turpināja. „Visu! Kādēļ tu esi atgriezies?”

„Toreiz tu neienīdi.”

„Kādēļ tu esi atgriezies?” viņa atkārtoja.

Helēne stāvēja istabas otrā pusē, mūs šķīra ne tikai dzeltenie krēsli un ne tikai pieci gadi. Es pēkšņi atdūros pret naidīgumu un dziļu vilšanos un neskaidri sajutu, ka, vēlēdamies neiegrūst Helēni nelaimē, varbūt esmu viņu smagi aizvainojis, pats aizbēgot un atstājot viņu tepat.

„Kādēļ tu esi atgriezies, Jozef?” jautāja Helēne.

Labprāt būtu atbildējis, ka esmu atgriezies viņas dēļ; taču šai mirklī es to nespēju. Tas nebija tik vienkārši pasakāms. Es pēkšņi atskārtu – un atskārtu tikai šajā mirklī -, ka mani atdzinis atpakaļ dziļš, tīrs izmisums. Visi mani spēki bija izsmelti, un kailās dzīvotgribas bija par maz, lai ilgāk izturētu vientulības saltumu. Es nebiju spējis sev uzcelt jaunu dzīvi. Sirds dziļumos to arī laikam nekad īsti netiku vēlējies. Es nebiju izsvītrojis savu agrāko dzīvi: nespēju to nedz pamest, nedz pārvarēt; bija iestājusies gangrēna, un vajadzēja izvēlēties – vai nu tās smirdoņā nobeigties, vai doties atpakaļ un mēģināt to izdziedēt.

Es nekad netiku visu īsti apsvēris, arī tagad tikai aptuveni apjautu savu stāvokli; tomēr jutos kā atpestīts, vismaz to apzinoties. Smagums un apjukums izzuda. Tagad es zināju, kādēļ biju šeit. No piecu gadu ilgās trimdas nebiju paņēmis līdzi neko, vienīgi saasinātu uztveri, dzīves alkas un bēgļa piesardzību un pieredzi. Viss pārējais bija cietis sakāvi. Daudzās naktis starp robežām, baisā vientulība, kad nācās cīnīties tikai par kumosu maizes un pāris stundām miega, kurmja slapstīšanās pazemē – tas viss izzuda bez pēdu, kamēr stāvēju uz sava dzīvokļa sliekšņa. Es gan biju bankrotējis, tomēr man nevajadzēja pārņemt parādu nastu. Es biju brīvs. To gadu Es bija izdarījis pašnāvību, pāriedams robežu. Tā nebija atgriešanās. Es biju miris, dzīvoja cits Es, radies no uzdāvātā laika. Nebija vairs nekādas atbildības. Atsvari atkrita atpakaļ.

Švarcs pievērsās man.

- Vai saprotat, kā es to domāju? Es atkārtojos un runāju pretstatos.

- Domāju, ka saprotu jūs, - atbildēju. – Pašnāvības iespēja ir žēlastības dāvana, kuru tikai retais apzinās. Tā dod cilvēkam brīvas gribas ilūziju. Un varbūt mēs izdarām vairāk pašnāvību, nekā atskārstam. Mēs tikai to neapzināmies.

- Taisnība gan! – Švarcs moži piekrita. – Ja mēs tās tikai atzītu par pašnāvībām! Tad mums būtu arī iespēja augšāmcelties no mirušajiem. Tā mēs varētu nodzīvot vairākas dzīves, nevis stiept tālāk pieredzes trumus no vienas sāpju lēkmes uz otru un galu galā nobeigties.

- Es, protams, nevarēju to visu Helēnei izskaidrot, - viņš turpināja. – Tas arī nebija vajadzīgs. Pēkšņi izjustā atvieglojumā atskārtu, ka tas nav nepieciešams. Gluži otrādi: es atskārtu, ka izskaidrošanās tikai radīs sajukumu. Viņa acīmredzot vēlējās, lai saku, ka esmu pārnācis viņas dēļ; bet es savā jaunajā gaišredzībā apjautu, ka tas būtu posts. Pār mums tad sagrūtu pagātne ar visiem vainas, nosebojuma un aizvainotas mīlas argumentiem, un mēs nekad nespētu atrast izeju. Ja nule gandrīz jautrajai idejai par garīgo pašnāvību bija kāda nozīme, tad tai vajadzēja būt arī pilnīgai, tai nāktos aptvert ne vien trimdas gadus, bet arī iepriekšējo dzīvi, citādi man draudētu otra – vēl senāka gangrēna. Halēne stāvēja te kā ienaidniece, sagatavojusies uzbrukt ar mīlas ieročiem; viņa labi pazina manas vājības, un mans stāvoklis tad būtu bezcerīgs. Ja sākumā bija atbrīvojošā nāves sajūta, tad tagad tā kļūtu mokoša morālā bojāeja – nevis nāve un augšāmcelšanās, bet galīga iznīcība. Sievietēm neko nevajag izskaidrot; ar viņām jādara, kas darāms.

Es piegāju pie Helēnes. Pieskaroties viņas plecam, sajutu, kā tas trīcēja.

„Kādēļ tu esi atgriezies?” viņa vēlreiz pajautāja.

„Esmu to aizmirsis,” atbildēju. „Jūtos izsalcis, Helēn. Cauru dienu neesmu neko ēdis.”

Līdzās viņai uz maza, apgleznota itāliešu galdiņa sudraba ietvarā stāvēja nepazīstama vīrieša fotogrāfija.

„Vai tas mums vēl vajadzīgs?” es pavaicāju.

„Nē,” viņa pārsteigta attrauca. Paņēma fotogrāfiju un noglabāja galdiņa atvilktnē.

Švarcs pavērās manī un pasmaidīja.

- Viņa to neaizmeta, - viņš teica. – Nesaplēsa, viņa to ielika atvilktnē. To varēja atkal izvilkt laukā, ja vajadzēs. Nezinu, kādēļ, bet šis viņas raison d’etre[3] žests mani aizgrāba. Pirms pieciem gadiem es tādu rīcību nebūtu sapratis un sarīkotu scēnu. Tagad viņa tik vienkārši likvidēja draudošo situāciju. Mēs mēdzam cēlos vārdos runāt par politiku, taču ne par jūtām. Diemžēl vēl ne. Otrādi būtu labāk. Helēnes franciskais žests apliecināja ne jau mīlas trūkumu; tas izteica vienīgi sievišķīgu piesardzību. Ja reiz biju licis viņai vilties, kādēļ lai viņa man tūlīt atkal ticētu? Es turpretī nebiju veltīgi dzīvojis Francijā: neko nevaicāju viņai. Un ko lai arī vaicātu? Ar kādām tiesībām? Es iesmējos. Viņa samulsa. Tad seja pamazām noskaidrojās – un arī viņa iesmējās.

„Vai tu īstenībā esi šķīrusies no manis?” es pajautāju.

Viņa papurināja galvu.

„Nē. Bet nevis tevis dēļ. Es to nedarīju, lai sariebtu savai ģimenei.”

5

- Šajā naktī es gulēju tikai dažas stundas, - Švarcs stāstīja. – Lai gan biju ļoti noguris, tomēr bieži pamodos. Nakts no āra ielauzās mazajā telpā, kurā mēs gulējām. Man likās, ka dzirdu trokšņus, un dažu mirkļu ilgajā pusmiegā es atkal grasījos bēgt un uztrūkos aiz bailēm.

Helēne pamodās tikai vienu reizi.

„Tu nevari aizmigt?” viņa vaicāja tumsā.

„Nē. To es arī netiku cerējis.”

Viņa iededza gaismu. Ēnas izlēca pa logu.

„Nevar jau visu prasīt,” sacīju. „Pār saviem sapņiem man nav varas. Vai tev vēl ir vīns?”

„Atlikām. Šai ziņā uz maniem radagabaliem var paļauties. Bet kopš kura laika tu dzer vīnu?”

„Kopš esmu Francijā.”

„Labi,” viņa noteica. „Tātad cik necik jau pazīsti vīnus?”

„Maz gan. Galvenokārt sarkanvīnus. Lētos.”

Helēne piecēlās un iegāja virtuvē. Viņa atgriezās ar divām pudelēm un korķviļķi.

„Mūsu slavenais fīrers veco vīna likumu ir sagrozījis,” viņa sacīja. „Agrāk pie dabiskajiem vīniem nedrīkstēja likt klāt cukuru. Tagad pat drīkst pārtraukt rūgšanu.”

Viņa manīja neizpratni manā sejā.

„Tā saldina skābos vīnus sliktas ražas gados,” viņa smiedamās paskaidroja. „Kungu rases blēdība, lai palielinātu eksportu un dabūtu vairāk valūtas.”

Viņa sniedza man pudeles un korķviļķi. Attaisīju mozeli. Helēne atnesa divas plānas glāzes.

„No kā tu esi tik brūna?” pavaicāju.

„Martā es biju kalnos. Slēpoju.”

„Kaila?”

„Nē. Bet kaila var sauļoties.”

„Kopš kura laika tu slēpo?”

„Kāds to man iemācīja,” viņa attrauca, izaicinoši manī lūkodamās.

„Jauki. Tam jābūt ļoti veselīgam sportam.”

Es piepildīju glāzi un sniedzu viņai. Vīns bija skābenāks un aromātiskāks nekā burgundieša šķirnes. Es to nebiju dzēris, kopš atstāju Vāciju.

„Vai tu nevēlies arī zināt, kas man iemācīja slēpot?” Helēne jautāja.

„Nē.”

Viņa pārsteigta skatījās manī. Senāk es laikam viņu cauru nakti par to tincinātu. Tagad tas likās nesvarīgi. Atkal bija jaušama šīvakara atvieglotā noskaņa.

„Tu esi pārvērties,” viņa teica.

„Šovakar tu man divi reizes apgalvoji, ka es neesot pārvērties,” atbildēju. „Bet tas ir vienlīdz mazsvarīgi.”

Viņa turēja glāzi, nepielikdama pie lūpām.

„Es laikam vēlētos, lai tu nebūtu pārvērties.”

Es iedzēru malku.

„Lai mani vieglāk sagrautu?”

„Vai es tevi agrāk mēdzu sagraut?”

„Nezinu. Domāju, ka ne. Tas jau tik sen. Ja padomāju, kāds tolaik biju, tad nebrīnītos – kādēļ gan lai tu neizmēģinātu to?”

„To mēģina vienmēr; vai tad nezini?”

„Nē,” atteicu. „Bet nu esmu brīdināts. Vīns ir labs. Laikam gan fermentācija tam nav pārtraukta.”

„Tāpat kā tev?”

„Helēn,” es iebildu, „tu esi ne vien ļoti kairinoša, bet arī komiska, un tā ir ārkārtīgi reta un šarmanta kombinācija.”

„Neesi nu tik pārdrošs,” viņa pikti attrauca un apsēdās gultā, vīna glāzi vēl vienmēr rokā turēdama.

„Es neesmu pārdrošs. Bet ārējā nedrošība, ja tā nav saistīta ar nāves briesmām, var izraisīt cilvēkā nesatricināmu drosmi,” smiedamies sacīju. „Tie, protams, ir skaļi vārdi, bet tie iegūti rotācijas eksistencē.”

„Kas ir rotācijas eksistence?”

„Manējā. Tāda, kad nekad nevar palikt uz vietas, tu nekad nedrīksti kaut kur apmesties; vienmēr tikai jāripo un jāripo. Emigranta eksistence. Indiešu ubagmūka eksistence. Modernā cilvēka eksistence. Starp citu, emigrantu ir daudz vairāk, nekā mēs domājam. Emigrants ir arī dažs labs tāds, kas nekad nav izkustējies no sava kakta.”

„Tas neskan slikti,” Helēne atteica. „Labāk nekā mietpilsoniskā nīkuļošana.”

Pamāju ar galvu.

„To var izteikt arī citiem vārdiem, bet tad tas neskanēs tik labi. Taču mūsu iztēle nav visai bagāta. Citādi nepieteiktos tik daudz brīvprātīgo armijā.”

„Tas viss tomēr ir labāks par nīkuļošanu,” Helēne noteica un iztukšoja savu glāzi.

Es noskatījos viņā, kamēr viņa dzēra. Cik jauna viņa ir, domāju, cik jauna, nepieredzējusi, stūrgalvīgi jauka, bīstama un vientiesīga. Viņa nekā nezina. Pat to, ka mietpilsoniskā nīkuļošana ir morāls, nevis ģeogrāfisku robežu noteikts stāvoklis.

„Vai tu vēlies atgriezties tajā?” viņa vaicāja.

„Es neticu, ka to spētu. Mana tēvzeme pret paša gribu mani padarījusi par pasaules pilsoni. Nu man tādam jāpaliek. Atgriešanās nav iespējama.”

„Arī pie kāda cilvēka ne?”

„Arī pie kāda cilvēka ne,” apstiprināju. „Pat zemeslode tikai rit un rit. Viņa ir saules emigrants. Atpakaļceļa nav. Vai arī tai jāiet bojā.”

„Paldies dievam!” Helēne sniedza man savu glāzi. „Un tu nekad nevēlētos atgriezties?”

„Vienmēr to esmu vēlējies,” attraucu. „Es nekad nesekoju savām teorijām. Tas piešķir tām divkāršu pievilcību.”

Helēne iesmējās.

„Tas viss ir tikai iedoma?”

„Protams. Tas mazliet atgādina tīmekli, lai ar to aizsegtu ko citu.”

„Ko tad?”

„To, kas nav vārdos izsakāms.”

„To, kas vienīgi naktī izjūtams?”

Es neatbildēju. Mierīgi sēdēju gultā. Laika vējš bija mitējies pūst. Tas vairs nešalca manās ausīs. Likās, no lidmašīnas es būtu nonācis balonā. Es vēl laidelējos gaisā un lidoju; bet motoru troksnis bija norimis.

„Kā tevi tagad sauc?” Helēne jautāja.

„Jozefs Švarcs.”

Viņa brīdi pārdomāja. „Tad es arī tagad saucos Švarca?”

Man bija jāpasmaida.

„Nē, Helēn. Tas ir tikai tāds uzvārds. Cilvēks, no kura šo vārdu dabūju, pats bija to mantojis no cita. Kāds tālīns, nomiris Jozefs Švarcs dzīvo manī tālāk kā mūžīgais žīds jau trešajā ģenerācijā. Svešais, mirušais gara sencis.”

„Tu viņu nepazīsti?”

„Nē.”

„Vai jūties citādi, kopš tev cits uzvārds?”

„Jā,” es apliecināju. „Jo tas ir saistīts ar kādu papīrgabalu. Ar pasi.”

„Kaut arī tā nav īsta?”

Es iesmējos. Tas bija jautājums no citas pasaules. Vai pase ir īsta vai neīsta, tas interesēja vienīgi policistus, kas to kontrolēja.

„Par to varētu sacerēt filozofisku līdzību,” sacīju. „Tai vajadzētu iesākties ar prātojumu: kas ir uzvārds? Nejaušība vai identifikācija?”

„Uzvārds paliek uzvārds,” pēkšņi ietiepīgi atsvieda Helēne. „Es savējo paturēju. Tas bija tavējais uzvārds. Tagad ierodies tu ar diezin kur atrastu citu uzvārdu.”

„Man tas ir uzdāvāts,” sacīju. „Tā man bija dārgākā dāvana pasaulē. Es nesu šo vārdu ar prieku. Tas man nozīmē labestību. Cilvēcību. Ja es kādreiz kristu izmisumā, jaunais uzvārds atgādinās, ka labestība nav mirusi. Ko tev atgādina tavējais? Prūšu karotāju un mednieku dzimtu ar lapsu, vilku un pāvu pasaules skatījumu.”

„Es nerunāju par savas ģimenes uzvārdu,” Helēne attrauca, šūpojot rītakurpi uz kājas pirkstgaliem. „Es vēl arvien nesu tavējo. To agrāko, Švarca kungs.”

Es attaisīju otru vīna pudeli.

„Man stāstīja, ka Indonēzijā esot paraža reizi pa reizei apmainīt uzvārdus. Ja kādam apnikusi viņa personība, viņš to apmaina, pārņem citu vārdu un iesāk jaunu esību. Laba ideja!”

„Vai tu esi iesācis jaunu esību?”

„Šodien uzsāku,” es atbildēju.

Viņa ļāva rītakurpei noslīdēt zemē.

„Vai jaunajā esībā neko neņem līdzi no agrākās dzīves?”

„Atbalsi,” es teicu.

„Nekādas atmiņas?”

„Tā ir tā atbalss. Atcere, kas vairs nesāp un neapkauno.”

„Tāpat kā skatoties filmu?” Helēne pajautāja.

Paraudzījos viņā. Izskats viņai bija tāds, ka nākamajā mirklī viņa trieks man ar glāzi pa galvu. Es izņēmu viņai to no rokas un ielēju vīnu no otras pudeles.

„Kas tā par marku?”

„Reinhartshauzenes pils marka. Slavens Reinas vīns. Pilnīgi izturēts. Nepārtraukts rūgšanā. Nemainījies savā raksturā. Nepārdēvēts par „Reinfalcieti”.”

„Tātad nav kļuvis par emigrantu?” noprasīju.

„Tas nav hameleons, kas maina savu krāsu. Nevis šāds tāds, kurš atsakās no atbildības.”

„Mīļo pasaulīt, Helēn!” iesaucos. „Vai tiešām es dzirdu mietpilsoniskās godprātības spārnu vēdas? Vai tu tikko negribēji izbēgt no šīs nīkuļošanas?”

„Tu gribi sagrozīt manus vārdus!” viņa nikni atsvieda. „Par ko mēs te runājam? Un kālab? Pirmajā naktī? Kāpēc mēs neskūpstāmies vai nenīstamies?”

„Mēs skūpstāmies un nīstamies.”

„Tie ir tikai vārdi! Kur tev rodas tik daudz vārdu? Vai tas ir pareizi, ka mēs te sēžam un tā runājam?”

„Es nezinu, kas ir pareizi.”

„No kurienes tad tev tie vārdi? Vai tu viņā pusē tik daudz runāji un grozījies sabiedrībā?”

„Nē,” atteicu. „To es darīju tik maz. Tādēļ vārdi tagad birtin birst kā āboli no groza. Esmu tikpat pārsteigts kā tu.”

„Vai tas ir tiesa?”

„Jā, Helēn. Tas ir tiesa. Vai tad tu neredzi, kā tas ir?”

„Tu nevari to pateikt vienkāršāk?”

Es pakratīju galvu.

„Kāpēc ne?”

„Tāpēc, ka baidos kaut ko konstatēt. Un baidos no vārdiem, kas izteic konstatējumu. Tu vari neticēt, bet tā tas ir. Turklāt vēl baidos no tām nezināmām šausmām, kas kaut kur ārpusē zogas pa ielām, par kuru es negribu ne domāt, ne runāt, jo manī mīt muļķīga māņticība, ka briesmu nav, kamēr es tās neminu vārdā. Tādēļ arī šīs izvairīgās runas. Tad šķiet, ka laiks apstājies kā pārtrūkušā filmā. Pēkšņi viss stāv rāmi, un – nekas nevar notikt.”

„Tas man izklausās pārāk sarežģīti.”

„Man arī. Vai tad nepietiek ar to, ka esmu te, pie tevis, ka tu esi dzīva un es atkal neesmu notverts?”

„Vai tāpēc tu atgriezies?”

Es neatbildēju. Viņa sēdēja gluži kā jauka amazone – kaila, vīna glāzi rokā, iekārīga, neizvairīga, viltīga un droša, un es atģidu, ka agrāk par viņu neko neesmu zinājis. Neaptvēru, kā viņa varēja ar mani izturēt; toreiz, kā tagad likās, biju pārliecināts, ka man pieder glīts jēriņš, par ko jārūpējas kā jau par tādu glītu jēriņu, bet tagad pēkšņi bija atklājies, ka viņa ir jauna puma, kurai nerūp zilas kakla lentītes un mīkstas sukas, bet kura ir spējīga pārkost glāstošo roku.

Mans stāvoklis bija neapskaužams. Kā varat iedomāties, notika tas, kas paredzams pirmajā naktī; es netiku galā ar savu vīra pienākumu visprimitīvākā veidā. Es jau iepriekš to biju nojautis, un laikam tā iznāca tieši tāpēc. Fakts paliek tas, ka biju kļuvis nespējīgs; bet, par laimi, arī izmisīgi nepūlējos to darīt, kā citkārt notiek šādos gadījumos.

Vari jau būt tik aukstasinīgs un paziņot, ka vienīgi staļļa puiši šai ziņā ir nejūtīgi, un sieviete var izlikties saprotam un izmisušo mierināt kā gādīga māte – tā tomēr ir un paliek nolādēta būšana, kurā katrs patoss top šausmīgi smieklīgs.

Tā kā netiku neko paskaidrojis, Helēne jutās aizskarta un uzbruka man. Viņa nespēja aptvert, kādēļ es viņu nepaņēmu, un bija aizvainota. Es būtu varējis gluži vienkārši pateikt patiesību, bet nejutos tam pietiekami mierīgs. Te ir arī divas patiesības – viena, kurā vaļsirdīgi atklāj sevi, un otra – stratēģiskā, kurā neko neatklāj.

Piecos gados es biju ieguvis mācību – ja kāds vaļsirdīgi atzīstas, tad nav ko brīnīties, ja saņem par to lodi.

„Cilvēki manā stāvoklī ir kļuvuši māņticīgi,” es teicu Helēnei. „Viņi iedomājas, ja kaut ko pasaka vai izdara tieši atklāti, tad notiek gluži pretējais. Tādēļ viņi ir ārkārtīgi piesardzīgi. Arī vārdos.”

„Kāda neprātība!”

Es iesmējos.

„No ticības saprātam esmu jau sen atteicies. Citādi būtu kļuvis rūgtāks par citronmeženi.”

„Es ceru, tava māņticība neies par tālu.”

„Vienīgi tiktāl, Helēn,” pavisam mierīgi sacīju, „ka ticu: ja es teiktu, ka tevi bezgalīgi mīlu, tad brīdi vēlāk pie tavām durvīm jau klaudzinās gestapo.”

Viņa uz mirkli aprima kā tramīgs zvērs, kas izdzirdis neparastu troksni. Tad lēnām pavērsa pret mani seju. Tā bija apbrīnojami pārvērtusies.

„Vai tiešām tas ir īstais iemesls?” viņa klusi vaicāja.

„Tikai viens no iemesliem. Kā tu vari gaidīt, lai manās domās valdītu kārtība, ja tikko esmu no bezcerīgas elles iekļuvis bīstamā paradīzē?”

„Es reizēm esmu domājusi, kā tas būtu, ja tu atgrieztos,” viņa sacīja pēc brīža. „Tas šķita pavisam citādi.”

Piesargājos jautāt, kā tas „citādi” būtu. Mīlestībā vienmēr jautā par daudz, un, ja patiešām kāds kāro uzzināt īsto atbildi, tad mīlestība drīz ir pagalam.

„Vienmēr mēdz būt citādi, nekā iedomājamies,” teicu. „Un paldies dievam!”

Viņa pasmaidīja. „Nekad nav citādi, Jozef. Tas tikai tā liekas. Vai tur vēl ir vīns?”

Viņa apgāja ap gultu kā dejotāja, nolika glāzi uz grīdas sev līdzās un atlaidās zviļus. Iedegusi brūna no svešas saules un bezbēdīga savā kailumā kā sieviete, kura ne tikai zina, ka tiek iekārota, bet kurai tas bieži arī apliecināts.

„Kad man jāaiziet no šejienes?” iejautājos.

„Kalpotājas rīt nebūs.”

„Parīt?”

Helēne pameta ar galvu.

„Tas bija pavisam vienkārši. Šodien ir sestdiena. Es viņai iedevu brīvu visu nedēļas nogali. Viņa atgriezīsies pirmdien ap pusdienu. Viņai ir mīļākais. Policists ar sievu un diviem bērniem.” Helēne palūkojās manī puspiemiegtām acīm. „Viņa bija laimīga.”

No āra atskanēja ritmiski soļi un dziedāšana.

„Kas tur?” ievaicājos.

„Karavīri vai hitlerjaunieši. Vācijā tagad mūžīgi kāds kaut kur maršē.”

Es piecēlos un paraudzījos pa aizkaru spraugu. Jā, tā bija hitlerjauniešu kolonna.

„Savādi, ka tu esi tā atšķīrusies no saviem radagabaliem,” ieminējos.

„Tur būs vainīga francūziete vecmāmuļa,” Helēne paskaidroja. „Tāda mums bijusi. Tagad tas tiek slēpts, it kā viņa būtu bijusi ebrejiete.”

Viņa nožāvājās un izstaipījās. Pēkšņi viņa bija kļuvusi gluži mierīga, it kā mēs jau nedēļām ilgi būtu atkal dzīvojuši kopā un vairs nedraudētu nekādas briesmas. Pagaidām cik iespējams vairījāmies par to runāt. Helēne līdz šim brīdim arī ne vārda netika jautājusi par manu dzīvi trimdā. Es nezināju, ka viņa redzēja man cauri un jau bija pieņēmusi kādu lēmumu.

„Vai tev vēl nenāk miegs?” viņa ierunājās.

Pulkstenis bija viens naktī. Es atgūlos.

„Vai mēs nevaram atstāt vienu spuldzi degot?” pavaicāju. „Tā labāk varēšu gulēt. Neesmu vēl pieradis pie Vācijas tumsības.”

Viņa aši mani uzlūkoja. „Lai tās visas deg, ja tu vēlies, mīļais.”

Mēs gulējām, cieši piekļāvušies viens otram. Tik tikko vēl atminējos, ka reiz senāk katru nakti šai pašā gultā esam gulējuši kopā. Tā bija kā blāva ēna, atcere bez krāsas. Helēne atkal bija te, taču gluži citāda, dīvaini sveša un pazīstama; vēl tikai viņā pazinu nezināmu būtni, viņas elpu, matu smaržu un par visu vairāk ādas glāstošo maigumu, kas tik ilgu laiku bija zudis un pilnībā vēl nebija atgriezies. Mīļotā cilvēka ādas mierinājums! Cik viedāks un izteiksmīgāks tas ir par muti ar tās meliem!

Es ilgi gulēju nomodā šai naktī, turēdams Helēni savās rokās, raudzīdamies krēslainajā telpā, kura šķita pazīstama un atkal sveša, un nevaicāju beidzot sev vairs neko. Helēne vēlreiz pamodās.

„Vai tev daudzas sievietes piederējušas Francijā?” viņa nočukstēja, neatvērdama acis.

„Ne vairāk, kā bijis nepieciešams,” atbildēju. „Un neviena tā kā tu.”

Viņa nopūtās un gribēja apgriezties uz otriem sāniem, bet miegs viņu atkal pārvarēja. Viņa atslīga atpakaļ. Lēnām arī pār mani nāca miegs, sapņi nerādījās, manī bija miers un Helēnes elpa. Pret rītu es pamodos, un vairs nebija nekā, kas mūs šķirtu, es viņu paņēmu, viņa ļāvīgi atdevās, un mēs atkal iekritām miegā kā mākonī, kurā vairs nebija tumsas, vienīgi gaišs starojums.

6

No rīta es piezvanīju uz viesnīcu Minsterē, kur biju atstājis savu ceļasomu, paziņoju, ka esmu Osnabrikā aizkavējies un atgriezīšos naktī; lūdzu, lai istabu atstāj man rezervētu. Tā bija piesardzība; negribēju, ka mani noturētu par rēķina nemaksātāju un sagaidītu ar policiju. Vienaldzīga balss atbildēja, ka viss kārtībā. Vēl pajautāju, vai man nav pienācis pasts. Nē, nekā neesot.

Noliku klausuli. Helēne stāvēja man aiz muguras.

„Pasts?” viņa noprasīja. „No kā tu sagaidi pastu?”

„Ne no viena. Teicu tā, lai mazāk būtu aizdomu. Ja kāds gaida vēstules, tad dīvainā kārtā tas netiek turēts par blēdi.”

„Vai tu tāds esi?”

„Diemžēl. Pret paša gribu. Toties ar savu prieku par to.”

Viņa iesmējās. „Tu gribi šovakar braukt uz Minsteri?”

„Es nevaru te ilgāk palikt. Tava kalpotāja atgriežas rīt. Un man ir riskanti uzturēties šai pilsētā. Ūsas vien mani nepadara pilnīgi nepazīstamu.”

„Vai nevari apmesties pie Martensa?”

„Viņš man piedāvāja, lai pārguļu viņa kabinetā; taču dienu nevaru tur palikt. Labāk ir braukt uz Minsteri, Helēn. Tur mani uz ielas nepazīs tik viegli kā te. Līdz turienei tikai stundas brauciens.”

„Cik ilgi tu gribi palikt Minsterē?”

„To varēšu pateikt tad, kad būšu tur. Ar laiku man attīstījies tāds kā sestais maņu orgāns, kas noskārš briesmas.”

„Tu šeit sajaut briesmas?”

„Jā,” es teicu. „Kopš šārīta. Vakar ne.”

Viņa pavērās manī sarauktām uzacīm.

„Tu, zināms, nedrīksti iziet laukā.”

„Vismaz kamēr nav satumsis. Un tad arī tikai, lai nokļūtu stacijā.”

Helēne neatbildēja.

„Gan jau būs labi,” es sacīju. „Neprāto par to. Esmu iemācījies dzīvot no vienas stundas uz otru, neaizmirstot arī par rītdienu padomāt.”

„Esi iemācījies?” Helēne ierunājās. „Ļoti praktiski!”

Viņai atkal bija vieglas saērcinātības tonis kā vakarvakarā.

„Ne tikai praktiski – arī nepieciešami,” es iebildu. „Un tomēr reizumis kaut ko aizmirstu. Vajadzēja paņemt līdzi no Minsteres skujamaparātu. Šovakar es izskatīšos pēc klaidoņa. Emigrantu rokasgrāmatā teikts, ka no tā katrā ziņā jāizsargājas.”

„Skujamais ir vannasistabā,” Helēne sacīja. „Tas pats, kuru tu atstāji pirms pieciem gadiem. Tur ir arī veļa – un tavi vecie uzvalki karājas pa kreisi skapī.”

Viņa to pasacīja tā, it kā es viņu pirms pieciem gadiem būtu atstājis ar citu sievieti un nu atgriezies, lai paņemtu savas mantas un atkal laistos prom. Nemēģināju iebilst; neko ar to nepanāktu. Viņa par mani tikai nobrīnītos un paziņotu, ka tā nav domājusi, bet ja tā domājot es… un es būtu sapinies bezjēdzīgā sevis aizstāvībā. Dīvaini, cik greizus ceļus bieži izraugāmies, lai slēptu savas patiesās jūtas!

Iegāju vannasistabā. Ieraugot savus vecos uzvalkus, es vienīgi atskārtu, cik tievs biju kļuvis. Priecājos par atrasto veļu un nolēmu paņemt līdzi dažus gabalus. Nekādus sentimenta uzplūdus nejutu. Jau pirms trim gadiem biju izlēmis raudzīties uz savu trimdu nevis kā uz nelaimi, bet gan sava veida auksto karu, kas nepieciešams rakstura attīstībai; un tas vismaz dažā ziņā bija nesis augļus.

Diena pagāja noskaņu mijā. Nepieciešamība aizceļot mulsināja mūs abus; Helēnei tas bija nepierasts. Viņa to uzņēma gandrīz kā personisku aizvainojumu. Mani paglāba pieredze, sevišķi laikaposmā, kopš atstāju Franciju; turpretī Helēne vēl nebija pārdzīvojusi manu ierašanos, kad jau pienāca šķiršanās. Viņas pašlepnums vēl nebija samierinājies ar notikušo, kad šī pati situācija draudēja atkal atkārtoties. Turklāt nāca reakcija pēc iepriekšējā vakara; jūtu viļņi atpaisa, un vecās, nogrimušās drupas pēkšņi atkal uznira vēl baigākas, nekā bija. Mēs bijām uzmanīgi viens pret otru, taču nebijām pieraduši viens pie otra. Es labprāt vēlējos kādu stundu pabūt viens, lai atgūtos, taču tas nebija iespējams, apsverot, ka šī stunda ir divpadsmitā daļa laika, kuru vēl varu pavadīt kopā ar Helēni.

Agrāk, mierīgajos gados, dažureiz uzdevu sev jautājumu: ko es darītu, ja zinātu, ka dzīvošu vairs tikai vienu mēnesi? Un nekad nespēju dot skaidru atbildi. Un dīvaini, viss, ko domāju darīt, šķita tas, ko nekādā gadījumā nevajadzētu darīt; un tā bija arī tagad. Kad vajadzēja apskaut šo dienu, pilnīgi tai atvērties un ar visiem jutekļiem uzņemt sevī Helēni, es staigāju apkārt ar degošu vēlmi un tomēr ar tādu piesardzību, it kā būtu pārvērties trauslā stiklā; šķita, ar Helēni notika tas pats. Mēs sāpīgi sajutām, ka esam pilni asām, durstošām šķautnēm; un, tikai iestājoties krēslai, aiz bailēm pazaudēt vienam otru pēkšņi atkal kļuvām tuvi.

Ap pulksten septiņiem pie dzīvokļa durvīm atskanēja zvans. Es satrūkos. Zvanīšana man nozīmēja policiju.

„Kas tur var būt?” čukstēju.

„Paliksim klusu un nogaidīsim,” Helēne atbildēja. „Tas būs kāds paziņa. Kad neatsaukšos, viņš aizies.”

Zvanīja vēlreiz. Tad kāds enerģiski pieklauvēja pie durvīm.

„Ieej guļamistabā,” pačukstēja Helēne.

„Kas tur ir?”

„Es nezinu. Ej guļamistabā. Pacentīšos tikt vaļā no viņa. Tā būs labāk, citādi kaimiņi pievērsīs uzmanību.”

Viņa stūma mani prom. Ātri pavēros apkārt, vai kāda no manām mantām nemētājas. Tad iegāju guļamistabā.

Es dzirdēju Helēni vaicājam: „Kas tur ir?”

Atbildēja vīrieša balss. Tad Helēne teica:

„Tu tas esi? Kas noticis?”

Es aizvēru durvis. Dzīvoklim bija otra izeja caur virtuvi, bet uz turieni vairs nevarēju tikt: mani pamanītu. Atlika tikai paslēpties skapī, kur karājās Helēnes drēbes. Īstenībā tas nebija skapis, bet liela mūra niša, ko noslēdza ar durvīm. Gaisa tur pietika.

Dzirdēju, ka vīrietis ar Helēni ienāca dzīvojamajā istabā. Es pazinu balsi. Tas bija viņas brālis Georgs, kurš mani iesēdināja koncentrācijas nometnē.

Es pametu acis uz Helēnes tualetes galdiņu. Vienīgais, ko varēju izlietot par ieroci, bija papīrnazis ar jašmas rokturi. Ilgi nedomādams, iegrūdu nazi kabatā un atgriezos skapī. Ja viņš mani te atrastu, pats par sevi saprotams, ka vajadzētu aizstāvēties, nogalināt viņu un tad mēģināt bēgt.

„Tālrunis?” dzirdēju Helēni vaicājam. „Es neko nedzirdēju. Es gulēju. Kas tad noticis?”

Lielās briesmās mēdz būt mirklis, kad viss tevī pēkšņi ir tik sasprindzis, ka pietiktu vienas dzirksteles, lai tu uzliesmotu kā deglis. Tad kļūsti gandrīz gaišredzīgs, tik ātri darbojas domas. Pirms vēl izdzirdu Georga atbildi, jau sajautu, ka viņš neko par mani nezina.

„Es vairākas reizes zvanīju tev pa tālruni,” viņš teica. „Neviens neatbildēja. Arī kalpotāja ne. Mēs domājām, ka tev kas noticis. Kādēļ tu neatvēri durvis?”

„Es gulēju,” Helēne mierīgi atteica. „Tādēļ arī noslēdzu tālruni. Man sāpēja galva, un vēl nav pārgājis. Tu mani uzmodināji.”

„Sāpēja galva?”

„Jā. Un tagad vēl trakāk nekā pirmīt. Es ieņēmu divas tabletes. Tās tagad jāizguļ.”

„Miega tabletes?”

„Tabletes pret galvassāpēm. Tagad ej vien, Georg. Man jāizguļas.”

„Ko blēņojies ar tabletēm,” Georgs ērcējās. „Ģērbies un nāc līdzi pastaigāties. Ārā ir burvīgi. Svaigs gaiss labāks par visām tabletēm.”

„Esmu tās jau ieņēmusi, un man jāpaguļ. Es negribu skraidīt apkārt.”

Viņi runājās vēl kādu brīdi. Georgs vēl piesolījās izvest Helēni laukā vēlāk, bet viņa atteicās. Viņš apjautājās, vai mājās netrūkstot ēdamā. Nē, ēdamā netrūkstot. Kur kalpone? Kalponei brīvā pēcpusdiena, viņa drīz nākšot gatavot vakariņas.

„Tātad viss kārtībā?” Georgs noprasīja.

„Kas gan lai nebūtu kārtībā?”

„Nu, es tāpat vien iedomāju. Bieži uznāk nevajadzīgas domas. Galu galā…”

„Kas bija galu galā?” Helēne asi novaicāja.

„Nu, kā toreiz…”

„Kas toreiz?”

„Tev taisnība,” Georgs noteica. „Nav ko tur runāt. Ja viss kārtībā, tad kārtībā. Galu galā esmu tavs brālis, tāpēc arī jautāju…”

„Jā gan.”

„Kas tad?”

„Tu esi mans brālis.”

„Es gribu, lai tu to saproti. Es taču vēlu tev labu!”

„Jā, jā.” Helēne kļuva nepacietīga. „To tu bieži jau esi skaidrojis.”

„Kas tev šodien ir? Citreiz tu esi savādāka.”

„Jā?”

„Prātīgāka, es domāju. Ja tagad atkal ies vaļā vecas drazas…”

„Nekas neies vaļā. Man sāp galva, tas viss! Un riebjas, ka mani kontrolē.”

„Neviens tevi nekontrolē! Esmu tikai norūpējies par tevi.”

„Nerūpējies. Man nekā netrūkst.”

„To tu vienmēr saki. Toreiz…”

„Nerunāsim par to, kas bijis,” Helēne strupi aprāva.

„Protams, ne! Es jau nu noteikti ne. Vai biji pie ārsta?”

„Jā,” Helēne atbildēja pēc mirkļa.

„Ko viņš saka?”

„Neko.”

„Viņš taču kaut ko teica.”

„Viņš saka, man esot jāatpūšas,” Helēne īdzīgi izmeta. „Ir jāguļ, kad esmu nogurusi un sāp galva, nestrīdoties un netincinoties, vai mani tautietes un slavenā tūkstošgadu reiha pilsones pienākumi saskan.”

„Vai viņš tā teica?”

„Nē, viņš tā neteica,” Helēne steigšus skaļi attrauca. „To es pieliku klāt! Viņš man tikai piekodināja velti neuztraukties! Tātad viņš nekā noziedzīga nav izdarījis un nav jāstiepj uz koncentrācijas nometni. Viņš ir kārtīgs režīma piekritējs. Vai ar to pietiek?”

Georgs noņurdēja kaut ko. Es pieņēmu, ka viņš rīkojas uz iešanu, taču zināju no pieredzes, ka tas ir riskants brīdis, jo var notikt kas neparedzēts; tāpēc aizvilku ciet skapja durvis, atstādams tikai mazu spraudziņu. Tūlīt pēc tam izdzirdu viņu nākam uz guļamistabu. Pāri gaismai durvju spraudziņā aizslīdēja ēna – viņš iegāja vannasistabā. Laikam iekšā ienāca arī Helēne, bet es viņu neredzēju. Aizvēru pilnīgi ciet skapja durvis un nu stāvēju tumsā starp Helēnes drēbēm, papīrnazi cieši klāt piespiedis.

Zināju, ka Georgs mani nav atklājis un, domājams, no vannasistabas dosies atpakaļ uz dzīvojamo istabu, lai atvadītos, tomēr sajutu, kā aizžņaudzas kakls un sviedri no padusēm tek lejup gar miesu. Ir liela starpība starp bailēm no nezināmām vai arī jau pazīstamām briesmām. Ja uznāk bailes no nezināmā, tās iespējams uzveikt ar pašdisciplīnu vai kādiem psiholoģiskiem trikiem. Bet, ja zini, kas tevi sagaida, tad lāgā nelīdz ne savaldīšanās, ne psiholoģisks saltomortāle. Pirmās bailes es iepazinu, iekams nebiju nokļuvis koncentrācijas nometnē; otrās sajutu tagad, zinot, kas mani nometnē sagaida, ja atkal tikšu tur ieslodzīts.

Savādi, visu laiku, kopš pārgāju robežu, ne reizi nebiju to iedomājies, nedz arī gribējis par to domāt. Šādas pārdomas mani būtu atturējušas no riskantā soļa, un kaut kas manī sacēlās pret apdomību. Turklāt mūsu atmiņa mānās, lai ļautu mums izdzīvot. Tā cenšas nepanesamo mīkstināt ar aizmirstības patinu. Esat to piedzīvojis?

- Jā, esmu, - atbildēju. – Bet tā nav aizmirstība; tā ir tāda kā snauda. Pietiek viena grūdiena, un viss atkal pamodies.

Švarcs palocīja galvu.

- Es stāvēju tumšajā, smaržpilnajā mūra cietuma šaurībā starp drēbēm, tās mani iežmiedza kā milzu sikspārņa mīkstie spārni; nepakustēdamies elpoju sekli un pavirši, lai neiečaukstētos zīds vai neuznāktu klepus un šķavas. Pirmo reizi pilnībā aptvēru, ko esmu izdarījis. Bailes cēlās augšup no zemes kā melna gāze, un baidījos, ka nosmakšu.

Pats es koncentrācijas nometnē nebiju izbaudījis visļaunāko; protams, mani tur spīdzināja, kā jau parasts, tomēr dzīvu palaida vaļā, un varbūt tādēļ manas atmiņas zaudēja asumu. Turpretī tagad par jaunu nostājās acu priekšā viss, ko pieredzēju un ko biju dzirdējis no citiem, - un es nespēju aptvert to ārprātu un prāta aptumsumu, kas man bija licis pamest tik svētītas zemes, kur mana eksistence tika vienīgi sodīta ar cietumu un izraidīšanu. Šobrīd tās man likās humanitātes ostas.

Es dzirdēju Georgu rīkojamies vannasistabā. Siena bija plāna, un Georgs kā īstens kungu kārtas pārstāvis necentās izdarīties klusu. Viņš ar blīkšķi atsvieda tualetes vāku un nokārtoja savas vajadzības. Tas, ka nācās noklausīties viņa urinēšanu, vēlāk man šķita pats lielākais apkaunojums, lai gan liecināja, ka viņš jūtas pilnīgi bezrūpīgs un bez kādām aizdomām. Tas man atgādināja zagļu un laupītāju izdarības, kad noziedznieki pirms aizbēgšanas vēl piegāna dzīvokli – daļēji aiz izsmiekla un daļēji aiz kauna, jo dziņa izkārnīties apliecināja viņu pašu bailes.

Es dzirdēju nošļācam skalojamo ūdeni, un Georgs braši un bezbēdīgi atstāja vannasistabu, izsoļodams caur guļamistabu. Tad noklaudzēja ārdurvis, skapja durtiņas tika atrautas vaļā, un Helēnes tumšais stāvs ienira gaismas lokā.

„Viņš ir prom,” viņa čukstēja.

Iznācu laukā kā senais Ahillejs, kas notverts sieviešu drēbēs. Bailes, smieklīgums un apjukums bija tik strauji, ka visi trīs saplūda kopā. Es gan biju pieradis, ka tie ātri nāca un gāja; taču ir atšķirība, ja pēkšņais tvēriens pie rīkles draud ar izraidīšanu vai arī nozīmē nāvi.

„Tev jādodas prom,” Helēne čukstēja.

Paraudzījos viņā. Nezin kādēļ sagaidīju viņas sejā tādu kā nicinājumu; varbūt tāpēc, ka, tiklīdz briesmas bija garām, es jutos apkaunots kā vīrietis, kas man ne ar vienu citu sievieti nebija gadījies.

Bet viņas seja pauda vienīgi klajas bailes.

„Tev jādodas prom,” viņa atkārtoja. „Kāds neprāts, ka esi pārnācis!”

Lai gan pirms mirkļa biju domājis to pašu, es papurināju galvu.

„Tagad ne,” sacīju. „Pēc kādas stundas. Var gadīties, ka viņš vēl klaiņo apkārt pa ielu. Ja nu viņš atgriežas?”

„Domāju, ka ne. Viņš neko nenojauta.”

Helēne iegāja dzīvojamā istabā, nodzēsa spuldzi, pavēra aizkaru un palūkojās ārā. Gaisma no guļamistabas krita pa atvērtajām durvīm zeltītā rombā uz grīdas. Viņa stāvēja pie loga, saspringti pieliekusies, it kā vērotu meža zvēru.

„Tu nedrīksti iet uz staciju,” viņa čukstēja. „Tevi varētu pazīt. Bet tev jātiek prom! Es aizņemšos no Ellas mašīnu un aizvedīšu tevi uz Minsteri! Kādi aušas mēs esam bijuši! Tu nedrīksti te palikt!”

Viņa stāvēja pie loga, tikai istabas platums šķīra mūs, tomēr jau tik tāla no manis, ka izjutu skaudras sāpes. Viņa, likās, tikai tagad aptvēra, ka mums atkal jāšķiras. Visas izmestās ierunas pēkšņi bija pagaisušas. Viņa bija redzējusi briesmas, pašas acīm redzējusi, un viss pārējais kļuva nenozīmīgs. Viņā pēkšņi trīsēja vienīgi bailes un mīlestība, un reizē tās jau bija atvadas un zaudējums. Es to izjutu gluži tāpat kā viņa, skaudri un nežēlīgi, un svelošā atziņa tūlīt dīvainā kārtā pārvērtās tikpat svelošās alkās. Es gribēju, man vajadzēja viņu turēt savās rokās, iegūt viņu vēlreiz, visu, visu, kaut arī rezignēti, apzinoties, ka tūlīt man viņa jāzaudē; turpretī viņa vēl kala plānus, vēl loloja cerības un nepadevās, atvairījās un čukstēja:

„Tagad nē! Man jāpiezvana Ellai. Tagad nē! Mums taču vajag…”

Mums nekā cita nevajag, domāju es. Vēl viena stunda, un tad lai visa pasaule iet bojā. Kāpēc agrāk to neapjautu? Varbūt arī jautu, bet kādēļ nesatriecu to stikla sienu starp mani un manām alkām? Ja mana atgriešanās bija neprāts, tad šī bija vēl lielāka bezprātība! Ja laimētos un es tiktu atpakaļ, man taču jāpaņem no Helēnes kaut kas līdzi pelēkajā tukšumā, vairāk nekā tikai atmiņas par piesardzību un sevis tirdīšanu, vairāk par pēdējo savienošanos pusmiegā; man vajadzēja iegūt Helēni ar skaidru galvu, ar visiem dvēseles spēkiem, ar viņas smadzenēm, viņas acīm, viņas domām, visu, visu, nevis tā, kā zvēri savienojas viens ar otru starp nakti un rīta svīdumu.

Viņa vairījās. Čukstēja, ka Georgs varot atgriezties; es nezinu, vai viņa tam tiešām ticēja. Pats es biju pārāk bieži pārdzīvojis briesmu brīžus, lai spētu tos tūlīt aizmirst; taču šobrīd – šajā istabā ar Helēnes smaržām un drānām, un gultu, un mijkrēsli, vēlējos tikai vienu: viņu iegūt ar visu savu būtni, ar visu, kas man ir; vienīgais, ko skaudri izjutu un kas pārsvēla nomācošā zaudējuma sāpes, bija atskārsme, ka nespēšu iegūt viņu pilnīgāk un dziļāk, nekā ļāvusi daba. Es vēlējos izplāties pār viņu kā sega, vēlējos apskaut tūkstoš rokām, skūpstīt tūkstoš mutēm, ieslēgt viņu pilnīgi sevī, sajust cieši, cieši klāt, bez jebkādas atstarpes, miesai sakļaujoties ar miesu, un arī tad paliktu mūžam nepiepildāmās alkas, lai savienotos ne vien miesa ar miesu, bet arī asinis ar asinīm, saplūstot kopā, nevis tikai būt līdzās.

7

Es klausījos Švarcā, viņu nepārtraukdams. Viņš gan stāstīja man, taču zināju, ka biju viņam tikai siena, no kuras reizumis nāca atbalss. Tā es arī sapratu savu lomu; citādi nebūtu varējis noklausīties viņā bez mulsuma, un biju pārliecināts – arī viņš citādi nebūtu varējis izstāstīt to, kam vēlreiz gribēja likt augšāmcelties, pirms nācās to aprakt atmiņu mēmi plūstošajās smiltīs. Es biju svešinieks, kurš šonakt krustoja viņa ceļu un kura priekšā viņam nebija vajadzīgas nekādas aiztures. Ietinies tāla, miruša vārda – Švarcs – anonīmajā mētelī, viņš sastapa mani, un, nometot šo mēteli, viņš nometa arī savu „es” un atkal nozuda bezvārda pulkā, kas dodas uz melnajiem vārtiem pie pēdējās robežas, kur nav vajadzīgi nekādi dokumenti un no kurienes nevienu vairs neraida atpakaļ.

Viesmīlis mums pavēstīja, ka bez angļu diplomātiem šeit ieradies arī kāds vācietis. Viņš mums to parādīja. Hitlera sūtnis sēdēja no mums piecus galdus tālāk kopā ar trim citiem viesiem, tai skaitā divām sievietēm; viņas izskatījās spēcīgas un veselīgas, un viņu zīda tērpi bija zilās, nesaderīgās krāsās. Norādītais vīrs pagrieza mums muguru, un tas mani nomierināja.

- Man domāt, kungus tas interesētu, - viesmīlis piebilda. – Jūs tak arī runājat vāciski.

Švarcs un es neviļus pārmijām emigrantu skatienus – īsu mirkli paceļot plakstus un tad vienaldzīgi novēršoties. It kā tas mūs ne druskas neinteresētu. Emigrantu skatiens ir citāds nekā vāciešu skatiens Hitlera laikā – bailīga paraudzīšanās uz visām pusēm, lai tad slepus kaut ko pačukstētu, taču tie abi pieder pie mūsu gadsimta kultūras – tāpat kā tautu piespiedu staigāšana. Pēc simt gadiem, kad nelaimīgo vaimanas būs izskanējušas, kāds atjautīgs vēsturnieks to visu apgaismos kā kultūrveicinošu, kultūrmēslojošu un kultūrizplatošu faktu.

Švarcs vienaldzīgi pavērās viesmīlī.

- Mēs zinām, kas tas ir par vīru, - viņš teica. – Atnesiet mums vēl mazliet vīna.

Helēne aizgāja, - tad viņš tikpat mierīgi turpināja, - pēc savas draudzenes mašīnas. Es paliku dzīvoklī viens. Bija vakars, un logi stāvēja vaļā. Izdzēsu visas spuldzes, lai neviens nevarētu mani ieraudzīt no āra. Ja kāds zvanītu, es neatbildētu. Ja atgrieztos Georgs, es varētu izbēgt pa virtuves durvīm.

Sēdēju to pusstundu loga tuvumā un klausījos ielas trokšņos. Pamazām manī auga augumā neizsakāma zaudējuma sajūta. Tā nebija sāpīga; drīzāk tā bija krēsla, kas lodāja tālāk un tālāk visu aizēnojot un iztukšojot, līdz aiztika līdz pat apvārsnim. Ēnas svari balansēja tukšu pagātni pret tukšu nākotni, vidū stāvēja Helēne svaru ēnassviru pār pleciem, un tad arī viņa izgaisa. Man šķita, it kā es atrastos savas dzīves vidū; nākamais solis sašūpotu svaru kausus, tie lēnām nosvērtos arvien zemāk pretim nākotnei; arvien vairāk un vairāk pelēkās krēslas pārpilni, un nekad vairs neiestātos līdzsvars.

Piebraucošās automašīnas rūkoņa pamodināja mani. Es redzēju Helēni ielas laternas gaismā izkāpjam un nozūdam nama durvīs. Gāju caur tumšo, izmirušo dzīvokli un izdzirdu atslēgu noskrapstam durvīs. Viņa aši ienāca iekšā.

„Mēs varam braukt,” viņa teica. „Vai tev katrā ziņā jātiek atpakaļ uz Minsteri?”

„Es tur atstāju ceļasomu. Un esmu reģistrēts ar Švarca vārdu. Kur lai citur es dotos?”

„Samaksā par viesnīcu un pārej uz citurieni.”

„Uz kurieni?”

„Jā, uz kurieni?” Helēne apsvēra. „Tev taisnība. Kur citur? Tā ir vistuvāk.”

Biju ielicis somā pāris nepieciešamo lietu. Mēs nolēmām, ka nekāpšu mašīnā mājas priekšā, bet gabalu tālāk, Hitlerlaukumā. Helēne aizvedīs somu sev līdzi.

Nepamanīts izgāju uz ielas. Pretī pūta silts vējš. Koku lapotne šalkoja tumsā. Helēne panāca mani uz laukuma.

„Kāp iekšā,” viņa čukstēja. „Žigli!”

Tas bija slēgts kabriolets. Helēnes seju gaismoja atspīdums no priekšējā paneļa. Viņas acis mirdzēja.

„Man jābrauc uzmanīgi,” viņa sacīja. „Nelaimes gadījums un policija – tā vien mums vēl trūktu!”

Es neatbildēju. Par tādām lietām ārpus mājas nav ko runāt; citādi tas katrā ziņā notiks. Helēne nosmējās un brauca gar valni. Viņa bija drudžainas enerģijas pilna, it kā tā būtu tikai dēka; viņa runājās pati ar sevi un mašīnu, griezdama ceļu citiem braucējiem vai tos apdzīdama. Kad nācās apstāties satiksmes regulētāja tuvumā, skaitīja buramos vārdus un, kad viņu apturēja sarkanā gaisma, skubināja: „Diezgan! Pazūdi! Topi zaļš!”

Nezināju, ko par to domāt. Tā man bija pēdējā stunda, ko pavadījām kopā. Es vēl nenoskārtu, kādu lēmumu viņa jau pieņēmusi.

Kad pilsēta palika aiz mums, Helēne nomierinājās.

„Kad tu gribi braukt tālāk no Minsteres?” viņa pajautāja.

Es to nezināju, jo nebija nekāda mērķa. Zināju tikai, ka nedrīkstu vairs ilgi palikt. Liktenis cilvēkam dod vienīgi kādu zināmu nerra brīvību; tad tas brīdina un atgādina. Tu reizumis jūti, ka laiks ir klāt. Es sajutu, ka tas bija klāt.

„Rīt,” es sacīju.

Brīdi Helēne neko neatbildēja.

„Un kā to darīsi?” tad viņa pavaicāja.

Biju par to padomājis, palicis viens tumšajā dzīvojamā istabā. Braukt ar vilcienu un pie robežas gluži vienkārši uzrādīt pasi man likās pārāk liels risks. Man varēja paprasīt citus dokumentus, izceļošanas atļauju, apliecību par nodokļu samaksu, atzīmi pasē – tā visa man trūka.

„Pa to pašu ceļu, pa kuru ierados,” sacīju. „Caur Austriju. Pāri Reinai uz Šveices robežas. Naktī.” Es pagriezos pret Helēni. „Nerunāsim par to. Vai arī cik iespējams maz.”

Viņa pameta ar galvu.

„Es paņēmu līdzi naudu. Tev tā noderēs. Pāriedams slepeni robežu, vari to aiznest līdzi. Vai Šveicē to var apmainīt?”

„Jā. Bet vai tev pašai nevajag?”

„Es to nevaru ņemt līdzi. Uz robežas kontrolēs. Katrai personai drīkst būt tikai pāris marku.”

Es apstulbis skatījos viņā. Ko viņa te runāja? Droši vien būs pārteikusies.

„Cik tur ir?” pavaicāju.

Helēne steigšus pavērās manī.

„Ne tik maz, kā domā. Es jau krietnu laiku to atlieku. Tā ir tur.”

Viņa norādīja uz nelielu ādas somiņu. „Lielākoties simtmarku zīmes. Ir arī paciņa divdesmitnieku. Vācijai, lai tev nebūtu jāmaina lielās naudas zīmes. Neskaiti. Ņem. Tā tik un tā ir tava nauda.”

„Vai tad partija neapķīlāja manu tekošo rēķinu?”

„Jā, bet ne uzreiz. Es vēl šo te paguvu izņemt. Bankā man kāds palīdzēja. Gribēju to kādreiz tev aizsūtīt, bet nezināju, kur tu esi.”

„Es tev nerakstīju, jo domāju, ka tevi uzmana. Negribēju, lai arī tevi iesloga nometnē.”

„Tu klusēji ne jau tikai tāpēc,” Helēne mierīgi noteica.

„Varbūt arī.”

Mēs braucām caur ciemu ar baltām vestfāliešu mājām salmu jumtiem un nomelnējušiem baļķiem. Jauni ļaudis mundieros staigāja apkārt, krūtis izgāzuši. Aiz kāda krodziņa logiem auroja Horsta Vesela dziesmu.

„Būs karš,” pēkšņi Helēne teica. „Vai tādēļ tu atgriezies?”

„Kā tu zini, ka būs karš?”

„No Georga. Vai tu atgriezies tādēļ?”

Nesapratu, kādēļ viņai to vajag vēl zināt. Vai tad es atkal nebēgu prom?

„Jā,” atbildēju. „Esmu atgriezies arī tādēļ, Helēn.”

„Tu gribēji mani aizvest?”

Es paraudzījos viņā.

„Vai dieniņ, Helēn,” beidzot teicu. „Nerunā tā. Tev nav ne jausmas, kas ir emigrācija. Tas nav nekāds jautrais piedzīvojums, un kļūs vēl ļaunāk, ja būs karš. Visus vāciešus arestēs.”

Mums nācās apstāties pie dzelzceļa pārbrauktuves. Sargmājiņas priekšā nelielā dārzelī ziedēja dālijas un rozes. Vējš strinkšķināja barjeru sklandās, it kā tās būtu arfas. Līdzās mums piebrauca citas mašīnas – vispirms neliels opels ar četriem resniem, nopietniem vīriem; tam sekoja vaļējs, zaļš divvietu automobilis ar vecāku sievieti; tad cieši blakām mums klusi iestūmās melns mersedess, līdzīgs katafalkam. Pie stūres bija šoferis melnā esesiešu formā, un aizmugurē sēdēja divi SS virsnieki bālām sejām. Mašīna stāvēja tik tuvu, ka bija ar roku aizsniedzama. Pagāja diezgan ilgs laiks, kamēr nāca vilciens. Helēne klusēdama sēdēja man blakus. Mirdzoši hromētais mersedess pastūmās vēl mazliet tālāk, ar radiatoru gandrīz skardams barjeru. Tas tiešām atgādināja līķratus, kuros ved divus nelaiķus. Mēs nupat bijām runājuši par karu, un tepat mums līdzās šķita nostājies tā simbols: melnās uniformas, bālumbālās sejas, sudrabotās miroņgalvas, melnais vāģis un klusums, kas, likās, vairs nesmaržoja pēc rozēm, bet jau pēc rūgtenām kapmirtēm un trūdiem.

Vilciens aizdārdēja garām kā pati dzīvība. Tas bija ātrvilciens ar guļamvagoniem un spilgti apgaismotu restorānvagonu balti klātiem galdiem. Kad barjeras pacēlās, mersedess aizšāvās citām mašīnām pa priekšu tumsā kā melna torpēda, vēršot visu ainavu spokainu ar koku skeletu melnajām ēnām.

„Es došos tev līdzi,” Helēne čukstēja.

„Ko? Ko tu teici?”

„Kādēļ ne?”

Viņa apturēja mašīnu. Klusums uzkrita mums kā sitiens, tad mēs izdzirdām nakts trokšņus.

„Kādēļ es nevaru doties līdzi?” Helēne atkārtoja ļoti satraukta. „Vai tu atkal gribi mani pamest vienu?”

Viņas seja priekšējā paneļa zilganajā atspīdumā izskatījās tikpat bāla kā tiem SS virsniekiem – it kā arī viņu jau būtu apzīmogojusi nāve, kura jūnija naktī ložņāja apkārt. Šai mirklī es aptvēru, no kā baidījos visvairāk: karš varēja mūs izšķirt tā, ka mēs nekad vairs neatrastu viens otru pēc tam, kad tas būtu iztrakojies, jo pat vislielākajā pārdrošībā nedrīkstētu cerēt tik daudz personiskās laimes pēc zemestrīces, kas visu sagrautu.

„Ja neesi nācis, lai mani aizvestu, tad tas ir noziegums, ka vispār atnāci! Vai tu to nesaproti?” Helēne teica, aiz niknuma drebēdama.

„Jā,” es atbildēju.

„Tad kāpēc tu izvairies?”

„Es neizvairos. Tikai tu nezini, ko nozīmē emigrācija.”

„Vai tu tik skaidri zini? Kādēļ tad atgriezies? Nemelo! Lai vēlreiz teiktu ardievas?”

„Nē.”

„Kādēļ tad? Lai paliktu te un dotos pašnāvībā?”

Es papurināju galvu. Atskārtu, ka bija tikai viena atbilde, ko viņa saprastu un kāda šobrīd jādod, pat ja tas nekad nenotiktu. Man bija tā jādod.

„Lai tevi aizvestu,” es sacīju. „Vai tad vēl vienmēr to nesaproti?”

Viņas seja pārvērtās. Niknums izzuda. Tā kļuva ļoti skaista.

„Jā,” viņa nočukstēja. „Bet tev taču bija tas jāpasaka. Vai tad vienmēr vēl to nesaproti?”

Es saņēmu drosmi.

„Es gribu to simtreiz tev sacīt, Helēn, un vēlētos teikt ik mirkli – taču, ja tas jāapliecina man, labāk tomēr teikšu, ka tas nav iespējams.”

„Tas ir iespējams. Man ir pase.”

Brīdi paliku klusu. Šis vārds trāpīja kā zibens manu pārdomu juceklīgajos mākoņos.

„Tev ir pase?” pārvaicāju. „Ārzemju pase?”

Helēne atvēra rokassomiņu un izņēma pasi. Viņa tā pat bija līdzi. Es skatījos uz to kā uz svēto Grālu. Derīga pase jau tāda arī bija; tas bija apliecinājums un tiesības reizē.

„Cik ilgi tev tā ir?” pavaicāju.

„Divus gadus,” viņa sacīja. „Tā derīga vēl trīs gadus. Es to esmu izlietojusi trīs reizes – vienreiz, lai aizbrauktu uz Austriju, kad tā vēl bija neatkarīga, un divreiz uz Šveici.”

Es to pārlapoju. Man vajadzēja saņemties. Jā, tā bija īstenība. Pase gurkstēja manā plaukstā. Vairs nebija izslēgts, ka Helēne varētu atstāt Vāciju. Es biju iedomājies, ka viņai būtu nelegāli jābēg pāri robežai tāpat kā man.

„Vienkārši, vai ne?” noteica Helēne, mani vērodama.

Es pametu ar galvu; mans izskats laikam bija visai muļķīgs.

„Tu tātad vari sēsties vilcienā un gluži vienkārši aizbraukt,” atbildēju, vēlreiz apskatīdams pasi. Tāda iespēja man nekad nebija ienākusi prātā. „Bet tev nav vīzas uz Franciju.”

„Es varu aizbraukt uz Cīrihi un tur likt to man izsniegt. Iebraukšanai Šveicē tādas nevajag.”

„Tiesa.” Es viņā vērīgi palūkojos. „Un tava ģimene? Vai viņi ļaus tev braukt?”

„Viņiem es neprasīšu. Un neko neteikšu. Paziņošu tikai, ka jābrauc uz Cīrihi pie ārsta. Esmu jau agrāk to darījusi.”

„Tu esi nevesela?”

„Protams, ne,” Helēne atteica. „Tas bija tikai iegansts, lai dabūtu pasi. Lai izkļūtu no šejienes. Es te smaku nost.”

Atcerējos, ka Georgs prasīja, vai viņa ir bijusi pie ārsta.

„Tātad tu neesi slima?” vēlreiz pārjautāju.

„Muļķības. Tomēr mani radi tam tic. Es viņiem to iestāstīju, lai man būtu miers. Un lai varētu izkļūt no šejienes. Man vēl palīdzēja Martenss. Īstu vācieti nav viegli pārliecināt, ka Šveicē varētu būt speciālisti, kas zina vairāk nekā Berlīnes autoritātes.”

Helēne pēkšņi iesmējās.

„Neesi nu tik dramatiski noskaņots! Te nav runa par dzīvību un nāvi, un tā nav bēgšana naktī un miglā. Es gluži vienkārši rīt uz dažām dienām aizbraukšu uz Cīrihi, lai liktu sevi izmeklēt, kā to jau senāk tiku darījusi. Varbūt tad satiksimies, ja tu būsi jau tur? Tas izklausās labāk?”

„Jā,” es sacīju. „Bet braucam tālāk. Es vēl jūtos, it kā mana galva pārmaiņus tiktu iemērkta verdošā un ledusaukstā ūdenī, taču nemanu atšķirību. Kāpēc nekad neesmu to iedomājis? Pēkšņi viss ir tik vienkārši, ka baidos – tūlīt no meža iznāks SS brigāde.”

„Kad cilvēku pārņem izmisums, viss kļūst vienkārši, mīļais,” Helēne teica ļoti maigi. „Savāda kompensācija! Vai vienmēr ir tā?”

„Es ceru – mums nekad nebūs par to jādomā.”

Mašīna izslīdēja no lielceļa vasaras putekļiem uz šosejas.

„Bet es esmu sagatavojusies tā dzīvot vienmēr,” Helēne sacīja tā, ka nebija ne miņas no izmisuma.

Mēs kopā devāmies uz viesnīcu. Viņa pārsteidzoši ātri orientējās manā situācijā.

„Es ieiešu tev līdzi hallē,” viņa paziņoja. „Vientuļš vīrietis šķiet aizdomīgāks nekā vīrietis kopā ar sievieti.”

„Tu mācies gan ātri.”

Viņa papurināja galvu.

„To es iemācījos, pirms tu ieradies. Denunciācijas gados. Nacionālā bravūra ir kā akmeņi; kad tos uzceļ no zemes – mūdži no apakšas izlien laukā. Lai nosegtu savu nelietību, viņiem uz mēles ir dižendiži vārdi.”

Viesnīcas portjē iedeva man atslēgu, un es gāju uz savu istabu. Helēne palika lejā, gaidot mani.

Ceļasoma stāvēja istabā pie durvīm uz paliktņa. Pavēros apkārt. Nožēlojamā telpa bija tāda pati kā tās daudzās, kurās tiku mitis. Mēģināju atcerēties, kā te ierados, bet atmiņas par to jau bija izplēnējušas. Atskārtu tikai, ka nestāvēju vairs pie krasta un slepenībā nevēroju straumi – es jau peldēju uz baļķa tai līdzi.

Noliku līdzpaņemto somu blakus agrāk nopirktajai. Tad devos atkal lejā pie Helēnes.

„Cik ilgi tu vari palikt?” pajautāju.

„Šonakt mašīna man jānogādā atpakaļ.”

Uzlūkoju viņu. Es atkal alku viņu tā, ka vienu mirkli nespēju parunāt. Blenzu uz brūnajiem un zaļajiem sēdekļiem hallē, uz portjē nišu un spoži apgaismoto galdu ar daudzajiem vēstuļu plauktiņiem dibenplānā un sapratu, ka šeit nav iespējams aizvest Helēni uz manu istabu.

„Mēs vēl varam kopā paēst,” teicu. „Turēsimies tā, it kā rīt atkal redzētos.”

„Nevis rīt,” Helēne iebilda. „Parīt.”

Parīts viņai kaut ko nozīmēja; man turpretī tas vēl neko neizteica. Tās bija pavisam niecīgas izredzes loterijā ar neskaitāmām tukšām lozēm. Es biju piedzīvojis pārāk daudzus parītus, pavisam citādus, nekā iepriekš cerējis.

„Parīt,” es sacīju. „Vai arī dienu vēlāk. Tas atkarīgs no laika apstākļiem. Šodien par to nedomāsim.”

„Es nevaru domāt ne par ko citu,” Helēne atteica.

Aizgājām uz Dompagrabu, restorānu vecvācu stilā, un atradām galdiņu, kur mūs neviens nevarēja noklausīties. Pasūtīju pudeli vīna, un mēs apspriedām visu, kas bija apspriežams. Helēne rīt brauks uz Cīrihi. Tur viņa mani gaidīs. Es izmantošu to pašu ceļu caur Austriju un pāri Reinai, kuru jau zināju; kad būšu ieradies Cīrihē, piezvanīšu viņai.

„Un ja tu neieradīsies?” viņa iejautājās.

„No Šveices cietumiem drīkst rakstīt. Gaidi vienu nedēļu. Un, ja tad par mani neko nedzirdēsi, brauc atpakaļ.”

Helēne ilgi skatījās manī. Viņa zināja, ko es domāju. No Vācijas cietumiem vēstules nepienāca.

„Vai robeža stingri apsargāta?” viņa čukstēja.

„Nē,” atbildēju. „Un nedomā vairs par to. Ja esmu ticis šurp – kāpēc lai netiktu atpakaļ?”

Mēs centāmies nepieminēt šķiršanos; taču pilnīgi tas neizdevās. Kā milzīgs, melns stabs tā stāvēja starp mums, un viss, ko mēs varējām darīt, bija – bikliem skatieniem garām tam vērties mūsu apjukušajās sejās.

„Ir tāpat kā pirms pieciem gadiem,” sacīju. „Tikai šoreiz mēs abi dosimies prom.”

Helēne pakratīja galvu.

„Esi uzmanīgs!” viņa sacīja. „Dieva dēļ, esi uzmanīgs! Es gaidīšu. Ilgāk nekā nedēļu! Cik ilgi tu gribēsi. Tikai neriskē!”

„Es būšu uzmanīgs. Bet nerunāsim par to. Pārlieka runāšana var kaitēt uzmanībai. Tad tā vairs nav laba.”

Viņa uzlika plaukstu uz manas plaukstas.

„Es tikai tagad aptveru, ka esi atnācis! Tagad, kad atkal aizej! Tik vēlu!”

„Tāpat kā es. Bet ir labi, ka tagad to zinām.”

„Tik vēlu,” viņa čukstēja. „Tikai tagad, kad tu aizej.”

„Ne tikai tagad. Mēs to zinājām vienmēr. Vai citādi es būtu pārnācis, un vai tu būtu mani gaidījusi? Mēs tikai tagad beidzot viens otram to pirmoreiz apliecinām.”

„Es neesmu vienmēr gaidījusi,” viņa noteica.

Klusēju. Es arī netiku viņu vien gaidījis, taču zināju, ka nekad nedrīkstu viņai to teikt. Vismazāk šobrīd.

Mēs abi bijām pilnīgi atklāti, bez aizstāvēšanās. Ja kādreiz atkal dzīvosim kopā, tad šis brīdis trokšņainajā Minsteres restorānā būs tas, pie kura mēs vienmēr atkal un atkal varētu atgriezties, lai atgūtu spēku un stiprinājumu. Tas būtu kā spogulis, kurā mēs raudzīsimies, un tas mums rādīs divus veidolus: to, kādus liktenis mūs būtu gribējis izveidot, un otru – par ko tas mūs pārvērtis, - un tas ir daudz; nomaldi vienmēr rodas tāpēc, ka cilvēks zaudējis pirmo attēlu.

„Tev nu ir jāiet,” es teicu. „Esi uzmanīga. Nebrauc pārāk ātri.”

Viņas lūpas noraustījās. Es attapu ironiju tikai pēc tam, kad biju to pateicis.

Mēs stāvējām vējainā ielā starp veclaicīgām mājām.

„Esi uzmanīgs tu,” viņa nočukstēja. „Tev tas vairāk nepieciešams.”

Es paliku kādu laiku savā istabā, tad vairs neizturēju. Aizgāju uz staciju, nopirku biļeti uz Minheni un pierakstīju vilcienus. Viens atgāja vēl tajā pašā vakarā. Nolēmu braukt ar to.

Pilsēta bija noklususi. Ejot garām Doma laukumam, apstājos. Tumsā varēju saskatīt tikai vienu vecās ēkas daļu. Es domāju par Helēni un par to, kas mūs sagaida, bet nākamība šķita tik neaptverama un miglaina kā aizēnotie, augstie baznīcas logi; es pēkšņi vairs nezināju, vai bija saprātīgi aizvest Helēni sev līdzi, varbūt tā viņai būs bojāeja; vai esmu izdarījis vieglprātīgu noziegumu vai arī saņēmis no likteņa necerētu žēlastību; un varbūt tas nozīmēs gan vienu, gan otru.

Viesnīcas tuvumā izdzirdu apslāpētas balsis un soļus. Divi esesieši iznāca pa nama durvīm un izgrūda kādu vīrieti uz ielas. Es saskatīju viņa seju ielas laternas gaismā. Tā bija kalsnēja un kā no vaska, no labā mutes kaktiņa pār zodu stiepās melna asiņu stīdziņa. Galva bija kaila, tikai virs deniņiem auga tumši mati. Plaši ieplestajās acīs bija tādas šausmas, kādas sen nebiju redzējis. Vīrietis klusēja. Pavadoņi viņu nepacietīgi raustīja un grūstīja uz priekšu. Viss notika klusām; tas bija nomācošs, baigs skats. Ejot man garām, esesieši pavērās manī nikni un izaicinoši; apcietinātais savām sastingušajām acīm cieši lūkojās manī un izdarīja tādu žestu, kā lūdzot pēc palīdzības, viņa lūpas sakustējās, taču neizdvesa ne skaņas. Tā bija cilvēces mūžīgā scēna – varas kalpi, viņu upuris un mūžīgais trešais – skatītājs, kurš nepaceļ roku, lai upuri aizstāvētu, atbrīvotu, jo pats dreb par savu drošību un tieši tādēļ viņa paša drošība vienmēr ir apdraudēta.

Es zināju, ka neko nespēju darīt apcietinātā labā. Apbruņotie esesieši būtu mani bez pūlēm pieveikuši. Atcerējos kādu stāstu par līdzīgu notikumu. Stāstītājs bija redzējis, kā esesietis sit notvertu ebreju, un devies tam palīgā: piekāvis esesieti un uzsaucis upurim, lai bēg. Bet cietušais savu atbrīvotāju nolādējis: tagad nu viņš būšot pagalam, jo viņam arī šito ierēķināšot, un šņukstēdams aizslājis pēc ūdens, lai dabūtu esesieti atkal pie samaņas un tas viņu pēc tam dzītu tālāk nāvē.

Es atcerējos šo stāstu, tomēr jutos tik satraukts, un bezpalīdzība, bailes un sevis nicinājums – meklēt glābiņu, kamēr citi tiek nogalināti, - manī bija tādā pretrunā, ka devos uz viesnīcu, paņēmu savas mantas un aizbraucu uz staciju, lai gan vēl bija par agru. Man likās labāk sēdēt uzgaidāmajā telpā nekā slēpties viesnīcas istabā. Risks, ko līdz ar to uzņēmos, bērnišķā kārtā kaut nedaudz cēla manu pašcieņu.

8

Es braucu visu nakti un nākamo dienu un bez grūtībām nonācu Austrijā. Avīzes bija pilnas ar prasībām, oficiāliem apstiprinājumiem un parastiem ziņojumiem par robežincidentiem, kādi vienmēr notiek pirms kariem un kuri raksturīgi ar to, ka stiprākās valstis arvien apsūdz vājākās agresivitātē. Es redzēju karaspēka ešelonus, tomēr ļaudis, ar kuriem iznāca parunāt, lielākoties neticēja kara draudiem. Viņi cerēja, ka sekos atkal jauns Minhenes pakts tāpat kā pērn un ka Eiropa ir pārāk vāja un deģenerēta, lai riskētu karot pret spēcīgo Vāciju.

Tā bija krasa atšķirība no Francijas, kur ikviens zināja, ka karš ir neizbēgams; bet apdraudētais jau vienmēr zina vairāk un ātrāk nekā uzbrucējs.

Ieradies Feldkirhē, es apmetos nelielā pansijā. Bija vasara un tūristu laiks; nevienam es nedūros acīs. Abi čemodāni piešķīra man cienījamu izskatu. Biju jau nolēmis tos atstāt un ņemt līdzi vienīgi visnepieciešamākās mantas. Es visu sakravāju mugursomā, tas nevienam nelikās uzkrītoši. Īri par istabu samaksāju nedēļu uz priekšu.

Devos ceļā otrā dienā. Līdz pusnaktij paliku robežas tuvumā, paslēpies meža laucē. Vēl atceros, ka sākumā mani mocīja odi un es tur novēroju zilu salamandru nelielas peļķītes skaidrajā ūdenī. Uz skausta viņai bija kumbrs, un laiku pa laikam viņa uzpeldēja virspusē, lai iekamptu gaisu. Tad atsedzās lāsumains, dzeltensārts vēders. Es vēroju viņu un domāju: visu viņas pasauli ietver šī lāma. Mazā ūdens bedrīte viņai bija Šveice, Vācija, Francija, Āfrika un Jokohama. Viņa mierīgi uznira un ienira ūdenī – pilnīgā harmonijā ar šo vakaru.

Es nogulēju pāris stundu, tad posos ceļā. Pilnīgi paļāvos uz sevi. Desmit minūtes vēlāk man līdzās kā no zemes izauga muitas apsardzes ierēdnis.

„Stāt! Ne no vietas! Ko jūs te darāt?”

Viņš notumsā sen bija man uzglūnējis. Manus paskaidrojumus, ka es te nevainīgi pastaigājos, viņš neuzklausīja.

„To visu jūs varēsiet izklāstīt muitas postenī,” viņš pateica un ar šauteni rokā pavēlēja man iet pa priekšu, atpakaļ uz tuvāko ciemu. Gāju satriekts, nomākts, un tikai attālā apziņas stūrītī vēl mita doma – kā izglābties. Bet tas nebija iespējams; apsardznieks pārāk labi zināja savu dienestu. Viņš turējās aiz manis tieši pareizā attālumā, es nevarēju pēkšņi mesties viņam virsū, jo nebūtu ticis tālāk par pieciem soļiem, kad viņš jau izšautu.

Muitas postenī viņš atvēra mazu kambarīti.

„Ejiet iekšā. Gaidīsiet te.”

„Cik ilgi?”

„Līdz jūs nopratinās.”

„Vai to nevar tūlīt? Neesmu neko izdarījis, lai tiktu ieslodzīts.”

„Tad jums nav ko raizēties.”

„Es arī neraizējos,” atteicu un noliku mugursomu. „Tad nu sākam.”

„Mēs iesāksim, kad tam būs laiks,” apsardznieks noteica, atiezdams lieliskus, baltus zobus. Viņš izskatījās pēc mednieka. „Rīt atnāks īstenais ierēdnis. Varat nosnausties tajā krēslā. Atlicis tikai pāris stundu. Heil Hitler!”

Paraudzījos visapkārt. Logs bija aizrestots; durvis stipras un no ārpuses aizslēgtas. Es nevarēju izbēgt. Bez tam aiz sienas bija dzirdamas balsis. Sēdēju un gaidīju. Stāvoklis likās bezcerīgs. Beidzot debesis metās palsas, tad pamazām pielija ar zilgmi, ausa gaisma. Es dzirdēju atkal balsis, sajutu kafijas smaržu. Durvis tika atslēgtas. Izlikos nupat pamodies un žāvājos. Ienāca cits muitas ierēdnis; viņš bija sarkans un resns un izskatījās labsirdīgāks nekā tas mednieks.

„Beidzot!” es teicu. „Te sasodīti neērta gulēšana!”

„Ko jums vajadzēja pie robežas?” viņš noprasīja, raisīdams vaļā manu mugursomu. „Aizlaisties? Nodarboties ar kontrabandu?”

„Lietotas bikses neved kā kontrabandu,” atbildēju. „Lietotus kreklus arī ne.”

„Jauki. Ko tad jūs nakti tur darījāt?”

Viņš nolika manu mugursomu. Es pēkšņi iedomāju naudu, kas bija man klāt. Ja viņš to atradīs, būšu pagalam. Cerams, tālāk mani nepārmeklēs.

„Gribēju apskatīt Reinu naktī,” es smaidot teicu. „Esmu tūrists. Un romantiķis.”

„No kurienes jūs nākat?”

Es nosaucu vietu un pansiju, kur biju apmeties.

„Šorīt gribēju doties atpakaļ uz turieni,” teicu. „Mani čemodāni vēl ir tur. Esmu arī īri samaksājis nedēļu uz priekšu. Vai tas izskatās pēc kontrabandas, jā?”

„Tā, tā,” viņš noteica. „Visu pārbaudīsim. Atnākšu jums pakaļ pēc stundas. Kopā dosimies turp. Paskatīsimies, kas jums tajos čemodānos.”

Tas bija garš ceļš. Arī resnis bija modrs kā aitu suns. Viņš stūma savu divriteni un smēķēja. Beidzot nonācām galā.

„Tur jau viņš ir!” kāds sauca no pansijas loga. Tūlīt izskrēja arī saimniece. No uztraukuma viņa bija sarkana kā biete.

„Dieviņ tētiņ, mēs jau domājām, ka jums kas lēcies! Kur jūs bijāt cauru nakti?”

No rīta viņa ieraudzījusi manu neatklāto gultu un domājusi, ka esmu nogalēts. Apkārtnē klaiņojot kāds nelietis, kuram jau uz sirdsapziņas pāris uzbrukumu laupīšanas nolūkos. Tādēļ viņa atsaukusi policiju.

Policists viņai pa pēdām iznāca no mājas. Viņš arī līdzinājās medniekam.

„Es apmaldījos,” sacīju, cik mierīgi vien varēdams. „Un tad bija tik skaista nakts! Pirmo reizi kopš mazotnes es atkal gulēju brīvā dabā. Tas bija lieliski! Man ļoti žēl, ka sagādāju jums raizes. Diemžēl aiz pārskatīšanās biju piegājis pārāk tuvu robežai. Lūdzu, aplieciniet muitas ierēdnim, ka es šeit dzīvoju.”

Saimniece to apliecināja. Muitas ierēdnis jutās apmierināts; taču policists sāka ausīties.

„No kurienes jūs nākat?” viņš noprasīja. „No robežas? Kas jūs tāds esat? Vai jums ir dokumenti?”

Mirkli man aizrāvās elpa. Helēnes dotā nauda glabājās manā krūškabatā; ja viņš to atklātu, uzreiz rastos aizdomas, ka esmu to gribējis slepus nogādāt Šveicē, un mani uz vietas apcietinātu. Kas sekotu pēc tam, nebija iedomājams.

Es minēju savu vārdu, tomēr pasi vēl neuzrādīju. Vācieši un austrieši paši savā zemē tās nelieto.

„Kurš pierādīs, ka jūs neesat tieši tas noziedznieks, kuru mēs meklējam?” atteica policists, kas līdzinājās medniekam.

Es iesmējos.

„Te nav ko smieties,” viņš īgni aizrādīja un kopā ar muitnieku ķērās pie maniem čemodāniem.

Es izturējos tā, it kā tas būtu joks; taču nevarēju iedomāties, ko lai saku par naudu, ja viņi pārmeklētu mani pašu. Nolēmu teikt, ka esmu nodomājis tuvumā apmesties uz dzīvi un nopirkt īpašumu.

Man par lielu izbrīnu, ierēdnis atrada viena čemodāna sānu nodalē vēstuli, par kuru man nebija ne jausmas. Tas bija čemodāns, kuru paņēmu līdzi no Osnabrikas un kuru Helēne piekravāja ar manām agrākajām mantām un pati nonesa lejā. Policists attaisīja vēstuli un ņēmās lasīt. Es sasprindzis viņu vēroju; nezināju, kas tur bija, cerēju tikai, ka tas ir kāds vecs, nenozīmīgs skrīvējums.

Ierēdnis iekrekstējās un pacēla acis.

„Jūsu vārds Jozefs Švarcs?”

Palocīju galvu.

„Kāpēc uzreiz nesacījāt?” viņš jautāja.

„Es jums to sākumā pateicu,” iebildu un lūkoju ačgarniski izlasīt vēstules blankas spiedogu.

„Tas tiesa, to viņš pateica,” muitas ierēdnis apstiprināja.

„Tātad vēstule domāta jums?” policists novaicāja.

Es pastiepu roku. Viņš mirkli vilcinājās, tad iedeva to man. Tagad redzēju spiedogu! Tā bija blanka ar nacionālsociālistu partijas Osnabrikas nodaļas adresi. Es lēnām izlasīju, ka Osnabrikas nodaļa lūdz sniegt jebkuru iespējamo atbalstu nacionālsociālistu partijas biedram Jozefam Švarcam, kurš atrodas ļoti svarīgā, slepenā komandējumā. Vēstuli bija parakstījis Georgs Jirgenss, oberšturmbanfīrers – Helēnes rokrakstā.

Paturēju vēstuli rokā.

„Vai tā ir?” ierēdnis jautāja ar krietni lielāku cieņu nekā pirms tam.

Tagad es izvilku savu pasi un norādīju uz vārdu un uzvārdu, tad atkal iebāzu kabatā.

„Slepens valsts uzdevums,” atbildēju.

„Tātad tādēļ?”

„Tātad tādēļ,” es svarīgi atbildēju, iebāzdams arī vēstuli kabatā. „Ceru, tas jūs apmierina?”

„Saprotams.” Ierēdnis piemiedza bālzilo aci. „Saprotu. Robežas novērošana.”

Es pacēlu roku.

„Ne vārda par to, lūdzami. Tas ir slepeni. Tādēļ arī nevarēju neko teikt. Jūs tomēr izdibinājāt? Esat parteigenosse ?”

„Tieši tā,” policists paziņoja.

Es tikai tagad ieskatījos, ka viņš ir sarkanmatis, un uzsitu viņam uz sviedrainā pleca.

„Teicami! Te būs jums abiem, ko iebaudīt glāzi vīna pēc visām tām pūlēm.”

Švarcs man sērīgi uzsmaidīja.

- Reizēm var pabrīnīties, cik viegli var apmānīt ļaudis, kuru amats ir būt modriem. Jums arī tā gadījies?

- Bez dokumentiem to nevar, - atteicu. – Bet mans kompliments jūsu kundzei! Viņa bija paredzējusi, ka jums šāda vēstule varētu noderēt.

- Viņa būs domājusi, ka es neņemšu, ja viņa piedāvātu. Varbūt aiz morāliem ieganstiem vai bīstoties uzrādīt tādu viltojumu. Visdrīzāk gan tādēļ. Tomēr es to būtu ņēmis. Tā mani izglāba.

Biju klausījies Švarca stāstā ar augošu interesi. Tagad pavēros apkārt. Angļu un vācu diplomāti atradās deju laukumā. Dejoja fokstrotu, un anglis bija labākais dejotājs. Vācietim vajadzēja vairāk telpas; viņš dejoja nikni, agresīvi un stumdīja savu partneri sev pa priekšu kā lielgabalu. Pustumsā man uz mirkli radās priekšstats, ka atdzīvojies šaha dēlis ar figūrām. Abi karaļi, vācu un angļu, reizumis sanāca draudīgi tuvu, taču anglis ikreiz izvairījās.

- Ko jūs darījāt pēc tam? – es pajautāju Švarcam.

- Es devos uz savu istabu. Biju galīgi pārguris un gribēju nomierināties un pārdomāt. Helēne bija mani tik neparedzētā veidā izglābusi, tas man šķita kā Deus ex machina – teātra triks, kas šausmīgu sajukumu pēkšņi noved pie laimīgām beigām. Bet bija jātiek prom, pirms policists iesāktu pārlieku runāt un pārdomāt. Tādēļ nolēmu paļauties uz laimi, kamēr man vēl veicas.

Ievācu ziņas par nākamo ātrvilcienu uz Šveici. Tas atgāja pēc stundas. Saimniecei paziņoju, ka man uz vienu dienu jāaizbrauc uz Cīrihi un ņemšu līdzi tikai vienu čemodānu, būšu atpakaļ pēc dažām dienām, lai viņa uzglabā to otru. Tad devos uz staciju. Vai pazīstat šādu pēkšņu atteikšanos no gadiem ilgas piesardzības?

- Jā, - es sacīju. – Taču bieži iznāk aloties. Tu iedomājies, ka liktenis tev ir parādā revanšu. Viņš nevienam nav neko parādā.

- Saprotams, - Švarcs piekrita. – Taču reizēm tomēr vairs nepaļaujies uz ierasto metodi un domā, ka jāizmēģina jauna. Helēne bija gribējusi, lai braucu kopā ar viņu pāri robežai. Es to nedarīju un būtu pagalam, ja mani nepaglābtu viņas tālredzība, - tāpēc domāju, ka šoreiz jārīkojas tā, kā vēlējās viņa.

- Jūs to izdarījāt?

Švarcs pamāja ar galvu.

- Es nopirku pirmās klases biļeti. Greznība vienmēr iedveš paļāvību. Tikai tad, kad vilciens jau gāja, man ienāca prātā nauda, kas atradās pie manis. Kupejā to nekur nevarēju paslēpt; es nebiju viens. Bez manis tur sēdēja vēl kāds, kas izskatījās ļoti bāls un nemierīgs. Izmēģināju tualetes; abas bija aizņemtas. Pa to laiku vilciens sasniedza robežstaciju. Instinkts mani dzina uz restorānvagonu. Es apsēdos tur, pasūtīju pudeli dārga vīna un ēdienkarti.

„Vai kungam ir bagāža?” viesmīlis pavaicāja.

„Jā. Tepat blakus, pirmās klases vagonā.”

„Vai kungs tad nevēlētos vispirms nokārtot muitu. Es varu šo vietu rezervēt.”

„Tas var ilgi vēl vilkties. Atnesiet man jau azaidu. Esmu izsalcis. Un vēlos samaksāt iepriekš, lai jūs pēc tam nedomātu, ka aizlaižos prom.”

Cerības, ka muitas ierēdņi restorānvagonā mani palaidīs garām, nepiepildījās. Viesmīlis tieši lika galdā vīnu un šķīvi ar viru, kad ienāca divi mundierotie. Naudu, kas atradās pie manis, es tobrīd biju pabāzis zem galdsegas filca paliktņa un Helēnes vēstuli ielicis pasē.

„Pasi,” strupi teica pirmais ierēdnis.

Iedevu viņam savu pasi.

„Bagāžas nav?” viņš noprasīja, pirms to atvēra.

„Tikai neliels čemodāns,” atteicu. „Pirmās klases vagonā, tepat blakus.”

Es piecēlos.

„Jums tas būs jāparāda,” otrs ierēdnis piebilda.

„Saglabājiet man šo vietu,” piekodināju viesmīlim.

„Protams! Kungs taču samaksāja iepriekš.”

Pirmais muitas ierēdnis pavērās manī.

„Jūs samaksājāt iepriekš?”

„Jā. Citādi es nevarētu paēst pusdienas. Aiz robežas būs jāmaksā Šveices valūtā. Tās man nav.”

Ierēdnis pēkšņi iesmējās.

„Nav slikta ideja!” viņš noteica. „Jocīgi, ka daudzi to neiedomājas. Bet nu ejiet uz savu kupeju. Man vēl jāpārbauda šis vagons.”

„Un mana pase?”

„Gan mēs jūs atradīsim.”

Gāju uz savu vagonu. Mans ceļabiedrs sēdēja tur vēl nemierīgāks nekā pirmīt. Viņš svīda un trina plaukstas un seju ar gluži slapju kabatdrānu. Es paraudzījos uz staciju un atvēru logu. Ja mani gribētu arestēt, nebūtu nekādas nozīmes izlēkt; aizbēgt nebija iespējams – tomēr vaļējais logs mazliet nomierināja.

Otrais ierēdnis nostājās durvīs.

„Jūsu bagāžu!”

Es nocēlu savu čemodānu un atvēru to. Viņš ieskatījās tajā, tad pārmeklēja mana ceļabiedra čemodānu.

„Labi,” viņš noteica un militāri pasveicināja.

„Bet mana pase,” atgādināju.

„Tā ir pie kolēģa.”

Kolēģis ienāca tanī pašā mirklī. Tas bija cits nekā pirmīt – partijas uniformā, tievs, ar brillēm un stulmu zābakiem.

Švarcs pasmaidīja.

- Kā vāciešiem patīk garie zābaki!

- Tie viņiem nepieciešami, - es sacīju. – Viņiem taču tik daudz jābradā pa mēsliem.

Švarcs iztukšoja glāzi. Pa visu nakti viņš maz tika dzēris. Es ieskatījos pulkstenī – pusčetri. Švarcs to redzēja.

- Ilgi vairs nebūs, - viņš sacīja. – Jums atliks diezgan laika līdz kuģa atiešanai un visām citām darīšanām. Mans tālākais stāsts būs par laimes laiku. Un par laimi nav daudz ko stāstīt.

- Kā jūs tikāt cauri? – pajautāju.

- Partijas vīrs bija izlasījis Helēnes vēstuli. Viņš atdeva manu pasi un pajautāja, vai Šveicē man esot paziņas. Palocīju galvu.

„Kas?”

„Ammera un Rotenberga kungi.”

Tā saucās divi nacisti, kuri strādāja Šveicē. Ikvienam emigrantam, kurš uzturējās Šveicē, tie bija zināmi, un visi tos ienīda.

„Un kas vēl?”

„Mūsu kungi Bernē. Nav vajadzīgs tos visus nosaukt vārdos, vai ne?”

Viņš militāri sveicināja.

„Laimīgu ceļu! Heil Hitler!”

Mans ceļabiedrs nebija tik laimīgs. Viņam nācās uzrādīt visādus papīrus, un viņu ierāva nopratināšanas krustugunīs. Viņš svīda un stostījās. Es nespēju to noskatīties.

„Vai varu atgriezties restorānvagonā?” pavaicāju.

„Saprotams!” atteica partijas vīrs. „Labu apetīti!”

Restorānvagons bija pilns. Pie mana galda sēdēja bars amerikāņu.

„Kur ir mana vieta?” prasīju viesmīlim.

Viņš paraustīja plecus.

„Es to nevarēju jums saglabāt. Ko lai iesāk ar šiem amerikāņiem? Viņi neprot ne vārda vāciski un sēstas, kur grib! Ieņemiet citu vietu tanī pusē. Galds jau paliek galds, vai ne? Es jūsu vīnu jau pārliku tur.”

Nezināju, ko darīt. Vesela amerikāņu ģimene visas četras vietas pie mana galda bija bezbēdīgi okupējusi. Tur, kur atradās mana nauda, nu sēdēja brīnumjauka sešpadsmitgadīga meitene ar fotokameru. Ja uzstātu, lai atdod manu vietu, es pievērstu sev uzmanību. Mēs vēl atradāmies uz vācu zemes.

Kamēr es tur neziņā stāvēju, viesmīlis teica:

„Kālab kungs pagaidām neapsēstas pie tā galda tanī pusē? Kad atbrīvosies pirmais, varēs atgriezties pie tā. Amerikāņi paēd ātri – sviestmaizes ar apelsīnu sulu. Es pēc tam kungam pasniegšu kārtīgu maltīti.”

„Labi.”

Apsēdos tā, lai varētu paturēt acīs savu naudu. Ar cilvēku ir dīvaini – pirms brīža es labprāt būtu atteicies no visas naudas, lai tikai aizkļūtu pāri robežai. Tagad turpretī sēdēju te un mana vienīgā doma bija, ka jādabū tā atpakaļ, tiklīdz būsim Šveicē, pat ja man nāktos uzņemties cīņu ar šiem amerikāņiem. Tad ieraudzīju, ka no vagona izved mazo, svīstošo vīreli, un izjutu dziļu, instinktīvu apmierinājumu, ka tas neesmu es, un reizē tādu svētulīgu nožēlu, kas nav nekas cits kā mēģinājums uzpirkt likteni ar lētu līdzcietību. Es likos pats sev pretīgs, tomēr nespēju un negribēju neko iesākt pret to. Man bija jāglābjas pašam un jāglābj sava nauda. Tā nebija tikai nauda kā nauda – tā bija drošība, tā bija Helēne, tie bija nākotnes mēneši, tomēr tā bija nauda, un tā bija mana paša āda un mana paša egoistiskā laime. Mēs nekad netiekam no tā vaļā. Bet tas mūsu es, kurš nepadodas kontrolei, novēroja šo spēli…

- Švarca kungs, - es pārtraucu viņu, - kā jūs tikāt pie savas naudas?

- Jums taisnība, - viņš attapās. – Arī šī muļķīgā tirāde pieder pie tā paša. Restorānvagonā ienāca Šveices muitas ierēdņi, un amerikāņu ģimenei bija ne vien rokas bagāža, bet arī ceļasomas bagāžas vagonā. Viņiem nācās aiziet. Bērni gāja līdzi. Viņi bija paēduši. Galds tika novākts. Es pārsēdos atpakaļ, uzliku roku uz galdauta un sataustīju nelielo izcilni.

„Viss kārtībā ar muitu?” jautāja viesmīlis, pārnesdams šurp manu pudeli.

„Protams,” atbildēju. „Nesiet tagad man cepeti. Vai mēs jau esam Šveicē?”

„Vēl ne,” viņš paskaidroja. „Tikai kad sāksim braukt.”

Viņš aizgāja, un es gaidīju, kad vilciens iesāks kustēties. Tā bija trakā, izmisīgā nepacietība, kuru laikam pazīstat arī jūs. Blenzu caur logu uz ļaudīm pie perona; kāds punduris smokingā un pārāk īsās biksēs stūma niķeļa ratiņus un neatlaidīgi piedāvāja „Gumpolda baznīcas” vīnu un šokolādi. Tad ieraudzīju nākam atpakaļ svīstošo kupejas biedru. Viņš bija viens un skrēja uz vagonu.

„Jūs gan pamatīgi malkojat,” sacīja viesmīlis man blakus.

„Ko jūs teicāt?”

„Es saku, jūs dzerat vīnu, kā dzēšot ugunsgrēku.”

Paskatījos uz pudeli. Tā bija gandrīz tukša. Tiku to izdzēris, pats neapzinādamies. Šajā mirklī restorānvagons sadrebēja. Pudele sašūpojās un gāzās. Es to notvēru plaukstā. Vilciens sāka braukt.

„Atnesiet man vēl vienu,” teicu. Viesmīlis nozuda.

Es izvilku naudu no galdauta apakšas un iebāzu kabatā. Tūlīt pēc tam atgriezās amerikāņi. Viņi apsēdās pie otrā galda, kur biju sēdējis pirmāk, un pasūtīja kafiju. Meitene ņēmās fotografēt ainavas. Spriedu, ka viņai laba gaume: te bija skaistākās ainavas pasaulē.

Viesmīlis atnesa pudeli.

„Tagad mēs esam Šveicē.”

Samaksāju un iedevu viņam krietnu dzeramnaudu.

„Paturiet jūs to vīnu,” teicu. „Man vairs tas nav vajadzīgs. Gribēju atzīmēt kādu notikumu, bet tagad rādās, ka jau pirmā pudele bijusi pārlieku.”

„Jūs iedzērāt gandrīz tukšā dūšā, mans kungs,” viņš atgādināja.

„Tā jau bija.” Es piecēlos.

„Vai kungam varbūt ir dzimšanas diena?” viesmīlis pajautāja.

„Jubileja,” es iesaucos. „Zelta jubileja!”

Mazais vīrelis kupejā sēdēja dažus mirkļus klusēdams, tagad sviedri viņam vairs nelija, bet varēja redzēt, ka viņa uzvalks un veļa bija mitri.

Tad viņš pajautāja:

„Vai mēs esam Šveicē?”

„Jā,” atbildēju.

Viņš atkal klusēja un skatījās pa logu. Garām aizslīdēja stacija ar šveiciešu nosaukumu. Stacijas priekšnieks māja ar roku, un divi Šveices policisti stāvēja līdzās bagāžai, kas tika iekrauta. Kioskā pārdeva Šveices šokolādi un Šveices desiņas. Mans kupejas biedrs izliecās laukā un nopirka šveiciešu avīzi.

„Vai esam Šveicē?” viņš vaicāja avīžzēnam.

„Jā. Kur gan citur? Desmit melno.”

„Ko?”

„Desmit melno! Desmit santīmu! Par avīzi!”

Vīrs skaitīja tā, it kā būtu vinnējis lielo laimestu. Valūtas maiņai beidzot vajadzēja viņu pārliecināt. Man viņš neticēja. Viņš atlocīja avīzi, ieskatījās un nolika to nost. Pagāja labs brīdis, līdz ieklausījos, ko viņš teica. Biju tā savas jaunās brīvības apmāts, ka vilciena riteņi, likās, rībēja manā galvā. Tikai ieraugot, ka viņa lūpas kustas, es saklausīju arī balsi.

„Beidzot esmu laukā,” viņš sacīja, cieši vērdamies manī, „laukā no jūsu nolādētās zemes, „parteigenosse” kungs! No zemes, ko jūs, cūkas, esat pārvērtuši kazarmās un koncentrācijas nometnēs! Esmu Šveicē, brīvā zemē, kurā jūs nevarat pavēlēt. Beidzot var atvērt muti, nebaidoties dabūt no jums zābaka spērienu pa zobiem! Ko jūs esat iztaisījuši no Vācijas, jūs, laupītāji, slepkavas un bendes!”

Viņa mutes kaktiņos parādījās mazi pūslīši. Viņš blenza uz mani, kā histēriska sieva blenztu uz krupi. Viņš mani bija noturējis par „parteigenosse”, un pēc tā, ko tika dzirdējis, viņam bija taisnība.

Es klausījos vienā mierā, juzdamies glābts.

„Jūs esat drošsirdīgs vīrs,” beidzot sacīju. „Esmu vismaz divdesmit mārciņu smagāks un centimetrus piecpadsmit garāks par jums. Bet izrunājieties vien. Tas atvieglo sirdi.”

„Ņirgājaties!” viņš sacīja un vēl vairāk saniknojās. „Gribat vēl izsmiet arī mani, jā? Bet tas ir cauri! Galīgi un pavisam! Ko jūs izdarījāt ar maniem vecākiem? Ko mans vecais tēvs jums bija nodarījis? Un tagad! Tagad jūs gribat visu pasauli iegrūst ugunsgrēkā!”

„Jūs domājat, ka būs karš?” pavaicāju.

„Ņirgājieties vien tālāk! It kā jūs to nezinātu! Kas cits jums atliek ar jūsu tūkstošgadīgo reihu un negantajiem bruņojumiem! Ja neuzsāksiet karu, jūsu mānīgā labklājība sabruks — un jūs līdz ar to!”

„Gluži manas domas,” sacīju, sajuzdams vēlās pēcpusdienas silto sauli uz sejas kā glāstu. „Bet kā būs, ja Vācija uzvarēs?”

Vīrs ar piesvīdušo uzvalku cieši raudzījās manī un sarīstījās.

„Ja jūs uzvarētu, tad dieva vairs nav,” viņš izdvesa ar pūlēm.

„Gluži manas domas.”

Piecēlos.

„Neaizskariet mani!” viņš nošņāca. „Jūs tiksiet apcietināts! Es paraušu bremzi! Es par jums ziņošu! Par jums tā vai tā ir jāziņo, jūs, spiegs! Es dzirdēju, par ko jūs runājāt!”

Tā tikai vēl trūka, es nodomāju.

„Šveice ir brīva zeme,” sacīju. „Tur tūlīt vis neapcietina uz denunciācijas pamata. Viņi, rādās, krietni pamācījušies tur, viņā pusē …”

Es paņēmu savu čemodānu un uzmeklēju citu kupeju.

Negribēju šim histēriķim neko paskaidrot, bet negribēju arī sēdēt viņam pretī. Naids ir kā skābe, kas saēd dvēseli, vienalga, vai ienīsti pats, vai arī tevi ienīst. Biju to iemācījies savu klejojumu laikā.

Tā es nonācu Cīrihē.

9

Mūzika uz brīdi apklusa. No deju laukuma atskanēja uzbudinātas balsis. Tūlīt pēc tam orķestris sāka spēlēt vēl skaļāk, un koši dzeltenā tērpā ģērbta sieviete ar neīstu dimantu virteni matos iesāka dziedāt. Nenovēršamais bija noticis: vācu partijnieks dejojot bija uzgrūdies virsū anglim. Viens apvainoja otru tīšprātībā. Menedžeris un divi viesmīļi tēloja Tautu Savienību un mēģināja abus samierināt, bet viņi neklausījās. Orķestris bija gudrāks: tas mainīja ritmu. Fokstrota vietā sāka spēlēt tango, un diplomātiem bija vai nu jāpaliek stāvot un jākļūst smieklīgiem, vai arī jādejo tālāk. Taču vācu partneris, izrādījās, neprata tango, turpretī anglis, dejodams uz vietas, ņēmās izrībināt ritmu. Tā kā drīz vien citi pāri abiem uzgrūdās virsū, viņu strīds pajuka. Ar nikniem skatieniem abiatgriezās pie saviem galdiņiem.

—  Lai duelējas, — Švarcs nicīgi noteica. — Kālab tie varoņi neduelējas?

—  Jūs nonācāt Cīrihē, — es atgādināju.

Viņš viegli pasmaidīja. — Vai neiesim projām no šejienes?

—  Uz kurieni?

—   Droši vien vēl atradīsies vienkārši krodziņi, kas visu nakti atvērti. Šis te ir kaps, kurā tiek dejots un spēlēts karš.

Viņš samaksāja un apvaicājās viesmīlim pēc kāda cita lokāla. Tas izplēsa no bloknota lapu, uzrakstīja adresi un paskaidroja, kādā virzienā mums jāiet.

Mēs iznācām ārā brīnumskaistā naktī. Zvaigznes vēl bija redzamas, bet pār jūru un visu debess pamali jau klājās rītausmas zilgme; debess šķita augstāka un jūras sāļā dvesma un ziedu smarža sajaušama stiprāk nekā pirmīt. Viss solīja skaidru dienu.

Dienu Lisabonai piemīt kaut kas naivi teatrāls, tomēr burvīgs un valdzinošs, turpretī nakti tā pārvēršas pasakā par pilsētu, kura ar visām savām terasēm un ugunīm nokāpj lejā pie jūras kā svinīgi greznojusies sieviete, kas tumsā noliecas pie sava mīļotā.

Kādu laiku stāvējām un klusējām.

—  Tā mēs kādreiz iedomājām dzīvi, vai ne? — Švarcs beidzot skumīgi ierunājās. — Tūkstoš uguņu un ceļu, kas aizved bezgalībā.

Es neatbildēju. Man dzīve bija kuģis, kas stāvēja lejā, Težu upes grīvā, un tas neveda vis bezgalībā — tas veda uz Ameriku. Man pietika piedzīvojumu; laiks bija mūs apmētājis ar tiem kā ar sapuvušām olām. Visdēkainākais piedzīvojums bija derīgā pase, vīza un braucamā biļete. Tam, kurš kļuvis klejotājs pret savu gribu, ikdienība sen šķita murgs un katra dēka — mocība.

- Cīrihe man tolaik likās tāda kā jums šī pilsēta šonakt, — Švarcs sacīja. — Tur iesākās tas, ko, šķita, biju zaudējis. Jūs zināt, ka laiks ir viegls nāveszāļu uzlējums, kas mums pamazām tiek palielināts kā nekaitīga inde. Sākumā tā uzmundrina un liek pat iedomāties, ka esam vai nemirstīgi; bet no dienas dienā pilienu pēc piliena tā top stiprāka un pārvēršas skābē, kas saduļķo un iznīcina mūsu asinis. Pat ja mēģinātu par atlikušo gadu cenu nopirkt jaunību, mēs to nespētu, laika inde ir mūs pārvērtusi, un ķīmiskais savienojums ir kļuvis gluži citāds; vajadzētu notikt brīnumam, lai tā nebūtu. Šis brīnums notika.

Viņš palika stāvot un lūkojās uz mirdzošo pilsētu.

—   Es vēlētos, lai šī nakts manās atmiņās taptu laimīgākā mūžā, — viņš čukstēja. — Tā ir visšausmīgākā. Vai domājat, ka atmiņa to spētu izdarīt? Tai vajadzētu to spēt! Brīnums, kad mēs to piedzīvojam, nav nekad pilnīgs, vienīgi atmiņas to dara tādu, un, kad laime mirusi, tā taču vairs nevar mainīties un kļūt par vilšanos. Tā joprojām paliek pilnīga. Ja tagad to vēlreiz atsaucu, vai tādai tai nav jāpaliek, kādu es to redzu? Vai tā nepastāv tik ilgi, kamēr arī es esmu te?

Stāvēdams uz kāpnēm pretī rītausmai, viņš izskatījās gluži kā mēnessērdzīgais, nožēlojams rēgs no naktsēnām; man pēkšņi kļuva viņa neizsakāmi žēl.

—   Tas tiesa, — es saudzīgi sacīju. — Kā īsti mēs varam zināt, vai esam laimīgi un kādā mērā, ja nezinām, kas un kā paliks?

—   Bet ja mēs neko nespējam satvert un pat nemēģinām to, — Švarcs nočukstēja. — Ja nespējam to paturēt, sagrābt ar savu roku rupjajiem tvērieniem, varbūt tad tas paliek mūsu acu dziļumos? Un dzīvo tur tālāk, kamēr dzīvo acis?

Viņš vēl arvien skatījās uz pilsētu lejā, kur stāvēja kāds koka šķirsts un noenkurots kuģis. Mirkli šķita, ka viņa seja sakrīt, tik ļoti to izķēmoja stingo sāpju izteiksme; tad atkal tā atdzīvojās, mute vairs nebija melna iedobe, un acis vairs nebija divi oļakmeņi.

Mēs gājām tālāk — lejā uz ostu.

— Ak pasaulīt, — viņš ierunājās pēc kāda laika, — kas gan mēs esam? Jūs, es, pārējie ļaudis, un kas ir tie, kuru vairs nav? Kas ir īstenībā — atspoguļojums vai arī tas, kas mūsu acu priekšā? Dzīvais cilvēks vai atmiņas par viņu, attēls bez sāpēm? Vai tagad esam saplūduši kopā, mirusī un es, varbūt tikai tagad viņa pilnīgi pieder man šai bezcerīgajā alķīmijā, atsaukdamās tikai manai gribai un tikai tā, kā es gribu, aizmigusi uz mūžiem un tomēr vēl te, nelielā fosforescējošā šūnā zem mana galvaskausa? Vai arī esmu viņu ne vien jau zaudējis, bet zaudēju atkal un atkal pamazām izdziestošajā atmiņā ik sekundi arvien vairāk un vairāk. Man viņa jāpatur, ak dieniņ, vai jūs to nesaprotat?

Viņš iesita sev ar plaukstu pa pieri.

Mēs nonācām pie ielas, kas gariem, nolaideniem pakāpieniem veda lejup no pakalna. Dienu te laikam bija svinēti kādi svētki. Starp mājām uz dzelzs stabiem karājās vītnes, jau apvītušas, un oda pēc kapsētas, bija izvilktas auklas ar elektriskām spuldzēm, kuras vietumis rotāja lielas tulpjveida lampas. Augstāk metrus divdesmit cita no citas šūpojās no mazām spuldzītēm veidotas piecstaru zvaigznes. Acīmredzot tas viss bija uzrīkots par godu kādai procesijai vai kādiem no daudzajiem reliģiskajiem svētkiem. Nule austošajā rītā tas viss izskatījās kails un nobružāts, un tikai lejasgalā, kur, liekas, kaut kas nebija kārtībā ar kontaktiem, vēl arvien dega viena zvaigzne ar neparasti skaudru, bālu gaismu, kāda spuldzēm ir agri vakarā un no rīta.

—  Te nu ir tā osta, — Švarcs sacīja, atvērdams durvis uz krodziņu, kurā vēl dega gaisma. Spēcīgs, saulē nobrūnējis vīrs nāca mums pretī. Viņš ierādīja galdiņu. Zemajā telpā stāvēja pāris mucu, un pie viena galdiņa sēdēja vīrietis un sieviete. Saimniekam nebija nekā cita ko piedāvāt kā vīns un auksta cepta zivs.

—  Vai pazīstat Cīrihi? — Švarcs man jautāja.

—  Jā. Šveicē mani četrreiz notvēra policisti. Cietumi tur ir labi. Daudz labāki nekā Francijā. Sevišķi ziemu. Diemžēl tur ietupina ne ilgāk kā uz divām nedēļām, un ja tu kāro miera… Tad tieci izraidīts, un robežbalets iet atkal vaļā.

—  Lēmums legāli pāriet robežu bija manī kaut ko atraisījis, — Švarcs sacīja. — Es pēkšņi vairs nebaidījos. Policistu ieraugot, sirds vairs nesastinga. Vēl es gan satraucos, tomēr tik viegli, ka nākamajā mirklī jo vairāk atskārtu savu brīvību.

Pamāju ar galvu.

—  Jā, saasinātā dzīves izjūta briesmu klātbūtnē. Tikai līdz tam laikam, kamēr briesmas jaušamas vienīgi pie apvāršņa.

- Jūs tā domājat? — Švarcs mani savādi uzlūkoja. — Nē, daudz ilgāk. Tā sniedzas daudz tālāk, līdz pašai nāvei. Vai tas ir zaudēts, ko tu reiz esi izjutis un glabā savā apziņā? Vai tad pilsēta vairs neatrodas te, ja jūs to atstājat? Vai tā nedzīvotu jūsos, ja arī tiktu sagrauta? Un kurš gan zina, kas ir miršana? Vai tikai gaismas stars lēni nepārslīd pār mūsu mainīgajām sejām? Un vai mums jau nav bijusi kāda seja, pirms piedzimām, tā seja no visām pārējām, kurai jāpaliek pēc citu — pārejošo sabrukšanas pīšļos?

Ap krēsliem glauzdamies, nāca kaķis. Es pametu tam zivs gabalu. Kaķis pacēla asti un novērsās.

—  Vai satikāt savu sievu Cīrihē? — piesardzīgi pajautāju.

—   Satiku viņu viesnīcā. Piespiestība, nogaidīšana, ko izjutu Osnabrikā, sāpju un aizvainojuma stratēģija bija izzudušas bez pēdu. Es sastapu sievieti, kuru nepazinu un kuru mīlēju, ar kuru, kā tagad atskārtu, saistīja deviņu gadu mēmā pagātne, bet pār kuru šai pagātnei vairs nebija nekādas iegrožojošas varas. Likās, kopš Helēne bija pārgājusi robežu, laika inde iztvaikojusi arī viņā. Tagad pagātne piederēja mums, nevis mēs tai; tā bija mainījusies un vairs neatspoguļoja gadu nomācošo ainu, tagad šis spogulis rādīja tikai mūs, bez saistības ar pagājušo. Lēmums abiem doties pāri robežai tik krasi šķīra mūs no visa agrākā, ka neiespējamais kļuva īstenība: jauna dzīves izjūta bez senākās grumbām.

Švarcs pavērās manī, un atkal dīvainā izteiksme pārslīdēja viņa sejai.

—  Un tā arī palika. To noturēja Helēne. Es to nespētu, sevišķi uz beigām. Taču pietika, ka viņa to spēja, un viss bija labi, vai jums arī tā nešķiet? Tagad tas jāspēj man, tādēļ jau es stāstu jums par savu dzīvi! Jā, tieši tādēļ!

—  Vai jūs palikāt Cīrihē? — pajautāju.

—  Palikām tur vienu nedēļu, — Švarcs turpināja iepriekšējā tonī. — Mēs dzīvojām šajā pilsētā un zemē, kurā vienīgajā visā Eiropā vēl nejuta, ka pasaule tūlīt sagrūs. Mums bija nauda dažiem mēnešiem, un Helēne bija paņēmusi līdzi rotaslietas, ko varētu pārdot. Francijā man vēl glabājās mirušā Švarca atstātie zīmējumi.

Šī 1939. gada vasara! Likās, dievs vēlreiz gribējis parādīt pasaulei, kas ir miers un ko tā var zaudēt. Dienas bija līdz malām pilnas šīs vasaras klusuma un bezrūpības, un tās kļuva vēl brīnumainākas, kad vēlāk atstājām Cīrihi, lai dotos uz Lagomadžori Šveices dienvidos.

Helēnei pienāca no viņas ģimenes vēstules, kā arī tālsarunas. Viņa neko nebija pateikusi, vienīgi to, ka atkal brauc uz Cīrihi pie ārsta. Izmantojot Šveices teicamo sakaru sistēmu, radiniekiem nenācās grūti uzzināt viņas adresi. Tagad viņu apbēra ar jautājumiem un pārmetumiem. Vēl viņa varēja doties atpakaļ. Mums vajadzēja izlemt.

Mēs dzīvojām vienā viesnīcā; tomēr nedzīvojām kopā. Mēs bijām precējušies, bet mūsu pasēs bija dažādi vārdi, un, tā kā uzvar papīrs, dzīvot kopā nevarējām. Tā bija dīvaina situācija, taču tā pastiprināja sajūtu, ka laiks mums vēlreiz atgriezies atpakaļ. Pēc viena likuma bijām sieva un vīrs, pēc otra ne. Jaunā apkārtne, ilgā atšķirtība un, pats galvenais, Helēne, kas tik ļoti bija pārmainījusies, kopš atradās te, — tas viss radīja gaisīgas nerealitātes un reizē starojošas, nepiespiestas īstenības šķitumu; pār to nule vēl lidinājās it kā sapņa blāvā, klīstošā dūmaka, kuru jau vairs negribējām atcerēties. Tolaik es vēl neatskārtu, no kā radās šī sajūta, — es to pieņēmu kā negaidītu dāvanu, kā atļauju atkārtot neizdevušos dzīves posmu, pārvēršot to pilnvērtīgā dzīvē. No kurmja, kurš bez pases ložņāja pāri robežām, biju pārtapis putnā, kas nepazīst nekādas robežas.

Vienurīt, aizgājis pakaļ Helēnei, sastapu pie viņas kādu Krauzes kungu, kuru viņa stādīja priekšā kā vācu konsulāta darbinieku. Man ieejot, viņa uzrunāja mani franciski un nodēvēja par msjē Lenuāru. Krauze viņu pārprata un jautāja man sliktā franču valodā, vai es neesot slavenā gleznotāja dēls.

Helēne iesmējās.

„Lenuāra kungs ir ženēvietis,” viņa paskaidroja. „Bet viņš runā arī vāciski. Ar Renuāru viņu saista vienīgi lielā apbrīna.”

„Jums patīk impresionistu gleznas?” Krauze man pajautāja.

„Viņam pat pieder impresionistu darbu kolekcija,” Helēne piebilda.

„Man ir pāris zīmējumu,” atbildēju. Nodēvēt nelaiķa Švarca mantojumu par kolekciju man likās jauns Helēnes izlēciens. Bet, tā kā viens viņas izlēciens bija paglābis mani no koncentrācijas nometnes, tad es tēloju līdzi.

„Vai pazīstat Oskara Reinharta kolekciju Vintertūrā?” Krauze laipni apvaicājās.

Pamāju ar galvu.

„Reinhartam ir kāda Van Goga glezna, par kuru es atdotu veselu mēnesi savas dzīves.”

„Kuru mēnesi?” Helēne painteresējās.

„Kura Van Goga glezna?” painteresējās Krauze.

„ „Dārzs trakonamā”.”

Krauze pasmaidīja.

„Brīnišķīga glezna!”

Viņš iesāka runāt par citām gleznām, pārgāja uz Luvru, un es, pateicoties nelaiķa Švarca skolojumam, varēju runāt līdzi. Tagad es aptvēru arī Helēnes taktiku; viņa gribēja, lai mani nenoturētu par viņas vīru vai emigrantu. Vācu konsulātiem ārvalstu policija labprāt nesniedza izziņas. Es noskārtu, ka Krauze mēģina izdibināt, kādas ir manas attiecības ar Helēni. Viņa to jau bija noģidusi, pirms viņš uzdeva jautājumus, un tūlīt piedēvēja man sievu — Lisjēnu — un divus bērnus, no kuriem vecākā meita izcili spēlējot klavieres.

Krauzes acis žigli šaudījās starp mums. Viņš izmantoja sarunu un sirsnīgi ierosināja jaunu tikšanos — varbūt lenču kādā no mazajiem zivju restorāniem pie ezera: tik reti gadoties sastapt cilvēkus, kas patiesi kaut ko saprotot no gleznām.

Es tikpat sirsnīgi piekritu — tiksimies, kad atkal ieradīšos Šveicē. Tas būtu pēc četrām vai sešām nedējām. Viņš jutās pārsteigts; esot domājis, ka es dzīvojot Ženēvā. Paskaidroju viņam, ka esmu ženēvietis, bet dzīvoju Belfortā. Belforta atrodas Francijā; tur viņš nevarētu tik viegli neko izdibināt. Atvadoties viņš nenocietās un uzdeva šīs pratināšanas pēdējo jautājumu: kur Helēne ar mani iepazinusies? Simpātiskiem cilvēkiem taču tik reti laimējoties sastapties.

Helēne pavērās manī.

„Pie ārsta, Krauzes kungs. Slimi cilvēki bieži ir simpātiskāki nekā …” viņa tam ļauni uzsmaidīja, „tie, kuri lepojas ar veselību un kuriem pat smadzeņu vietā ir tikai muskuļi.”

Krauze uzņēma šo dzēlienu ar augura skatienu.

„Es jūs saprotu, cienījamā kundze.”

„Vai Renuārs jums Vācijā jau nepieder pie izvirtušās mākslas?” es pavaicāju, lai neatpaliktu no Helēnes. „Van Gogs jau nu droši vien?”

„Tikai ne mums, lietpratējiem,” Krauze atbildēja ar otru augura skatienu un izslīdēja pa durvīm.

„Ko viņam vajadzēja?” pajautāju Helēnei.

„Izspiegot. Gribēju tevi brīdināt, lai nenāc; bet tu jau biji ceļā. Viņu uzsūtījis mans brālis. Kā es to visu ienīstu!”

Gestapo roka kā ēna bija sniegusies pāri robežai, lai mums atgādinātu, ka vēl neesam galīgi paglābušies no tās. Krauze Helēnei teicis, ka viņa pie gadījuma varētu iegriezties konsulātā. Ne jau kas svarīgs, tikai pasē vajadzīgs jauns zīmogs. Kaut kas līdzīgs izceļošanas atļaujai. Viņai tās trūkstot.

„Viņš saka, tas esot tāds jauns rīkojums,” Helēne paskaidroja.

„Viņš melo,” atbildēju. „Citādi es zinātu. Emigranti tādas lietas uzreiz uzzina. Ja iesi turp, var notikt, ka viņi tev atņem pasi.”

„Tad es būtu tāda pati emigrante kā tu?”

„Jā. Ja tu neatgrieztos Vācijā.”

„Es palikšu te,” viņa sacīja. „Es neiešu uz konsulātu, un es negriezīšos atpakaļ.”

Mēs par to vēl nekad nebijām runājuši. Šis bija lēmums. Es neatbildēju. Tikai paraudzījos Helēnē; redzēju aiz viņas debesis, kokus dārzā un šauru, mirguļojošu ezera svītru. Viņas seja šķita tumša pret daudzajām gaismām aiz tās.

„Tev par to nav jāatbild,” viņa nepacietīgi teica. „Tu mani neesi pierunājis, un tam nav nekāda sakara ar tevi. Arī ja tevis te nebūtu, es nekad vairs neatgrieztos. Ar to pietiek?”

„Jā,” es sacīju pārsteigts un mazliet sakaunējies. „Bet tas nav gluži tā, kā es biju iedomājies.”

„Es zinu, Jozef. Tad nerunāsim vairs par to. Nekad vairs.”

„Krauze nāks atkal,” piebildu. „Vai arī kāds cits.”

Viņa pameta ar galvu.

„Viņi var izdibināt, kas tu esi, un sāks tevi izsekot. Braucam uz dienvidiem.”

„Uz Itāliju mēs nedrīkstam braukt. Gestapo ir pārāk sadraudzējies ar Musolīni policiju.”

„Vai citu dienvidu nav?”

„Ir gan. Tesīna tepat Šveicē, Lokarno un Lugāno.”

Pēcpusdienā mēs aizbraucām. Piecas stundas vēlāk jau sēdējām Askonas laukumā pieLocanda Svizzera, pasaulē, ko, likās, šķir no Cīrihes nevis piecu, bet piecdesmit stundu brauciens. Ainava bija itāliska, pilsētiņa tūristu pilna, un neviens šķietami nedomāja ne par ko citu kā tikai par peldēšanu, sauļošanos, un katrs centās tvert vēl no dzīves cik vien iespējams. Šajos mēnešos Eiropā valdīja tāds dīvains noskaņojums. Atceraties?

—  Jā gan, —- atbildēju. — Ļaudis cerēja uz brīnumu. Uz otru Minheni. Uz trešo. Un tā tālāk.

—  Tas bija cerību un izmisuma mijkrēslis. Laiks aizturēja elpu. Viss it kā pārstāja mest ēnu zem caurspīdīgās, nereālās lielo draudu ēnas. Šķita, līdzās saulei pie starojošās debess stāvētu milzīga viduslaiku komēta. Viss bija nestabils. Un viss bija iespējams.

—  Kad jūs devāties uz Franciju? — es pajautāju.

Švarcs pameta ar galvu. — Jums taisnība. Viss cits bija tikai garāmejot. Francija — tā bija bezmiera dzimtene tiem, kuriem nav dzimtenes. Visi ceļi veda atkal un atkal turp. Helēne pēc nedēļas saņēma vēstuli no Krauzes kunga. Lai viņa tūdaļ ierodoties konsulātā Cīrihē vai Lugāno. Svarīgā lietā.

Mums vajadzēja doties prom. Šveice bija pārāk maza un pārāk labi organizēta. Mūs atkal un atkal atrastu. Un mani ar viltoto pasi varēja jebkuru dienu atklāt un izraidīt.

Mēs aizbraucām uz Lugāno, tikai gājām nevis uz vācu, bet franču konsulātu pēc vīzas. Paredzēju grūtības, tomēr viss izgāja gludi. Dabūjām tūristu vīzas uz vienu gadu. Biju cerējis ne vairāk kā uz trim mēnešiem.

„Kad izbrauksim?” jautāju Helēnei.

„Rīt.”

Mēs paēdām pēdējo vakaruAlbergo della Posta dārzā Ronko ciematiņā, kurš kā bezdelīgligzda pielipinājies kalnu nokarē augstu virs jūras. Starp kokiem mirgoja uguntiņas, kaķi klejoja pār mūriem, un no terasēm lejpus dārza plūda rožu un savvaļas jasmīnu smarža. Ezers nekustīgs zvilnēja ap salām, kur romiešu laikos stāvējis Venēras templis, kalni visapkārt slējās kobaltzili pret gaišajām debesīm, mēs ēdāmspaghetti unpiccata, piedzerot vietējo nostrano vīnu. Tas bija neizsakāma maiguma un skumju vakars.

„Žēl, ka mums jādodas prom,” Helēne ierunājās. „Es labprāt paliktu šeit vienu vasaru.”

„To tu vēl bieži sacīsi.”

„Kas vēl labāks par to? Esmu pietiekami bieži sacījusi pretējo.”

„Ko tad?”

„Žēl, ka man jāpaliek te.”

Saņēmu viņas roku. Viņas āda bija ļoti brūna, pietika ar divām saules dienām, lai to nobrūninātu, viņas acis līdz ar to šķita gaišākas.

„Es tevi ļoti mīlu,” sacīju. „Es mīlu tevi un šo mirkli, un vasaru, kas drīz paies, un šo ainavu, un šīs atvadas, un pirmoreiz savā mūžā — sevi pašu, jo esmu kā spogulis, kurā tu spoguļojies, un tā es tevi divkārt iegūstu. Lai svētīts šis vakars un šī stunda!”

„Lai svētīts ir viss! Iedzersim par to! Un esi svētīts tu, jo beidzot reiz uzdrīkstējies man pasacīt to, par ko citkārt būtu sarcis.”

„Es sarkstu vēl arvien,” atbildēju. „Tikai iekšēji un vairs nekaunēdamies. Dod man mazliet laika. Vēl man ir jāpierod. Pat kāpuram tas nepieciešams pēc mājošanas tumsībā, gaismā iznākot un atklājot, ka viņam spārni. Cik laimīgi še ir cilvēki! Un kā smaržo savvaļas jasmīni! Oficiante stāsta, te visi meži esot pilni ar tiem.”

Mēs izdzērām savu vīnu un pa šaurajām ieliņām izgājām uz vecā ceļa, kas veda augstu pa kalnu nogāzi atpakaļ uz Askonu. Nokarē virs ceļa atradās Ronko kapsēta, kā piebērta ar ziediem un krustiem. Dienvidi ir pavedinātāji, tie aizdzen domas un padara iztēli par karalieni. Tai vajag tikai nedaudz piepalīdzēt starp oleandriem un palmām; katrā ziņā mazāk nekā starp kareivju zābakiem un kazarmām.

Kā milzīgs, šalkojošs karogs pār mums pletās debess, arvien vairāk un vairāk iedegās zvaigznes, it kā tas būtu kādas Visuma valsts karogs. Askonas laukums ar savām kafejnīcām tālu meta atspīdumu ezerā; no ielejām pūta dzestrs vējš.

Mēs nonācām pie mājas, ko bijām noīrējuši. Tā atradās pie ezera, un tajā bija divas guļamistabas; šejienes morālei tas šķita pietiekami.

„Cik ilgi mums vēl iznāk, ko dzīvot?” Helēne pajautāja.

„Ja būsim apdomīgi, varbūt vēl gadu un varbūt vēl pusgadu.”

„Un ja dzīvosim neapdomīgi?”

„Tad tikai šo vasaru.”

„Tad dzīvosim neapdomīgi,” viņa sacīja.

„Vasara ir īsa.”

„Jā gan!” viņa negaidīti dedzīgi iesaucās. „Vasara ir īsa, un dzīve ir īsa — bet kas dara to īsu? Tas, ka mēs zinām, cik īss ir cilvēka mūžs. Vai kaķi tur laukā zina, ka dzīve ir īsa? Vai putns to zina? Un tauriņš? Viņi domā to mūžīgu. Neviens viņiem nav noteicis mūža ilgumu! Kādēļ tas pateikts mums?”

„Uz to ir daudzas atbildes.”

„Dod vienu!”

Mēs stāvējām tumšā istabā. Durvis un logi bija vaļā.

„Viena no tām — dzīve kļūtu nepanesama, ja būtu mūžīga.”

„Tu domā, tā būtu garlaicīga? Kā dievu dzīve? Tā nav tiesa. Dod citu atbildi.”

„Dzīvē vairāk nelaimes nekā laimes. Un tas ir žēlsirdīgi, ka tā neilgst mūžam.”

Helēne mirkli klusēja.

„Tas viss nav tiesa,” viņa beidzot teica. „Un sakām to tikai tāpēc, ka zinām - mēs nevaram palikt un neko nevaram paturēt; tā nav nekāda žēlsirdība. Mēs tikai to izdomājam. Mēs izdomājam to, lai cerētu.”

„Vai tomēr mēs tam neticam?”

„Es neticu!”

„Nekādām cerībām?”

„Nekam. Ikviens reiz nonāk pie tā.” Viņa sparīgi nosvieda drēbes uz gultas. „Ikviens. Arī arestants ar savām cerībām, ja viņam reiz laimējies izbēgt. Nākamo reizi viņš pievilsies savās cerībās.”

„Bet arī tad viņš vēl cerēs. Nekas cits viņam nav atlicis.”

„Jā. Tas ir viss, ko mēs varam! Tāpat kā pasaule pirms kara. Tā cer, ka kara nebūs. Taču neviens nevar to novērst!”

„Karu var novērst,” es iebildu. „Tikai nāve nav novēršama.”

„Nesmejies!” viņa iesaucās.

Es devos pie viņas. Viņa izslīdēja laukā pa durvīm.

„Kas tev noticis, Helēn?” pārsteigts jautāju. Ārā bija gaišāks nekā istabā, un es redzēju, ka viņai pār vaigiem līst asaras. Viņa neatbildēja, un tālāk es nevaicāju.

„Esmu apreibusi,” viņa beidzot sacīja. „Vai neredzi?”

„Nē.”

„Esmu pārāk daudz dzērusi vīna.”

„Pārāk maz. Te ir vēl viena pudele.”

UzlikuFiasco Nostrano uz akmens galda, kurš stāvēja pļavā aiz mājas, un aizgāju istabā pēc glāzēm. Atpakaļ nākdams, ieraudzīju Helēni dodamies pāri pļavai lejup uz ezeru. Es uzreiz nesekoju viņai. Pielēju glāzes; debess un ezera blāvajā atvizmā vīns izskatījās melns.

Tad lēnām gāju lejā uz palmām un oleandriem, kuri auga pie krasta. Pēkšņi izjutu nemieru Helēnes dēļ un uzelpoju, viņu ieraudzīdams. Viņa stāvēja pie ūdens, dīvaini sagumusi, kā gaidīdama saucienu vai pēkšņi kaut ko uznirstam no ezera. Es sastingu - nevis tādēļ, lai viņu novērotu, bet lai neizbiedētu. Pēc brīža viņa nopūtās un izslējās taisni. Tad iegāja ūdenī.

Redzēdams viņu peldam, devos atpakaļ un atnesu frotē dvieli un peldmēteli. Tad notupos uz granītbluķa un gaidīju. Redzēju viņas galvu ar augstu uzsietajiem matiem - mazu mazītiņu ūdens plašumā — un atskārtu, ka viņa ir viss, kas man pieder; gribējās pasaukt, lai griežas atpakaļ. Taču bija tāda sajūta, ka viņai kaut kas jāizcīna ar sevi un tieši šajā brīdī — ūdens viņai bija liktenis un jautājums, un atbilde, un tas bija jāpārvar vienai, kā tas katram mēdz būt; cits tur neko nevar līdzēt, vienīgi atrasties tuvumā, lai spētu iedot mazliet siltuma.

Helēne peldot aplieca loku un tad griezās taisnā līnijā atpakaļ, tieši uz mani.

Tā bija laime redzēt viņu tuvojamies ar tumšo galvu pret mēļo ezera līmeni, līdz viņa snaiga un gaiša izslējās no ūdens un aši nāca pie manis.

„Ir auksti. Un baigi. Istabene stāstīja, ka dziļumā zem salām mītot milzīgs nezvērs.”

„Lielākās zivis šinī ezerā ir vecas līdakas,” sacīju, ietīstīdams viņu frotē dvielī. „Nezvēru te nav. Tādi ir tikai Vācijā — kopš 1933. gada. Bet jebkurš ūdens jau naktī liekas baigs.”

„Ja iedomājamies, ka nezvēri ir, tad tiem arī jābūt,” Helēne neatlaidās. „Mēs nevaram iedomāties to, kā nav.”

„Tas nu gan būtu dieva esamības pierādījums.”

„Vai tad tu netici?”

„Es ticu visam šajā naktī.”

Viņa piekļāvās man. Ļāvu slapjajam dvielim nokrist zemē un padevu viņai peldmēteli.

„Vai tu tici, ka mēs dzīvojam vairākas reizes?” viņa pajautāja.

„Jā,” atbildēju bez vilcināšanās.

„Paldies dievam!” Viņa nopūtās. „Es nespēju šobrīd vēl arī par to strīdēties. Esmu nogurusi un nosalusi. Piemirstas jau, ka šis taču ir kalnu ezers.”

Biju paņēmis līdzi ne vien vīnu, bet arī pudeli grapas noAlbergo della Posta , dzidru degvīnu no vīnogu drabiņām, līdzīgu FrancijasMarc. Tas ir aromātisks un stiprs un labi noder šādos brīžos. Atnesu to un iedevu Helēnei pilnu glāzi. Viņa palēnām izdzēra.

„Es negribu braukt projām no šejienes,” viņa sacīja.

„Rīt tu būsi to aizmirsusi,” atbildēju. „Mēs brauksim uz Parīzi. Tu vēl nekad neesi tur bijusi. Tā ir skaistākā pilsēta pasaulē.”

„Skaistākā pilsēta pasaulē ir tā, kurā cilvēks jūtas laimīgs. Vai tā ir novazāta frāze?”

Es iesmējos.

„Pie velna stila piesardzību! Lai būtu vēl vairāk novazātu frāžu! Sevišķi tādu. Gribi vēl vienu grapu?”

Viņa pameta ar galvu, un es piepildīju glāzi arī sev. Mēs sēdējām pie akmens galda pļavā, līdz Helēne kļuva miegaina. Aiznesu viņu uz gultu. Viņa iemiga man līdzās. Es skatījos pa vaļējām durvīm uz pļavu, kas pamazām vērtās zila, tad sidrabaina. Helēne pamodās pēc stundas un aizgāja uz virtuvi pēc ūdens. Viņa atgriezās ar vēstuli, kas bija pienākusi, kamēr atradāmies Ronko ciemā.

„No Martensa,” viņa sacīja.

Helēne to izlasīja un nolika.

„Viņš zina, ka esi te?” pavaicāju.

Viņa pameta ar galvu.

„Martenss paskaidrojis manai ģimenei, ka esmu pēc viņa padoma atkal aizbraukusi uz Šveici pie ārsta un man tur pāris nedēļu jāpaliek.”

„Tu ārstējies pie viņa?”

„Šad un tad.”

„Kas tev bija?”

„Nekas sevišķs,” viņa atteica un ielika vēstuli rokassomiņā. Man viņa nedeva to izlasīt.

„No kā tev īsti tā rēta?” pajautāju.

Viņas vēderu šķērsoja tieva, balta līnija. Biju to pamanījis jau agrāk, bet tagad uz brūnās ādas tā izcēlās vēl vairāk.

„Maza operācija. Nekas svarīgs.”

„Kāda operācija?”

„Tāda, par kurām nemēdz runāt. Sievietēm reizumis kaut kas tāds atgadās.”

Viņa izdzēsa gaismu.

„Ir labi, ka tu atnāci mani aizvest,” viņa čukstēja. „Es vairs nespēju izturēt. Mīli mani! Mīli un nejautā. Neko. Nekad!”

10

- Laime… - Švarcs sacīja. - Kā tā saraujas atmiņā! Kā lēta drāna pēc mazgāšanas. Vienīgi nelaime nesarūk.

Mēs ieradāmies Parīzē un dabūjām istabas nelielā viesnīcā Sēnas kreisajā krastāGrand-Augustins krastmalā. Viesnīcai nebija lifta, kāpnes aiz vecuma sašķiebušās un ielīkušas, istabiņas mazas; taču no tām varēja redzēt Sēnu, daudzos bukinistu veikaliņus krastmalā, cietumu un Dievmātes katedrāli. Mums bija pases. Mēs bijām cilvēki līdz 1939. gada septembrim.

Mēs bijām cilvēki līdz septembrim, vienalga, vai mūsu pases īstas vai neīstas. Bet tas vairs nebija vienalga, kad iesākās aukstais karš.

„No kā tu pārtiki, kamēr biji šeit?” Helēne iejautājās pēc pāris dienām, kad jūlijā bijām ieradušies Parīzē. „Tu drīkstēji strādāt?”

„Protams, ne. Es pat nedrīkstēju eksistēt. Kā tad būtu varējis dabūt atļauju strādāt?”

„No kā tad tu iztiki?”

„Neatminos vairs. Strādāju dažādos darbos. Vienmēr uz īsu laiku. Francijā viss netiek tik stingri ievērots; bieži ir izdevība kaut ko pa kluso padarīt, sevišķi, ja strādā lēti. Es iekrāvu un izkrāvu kastes tirgū; biju viesmīlis; tirgojos ar zeķēm, kaklasaitēm un krekliem; mācīju vācu valodu; lāgiem saņēmu kādu mazumiņu no emigrantu komitejas; pārdevu mantas, kas man vēl piederēja; strādāju par šoferi; rakstīju Šveices avīzēm nelielas korespondences.”

„Vai tu atkal nevarēji strādāt par redaktoru?”

„Nē. Tam bija vajadzīga uzturēšanās zīme un darba atļauja. Mana pēdējā nodarbošanās bija adrešu rakstīšana. Tad nāca Švarcs, un ar viņu sākās mana apokrifā dzīve.”

„Kādēļ apokrifā?”

„Samainīta, slepena dzīve miruša cilvēka un sveša vārda aizsardzībā.”

„Man gribētos, lai tu nosauktu to citādi,” Helēne sacīja.

„Varam to nosaukt, kā vien gribam. Dubultdzīve; tā ir un paliek slepena dzīve, otra dzīve. Drīzāk - otra cilvēka dzīve. To es tā izjūtu. Mēs esam kā kuģa avārijā cietušie, kas pazaudējuši atmiņu. Viņiem nav nekā, ko nožēlot, — jo atmiņa ir arī vienmēr nožēla, ka to labo, kas piederējis tev, ar laiku nācies zaudēt, bet slikto nav izdevies padarīt labāku.”

Helēne pasmējās.

„Kas mēs tagad esam? Krāpnieki, mirušie vai gari?”

„Legāli mēs esam tūristi. Mēs drīkstam šeit uzturēties; bet nedrīkstam strādāt.”

„Jauki!” viņa iesaucās. „Tad nestrādāsim. Ejam uz Svētā Ludviķa salu, sēžam uz sola saulē un pēc tam kātojam uz kafejnīcu„France” un azaidojam pie galdiņa uz trotuāra. Laba programma?”

„Ļoti laba programma,” atteicu, un pie tā arī palikām. Es vairs nemeklēju gadījuma darbu. Mēs palikām kopā no agra rīta līdz agram rītam un augām nedēļām nešķīrāmies.

Laiks ārpusē aizšalca garām ar ekstrālapārn, sensacionālām ziņām un ārkārtējām sēdēm, bet mēs to nemanījām. Mēs dzīvojām ārpus laika. Tas nebija mūsos. Kas tad bija? Mūžība! Kad jūtas aizpilda visu, vairs nepaliek vietas laikam. Atradāmies it kā citā krastā, viņpus laika upes tecējuma. Vai jūs tam neticat?

Švarca sejā atkal bija spraigā, izmisīgā izteiksme, kādu redzēju agrāk.

- Vai jūs tam neticat? - viņš atkārtoja.

Jutos noguris un pret paša gribu kļuvu nepacietīgs. Klausīties par laimi ir neinteresanti, un Švarca prātuļojumi par mūžību tādi paši.

—  Es nezinu, — nedomādams atbildēju. — Varbūt tā ir laime vai mūžība, ja cilvēks mirst tādā izjūtā; tad laiks un tā kalendārmērogi zaudē savu varu — un tā tas paliek sastindzis. Turpretī, ja dzīvo tālāk, tad, neraugoties uz visu, tas atkal kļūst pārejošs laika sprīdis.

—  Tas nedrīkst zust! — Švarcs pēkšņi kaismīgi iesaucās. — Tam jāpaliek uz vietas kā marmora skulptūrai! Nevis kā smilšu pilij, no kuras ik dienas tiek aizpūsts kāds mazums prom! Citādi kas notiks ar mirušajiem, kuri bijuši mums mīļi? Kas būs ar tiem? Vai tie vienmēr netiek vēlreiz nogalināti? Kur tad citur tie paliks, ja ne mūsu atmiņā? Bet vai mēs, pašiem to negribot, nekļūstam par viņu slepkavām? Vai lai atdodu šo seju laika ēvelei, seju, kādu es vienīgais pazīstu? Es zinu, ka manī tā sadils un mainīsies, ja es to neuzglabāšu ārpus sevis, lai manu joprojām dzīvo smadzeņu meli to neapvij un nesadrupina kā efejas, līdz beidzot tā kļūst par mēslojumu parazītam laikam un tur ir vairs tikai efejas! Es to zinu! Tādēļ jau bijušais man jāglābj pašam no sevis, no atlikušās dzīvotgribas rijīgā egoisma, kurš cenšas to aizmirst un iznīcināt. Vai tad jūs nesaprotat?

—  Saprotu, Švarca kungs, - saudzīgi atbildēju. — Tieši tādēļ jau jūs ar mani runājat — lai to paglābtu no sevis paša…

Dusmojos uz sevi, ka pirmīt tik nevērīgi biju viņam atbildējis. Šis cilvēks, kurš te sēdēja, taču bija jucis — šā vārda loģiskā vai poētiskā nozīmē, dons Kihots, kas gribēja cīnīties ar laika vējdzirnavām, — bet man bija pārāk daudz cieņas pret sāpēm, lai izdibinātu, ar ko šī cīņa var beigties.

—  Ja tas man izdosies… — Švarcs iesāka un aprāvās. — Ja tas izdosies, tad tā būs paglābta, jūs tam ticat?

—  Jā, Švarca kungs. Mūsu atmiņa nav nekāds ziloņkaula šķirsts putekļu necaurlaidīgā muzejā. Tā ir būtne, kas dzīvo un rij, un sagremo apēsto. Tā aprij pati sevi kā teiksmas fenikss, lai mēs spētu dzīvot tālāk un neaizejam bojā. Jūs gribat to aizkavēt.

—  Tā ir! — Švarcs mani pateicīgi uzlūkoja. — Jūs sacījāt, kad cilvēks mirst, atmiņā viss paliek kā sastindzis. Es miršu.

—  Tā bija aplamība, ko teicu, — noguris paskaidroju. Es ienīdu šādas valodas. Biju saticis pārāk daudzus neirotiķus; trimdā tie radās kā sēnes pļavā pēc lietus.

—   Nē, es nelaupīšu sev dzīvību, — Švarcs noteica un pēkšņi pasmaidīja, kā uzminējis manas domas. — Dzīvība šobrīd ir noderīga citiem mērķiem. Es miršu tikai kā Jozefs Švarcs. Šajā pašā rītā agri, kad šķirsimies, viņa vairs nebūs.

Man piepeši uzausa kāda doma un reizē traka cerība.

- Ko jūs gribat darīt? — pajautāju.

- Pazust.

- Kā Jozefs Švarcs?

- Jā.

- Atteikties no viņa uzvārda?

- No visa, kas manī bijis Jozefs Švarcs. Un arī no tā, kas biju pirms viņa.

- Un ko jūs darīsiet ar savu pasi?

- Tā vairs nebūs man vajadzīga,

- Jums ir cita pase?

Švarcs pakratīja galvu.

- Man vairs nekāda nebūs vajadzīga.

- Jums pasē ir amerikāņu vīza?

- Jā.

- Vai jūs to nepārdotu man? — pavaicāju, lai gan man nebija naudas.

Švarcs pakratīja galvu.

- Kādēļ ne?

- Es to nedrīkstu pārdot. Man pašam tā tika dāvināta. Bet es varu dāvāt to jums. Šorīt pat. Jums tā var noderēt?

—   Ak tētīt! — es bez elpas iesaucos. - Noderēt! Tā mani izglābs! Manā pasē nav amerikāņu vīzas, un es nezinu, kā lai līdz rītdienas pēcpusdienai tādu dabūju.

Švarcs grūtsirdīgi pasmaidīja.

—   Kā viss atkārtojas! Jūs man atgādinājāt laiku, kad sēdēju mirstošā Švarca istabā un domāju vienīgi par pasi, kas mani atkal darītu par cilvēku. Labi, es jums atdošu savējo. Jums tikai jāapmaina fotogrāfija. Vecums apmēram saskanēs.

- Trīsdesmit pieci gadi, — pateicu.

- Jūs kļūsiet gadu vecāks. Vai jums ir kāds, kas prot izrīkoties ar pasēm?

- Zinu te vienu,— es attraucu. — Apmainīt fotogrāfiju nav grūti.

Švarcs pameta ar galvu.

—   Vieglāk nekā personību. — Viņš brīdi stingi vērās tālumā. — Vai nebūtu dīvaini, ja arī jūs tagad pēkšņi aizrautos ar gleznām? Tāpat kā nelaiķis Švarcs — un pēc tam es?

Man neviļus pārskrēja šermuļi.

- Pase ir tikai papīrs, — teicu. — Nevis kāda maģija.

- Vai tad nav? — Švarcs noprasīja.

- Varbūt arī ir, taču ne tāda… Cik ilgi jūs palikāt Parīzē?

Mani tā satrauca Švarca solījums atdot savu pasi, ka nedzirdēju, ko viņš teica. Es tikai domāju par to, kā ari Rutei dabūt vīzu. Varbūt konsulātā uzdot viņu par savu māsu? Nebija ticami, ka tas līdzētu, jo amerikāņu konsulātos valdīja ļoti stingra kārtība; tomēr vajadzētu pamēģināt, varbūt notiek vēl kāds brīnums.

Te es atkal izdzirdu Švarca balsi.

- Viņš pēkšņi stāvēja mūsu istabas durvīs Parīzē, — Švarcs stāstīja. — Pēc sešām nedēļām viņš tomēr bija sadzinis mums pēdas. Šoreiz nebija sūtījis ierēdņus no vācu konsulāta; viņš bija atnācis pats un stāvēja mūsu priekšā mazajā viesnīcas istabā, kur pie sienām karājās astoņpadsmitā gadsimta amorozās litogrāfijas, — Georgs Jirgenss, oberšturmbanfīrers, Helēnes brālis, garš, drukns, divsimt mārciņu smags un trīskārt vāciskāks nekā Osnabrikā, lai gan bija civilā uzvalkā. Viņš cieši lūkojās uz mums.

„Tātad viss meli,” viņš teica. „Man jau likās, ka kaut kur neganti smird!”

„Kas tur ko brīnīties?” atbildēju. „Smird visur, kur jūs ierodaties. Un neganti! Tāpēc ka ierodaties jūs.”

Helēne iesmējās.

„Nesmejies!” uzrēca Georgs.

„Neaurojiet jūs!” es atcirtu. „Vai arī likšu jūs izsviest laukā!”

„Kādēļ nemēģināt to pats?”

Es papurināju galvu.

„Vai vēl arvien tēlojat varoni, kad tas nav bīstami? Jūs esat savas četrdesmit mārciņas smagāks par mani. Neviens tiesnesis mūs neliktu pārī kā bokserus. Ko jums te vajag?”

„Tā nav jūsu darīšana, mēsls tāds, tēvzemes nodevējs. Vācieties ārā! Es gribu runāt ar savu māsu!”

„Paliec!” Helēne man sacīja. Acis viņai zvēroja dusmās. Viņa lēnām piecēlās un paņēma rokā marmora pelnu trauku. „Ja dzirdēšu vēl vienu tādu teicienu, šis te lidos tev ģīmī,” viņa ļoti mierīgi pateica Georgam. „Tu neesi Vācijā.”

„Diemžēl vēl ne! Bet pagaidiet tik, arī te drīz būs Vācija!”

„Te nekad nebūs Vācija!” Helēne atcirta. „Var notikt, ka jūsu salašņas to uz laiku iekaro, tomēr Francija ir un paliks. Tu esi ieradies, lai to apspriestu?”

„Esmu ieradies, lai tevi aizvestu mājās. Vai nezini, kas notiks, ja tevi te pārsteigs karš?”

„Nekas sevišķs.”

„Tevi iebāzīs cietumā.”

Redzēju, ka Helēne m mirkli apjuka.

„Mūs varbūt iebāzis kādā nometnē,” sacīju. „Bet tā būs internēto nometne, nevis koncentrācijas nometne kā Vācijā.”

„Kāda jums par to sajēga!” iebļāvās Georgs.

„Pietiekama,” atbildēju. „Pats es biju vienā no tām — ar jūsu gādību.”

„Jūs, tārps tāds, bijāt pāraudzināšanas nometnē,” Georgs nicīgi pavēstīja. „Bet tā nav neko līdzējusi. Tiklīdz palaida vaļā, jūs dezertējāt.”

„Jūsu izteicieni ir apskaužami,” pavīpsnāju. „Ja kāds izsprūk no jūsu nagiem, tad tā ir dezertēšana.”

„Kas gan cits? Jums bija pavēlēts neatstāt Vāciju.”

Es atmetu ar roku. Man pietika šādu valodu ar Georgu jau toreiz, kad viņš vēl nebija tik varens, lai liktu iesēdināt par tām cietumā.

„Georgs vienmēr bijis idiots,” Helēne sacīja. „Muskuļots vārgulis. Viņam nepieciešams bruņots pasaules uzskats kā resnai sievai korsete, jo citādi viņš izplūstu. Nestrīdies ar viņu. Viņš ārdās aiz dusmām par savu vārgumu.”

„Lai paliek!” Georgs atbildēja mierīgāk, nekā sagaidīju. „Sakravā savas mantas, Helēn. Stāvoklis ir nopietns. Mēs braucam šovakar atpakaļ.”

„Cik nopietns ir stāvoklis?”

„Būs karš. Citādi es nebūtu te.”

„Tu tomēr būtu te,” Helēne teica. „Gluži tāpat kā pirms divi gadiem ieradies Šveicē, kad negribēju griezties atpakaļ. Tik uzticamam partijniekam neder, ka māsa negrib dzīvot Vācijā. Toreiz tu panāci, ka es atgriezos. Tagad es palieku te un negribu vairs par to runāt.”

Georgs bargi uzlūkoja viņu. „Šī te nožēlojamā neģēļa dēļ? Viņš tevi atkal apvārdojis?”

Helēne pasmējās. „Neģēlis — cik sen neesmu to dzirdējusi. Jums tiešām ir aizvēsturisks vārdu krājums! Nē, šis te neģēlis, mans vīrs, nav mani apvārdojis. Viņš pat darījis visu, lai mani aizsūtītu atpakaļ. Ar labākiem ieganstiem nekā tu.”

„Es gribu runāt ar tevi divatā,” Georgs sacīja.

„Tas tev neko nelīdzēs.”

„Mēs esam brālis un māsa.”

„Es esmu precējusies.”

„Tās nav asinssaites,” Georgs iebilda. „Tu pat neesi piedāvājusi man krēslu,” viņš pēkšņi, bērnišķīgi aizvainots, piemetināja. „Cilvēks brauc no Osnabrikas visu šo ceļu, un viņu tāpat stāvot raida prom.”

Helēne iesmējās. „Šī nav mana istaba. Īri maksā mans vīrs.”

„Varat apsēsties, oberšturmbanfīrer un hitlerkalp,” sacīju. „Un drīzāk pazūdiet no šejienes.”

Georgs mani nikni uzlūkoja un atkrita aiz vecuma sagrabējušā dīvānā, ka nobrīkšķēja vien.

„Es gribu izrunāties ar māsu divatā, vai jūs to nesaprotat?”

„Kad likāt mani apcietināt, vai jūs man ļāvāt parunāt ar viņu divatā?” es atjautāju.

„Tā bija gluži cita lieta,” Georgs nošņāca.

„Georgam un viņa partijas vīriem viss ir citādi nekā pārējiem cilvēkiem,” Helēne sarkastiski teica. „Kad iesloga vai nogalina cilvēkus, kuri ir citādās domās nekā viņi, viņi aizstāvot domāšanas brīvību; kad aizsūta tevi uz koncentrācijas nometni, viņi aizstāvot savas tēvzemes aptraipīto godu — vai tā nav, Georg?”

„Tieši tā!”

„Bez tam viņam mūžīgi taisnība,” Helēne turpināja. „Viņš nekad nešaubās par to, un viņam nekad nav netīra sirdsapziņa. Viņš mūžīgi stāv pareizā pusē, varas pusē. Tāpat kā viņa fīrers, viņš ir pats miermīlīgākais cilvēks pasaulē, ja tikai citi dara viņam pa prātam. Miera traucētāji mūžīgi ir citi. Vai tā nav, Georg?”

„Kāds te sakars ar mums?”

„Nekāds,” Helēne sacīja. „Un vistiešākais. Vai neredzi, tu patvarības balsts, cik smieklīgi te rīkojies šai iecietības pilsētā? Pat civilā tev vēl vienmēr kājās zābaki, lai varētu citus mīdīt un spārdīt. Bet šeit tev nav nekādas varas, pagaidām vēl ne! Šeit tu mani nevari ieskaitīt jūsu sieviešu organizācijā, kur smird pēc platpēdaino kāju sviedriem! Šeit tu nevari mani arī uzraudzīt kā cietumnieci. Te es varu elpot, un te es gribu elpot.”

„Tev ir Vācijas pase! Būs karš. Tevi iebāzīs cietumā.”

„Vēl ne! Un tad tomēr labāk nekā pie jums! Jo jums arī nāktos mani ieslodzīt. Pēc tam kad atkal esmu elpojusi brīvības saldo gaisu un izmukusi jums, jūsu kazarmām un inkubatorijiem un jūsu negantajai klaigāšanai, es vairs nestaigātu apkārt kā mēma!”

Es piecēlos. Negribēju, ka viņa tā atklāj sevi šim nacionālsociālistiskajam tēviņam, kurš viņu nekad nespētu saprast.

„Tas tur ir pie visa vainīgs!” Georgs noķērca. „Nolādētais kosmopolīts! Viņš tevi samaitājis! Paga, puis, mēs vēl norēķināsimies!”

Viņš arī piecēlās. Viņam nebūtu grūti notriekt mani zemē. Viņš bija krietni stiprāks par mani, bez tam mana labā roka elkoņa locītavā bija kļuvusi stīva pēc vienas koncentrācijas nometnē gūtās nacionālās „audzināšanas”.

„Neaiztiec viņu!” Helēne sacīja pavisam mierīgi.

„Tev jāaizstāv gļēvulis?” Georgs pajautāja. „Pats viņš to nevar?”

Švarcs pagriezās pret mani.

—  Tā ir dīvaina lieta — fiziskais pārākums. Visprimitīvākais spēks, kam nav nekā kopīga ar drosmi un vīrišķību. Revolveris pat kropļa rokā var šo pārākumu uzreiz iznīcināt. Tāds varonis balstās tikai uz kilogramiem un muskuļiem — un tomēr cilvēks jūtas pazemots, sastopoties ar tā brutalitāti. Katrs zina, ka īsta drošsirdība aizsākas kur citur un ka muskuļblāķis, kurš tā dižojas, īstu pārbaudījumu brīdī nožēlojami uzdotu; un tomēr mēs meklējam vājus skaidrojumus un liekas atvainošanās un jūtamies nožēlojami, ja izvairāmies no cīņas un neļaujam sevi pataisīt par kropļiem. Vai tā nav?

Pamāju ar galvu.

— Tas ir bezjēdzīgi, bet tādēļ sevišķi aizskaroši.

—   Es būtu aizsargājies, —- sacīja Švarcs. — Pats par sevi saprotams, ka būtu to darījis!

Pacēlu roku.

—   Švarca kungs, kālab? Jums nevajag man to paskaidrot.

Viņš mazliet pasmaidīja.

—   Tas tiesa. Tomēr redziet, cik dziļi tas iesēdies, ja pat vēl tagad gribu paskaidrot? Kā atkarpe miesā. Kad mēs kaut drusku apvaldīsim šo vīrišķīgo godkāri?

—   Kas notika tālāk? — pajautāju. — Vai izcēlās kautiņš?

— Nē. Helēne pēkšņi iesāka smieties.

„Raugies uz šo stulbeni!” viņa man sacīja. „Viņš domā, ja nositīs tevi, es tā apšaubīšu tavu vīrišķību, ka nožēlas pilna atgriezīšos zemē, kur neierobežoti valda dūre.”

Viņa pievērsās Georgam. „Tu tikai te tarkšķi par drosmi un gļēvulību! Tam tur,” viņa parādīja uz mani, „ir bijis daudz vairāk drosmes, nekā tu jebkad varēji iedomāties! Viņš mani atveda. Manis dēļ viņš atgriezās atpakaļ un atveda mani.”

„Ko?” Georgs izbrīnīts blenza manī. „Viņš atgriezās Vācijā?”

Helēne aprāvās.

„Vai nav vienalga. Esmu šeit un neatgriezīšos atpakaļ.”

„Viņš tevi aizvedis? Tevi?” Georgs pārprasīja. „Kas viņam palīdzēja?”

„Neviens,” Helēne sacīja. „Tu gan uz karstām pēdām gribētu pāris izpalīgu sagrābt ciet, vai ne?”

Es nekad Helēni tādu nebiju redzējis. Viņa bija tik pārpilna ar protestu, riebumu, naidu un dzirkstošu triumfu par izbēgšanu, ka visa drebēja. Man klājās tāpat; bet pēkšņi mani kā zibens apžilbināja doma — par atriebi. Georgam šeit nebija nekādas varas! Viņš nevarēja pasvilpt savam gestapo. Viņš bija viens.

Šī doma mani tā samulsināja, ka nezināju, ko tobrīd iesākt. Es nevarēju un arī negribēju viņu piekaut; es gribēju šo radījumu izdzēst no zemes virsas. Tas vairs nedrīkstēja eksistēt. Ļaunuma inkarnācijai nav vajadzīgs nekāds spriedums, tāpat man likās ar Georgu. Viņu iznīcināt man nozīmēja ne tikai atriebt, bet arī glābt dučiem nezināmu nākamo upuru. Neatskārzdams, ko daru, es devos uz durvīm. Brīnījos, ka nestreipuļoju. Man vajadzēja būt vienam. Vajadzēja apjēgt.

Helēne manī vērīgi nolūkojās. Viņa neteica neko. Georgs pavadīja mani ar nicīgu skatienu un atkal apsēdās. „Beidzot!” viņš noņurdēja, man aizverot durvis.

Gāju lejup pa kāpnēm. Kaut kur gatavoja pusdienas; smaržoja ceptas zivis. Kāpņu laukumiņā stāvēja itāliešu stilā darināta lāde. Bieži tiku gājis tai garām, taču nekad nebiju pievērsis uzmanību. Tagad es nopētīju izgriezumu vissīkākās detaļas, it kā gribētu to nopirkt. Gāju tālāk kā mēnessērdzīgs. Otrajā stāvā kādas durvis stāvēja vaļā. Istaba bija izkrāsota gaišzaļa, logi līdz galam atvērti, un apteksne grieza otrādi gultas matraci. Dīvaini, ko visu tikai neredz, lai gan domā, ka aiz uztraukuma neko nespēj saskatīt!

Pieklauvēju pie kāda paziņas durvīm pirmajā stāvā. Viņš saucās Fišers un reiz tika parādījis man revolveri, ko glabāja, lai dzīve būtu vieglāk panesama. Ierocis viņam deva ilūziju, ka viņš brīvprātīgi dzīvo trūcīgo un bezcerīgo emigrantu dzīvi, jo jebkuru brīdi varēja to pārtraukt.

Fišera nebija, bet viņa istabas stāvēja neaizslēgtas. Viņam nepiederēja nekas, kas būtu glabājams aiz atslēgas. Iegāju iekšā, lai sagaidītu viņu. Es skaidri nezināju, kādēļ to īsti daru, atskārtu tikai, ka gribēju aizņemties ieroci. Nogalināt Georgu viesnīcā, saprotams, būtu bezjēdzīgi, to es apjautu; tas apdraudētu Helēni, mani un pārējos emigrantus, kuri šeit dzīvoja. Es apsēdos un mēģināju nomierināties. Neizdevās. Sēdēju un blenzu tālumā.

Pēkšņi iedziedājās kanārijputniņš. Tas karājās stiepļu būrītī starp logiem. Sākumā netiku to pamanījis un izbijos, it kā mani kāds pagrūstu. Tūlīt pēc tam ienāca Helēne.

„Ko tu šeit dari?” viņa noprasīja.

„Neko. Kur Georgs?”

„Viņš ir prom.”

Es nezināju, cik ilgi biju nosēdējis Fišera istabā. Man likās — pavisam īsu brīdi.

„Viņš nāks atpakaļ?” pajautāju.

„Nezinu. Viņš ir stūrgalvīgs. Kāpēc tu aizgāji? Lai atstātu mūs vienus?”

„Nē,” atbildēju. „Ne tādēļ, Helēn! Es pēkšņi vairs nespēju paciest viņa klātbūtni.”

Viņa stāvēja durvīs un skatījās manī.

„Tu ienīsti mani?”

„Lai es tevi ienīstu?” Jutos dziļi pārsteigts. „Kādēļ?”

„Tas man iekrita prātā, kad Georgs bija aizgājis. Ja tu nebūtu mani apprecējis, ar tevi nekas nebūtu noticis.”

„Ar mani būtu noticis tas pats. Vai vēl ļaunāk. Georgs savā veidā varbūt pat rēķinājās ar tevi. Mani nedzina uz elektriskajām dzeloņstieplēm un nekarināja pie kāķa. Kādēļ lai es tevi ienīstu? Kā tu vari tā domāt!”

Piepeši es atkal ieraudzīju zaļo vasaru aiz Fišera logiem. Istaba atradās sētas pusē, un pagalmā auga liela kastaņa, caur kuras lapām spīguļoja saule. Spiediens pakausī mitējās kā paģiras vēlā pievakarē. Es atkal biju atguvies. Zināju, kura diena šodien un ka ārā ir vasara, ka atrodos Parīzē un ka cilvēkus nenošauj kā zaķus.

„Es drīzāk varētu domāt, ka tu ienīsti mani,” sacīju. „Vai arī nicini.”

„Es?”

„Jā. Tāpēc ka nevarēju tevi pasargāt no tava brāļa. Tāpēc ka es…”

Apklusu. Nule pārdzīvotie mirkļi pēkšņi bija kļuvuši ļoti tāli.

„Ko mēs te darām?” teicu. „Šajā istabā?”

Mēs gājām augšā.

„Viss, ko teica Georgs, ir taisnība,” sacīju. „Tev tas jāzina! Ja iesāksies karš, mēs būsim ienaidnieka zemes pavalstnieki, tu vēl vairāk nekā es.”

Helēne atvēra logus un durvis.

„Te ož pēc zaldātzābakiem un terora,” viņa noteica. „Lai ienāk iekšā augusts! Atstāsim logus vaļā un paši iziesim. Vai nav laiks ēst pusdienas?”

„Jā. Un laiks atstāt Parīzi.”

„Kādēļ?”

„Georgs centīsies mani nodot.”

„Tik tālu viņš nedomā. Viņš nezina, ka tu šeit dzīvo ar citu vārdu.”

„Viņš to iedomāsies. Un ieradīsies atkal.”

„Tas var būt. Bet es viņu izsviedīšu laukā. Ejam uz ielas.”

Mēs gājām uz nelielu restorāniņu aiz Justīcijas pils un pusdienojām pie galdiņa uz ietves. Ēdām pastēti, vēršgaļu, salātus un sieru. DzērāmVouvray vīnu un pēc tam kafiju. To visu skaidri atceros, pat maizes zeltīto garoziņu un ieplīsušās kafijtasītes. Šai pusdienā jutos noguris no dziļas, vārdā nenosaucamas pateicības. Man šķita, ka būtu izbēdzis no tumša, netīra kanāla, kurā neiedrošinājos vairs ielūkoties, jo arī es pats biju daļa no šī netīrumu zaņķa, pats to neapzinot. Biju izbēdzis un nu sēdēju pie galda ar sarkanbaltrūtotu sedziņu, juzdamies tīrs un glābts, saule meta dzeltenus atspīdumus caur vīna glāzi, zvirbuļi plosījās virs zirgābolu čupas, saimnieka kaķis noraudzījās viņos, paēdis un bez kādas intereses, viegls vējš vēsmoja pār kluso laukumu, un dzīve atkal bija tik jauka, kāda tā ir tikai mūsu vēlmēs.

Vēlāk staigājām pa vasaras pēcpusdienas medainajā atblāzmā tīto Parīzi un apstājāmies pie neliela modes ateljē loga. Mēs jau bieži bijām tur stāvējuši.

„Tev vajag iegādāties jaunu tērpu,” sacīju.

„Vēl tagad?” Helēne pārvaicāja. „Tieši pirms kara? Vai tas nav ekstravaganti?”

„Tieši tagad un tieši tāpēc, ka tas ir ekstravaganti.”

Viņa noskūpstīja mani.

„Labi!”

Es mierīgi sēdēju atzveltnes krēslā līdzās durvīm uz dibenistabu, kur notika uzlaikošana. Modiste nesa klāt tērpus, un Helēne drīz bija tā aizrāvusies, ka mani laikam aizmirsa. Es dzirdēju sieviešu balsis, dzirdēju, kā viņas staigāja šurp un turp, redzēju durvju ailē garām noplīvam tērpus un šad un tad Helēnes kailo, brūno muguru, un mani ietina maigs gurdums — kā izdzišana bez sāpēm.

Mazliet nokaunējies es atskārtu, kāpēc gribēju pirkt šo tērpu. Tā bija sacelšanās pret šo dienu, pret Georgu, pret manu bezpalīdzību — bērnišķās taisnošanās vēl bērnišķāks turpinājums.

Es uztrūkos, kad rnan iepretī pēkšņi stāvēja Helēne kuplos jo kuplos, raibos svārkos un melnā, īsā, cieši pieguļoša svīterī.

„Tieši kā uzliets!” paziņoju. „To mēs ņemam.”

„Tas ir dārgs,” Helēne iebilda.

Modiste apgalvoja, tas esot liela modesnama modelis, protams, burvīgi meli, mēs tomēr vienojāmies un tūlīt paņēmām tērpu līdzi.

Ir jauki, es nodomāju, nopirkt kaut ko, ko nevar atļauties. Šī vieglprātība aiztramdīja pēdējo Georga ēnu.

Helēne uzvilka tērpu vakarā un vēlreiz naktī, kad piecēlāmies un, atspiedušies pret logu, raudzījāmies uz pilsētu mēnesnīcā — nesātīgi, atkal un atkal, cīnīdamies ar miegu, apzinādamies, ka tā būs vairs tikai īsu laiku.

11

- Kas tad paliek? - Švarcs sacīja. - Jau tagad viss saplok kā krekls, no kura izskalota ciete. Un laika tālē vairs nav perspektīvas; kas reiz bijusi gleznaina ainava, nu kļuvusi plakans attēls, uz kura krīt mainīgas gaismas. Tas pat vairs nav attēls, tās ir rīstošas atmiņas, no kurām iznirst atsevišķas ainas - viesnīcas logs, kails plecs, izčukstēti vārdi, kas noslēpumaini dzīvo tālāk, gaisma pār zaļajiem jumtiem, ūdeņu naksnīgais smārds, mēness atspīdumi katedrāles pelēkajos mūros, atdevīgā seja - un atkal citāda Provansā un Pirenejos, un tagad šī stingā, pēdējā, kura nekad nav pazīta un kura pēkšņi grib izdzēst pārējās - maldīgās parādības.

Viņš pacēla galvu. Seja atkal bija sāpju izķēmota, un viņš velti pūlējās atsaukt tajā smaidu.

—  Tas viss vēl tikai glabājas šeit, — viņš teica, norādīdams uz savu pieri. — Un pat šeit tas jau tik apdraudēts kā tērps kožpilnā skapī. Tālab es visu to stāstu jums. Jūs to saglabāsiet, pie jums nedraud nekādas briesmas. Jūsu atmiņa nemēģinās to iznīcināt, lai paglābtu jūs, kā manējā. Pie manis tā ir nedrošās rokās, jau tagad pēdējā, stingā seja iegraužas kā vēzis tais pārējās, agrākajās. — Te viņa balss pieņēmās spēkā. — Bet pārējās taču bija, tās bijām mēs, nevis tā nepazīstamā, baisā, pēdējā…

—    Jūs vēl palikāt Parīzē? — es pajautāju.

—   Georgs ieradās vēlreiz, — Švarcs stāstīja. — Viņš pamēģināja ar sentimentu un draudiem. Manis tur nebija, kad viņš atnāca. Ieraudzīju, tikai kad viņš atstāja viesnīcu.

„Tu plukata!” viņš teica ļoti klusu. „Tu pazudini manu māsu. Bet pagaidi tikai! Drīz tu būsi mūsu nagos! Pēc pāris nedēļām rokā būsiet jūs abi! Un tad, puikiņ, es pats par tevi parūpēšos! Tu vēl tupēsi uz ceļiem manā priekšā un lūgsies, lai piebeidzu tevi, — ja vēl jaudāsi papīkstēt!”

„Varu iedomāties,” piebildu.

„Tu nekā nevari iedomāties! Citādi turētos pa lielu gabalu. Dodu tev vēl šādu iespēju. Ja mana māsa triju dienu laikā atgriezīsies Osnabrikā, es pacentīšos šo to aizmirst. Triju dienu laikā! Saprati?”

„Nav grūti jūs saprast.”

„Nē? Tad liec aiz auss, lai mana māsa būtu atpakaļ! Tu tak arī to zini, nolādētais bezgodi! Jeb vai gribi izlikties nezinām, ka viņa slima? Nedomā man iestāstīt!”

Cieši skatījos viņā. Es nezināju, vai Georgs to šobrīd izdomāja, vai tā bija patiesība, jeb vai arī viņš atkārtoja to, ko Helēne viņam bija teikusi, lai tiktu uz Šveici.

„Nē,” es sacīju. „To es nezinu.”

„Nē? Redzi nu! Nepatīkami, vai ne? Viņai jātiek pie ārsta, tu, meli! Nekavējoties! Aizraksti Martensam un pajautā viņam. Tas visu zina.”

Es kā caur miglu redzēju divus tumšus stāvus ienākam no baltā dienasvidus pa parādes durvīm.

„Triju dienu laikā,” Georgs čukstēja. „Vai arī tu savu nolāpīto dvēseli izvemsi pa centimetram! Es drīz būšu atkal te! Mundierī!”

Viņš izspraucās starp abiem ienācējiem, kuri tagad stāvēja priekštelpā, un izsoļoja laukā. Tie abi apsteidza mani un uzgāja augšā pa kāpnēm. Sekoju viņiem.

Helēne stāvēja savā istabā pie loga.

„Tu viņu satiki?” viņa vaicāja.

„Jā. Viņš teica, tu esot slima un tev noteikti jāatgriežoties!”

Viņa purināja galvu. „Ko tik viņš neizdomā!”

„Tu neesi vesela?” es pārjautāju.

„Blēņas!” viņa attrauca. „Tas jau bija mans izgudrojums, lai tiktu prom.”

„Viņš teica, Martenss arī to zinot.”

Helēne iesmējās.

„Protams, viņš to zina. Tu neatceries? Viņš atrakstīja man uz Askonu. To visu es ar viņu norunāju.”

„Tātad tu neesi slima, Helēn?”

„Vai es tāda izskatos?”

„Nē, bet tas vēl neko nenozīmē. Tātad neesi?”

„Nē,” viņa nepacietīgi izmeta. „Vai Georgs tev vēl ko pateica?”

„Kā parasti. Draudēja. Ko viņš gribēja no tevis?”

„To pašu. Es nedomāju, ka viņš ieradīsies vēl.”

„Kādēļ viņš vispār bija ieradies?”

Helēne nosmējās. Tie bija savādi smiekli.

„Viņš domā, ka es piederu viņam. Man jādarot tas, ko gribot viņš. Vienmēr viņš tāds bijis. Jau bērnībā. Brāļi bieži ir tādi. Viņš domā, ka rūpējas ģimenes labā. Es ienīstu viņu.”

„Vai tādēļ?”

„Es viņu ienīstu. Ar to pietiek. Un es viņam to pateicu. Bet karš būs. Viņš zina.”

Mēs klusējām. Automašīnu troksnisGrand-Augustins krastmalā likās kļuvis stiprāks. Aiz cietuma ēkas skaidrajās debesīs dūrāsSainte-Chapelle smaile. Skanēja avīžpuiku klaigas. Tās pārspēja motoru rūkoņu kā kaiju brēcieni jūras šalkas.

„Es nevarēšu tevi aizsargāt,” sacīju.

„Es zinu.”

„Tevi internēs.”

„Un tevi?”

Es paraustīju plecus.

„Droši vien mani arī. Iespējams, ka mūs izšķirs.”

Viņa pamāja ar galvu.

„Cietumi Francijā nav vis nekādas sanatorijas.”

„Vācijā arī ne.”

„Vācijā tevi neieslodzītu.”

Helēne strauji sakustējās.

„Es palikšu te! Tu savu pienākumu esi veicis un mani brīdinājis. Nedomā vairs par to. Es palikšu. Ar tevi tam nav nekāda sakara. Es nedošos atpakaļ.”

Pavēros viņā.

„Pie velna drošību!” viņa sacīja. „Un pie velna piesardzību! Man tā jau līdz kaklam!”

Es apskāvu viņas plecus.

„To viegli pasacīt, Helēn…”

Viņa atgrūda mani.

„Tad ej prom!” viņa pēkšņi iekliedzās. „Ej, un tev nebūs nekādas atbildības! Atstāj mani vienu! Es arī viena tikšu galā!”

Viņa paskatījās uz mani kā uz Georgu.

„Neesi perētāja vista! Ko gan tu zini? Nenosmacē mani ar savām rūpēm un bailēm no atbildības! Es neaizgāju no turienes tevis dēļ! Saproti beidzot to! Tevis dēļ ne! Sevis dēļ!”

„Es saprotu.”

Viņa pienāca atkal klāt.

„Tici man,” viņa teica atmaigušā balsī. „Arī ja neizskatās tā. Es gribēju tikt projām. Tas, ka tu ieradies, bija nejaušība. Apjēdz taču to! Drošība ne vienmēr ir viss, kas cilvēkam nepieciešams.”

„Tas tiesa,” atbildēju. „Taču to vēlas, ja kādu mīl. Mīļotā cilvēka labā.”

„Nav nekādas drošības. Tādas nav,” viņa atkārtoja. „Nesaki man neko. Es to zinu. Labāk nekā tu! Esmu visu izdomājusi. Dieviņ, cik sen esmu to izdomājusi! Nerunāsim vairs par to, mīļais. Tur ārā ir vakars un gaida mūs. Daudz vairs tādu vis nebūs Parīzē.”

„Vai tu nevari braukt uz Šveici, ja negribi atgriezties Vācijā?”

„Georgs apgalvo, ka nacisti okupēšot Šveici tāpat kā Beļģiju pirmajā karā.”

„Georgs nav nekāds viszinis.”

„Paliksim vien tepat. Varbūt viņš vispār melš. Kā viņš visu tik skaidri var zināt, kam jānotiek? Reiz jau izskatījās, ka nupat, nupat izcelsies karš. Bet tad nāca Minhene. Kāpēc nevarētu būt otra Minhene?”

Es nezinu, vai viņa ticēja tam, ko sacīja, vai arī gribēja novirzīt manas domas. Kad cer, tad notic tik viegli; es to darīju šajā vakarā. Kā tad Francija drīkstētu ielaisties karā? Tā nebija apbruņota. Tai vajadzētu padoties. Kāpēc lai tā cīnītos par Poliju? Čehoslovakijas dēļ taču tā necīnījās.

Desmit dienu vēlāk robežas tika slēgtas. Bija iesācies karš.

- Vai jūs uzreiz apcietināja, Švarca kungs? — es pajautāju.

—   Mēs nodzīvojām Parīzē vēl vienu nedēļu. Taču nedrīkstējām atstāt pilsētu. Dīvaina ironija: piecus gadus tiku no turienes izraidīts — tagad pēkšņi mani vairs negribēja izlaist. Kur bijāt jūs?

—    Parīzē, — teicu.

—    Jūs arī turēja velodromā?

—    Protams.

—    Es neatceros jūsu seju.

—   Velodromā sadzina bariem vien emigrantus, Švarca kungs.

—   Vai atceraties pēdējās dienas pirms kara, kad Parīze tika aptumšota?

—    Protams! Likās, ka visa pasaule aptumsusi.

—   Šīs mazās, zilās spuldzītes, kas bija atļautas, — Švarcs turpināja. — Tās naktīs spīguļoja ielu stūros kā apgaismoti diloņslimnieku trauciņi. Pilsēta ne vien kļuva tumša, tā sasirga šajā salti zilajā tumsā, kurā uznāca drebuļi, lai gan bija vasara. Šajās dienās es pārdevu vienu no mantotajiem nelaiķa Švarca zīmējumiem. Gribējās, lai mūsu rīcībā būtu vairāk skaidras naudas. Tas bija nepiemērots laiks pārdošanai. Tirgotājs, pie kura aizgāju, piedāvāja sasodīti maz. Es pieprasīju zīmējumu atpakaļ. Beidzot pārdevu to bagātam emigrantam filmu producentam, kurš atzina, ka tāds īpašums ir drošāks par naudu. Pēdējo zīmējumu nodevu glabāšanā viesnīcas īpašniekam. Tad ieradās policija. Tā ieradās pēcpusdienā, lai aizvestu mani. Viņi bija divi. Paziņoja, lai atvados no Helēnes. Viņa stāvēja līdzās — bāla, asarainām acīm.

„Tas nav iespējams,” viņa sacīja.

„Tomēr,” es atbildēju. „Tam tomēr jānotiek. Vēlāk viņi arī tevi aizvedīs. Būs labāk, ja savas pases neaizmetīsim, bet saglabāsim tās. Arī tu savējo.”

„Tā tiešām būs labāk,” viens no policistiem sacīja skaidrā vācu valodā.

„Pateicos,” atbildēju. „Vai drīkstu atvadīties divatā?”

Policists paskatījās uz durvīm.

„Ja gribētu aizbēgt, es to sen būtu izdarījis,” noteicu.

Viņš pameta ar galvu.

Iegāju ar Helēni viņas istabā.

„Redzi nu, kad tas notiek, tad ir pavisam citādi, nekā prātojot par to,” es sacīju un apskāvu viņu.

Viņa raisījās vaļā no manām rokām.

„Kā es varēšu tevi sameklēt?”

Mēs pārrunājām ikdienišķas lietas. Mums bija divas adreses: viesnīca un kāds francūzis. Policists piedauzīja pie durvīm. Es atvēru.

„Ņemiet līdzi segu,” viņš sacīja. „Tas tikai uz pāris dienām. Tomēr paņemiet segu un kaut ko ēdamu.”

„Man nav segas.”

„Es tev aiznesīšu,” Helēne apsolīja. Viņa ātri iesaiņoja arī to, kas mājās bija no ēdamā.

„Tikai uz pāris dienām?” viņa pārvaicāja.

„Ne ilgāk,” policists apgalvoja. „Dokumentu pārbaude un tamlīdzīgi.C'est la guerre, madame.”

Mums nācās vēl bieži to dzirdēt.

Švarcs izņēma no kabatas cigāru un aizsmēķēja.

—   Jums jau pašam tas viss zināms — gaidīšana policijas iecirknī, tiek atvesti atkal un atkal jauni emigranti, kurus uzokšķerē gluži kā bīstamus nacistus, tad brauciens aizrestotā mašīnā un bezgalīgā gaidīšana prefektūrā. Vai jūs ari bijāt Lepēna zālē?

Pametu ar galvu. Lepēna zāle bija liela telpa prefektūrā, kuru parasti izmantoja policijas mācībfilmām. Tajā atradās pāris simtu sēdekļu un ekrāns.

—   Es tur sabiju divas dienas, — atbildēju. — Pa nakti mūs ieveda lielā ogļpagrabā, kur stāvēja soli gulēšanai. Rītos mēs izskatījāmies kā skursteņslauķi.

—   Caurām dienām mēs tur kvernējām krēslos, — Švarcs stāstīja. — Būdami netīri, patiesi izskatījāmies pēc noziedzniekiem, par kādiem tikām turēti. Te nu sākās Georga atriebība; viņš savā laikā bija centies prefektūrā izdibināt mūsu adreses. Kāds tur bija viņa uzdevumā papētījis. Georgs netika slēpis savu piederību pie partijas — tādēļ mani tagad četrreiz dienā pratināja kā nacistu spiegu, kam draudzīgas attiecības ar Georgu un nacionālsociālistisko partiju.

Sākumā es smējos; tas bija galīgs absurds. Taču vēlāk atskārtu, ka arī absurds var kļūt bīstams. Vācijā to bija pierādījusi šīs partijas eksistence — taču tagad šķita, ka arī Francija, saprāta zeme, birokrātijas un kara ietekmē vairs nav droša. Georgs, pats to neapzinādamies, bija atstājis bumbu ar laika degli; tas nav nekāds joks, ja tevi kara laikā uzskata par spiegu.

Katru dienu pienāca jauni pievedumi ar pārbiedētiem cilvēkiem. Kopš kara pieteikuma frontē vēl neviens nebija kritis — notikala вrфle de guerre[4], kā šo laiku nodēvēja zobgaļi, bet jau pāri visam slīga rēgainā dzīvības un cilvēka personības noniecinātās cieņas gaisotne, kuru karš nes sev līdzi kā mēri. Cilvēki vairs nebija cilvēki — tos klasificēja pēc tīri militāriem principiem kā karavīrus — derīgos, nederīgos un ienaidniekos.

Trešo dienu pārguris sēdēju Lepēna zālē. Daļa no mums jau bija aizsūtīti citur. Pārējie čukstus sarunājās, gulēja vai ēda; mūsu prasības jau bija noreducētas līdz eksistences minimumam. Tomēr salīdzinājumā ar vācu koncentrācijas nometni tā bija vēl lepna dzīve. Ļaunākajā gadījumā mēs saņēmām spērienu vai dunku, ja kāds pietiekami ātri nevarēja izsvempties laukā; vara paliek vara, un policists ir policists jebkurā zemē.

Jutos stipri noguris no pratināšanām. Uz paaugstinājuma zem kinoekrāna rindā sēdēja mūsu mundierotie sargi, kājas izpletuši un ar ieročiem rokā. Pustumšā zāle, netīrais, kailais ekrāns un mēs apakšā — tas viss šķita bezcerīgs simbols dzīvei, kurā cilvēks bija tikai gūsteknis vai sargs un kurā vienīgi no tevis paša atkarīgs, kādu filmu tu iztēlojies uz kailā ekrāna — mācību filmu, komēdiju vai traģēdiju. Īstenībā vienmēr atkal bija tikai kailais ekrāns, izsalkusī sirds un trulā vara, kura palika — it kā būtu mūžīga un likumīga — arī pēc tam, kad visi ekrāni sen bija nodzisuši. Tā būs vienmēr, es spriedu, nekas nemainīsies, un reiz arī tu pazudīsi, neviena nepamanīts. Tā bija viena no tām stundām, kad nodziest visas cerības, — jūs arī to zināt.

Palocīju galvu.

—   Kluso pašnāvību stunda. Cilvēks vairs neaizsargājas un gandrīz neviļus, nedomājot sper pēdējo soli.

—   Tad durvis pēkšņi pavērās, — Švarcs turpināja, — un, dzeltenās gaismas apspīdēta, no gaiteņa ienāca Helēne. Viņa nesa grozu un pāris segu, pār roku bija pārmests lāsumains mētelis. Es pazinu viņu pēc gaitas un pēc galvas pašķiebiena. Mirkli viņa apstājās; tad meklēdama sāka apstaigāt rindas. Nogāja garām pavisam tuvu, nepamanījusi mani. Gandrīz tāpat kā toreiz Osnabrikas katedrālē.

„Helēn!” es pasaucu.

Viņa pagriezās atpakaļ. Es piecēlos. Viņa aplūkoja mani.

„Ko viņi ar jums izdarījuši?” tad nikni pajautāja.

„Neko sevišķu. Mēs guļam ogļu pagrabā, tādēļ tā izskatāmies. Kā tu nokļuvi te?”

„Mani arestēja,” viņa gandrīz lepni atbildēja. „Tāpat kā tevi. Un daudz agrāk nekā citas sievas. Es cerēju tevi šeit atrast.”

„Kāpēc tevi arestēja?”

„Un kāpēc tevi arestēja?”

„Mani uzskata par spiegu.”

„Mani arī. Derīgās pases dēļ.”

„Kā tu to zini?”

„Mani tikko nopratināja un to pateica. Es neesot nekāda īsta emigrante. Emigrantes vēl ir brīvas. Man paskaidroja to tāds neliela auguma vīriņš ar sapomādētiem matiem, kas ožas pēc gliemjiem. Vai tas pats arī tevi pratina?”

„Es nezinu. Te viss ožas pēc gliemjiem. Paldies dievam, ka esi paņēmusi segas.”

„Paņēmu visu, ko varēju.” Helēne attaisīja grozu. Nošķindēja pudeles. „Konjaks,” viņa sacīja. „Nevis vīns. Es paņēmu no visa līdzi pašu esenci. Vai jums te ēst dod?”

„Kā parasti. Mēs varam likt par savu naudu atnest mums sviestmaizes.”

Helēne pieliecās un mani vēlreiz nopētīja.

„Te izskatās kā nēģeru saietā. Vai jums neatļauj nomazgāties?”

„Līdz šim ne. Ne jau aiz ļaunprātības. Nolaidības dēļ.”

Viņa izņēma konjaku.

„Pudele jau atkorķēta,” viņa sacīja. „Viesnīcnieka laipnība. Viņš domāja, ka te nebūšot korķviļķu. Dzer!”

Es ieņēmu pamatīgu malku un atdevu viņai pudeli.

„Man pat ir glāze,” viņa piebilda. „Uzturēsim spēkā civilizāciju, cik ilgi vien varēsim.”

Viņa pielēja glāzi un izdzēra.

„Tu smaržo pēc vasaras un brīvības,” sacīju. „Kā izskatās ārpusē?”

„Kā miera laikā. Kafejnīcas pilnas. Debesis zilas.”

Viņa uzmeta acis policistu rindai uz paaugstinājuma un iesmējās.

„Te izskatās kā šautuvē. Varētu bliezt uz tām figūrām tur augšā un, kad tās apveltos, par balvu dabūt pudeli vīna vai pelnutrauku.”

„Šeit tām figūrām pašām ir ieroči.”

Helēne izņēma no groza pastēti.

„Tas no saimnieka,” viņa sacīja. „Ar sveicieniem un pieteicienu:La guerre, merde![5] Tā ir putnu pastēte. Man līdzi arī dakšiņas un nazis. Vēlreiz: lai dzīvo civilizācija!”

Pēkšņi jutos priecīgs. Helēne bija šeit, nekas nebija zaudēts. Karš īstenībā vēl nebija iesācies, un varbūt tiešām mūs drīz palaidīs brīvībā.

Nākamajā vakarā mēs uzzinājām, ka mūs izšķirs. Mani sūtīšot uz savāktuves nometni Kolumbas stadionā, Helēni — uz cietumu„La petite Roquette”. Pat ja mums izdotos pārliecināt policiju, ka esam vīrs un sieva, tas nebūtu līdzējis. Arī laulāti pāri tika izšķirti.

Mēs cauru nakti nosēdējām pagrabā. Iežēlīgs sargs mums to atļāva. Kāds bija paņēmis līdzi pāris sveču. Daļa no mums jau bija aizvesta; palicis vēl apmēram simts. Te atradās ari spāņu emigranti. Tie tāpat bija arestēti. Cītība, ar kādu antifašistus medīja antifašistiskā zemē, izskatījās gauži ironiska; varētu domāt, ka atrodamies Vācijā.

„Kādēļ viņi mūs izšķir?” Helēne jautāja.

„Nezinu. Aiz muļķības; ne jau aiz cietsirdības.”

„Ja vīrieši un sievietes atrastos vienā nometnē, tad greizsirdības scēnām un ķildām nebūtu gala,” mani pamācīja neliela auguma pavecs spānietis. „Tāpēc jūs tiekat izšķirti. C'est la guerre! ”

Helēne gulēja savā lāsumainajā mētelī man blakus. Te bija pāris ērtu, mīkstu solu, bet tos atdeva četrām piecām vecām sievietēm, kuras šonakt arī bija te novietotas. Viena no viņām piedāvāja Helēnei nosnausties pāris stundu, no trim līdz pieciem; viņa atteicās.

„Vēlāk viena es diezgan izgulēšos,” viņa sacīja.

Bija savāda nakts. Balsis pamazām norima. Veco sievu raudas mitējās; tikai reizumis pamodušās, tās iešņukstējās un atkal iegrima atpakaļ miegā kā melnā vilnā, kas tās noslāpēja. Sveces pamazām izdzisa. Helēne gulēja pie mana pleca. Pa miegam viņa man aplika rokas un čukstēja vārdus, kas lāgiem bija bērna, lāgiem mīļotās čuksti, — vārdus, kādus dienā nesaka un kādus kārtīgā dzīvē arī naktīs reti izrunā; tie bija bēdu un atvadu vārdi, kādus runā miesa, kura negrib šķirties, ādas un asiņu trīsas, žēluma vārdi, paši senākie žēluma vārdi pasaulē — ka divi nevar palikt kopā un vienam vienmēr jāaiziet pirrnajam, jo nāve ik mirkli rausta aiz rokas, lai nepaliekam stāvot, ja esam noguruši un vismaz kaut stundu vēlamies aizmirsties mūžības ilūzijā.

Vēlāk Helēne lēni noslīdēja man uz ceļiem. Turēju viņas galvu plaukstās un skatījos, kā viņa elpo pēdējās sveces gaismā. Es dzirdēju vīriešus pieceļamies un starp ogļu kaudzēm uzmanīgi aiztaustāmies, lai nolaistu ūdeni. Vājā gaisma līpinājās, un apkārt šaudījās pārmēru lielas ēnas, it kā mēs atrastos garu valstībā un Helēne būtu bēgošais leopards, kuru burvji meklē ar saviem buramvārdiem. Tad nodzisa pēdējā svecīte — un palika tikai smacīgā, krācienu pilnā tumsa. Jutu Helēni elpojam manās rokās. Reiz viņa uztrūkās ar īsu, spalgu kliedzienu.

„Es esmu pie tevis,” čukstēju. „Nebīsties. Nekas nav noticis.”

Viņa atslīga atpakaļ, lūpām skardama manas rokas.

„Jā, jā, tu esi pie manis,” viņa murmināja. „Tev vienmēr jāpaliek pie manis.”

„Es palikšu vienmēr pie tevis,” čukstēju. „Ja arī uz laiku mūs izšķirs, es tevi vienmēr atkal atradīšu.”

„Tu atnāksi?” viņa murmināja, par jaunu laizdamās miegā.

„Es vienmēr atnākšu. Vienmēr! Lai kur tu būtu, es tevi atradīšu. Tāpat kā pēdējo reizi.”

„Labi,” viņa nopūtās un pagriezās tā, ka seja iegūla manās plaukstās kā čaulā. Es sēdēju, nespēdams aizmigt. Lāgiem sajutu viņas lūpas pie saviem pirkstiem un reiz pat, liekas, samanīju asaras; neteicu neko. Es viņu ļoti mīlēju un domāju — ja viņa man atdotos, arī tad vairāk nemīlētu kā šajā drūmajā naktī ar krācieniem un dīvaini čūkstošo skaņu, kad urīnu tecināja uz oglēm. Jutos pavisam pierimis, un manu patību bija izdzēsusi mīlestība.

Tad nāca rīts, bālgani zaļais paisums, kas nozog katru krāsu un skeletu zem ādas dara saredzamu; un pēkšņi man likās, ka Helēne mirst un vajag viņu modināt un turēt ciet.

Viņa pamodās un atvēra vienu aci.

„Kā tu domā, vai mēs varētu dabūt karstu kafiju un grauzdētas maizītes?” viņa ievaicājās.

„Mēģināšu uzpirkt sargu, lai atnes,” teicu, juzdamies ļoti laimīgs.

Helēne atvēra otru aci un paraudzījās manī.

„Kas noticis?” viņa jautāja. „Tu izskaties tā, it kā mēs vinnējuši lielo laimestu. Vai tiksim atbrīvoti?”

„Nē. Es tikai pats sevi esmu atbrīvojis.”

Viņa miegaini pagrozīja galvu manās plaukstās.

„Vai tu nevari ne mirkli likties mierā?”

„Jā,” es atteicu. „Būs vien tas jādara. Baidos, kauzilgu laiku. man pašam vairs neiznāks nekāda teikšana, ja tā raugās, tad ir vien jāsamierinās.”

„Ar visu ir jāsamierinās,” Helēne attrauca nožāvādamās. „Kamēr mēs dzīvojam, ar visu ir jāsamierinās. Tu vēl to nezini? Kā tu domā, viņi mūs nošaus kā spiegus?”

„Nē. Viņi mūs ietupinās aiz restēm.”

„Ietupinās arī tos emigrantus, kurus netur par spiegiem?”

„Jā. Viņi ietupinās visus, ko atradīs. Vīriešus viņi jau ir aplasījuši.”

Helēne piecēlās pussēdus.

„Bet ir taču kāda atšķirība?”

„Varbūt tie citi tiks vieglāk brīvībā.”

„To vēl nevar zināt. Varbūt tieši ar mums apiesies labāk, domādami, ka esam spiegi.”

„Nieki, Helēn.”

Viņa pašūpoja galvu.

„Tie nav nieki. Tā ir pieredze. Vai tu vēl nezini, ka nevainīgums mūsu gadsimtā ir noziegums, kas vienmēr vissmagāk tiek sodīts? Tu vēl to neesi aptvēris, pēc tam kad tevi divās zemēs iespundēja aiz restēm? Ak tu, taisnības meklētājs! Vai konjaks vēl ir?”

„Vēl ir konjaks un pastēte.”

„Dod man abus,” Helēne sacīja. „Tās tik ir brokastis; baidos tikai, ka mūs vēl sagaida dēkaina dzīve!”

„Labi, ka tā skaties uz to,” piemetināju un iedevu viņai konjaku.

„Vienīgi tā vajag skatīties. Jeb vai tu gribi mirt aiz sarūgtinājuma un žults izplūduma? Ja nesapņo par taisnīgumu, nav nemaz tik grūti uzņemt dzīvi kā tādu dēku, tev tā nešķiet?”

Vecā konjaka un labās pastētes brīnišķā smarža apvēdīja Helēni kā zeltainās esības sveiciens. Viņa ēda ar baudu.

„Nezināju, ka tu visu varēsi uztvert tik vienkārši,” sacīju.

„Neraizējies par mani,” viņa attrauca, meklēdama grozā baltmaizi. „Gan es izkulšos. Sievietēm taisnības meklēšana nemaz nav tik svarīga kā jums.”

„Kas tad jums svarīgs?”

„Šis te.” Viņa norādīja uz maizi, pudeli un pastēti. „Ēd, mans mīļais! Gan mēs izkulsimies. Un pēc desmit gadiem tas viss izskatīsies kā liela dēka un vakaros viesiem tik bieži par to stāstīsim, ka tas visiem uzdzīs garlaicību. Barojies, vīriņ ar neīsto uzvārdu! Tas, ko tagad apēdam, mums ceļā nebūs jāstiepj līdzi.”

— Es jums nestāstīšu visus sīkumus, — Švarcs sacīja. — Jūs jau pazīstat šīs emigrantu gaitas. Es paliku tikai pāris dienu Kolumba stadionā. Helēne nonācaPetite Roquette cietumā. Pēdējā dienā stadionā ieradās mūsu viesnīcas saimnieks. Redzēju viņu tikai pa gabalu; mums nebija atļauts sarunāties ar apmeklētājiem. Saimnieks atstāja nelielu pīrāgu un lielu pudeli konjaka. Pīrāgā es atradu zīmīti: „Kundze ir vesela un jūtas labi. Pagaidām nekas nedraud. Sagaidāms transports uz sieviešu nometni Pirenejos. Vēstules sūtīt caur viesnīcu.Madame est formidable! ” Klāt vēl bija pielikta mazītiņa zīmīte Helēnes rokrakstā: „Neraizējies. Nekādas briesmas vairs nedraud. Piedzīvojums turpinās. Uz drīzu redzi! Mīlu.”

Viņai bija izdevies atrast kādu spraugu ne visai stingrajā blokādē. Es nevarēju iedomāties - kā. Vēlāk viņa man pastāstīja, ka cietumā iegalvojusi, it kā jāatnesot kādi dokumenti, kas palikuši mājās. Policista pavadībā viņa aizsūtīta uz viesnīcu. Tur viņa slepus iedevusi saimniekam zīmīti, pačukstēdama, kā lai atsūta to man. Policists rādījies izprotam mīlestības būšanas un izlicies neko nemanām. Nekādus dokumentus viņa nav atnesusi, toties atnesusi smaržas, konjaku un grozu ar ēdamo. Helēnei patikās labi paēst. Kā viņa turējās slaida, man vienmēr palicis noslēpums. Reizēm, kad vēl dzīvojām brīvībā, pamodies neatradu viņu sev blakus; tad vajadzēja tikai aiziet uz turieni, kur glabājām ēdienu, — viņa tupēja tur mēnesnīcā un ar pašaizmirstīgu smaidu krimta šķiņķa kaulu vai ķepsēja iekšā vakar atlikušo desertu. Un piedzēra klāt vīnu tieši no pudeles. Viņa bija kā kaķe, kurai naktīs uzrodas ēstgriba. Kad tikusi apcietināta, likusi policistam uzgaidīt, kamēr izcepšoties pastēte, kura tobrīd atradusies cepeškrāsnī. Tas bija viņas lielākais gardums, un viņa gribēja to paņemt līdzi. Policists kurnēdams padevies, jo viņa kategoriski atteikusies bez tās iet. Kruķi bijājās kādu ar varu ievilkt policijas vāģī. Helēne pat nebija aizmirsusi paķert līdzi papīra salvešu žūksnīti.

Nākamajā dienā mūs pārsūtīja uz Pirenejiem.

Iesākās bezcerīgā, satraucošā un smieklīgā baiļu, bēguļošanas, birokrātijas, izmisuma un mīlas odiseja.

12

- Iespējams, ka mūsu laikmetu kādreiz nosauks par ironijas laikmetu, — Švarcs sacīja. — Protams, tā nav astoņpadsmitā gadsimta garu pacilājošā ironija; šī ir mūsu tehniskā progresa un kultūras regresa vulgārā laikmeta nebrīvā gara ļaunprātīgā jeb muļķīgās vientiesības ironija. Hitlers izkliedz ne tikai visai pasaulei., bet arī pats tic, ka viņš esot miera apustulis un karu viņam uzspieduši tie citi. Kopā ar viņu tam tic piecdesmit miljoni vāciešu. Tas, ka tikai viņi vieni gadu no gada bruņojušies, kamēr neviena cita nācija nav gatavojusies karam, viņu uzskatos neko nemaina. Tāpēc nebija arī nekāds brīnums, ka, izbēguši no vācu nometnēm, mēs tagad nonācām franču nometnēs. Ko te daudz varēja iebilst — nācijai, kura cīnās par savu eksistenci, bija svarīgāks darāmais nekā rūpes par taisnīgu izturēšanos pret emigrantiem. Mūs nespīdzināja, nedzina gāzes kamerā, nenošāva, tikai ieslodzīja; ko lai mēs vēl varētu prasīt?

—  Kad jūs atkal satikāties ar sievu? — es pajautāju.

—  Tas nenotika tik drīz. Jūs bijāt Levernē nometnē?

—  Nē, bet zinu, ka tā bijusi viena no sliktākajām franču nometnēm.

Švarcs ironiski pavīpsnāja.

—  Tas ir grādu jautājums. Vai zināt pasaciņu par vēžiem, kas iemesti katlā ar aukstu ūdeni, lai tos izvārītu? Kad ūdens sakarsis līdz piecdesmit grādiem, tie klieguši, ka nav izturams, un skundējuši pēc tā jaukā laiciņa, kad bijis tikai četrdesmit grādu silts; kad sakāpis sešdesmit, tie skundējuši pēc tiem labajiem laikiem, kad bijis tikai piecdesmit, tad, pie septiņdesmit grādiem, — pēc tiem ar sešdesmit — un tā tālāk. Levernē bija tūkstoškārt labāka par pašu labāko vācu koncentrācijas nometni, tāpat kā koncentrācijas nometne bez gāzes kamerām ir labāka par nometni ar indīgajām gāzēm. Tā līdzību par vēžiem var pārnest uz mūsu dienām.

—   Kas notika ar jums?

— Drīz kļuva auksts. Segu mums, protams, nepietika, un ogļu nebija nemaz. Parastā nolaidība; taču raizes ir grūtāk panest, kad cilvēks salst. Negribu jūs garlaikot, attēlojot ziemu nometnē. Tagad viegli par to ironizēt. Būtu Helēne un es piekrituši, ka esam nacisti, mums klātos labāk — mūs nogādātu speciālā nometnē. Kamēr cietām badu, salām un mocījāmies ar caureju, laikrakstos parādījās internēto vācu gūstekņu fotogrāfijas — tie nebija emigranti; viņiem bija naži un dakšiņas, krēsli un galdi, gultas, segas, jā, pat sava ēdamtelpa. Laikraksti lepojās ar to, cik humāni izturas pret ienaidnieku. Par mumsnevajadzēja tā rūpēties; mēs nebijām bīstami.

Ar laiku apradu. Es nedomāju par taisnīgumu,kā toieteica Helēne. Pēc darba vakaru no vakara sēdējusavābarakas kaktā. Mana vieta bija metru platumā, divusmetrus garumā un salmu klēpis;es radinājos uzskatīt tosparpārejas laika apstākļiem, kam nav nekāda sakara ar manupatību. uz visu, kas notika, reaģēju kā iedresēts kustonis. Bēdas var nogalēt tāpat kā dizentērija. Taisnības meklēšana bija greznums mierīgiem laikiem.

—   Vai jūs tam patiešām ticējāt? — pavaicāju.

—   Nē, — Švarcs attrauca. — Man to nācās sevstundupēc stundas par jaunu iegalvot. tā bija mazā netaisnība, kuru visgrūtāk nepamanīt. Nevis lielā. Vienmēr atkalunatkal nācās tikt pāri mazajai, allažīgajai, tai par niecīgāku maizes gabalu, par smagāku darbu, lai sarūgtinājumā par to nedomātu par lielākām lietām.

— Jūs tātad dzīvojāt kā iedresēts kustonis?

—   Es tā dzīvoju, līdz pienāca pirmā vēstule no Helēnes, - Švarcs apstiprināja. - Tā pienāca pēc diviem mēnešiem, pārsūtīta no mūsu viesnīcas Parīzē. Likās, it kā smacīgā, tumšā telpā pēkšņi atvērtos logs. Dzīve gan norit otrā pusē, bet tā pēkšņi atkal ir te.

Vēstules pienāca neregulāri; reizēm nedēļām ilgi nevienas. Bija dīvaini, kā tās pārvērta un apliecināja Helēnes tēlu. Viņa rakstīja, ka klājoties labi, beidzot esot nogādāta nometnē un strādājusi virtuvē, bet tagad kantīnē. Pāris reižu viņai izdevās atsūtīt man paciņu ar produktiem, es nezinu - ar kādiem stiķiem un kukuļošanu viņa to bija panākusi. Reizēm manī no vēstulēm sāka lūkoties cita seja. Es nezinu, cik te bija vainojama atšķirtība, mana paša vēlmes un iztēles patvaļa. Jūs pats saprotat, kā nebrīvē viss aug augumā, gandrīz neaptverami, kad tev nav nekā cita kā pāris vēstuļu. Netīšs teikums, kas citos apstākļos neko nenozīmētu, var kļūt par zibeni, kas izposta dzīvi; un tāpat, kāds cits vārds var tev nedēļām ilgi iedot siltumu, lai gan tas tikpat netīšs kā pirmais. Tu mēnešiem ilgi lauzi galvu par lietām, ko otrs cilvēks jau aizmirsis, vēstuli aizlīmēdams.

Pienāca ari fotogrāfija: Helēne stāvēja pie savas barakas ar kādu sievieti un vīrieti. Viņa rakstīja, tie esot francūži no nometnes uzraudzības personāla.

Švarcs pacēla acis.

— Kā es pētīju šā vīrieša seju! Aizņēmos palielināmo stiklu no pulksteņmeistara. Nesapratu, kādēļ Helēne šo fotogrāfiju bija sūtījusi. Varbūt bez sevišķa nodoma. Jeb varbūt tomēr? Nezinu. Varbūt jums tas zināms?

—   Tas katram zināms, — atbildēju. — Gūstekņu psihoze ir parasta parādība.

Krodziņa īpašnieks pienāca ar rēķinu. Mēs bijām pēdējie viesi.

—   Kur mēs vēl citur varētu pasēdēt? — Švarcs apjautājās.

Saimnieks nosauca kādu lokālu.

—   Tur ir arī sievietes, — viņš piebilda. — Skaistas, tumīgas. Nav dārgas.

—   Vai citas vietas nav?

—   Nezinu neko citu ap šo laiku. — Vīrs uzvilka jaku. — Ja gribat, es jūs pavadīšu. Tagad esmu brīvs. Tās sievietes tur ir blēdīgas. Varu uzmanīt, lai jūs neapkrāpj.

—   Vai bez sievietēm tur nevar pasēdēt?

—   Bez sievietēm? — Saimnieks mūs nesapratnē uzlūkoja. Tad pār seju pārslīdēja ašs smīns. — Ak bez sievietēm, es saprotu! Protams, mani kungi, protams. Bet tur ir tikai sievietes.

Viņš noskatījās mums pakaļ, kad izgājām uz ielas. Bija brīnumjauks agrīnagrs rīts. Saule vēl nebija uzlēkusi, bet sāļais smārds kļuvis stiprāks. Kaķi klejoja pa ielām, un no dažiem logiem jau pludoja kafijas smarža, sajaukta ar guļamistabas smaržu. Visas spuldzes tagad bija izdzēstas. Pāris ieliņu tālāk neredzama aizdārdēja ķerra.uz nemierīgās Težu zvejnieklaivas ziedēja kā dzeltenas un sārtas ūdensrozes, bet lejāk bez mākslīgā apgaismojuma tagad blāvs un kluss stāvēja kuģis, Noasa šķirsts, pēdējā cerība; mēs kāpām tālāk lejup uz to.

Bordelis bija diezgan bēdīgs ūķis. Pāris nevīžīgu, resnu sievu spēlēja kārtis un smēķēja. Viņas negribīgi paķircināja mūs un tad likās mierā.

Es pavēros pulkstenī. Švarcs to pamanīja.

—   Vairs nebūs ilgi. Un konsulātus never vaļā pirms deviņiem.

Es to zināju tikpat labi kā viņš. Bet viņš nezināja, ka klausīšanās un stāstīšana nav viens un tas pats.

—   Viens gads var likties bezgalgarš, — Švarcs sacīja. — Un tad pēkšņi tas vairs tā neliekas. Janvārī es mēģināju bēgt, kad strādājām ārpus nometnes. Pēc divām dienām mani atrada savā ļaunībā izdaudzinātais leitnants C. Sasita ar jājampātagu man seju, pēc tam mani ietupināja uz trim nedēļām viennīcā pie ūdens un maizes. Izdarot otru mēģinājumu, mani notvēra uzreiz. Tad es padevos; tā vai tā arī izbēgušam bija gandrīz neiespējami iztikt bez pārtikas kartītēm un personas apliecības. Katrs žandarms varēja tevi nogrābt. Un līdz Helēnes nometnei bija garš ceļš.

Viss mainījās, kad maijā iesākās īsts karš un pēc četrām nedēļām beidzās. Mēs atradāmies neokupētā zonā, taču runāja, ka nometni kontrolēšot militārā komisija vai pat gestapo. Jūs atceraties paniku, kas tad izcēlās?

—   Jā, — atbildēju. — Panika, pašnāvības, petīcijas, lai mūs pirms tam palaiž brīvībā, un birokrātijas vilcināšanās to darīt. Taču ne visur. Gadījās arī nometnes, kurās komandants bija saprātīgs un uz paša atbildību atļāva emigrantiem ņemt kājas pār pleciem. Dažus no viņiem tomēr vēlāk atkal notvēra Marseļā un pie robežas.

—   Marseļā! Tur Helēnei un man jau bija inde, — Švarcs atsaucās. — Mazās kapsulas. Tās cilvēkam deva fatālu mieru. Tās man pārdeva kāds aptiekārs mūsu nometnē. Divas kapsulas. Es nezinu, kas tā bija par indi, bet es viņam ticēju, ka, to norijot, nomirtu ātri un gandrīz bez sāpēm. Viņš apgalvoja, ka indes pietiekot divām personām. Viņš pārdeva to man, baidīdamies, ka pats ieņemšot izmisuma brīdī pirms rītausmas.

Mēs bijām kā baloži, sarindoti nošaušanai. Francijas sakāve bija pārāk pārsteidzoša. Neviens to tik ātri negaidīja. Mēs vēl nezinājām, ka Anglija nedomā slēgt mieru. Redzējām tikai, ka viss zaudēts. - Švarcs izdarīja gurdu kustību. - Un arī tagad vēl nezinām, vai viss nav pagalam. Esam atspiesti līdz piekrastei. Mūsu priekšā vēl tikai jūra.

Jā, jūra, es nodomāju. Un kuģi, kas to vienmēr vēl šķērso.

Durvīs parādījās tā krodziņa īpašnieks, kurā mēs pēdējoreiz sēdējām. Viņš sveicināja mūs zobgalīgi, pa karavīru paražai. Tad kaut ko pačukstēja resnajām padauzām. Viena no viņām, sieviete ar varenām krūtīm, pienāca pie mums.

—   Kā jūs to īstenībā izdarāt? — viņa pavaicāja.

—   Ko tad?

—   Tas laikam trakoti sāpīgi?

—   Kas? — Švarcs izklaidīgi jautāja.

—   Kā matroži mīlējās atklātā jūrā! — no durvīm sauca saimnieks, un likās, ka smejoties viņam izlidos visi zobi.

—   Tas tur, mazprātiņš, jums ir samelsis, — es teicu sievietei, no kuras dvesa veselīga olīveļļas, ķiploku, sīpolu, sviedru un veselīgas miesas smarža. — Mēs neesam homoseksuālisti. Abi bijām Abesīnijas karā, un iedzimtie mūs izrūnīja.

—   Jūs esat itālieši?

—   Mēs tie bijām, — attraucu. — Bet, ja esi izrūnīts, tad nepiederi vairs ne pie kādas nācijas. Tad esi kosmopolīts.

Brīdi viņa padomāja.

—   Tu est comique, — tad viņa nopietni noteica un, brangās gūžas šūpodama, atgriezās pie durvīm, kur saimnieks tūlīt viņu pagodināja ar pieķērienu.

—   Tas ir dīvains stāvoklis — bezcerība, — Švarcs atsāka. — Cik sīksti tomēr mūsos tveras tas, kas vairs nav mūsu apzinātais Es, bet tikai dzīvotgriba — izdzīvot, tikai izdzīvot! Tad reizēm nonāc gluži kā kuģis taifūna laikā tādā stāvoklī, ko notēlo kuģinieki: pilnīgā bezvējā, vētras virpuļa acī. Tu padodies — tu esi kā vabole, kas izliekas beigta — taču nav beigta. Esi atteicies no visām citām pūlēm, palikusi vienīgi kailā dziņa — izdzīvot, lai izdzīvotu. Tu viss esi galēja pasivitāte, tomēr sakoncentrēta modrībā. Neko vairs nedrīksti izšķiest. Bezvējš, kamēr taifūns kā mūris trako apkārt. Pēkšņi vairs nav baiļu; nav izmisuma — arī šādu luksusu vairs nevari atļauties. Pretestība tiem varētu vājināt dzīvotgribu — tāpēc aizmirsti izmisumu. Tu esi kļuvis viena vienīga acs un atraisīta, pilnīgi pasīva gatavība. Dīvaina, mierīga skaidrība nāk pār tevi. Reizēm šajās dienās es jutos kā indiešu jogs, kurš arī atmet visu, kas saistīts ar paša apzinātu Es, lai tikai…

Švarcs aprāvās.

—   Lai meklētu dievu? — es mazliet zobgalīgi pavaicāju.

Švarcs purināja galvu.

—   Lai dievu atrastu. Viņu meklē vienmēr. Bet dažkārt meklē kā cilvēks, kurš, grasīdamies peldēt, lec ūdenī ar visām drēbēm, bruņojumu un bagāžu. Ir jābūt kailam. Tik kailam kā tanī naktī, kad atstāju drošo svešatni, lai atgrieztos briesmu pilnajā dzimtenē, un pārpeldēju Reinu, likteņupi, — niecīgs, mēness apspīdēts dzīvības kamoliņš.

Es reizēm nometnē domāju par šo nakti. Šīs atmiņas nelaupīja man spēkus — tās mani stiprināja. Es neaizgāju bojā, es biju rīkojies, klausīdams savam dzīvības instinktam, un ieguvu otru — kā no debesīm nokritušu dzīvi ar Helēni. Un, ja arī reizēm mani pārņēma izmisums un dažlabreiz miegā vēl rādījās murgi, tam par iemeslu bija kas cits: Parīze, Helēne un tā dīvainā sajūta, ka neesmu viens. Kaut kur dzīvoja Helēne, varbūt viņa dzīvoja ar citu vīrieti, tomēr dzīvoja. Cik bezgaldaudz tas nozīmē tādā laikā kā mūsējais, kad cilvēks niecīgāks par skudru zem zābaka!

Švarcs apklusa.

-— Vai atradāt dievu? — es pajautāju. Tas bija rupjš jautājums, taču pēkšņi man šķita ļoti svarīgs.

—   Atradu seju spogulī, — atbildēja Švarcs.

—   Kādu seju?

—   Vienmēr vienu un to pašu. Vai tad jūs pazīstat savējo? To, kopš jūsu dzimšanas?

Es pārsteigts viņā paraudzījos. Šo dīvaino izteiksmi biju jau pamanījis.

—   Jā, seju spogulī, — viņš atkārtoja. — Seju, kas raugās jums pār plecu, un aiz tās atkal citu — un tad pēkšņi pats pārvēršaties spogulī ar tā bezgala atspoguļojumiem… Nē, dievu es neatradu. Un ko lai iesāktu ar viņu, ja atrastu? Ja to iespētu, mēs nebūtu vairs cilvēki. Meklēt — tas ir kas cits.

Viņš pasmaidīja.

- Starp citu, tad man vairs tam nebija ne laika, ne spēka. Es biju pārāk dziļi apakšā. Domāju tikai par to, ko mīlēju. Dzīvoju ar to. Par dievu vairs nedomāju. Arī par taisnību ne. Loks bija noslēdzies. Tā bija tā pati situācija pie upes. Tā atkārtojās. Atkal viss bija atkarīgs tikai no manis. Kad šis stāvoklis iestājas, tu pats neko vairs nevari iesākt. Tas arī nav vajadzīgs, pārdomas tikai radītu jucekli. Viss notiek pats no sevis. Tu esi no smieklīgās cilvēka izolētības atgriezies nezināmajā norises likumībā, un viss, kas tev jādara, ir — būt gatavam, kad neredzama roka tev nemanāmi pieskaras plecam. Tev tikai jāseko, un, kamēr neko nevaicāsi, viss būs labi. Jūs laikam domājat, es te runāju mistiskas blēņas?

Pakratīju galvu.

- Es zinu to arī. Tāpat tas ir lielu briesmu brīžos. Zinu cilvēkus, kas to piedzīvojuši karā. Pēkšņi bez kāda iemesla viņi atstājuši bunkurus, kas mirkli vēlāk kļūst par masu kapu. Paši viņi neatskārst, kāpēc to darījuši; bunkuri pēc saprāta likumiem taču simtreiz drošāki par atklātiem ierakumiem, kuros tie iemetušies.

— Es izdarīju neiespējamo, — Švarcs turpināja. — Man pēkšņi tas likās pats dabiskākais pasaulē. Kādurīt savācu savas mantiņas un izgāju no nometnes uz lielceļa. Šoreiz nerīkojos kā parasti — nebēgu naktī. Gaišā dienas laikā es piegāju pie lielajiem ieejas vārtiem, paziņoju sardzei, ka esmu atbrīvots, pagrābu kabatā, iedevu abiem sargkareivjiem mazliet naudas un pieteicu, lai viņi iedzer glāzīti uz manu veselību. Neviens nevarētu iedomāties, ka gadītos tāds nekauņa, kas bez atļaujas atklāti atstāj nometni, tāpēc abi zemnieku puiši mundieros pārsteigumā neiedomāja man paprasīt caurlaidi.

Es lēnām gāju pa balto ceļu. Es neskrēju, lai gan pēc pārdesmit soļiem nometnes vārti aiz muguras šķita pārvēršamies pūķa zobos, kas zagās man pakaļ un kampa pēc manis. Mierīgi iebāzu kabatā nelaiķa Švarca pasi, kuru tiku ātri vicinājis sardzes acu priekšā, un gāju tālāk. Smaržoja rozmarīns un mārsils. Tā bija brīvības smarža.

Pēc brīža es izlikos, ka sasienama kurpe. Noliecos un pavēros atpakaļ. Ceļš bija tukšs.

Sāku iet ātrāk.

Man nebija neviena no daudzajiem dokumentiem, kas tolaik tika prasīti. Es puslīdz runāju franciski un paļāvos uz to, ka varbūt mani noturēs par francūzi, kurš runā dialektā. Viss toreiz vēl gāja juku jukām. Pilsētiņas un ciemati bija pilni bēgļu no okupētajiem apgabaliem, uz ceļiem mudžēt mudžēja visdažādākie braucamrīki, ratiņi ar gultām un mājas piederumiem, kā arī bēgoši karavīri.

Nonācu pie neliela krodziņa ar dārzu un pāris galdiņiem ceļapusē un sakņudārzu un augļudārzu aizmugurē. Viesu istaba bija izlikta ar flīzēm, un tajā pludoja izlaistīta vīna, svaigas maizes un kafijas smarža.

Mani apkalpoja meitene basām kājām. Viņa uzklāja galdautu un uzlika kannu, tasi, šķīvi, medu un maizi. Tā bija neiedomājama greznība, kopš Parīzes vairs neko tādu nebiju redzējis.

Ārpusē aiz noputējušā dzīvžoga garām ritēja kara iedragātā pasaule - te, koku paēnā, saglabājies trīsuļojošs miera stūrītis, pilns bišu dūkoņas un vēlīnās vasaras zeltainās gaismas. Man likās, es varētu dzert šo mieru priekšdienām kā kamielis ūdeni ceļojumam caur tuksnesi. Aizvēru acis un dzēru to, sajuzdams apkārt starojošo gaismu.

13

Dzelzceļa piestātnē stāvēja žandarms. Es pagriezos uz otru pusi. Lai gan neticēju, ka mana nozušana jau kļuvusi zināma, nolēmu labāk turēties savmaļ no dzelzceļa. Cik maz par mums liekas zinis, kamēr esam nometnē, tik vērtīgi pēkšņi kļūstam, kad izbēgam. Kamēr tur sēžam, mums nenovēl pat maizes riecienu, toties nekas netiek žēlots, lai atkal mūs notvertu, un šim nolūkam sarnobilizē veselas rotas zaldātu.

Man palaimējās atrast smago mašīnu, kas gabaliņu paņēma mani līdzi. Šoferis lādēja karu, vāciešus, amerikāņu valdību un dievu; bet pirms izsēdināšanas no mašīnas viņš dalījās ar mani savās pusdienās.

Gāju aptuveni stundu tālāk pa lielceļu, līdz sasniedzu nākamo piestātni. Tā kā biju iemācījies, ka nevajag slapstīties, ja negribi kļūt aizdomīgs, es palūdzu pirmās klases biļeti līdz tuvākajai pilsētiņai. Kasieris vilcinājās. Sagaidīju, ka viņš prasīs dokumentus, un aizsteidzos priekšā, uzkliegdams viņam. Viņš apjuka, saminstinājās un iedeva biļeti. Es iegāju kafejnīcā un uzkavējos tur, kamēr pienāca vilciens ar stundas novēlojumu.

Triju dienu laikā es aizkļuvu līdz Helēnes nometnei. Žandarmam, kurš mani reiz apturēja, uzbrēcu vāciski, piegrūzdams viņam pie deguna Švarca pasi. Viņš izbijies atrāvās atpakaļ un bija priecīgs, ka liku viņu mierā. Austrija bija pievienota Vācijai, un Austrijas pase jau iedarbojās kā gestapo vizītkarte. Apbrīnojamu spēku slēpa sevī šis mirušā Švarca dokuments. Šis apdrukātais papīra gabals bija daudz svarīgāks par cilvēku!

Lai sasniegtu Helēnes nometni, nācās iet kalnup cauri mežam, irbulenēm, viršiem un rozmarīnam. Es ierados pēcpusdienā. Nometne bija iežogota ar dzeloņstieplēm, taču neizskatījās tik drūma kā Levernē — varbūt tāpēc, ka te bija nometinātas sievietes. Gandrīz visas nēsāja raibus lakatiņus, sagrieztus grīstē līdzīgi turbāniem, un krāsainas drēbes; tas radīja tīri vai bezrūpīgu iespaidu. Es varēju to visu no meža novērot.

Mani pēkšņi pārņēma mazdūšība. Biju sagaidījis bezcerību, kurā es ielauztos kā dons Kihots vai svētais Georgs; tagad turpretī šķita, ka manis te vispār nevajag. Nometne rosījās, it kā tai visa būtu diezgan. Ja Helēne bija te, viņa mani sen būs aizmirsusi.

Es paliku paslēpies, lai izdibinātu, kā man rīkoties. Krēslā pie žoga atnāca kāda sieviete. Pēc tam pienāca citas. Drīz tur jau stāvēja vesels bars. Viņas stāvēja klusu, gandrīz nepārmīdamas ne vārda cita ar citu. Ar acīm, kas neko neredzēja, viņas raudzījās caur stieplēm. Tās, ko viņas ilgojās ieraudzīt, te nebija — brīvības.

Debesis kļuva mēļas, no ielejas augšup pa nogāzi līda ēnas, un šur tur redzēja blāvas uguntiņas. Arī sievietes pie žoga, zaudēdamas krāsas un formas, pamazām kļuva par ēnām. Bālas bezveida sejas juceklīgās rindās šūpojās virs plakaniem, melniem siluetiem aiz stieplēm. Tad rindas izretēja; cita pēc citas viņas devās atpakaļ. Izmisuma stunda bija pāri. Es vēlāk dzirdēju, ka nometnē tā sauca šos brīžus.

Vēl tikai viena sieviete stāvēja pie iežoga. Es viņai uzmanīgi tuvojos.

„Neizbīstieties,” sacīju franciski.

„Neizbīties?” pēc brīža viņa atjautāja. „No kā tad?”

„Es gribēju jums kaut ko palūgt.”

„Labāk nelūdz, tu cūka!” viņa atcirta. „Vai tad jūsu glupajos pauros cita nekā nav iekšā?”

Es vērīgi viņā palūkojos.

„Par ko jūs runājat?”

„Neizliecies dumjāks, nekā tu esi! Vāķies pie velna un pārsprāgsti savās nolādētās iekārēs! Vai tad jums ciemā sieviešu trūkst? Ko jūs te staiguļojat apkārt, jūs nožēlojamie suņi!”

Es atskārtu, ko viņa domāja.

„Jūs maldāties,” sacīju. „Man jārunā ar vienu sievieti, kura atrodas šajā nometnē.”

„To jūs visi gribat! Kādēļ tikai ar vienu? Kādēļ ne ar divām? Vai visām?”

„Paklausieties!” es pārtraucu viņu. „Mana sieva ir te. Man jārunā ar manu sievu!”

„Viņa arī?” sieviete iesmējās. Viņa nelikās nikna, tikai nogurusi. „Jauns triks! Katru nedēļu jums kas cits iekrīt prātā!”

„Esmu te pirmo reizi.”

„Tādēļ jau esi tik žiperīgs. Vāķies pie velna!”

„Uzklausiet taču,” es sacīju vāciski. „Es lūdzu paziņot vienai sievietei nometnē, ka atrodos te. Esmu vācietis. Es pats biju ieslodzīts. Levernē nometnē!”

„Skaties tikai!” sieviete mierīgāk sacīja. „Vāciski viņš arī māk. Nolādētais elzasietis! Lai sifiliss tevi saēd, tu nelieti! Tevi un tavus nolādētos tekuļus, kuri te vakaros piestaigā! Lai vēzis jums visiem sagrauž tos daikus, kas jūs te pie mums velk! Vai tad jums vispār nav nekādu jūtu, kuiļi tādi? Vai nesajēdzat, ko jūs darāt? Lieciet mūs mierā! Lieciet mierā!” viņa skaļi un stingri noteica. „Esat mūs ieslodzījuši, vai ar to vēl nepietiek? Lieciet mūs mierā!” viņa nokliedza.

Es dzirdēju nākam citas un aizskrēju no žoga. Pa nakti paliku mežā. Nezināju, kurp doties. Gulēju starp koku stumbriem un redzēju gaismu pilnīgi nodziestam; tad uzlēca bālgans mēness un kā ar baltu zeltu pārlēja miglas un dūmakas aizplīvuroto, jau rudenīgi dzestro apkārtni. No rīta nogāju atkal ielejā. Es atradu kādu, kas manu uzvalku apmainīja pret ziliem montiera dungriņiem.

Devos atpakaļ uz nometni. Sardzei paskaidroju, ka man jāpārbauda elektriskā instalācija. Mana franču valoda bija pietiekami laba, un mani ielaida, neko tālāk nejautājot. Kurš gan labprātīgi kārotu iekļūt internēto nometnē?

Es uzmanīgi izstaigāju nometnes ieliņas. Sievietes dzīvoja kā lielās kastēs, kas bija pārdalītas ar aizkariem. Barakām bija apakšējais un augšējais stāvs. Vidū eja, gar abām pusēm aizvilkti aizkari. Daudzi bija pavērti, un varēja redzēt, kā šīs mītnes izskatās. Lielākoties tur atradās tikai pats nepieciešamākais; tomēr dažām no tām, lai cik nožēlojamām, sedziņa, pāris pastkartes vai fotogrāfijas piešķīra kādu personisku iezīmi.

Es klejoju pa pustumšajām barakām, un sievietes pārstāja strādāt, noskatīdamās manī.

„Vai jūs ar kādu ziņu?” viena man pavaicāja.

„Jā. Kādai, kuras vārds Helēne. Helēne Baumane.”

Sieviete kļuva domīga. Pienāca klāt otra.

„Vai tā nav tā nacistu maita, kas strādā kantīnē? Tā, kura pinas ar dakteri?”

„Viņa nav naciste,” es teicu.

„Tā tur kantīnē arī nav naciste!” atsaucās pirmā sieviete. „Un man liekas, ka viņu sauc Helēni.”

„Vai te ir arī nacistes?” noprasīju.

„Zināms. Te ir viss juku jukām. Kur tagad vācieši?”

„Neesmu nevienu manījis.”

„Ieradīšoties militārā komisija. Esat dzirdējis par to?”

„Nē.”

„Tā ieradīšoties, lai atbrīvotu no nometnes nacistes. Bet nākšot arī gestapo. Jūs kaut ko zināt?”

„Nē.”

„Vāciešiem neesot jāsaimnieko neokupētās zonās.”

„Tas neizskatītos pēc viņiem.”

„Jūs neko par to nezināt?”

„Baumas, neko citu.”

„No kā tās ziņas Helēnei Baumanei?”

Es brīdi vilcinājos.

„No viņas vīra, viņš ir brīvībā.”

Otrā sieviete iesmējās.

„Tam nu gan būs brīnumi!”

„Vai drīkst aiziet uz kantīni?” es pajautāju.

„Kāpēc ne? Jūs neesat francūzis?”

„Elzasietis.”

„Jūs baidāties?” ievaicājās otra sieviete. „Kādēļ? Jums kas slēpjams?”

„Kuram gan mūsu dienās nav nekā slēpjama?”

„To jūs mierīgi varat atkārtot!” atsaucās pirmā sieviete.

Otrā neteica neko. Viņa vērīgi nopētīja mani, it kā es būtu spiegs. Maijpulkstenīšu smarža apņēma viņu kā mākonis.

„Pateicos,” sacīju. „Kur atrodas kantīne?”

Pirmā sieviete apstāstīja man ceļu. Es gāju tālāk pa krēslaino baraku, juzdamies kā šaustīts rīkstēm. Abās pusēs uznira sejas un pētīgas acis. Jutos kā iekļuvis amazoņu valstībā. Tad atkal bija iela, saule un nebrīves gurdenais tvans, kas klājas pār katru nometni kā pelēka vāpe.

Es gāju kā neredzīgs. Nekad nebiju domājis par Helēnes uzticību vai neuzticību. Tas bija stāvējis malā, pārlieku mazsvarīgs; pārāk daudz bija pārdzīvots, un rūpēs par kailo dzīvību viss pārējais šķita bijis nebijis. Pat toreiz, kad mani mocīja šaubas Levernē nometnē, tās bija tikai abstraktas iedomas, manis paša iztēlotas, aizdzītas un atkal atsauktas.

Bet tagad es stāvēju starp viņas likteņbiedrēm. Iepriekšējā vakarā es tās redzēju pie žoga un nu redzēju atkal — izsalkušas sievietes, kuras jau daudzus mēnešus bija vienas; nebrīvē tās tomēr palika sievietes un tieši tagad to izjuta vēl vairāk. Kas cits viņām bija atlicis?

Nonācu pie barakas, kur atradās kantīne. Bāla sarkanmate stāvēja citu sieviešu vidū un, pārdeva kaut kādus produktus.

„Ko tad vēlaties jūs?” viņa noprasīja.

Es piemiedzu aci un pametu ar galvu. Tad pavirzījos malā. Viņa ātri pārlaida skatienu pircējām.

„Pēc piecām minūtēm,” viņa nočukstēja. „Labas vai sliktas?”

Aptvēru, ka viņa cer saņemt labas vai sliktas ziņas.

„Labas,” paraustījis plecus, pateicu un devos laukā.

Pēc brīža sieviete iznāca un pamāja man ar roku.

„Jābūt uzmanīgiem,” viņa paskaidroja. „Kam jums ir ziņas?”

„Helēnei Baumanei. Viņa ir šeit?”

„Šeit?”

Es klusēju. Redzēju vasarraibumus pār degunu un nemierīgas acis.

„Vai viņa strādā kantīnē?” pajautāju.

„Ko jūs gribat?” sieviete noprasīja. „Ziņas? Montieris? Kam par viņu kas jāzina?”

„Viņas vīram.”

„Iepriekšējo reizi kāds to pašu prašņāja par citu sievieti,” sarkanrnate skarbi sacīja. „Pēc trim dienām to sievieti aizveda. Norunājām, lai viņa mums paziņo, ja viss izgājis labi. Bet nesaņēmām nekādu ziņu, jūs viltus montieri.”

„Esmu Helēnes Baumanes vīrs,” sacīju.

„Un es esmu Grēta Garbo,” sieviete atmeta.

„Kādēļ citādi lai es par viņu vaicātu?”

„Par Helēni Baumani bieži apvaicājas,” viņa atbildēja. „Ievērojami vīri. Gribat zināt patiesību? Helēne Baumane ir mirusi. Viņa nomira pirms divām nedēļām un ir apbedīta. Tāda ir patiesība. Un es domāju, ka nesat ziņas no vaļas.”

„Viņa ir mirusi?”

„Mirusi. Un nu lieciet mani mierā.”

„Viņa nav mirusi,” neatlaidos. „Barakās to zina labāk.”

„Barakās gvelž daudz aplamību.”

Paraudzījos sarkanmatē.

„Vai jūs nenodotu viņai vēstuli? Es iešu — bet gribu atstāt vēstuli.”

„Kādēļ?”

„Kādēļ ne? Vēstule neko nenozīmē. Tā nevienu nenogalina un neizdod.”

„Ak nē?” sieviete pārvaicāja. „Kopš kura laika jūs dzīvojat?”

„To es nezinu. Esmu dzīvojis tikai lāgiem un ar daudziem pārtraukumiem. Vai jūs nepārdotu man papīru un zīmuli?”

„Tur tie ir.” Sieviete norādīja uz nelielu galdiņu. „Kādēļ jūs gribat rakstīt mirušai?”

„Tagad tas bieži tiek darīts.”

Es uzrakstīju uz zīmītes:

„Helēn, esmu šeit. Ārpusē. Šovakar. Pie stiepļu žoga. Gaidīšu.”

Vēstuli es neaizlīmēju.

„Vai jūs viņai to nodosiet?” pavaicāju sievietei.

„Mūsdienās ir daudzi trakie,” viņa atbildēja.

„Jā vai nē?”

Viņa izlasīja pasniegto vēstuli.

„Jā vai nē?” atkārtoju.

„Nē,” viņa atteica.

Noliku vēstuli uz galda.

„Neiznīciniet vismaz to,” piemetināju.

Viņa neko neatbildēja.

„Es atgriezīšos un jūs nonāvēšu, ja neļausiet vēstulei nonākt manas sievas rokās,” piekodināju.

„Un ko vēl jūs vēlaties?” sieviete noprasīja un pavērās manī zaļām, neizteiksmīgām acīm novārgušā sejā.

Pašūpoju galvu un gāju uz durvīm.

„Tātad viņas šeit nav?” vēlreiz noprasīju apgriezdamies.

Sieviete mēmi nolūkojās manī.

„Es būšu vēl desmit minūtes nometnē,” sacīju. „Atnākšu vēlreiz, lai dzirdētu jūsu atbildi.”

Gāju pa nometnes ieliņām. Es neticēju sievietei; gribēju kādu laiku nogaidīt un tad atgriezties kantīnē, lai meklētu Helēni. Bet pēkšņi atskārtu, ka no manis it kā nokrīt neredzamais, sargājošais apmetnis — uzreiz sajutos milzīgi liels un neaizsargāts un raudzīju, kur paslēpties.

Uz labu laimi metos iekšā pirmajās durvīs.

„Ko jums vajag?” kāda sieviete man jautāja.

„Man jāpārbauda elektriskie vadi. Vai te nav kas bojāts?” līdzās man sacīja kāds, kas biju es pats.

„Te nekas nav bojāts. Bet te nekas nav bijis arī īsti vesels.”

Redzēju, ka sievietei mugurā balts virsvalks.

„Vai šis ir hospitālis?” pajautāju.

„Šī ir slimnieku baraka. Vai jūs te kāds aicinājis?”

„Mana firma mani atsūtīja no lejas. Ir jāpārbauda vadi.”

„Pārbaudiet, ko gribat,” sieviete atteica.

Pienāca vīrietis uniformā.

„Kas noticis?”

Sieviete baltajā virsvalkā viņam paskaidroja. Paraudzījos vīrietī. Man likās, ka esmu viņu kaut kur redzējis.

„Elektrība?” viņš pārprasīja. „Pie velna, zāles un vitamīni būtu svarīgāki!”

Viņš nometa cepuri uz galda un izgāja laukā.

„Te viss kārtībā,” sacīju sievietei baltajā virsvalkā. „Kas tas bija?”

„Ārsts, kurš gan cits? Citi jau par mums neliekas zinis!”

„Jums ir daudz slimnieku?”

„Pietiekami.”

„Un daudzi nomirst?”

Viņa pavērās manī.

„Kam jums tas jāzina?”

„Tāpat vien,” atteicu. „Kādēļ te visi tik aizdomu pilni?”

„Tāpat vien,» sieviete atkārtoja. „Tīrā prieka pēc, jūs neattapīgais eņģeli, kam netrūkst ne dzimtenes, ne pases! Nē, mums četras nedēļas nav bijis neviena mirušā. Pirms tam gan mira atliku likām.”

Pirms četrām nedēļām es vēl saņēmu vēstuli no Helēnes. Tātad viņai jābūt šeit. „Pateicos.”

„Ko tur pateikties?” sieviete ar rūgtumu novaicāja. „Pateicieties mīļajam dievam, ka tēvs un māte devuši jums dzimteni, ko varat mīlēt arī tad, kad to piemeklējusi nelaime un tā savā nelaimē iesloga vēl nelaimīgākus cilvēkus, lai ļautu tos saplosīt plēsīgiem zvēriem — tiem pašiem plēsīgajiem zvēriem, kas jūsu zemei atnesuši postu! Un nu darbojieties ap gaismu,” viņa piebilda. „Labāk būtu, ja dažās galvās rastos vairāk gaismas!”

„Vai vāciešu komisija te jau bija?” ātri pajautāju.

„Kādēļ jums tas jāzina?”

„Dzirdēju, ka to gaidot.”

„Tas jums dara prieku?”

„Nē. Man kāda ir jābrīdina.”

„Kura?” sieviete noprasīja un piecēlās.

„Helēne Baumane.”

Sieviete vērīgi noskatīja mani.

„No kā jābrīdina?” tad viņa pavaicāja.

„Jūs viņu pazīstat?”

„Un tad?”

Te atkal bija neuzticēšanās mūris, kuras iemeslus tikai vēlāk sapratu.

„Esmu viņas vīrs,” pateicu.

„Vai varat to pierādīt?”

„Nē. Man ir citādāki dokumenti nekā viņai. Bet varbūt pietiek, ja pasaku jums, ka neesmu francūzis?”

Es izņēmu nelaiķa Švarca pasi.

„Nacistu pase,” sieviete noteica. „Tā jau es domāju. Ko tad jums te vajag?”

Es zaudēju pacietību.

„Meklēju savu sievu. Viņa ir te. Viņa pati man atrakstīja.”

„Jums ir tā vēstule?”

„Nē. Es to iznīcināju, kad nolēmu bēgt. Kādēļ te tāda noslēpumainība?”

„To es arī gribētu zināt,” sieviete atteica. „Tikai no jums.”

Atgriezās ārsts.

„Esat šeit nepieciešama?”viņš pajautāja sievietei.

„Nē.”

„Tad nāciet līdzi. Vai pabeidzāt?” viņš noprasīja man.

„Vēl ne. Rīt atnākšu vēlreiz.”

Gāju atpakaļ uz kantīni. Sarkanmate stāvēja pie galda un pārdeva divām sievietēm veļu. Es gaidīju un atkal sajutu, ka laime no manis novēršas; vajadzēja pasteigties, ja vēl gribēju tikt laukā no nometnes. Sardzi varēja nomainīt, un jaunajiem sargiem man nāktos vēlreiz visu ieskaidrot. Helēni es nesatiku. Sieviete izvairījās no mana skatiena. Viņa tīši vilka tirgošanos garumā. Tad vēl ienāca dažas pircējas, un es redzēju gar logu aizejam kādu virsnieku. Atstāju kantīni.

Pie izejas vēl bija tie paši sargkareivji. Viņi atcerējās mani un izlaida. Es gāju prom no vārtiem ar tādu pašu sajūtu kā Levernē nometnē: viņi seko un nupat, nupat mani notvers. Sāka līt sviedri.

Pa ceļu augšup brauca veca kravas mašīna. Nevarēju nekur nogriezties un soļoju pa ceļmalu tālāk, acis nodūris. Mašīna pabrauca garām un tūlīt apstājās. Es savaldījos, lai nemestos prom. Ja mašīna ātri apgrieztos, es nekur neaizbēgtu. Dzirdēju steidzīgus soļus aiz sevis. Kāds sauca:

„Ei, montier!”

Es apgriezos. Pie manis pienāca vecāks vīrs mundierī.

„Vai sajēdzat kaut ko no motoriem?”

„Nē. Esmu elektriķis.”

„Varbūt vainīga tieši elektriskā aizdedze. Paverieties tomēr mūsu motorā.”

„Jā, paraugieties gan,” sacīja otrs braucējs.

Es pacēlu acis. Tā bija Helēne. Viņa stāvēja aiz kareivja un turēja pirkstu uz lūpām. Mugurā viņai bija bikses ar svīteri, un viņa izskatījās tieviņa, tieviņa.

„Paraugieties gan,” viņa atkārtoja un ļāva sev paiet garām. „Uzmanīgi!” viņa nočukstēja. „Izliecies, ka tu kaut ko saproti! Nekas nav bojāts.”

Kareivis slāja aiz mums.

„No kurienes tu uzradies?” viņa atkal čukstēja.

Es atvēru grabošo motora pārsegu.

„Izbēgu. Kā varu tevi satikt?”

Viņa noliecās kopā ar mani pār motoru.

„Es iepērkos kantīnes vajadzībām. Parīt. Atnāc uz ciemu! Pirmajā kafejnīcā pa kreisi. Deviņos no rīta.”

„Un pirms tam?”

„Nu vai ilgi vēl?” kareivis pajautāja.

Helēne izvilka no bikšu kabatas cigarešu paciņu un pasniedza viņam.

„Tikai dažas minūtes. Nav nekas nopietns.”

Kareivis aizdedzināja cigareti un apsēdās ceļmalā.

„Kur?” es jautāju Helēnei, noliecies pār motoru. „Mežā? Pie žoga? Es vakar tur biju. Šovakar?”

Viņa mirkli vilcinājās.

„Labi. Šovakar. Ne agrāk par desmitiem.”

„Kādēļ ne?”

„Tad citas būs prom. Tātad desmitos. Citādi parīt ciemā. Esi uzmanīgs!”

„Vai žandarmi te neokšķerē?”

Kareivis nāca šurp.

„Nav tik traki,” Helēne sacīja franciski. „Tūlīt būs gatavs.”

„Vecs vāģis,” es piemetināju.

Kareivis iesmējās.

„Jaunie ir bošiem. Un ministriem. Gatavs?”

„Gatavs,” Helēne attrauca.

„Labi, ka mēs jūs sastapām,” kareivis piebilda. „Es no automašīnām saprotu tik daudz, ka tām vajag benzīna.”

Viņš iesēdās mašīnā. Helēne viņam sekoja. Viņa nospieda starteri. Laikam pirmīt bija tikai izslēgusi aizdedzi. Motors sāka strādāt.

„Paldies,” Helēne uzsauca man, izliekdamās laukā no sava sēdekļa. Viņas lūpas izrunāja nedzirdamus vārdus. „Jūs esat pirmšķirīgs speciālists,” viņa vēl noteica, iekam sāka braukt.

Pāris mirkļu nekustīgi stāvēju zilajā benzīna dūmu mākonī. Nejutu gandrīz neko, gluži kā straujā liela aukstuma un karstuma maiņā. Tad, mehāniski ejot tālāk, pamazām sāku pārdomāt — un līdz ar domām pamodās nemiers, atceroties dzirdēto, un klusās, satrauktās, urdīgās šaubu mokas.

Gulēju mežā un gaidīju. Raudu mūris, kā Helēne dēvēja sievietes, kas mēmi un akli lūkojās vakara miglā, kļuva retāks. Drīz lielākā daļa bija prom, klusi aizslīdējušas atpakaļ. Satumsa. Es blenzu uz žoga stabiem. Tie pārvērtās ēnās, un tad starp tiem parādījās jauna, tumša ēna.

„Kur tu esi?” Helēne čukstēja.

„Šeit!”

Es taustīdamies aizlīdu pie viņas.

„Vai tu vari iznākt laukā?” pajautāju.

„Vēlāk. Kad visas būs prom. Gaidi.”

Es ielīdu atpakaļ krūmos tiktāl, lai mani neieraudzītu, ja kāds pavērstu pret mežu kabatas bateriju. Gulēju uz zemes, ieelpodams nobirušo lapu stipro smaržu. Uzpūta vēsma, un ap mani viss iečabējās, it kā tūkstoš spiegu rāptos šurpu. Acis arvien vairāk un vairāk aprada ar tumsu, un tagad es samanīju Helēnes ēnu, un virs tās bija neskaidri noģiedama viņas blāvā seja. Izskatījās, it kā pie dzeloņstieplēm karātos melns stāds ar baltu ziedu; tad tas atkal šķita tumšs, nezināms tēls no tumšiem laikiem; nesaskatāmās sejas vaibstos, likās, atspoguļojās visu pasaules cietēju sāpes. Gabalu tālāk redzēju otru sievieti, kura stāvēja tāpat kā Helēne, un tad trešo, ceturto — viņas stāvēja kā neredzamas frīzes kariatīdes, kas turēja uz saviem pleciem bēdu un cerību debesis.

Tas viss kļuva neizturami, un es novērsu acis. Kad atkal palūkojos uz žogu, triju pārējo vairs nebija, tās nemanot bija nozudušas. Es redzēju, ka Helēne noliecās un parāva stieples.

„Paturi tās,” viņa teica.

Es uzminu uz apakšējās stieples un pacēlu augšējo.

„Pagaidi,” Helēne čukstēja.

„Kur pārējās?” jautāju.

„Aizgāja. Viena ir nacistene. Tāpēc nedrīkstēju ātrāk līst cauri. Viņa mani nodotu. Tā, kura raudāja.”

Helēne novilka blūzi un svārkus un padeva man pa stiepļu spraugu.

„Lai nekur neuzraujas,” viņa sacīja. „Citu drēbju man nav.”

Tas bija kā trūcīgās ģimenēs, kur nav tik svarīgi, ja bērni apdauza ceļgalus, lai tikai zeķes paliek veselas, jo brūces sadzīst, bet zeķes jāpērk jaunas.

Sajutu drānas savās plaukstās. Helēne zemu noliecās un piesardzīgi līda caur stieplēm. Viņa ieskrambāja sev plecu. Kā tieviņa, melna čūska pār ādu aizlocījās asinis. Viņa piecēlās.

„Vai mēs nevaram bēgt?” jautāju.

„Uz kurieni?”

Es nezināju, ko atbildēt. Jā, uz kurieni?

„Uz Spāniju,” teicu. „Uz Portugāli. Uz Āfriku.”

„Nāc,” Helēne sacīja. „Nāc, un nerunāsim par to. Neviens bez dokumentiem nevar no šejienes aizbēgt. Tādēļ jau viņi mūs pat kārtīgi neuzmana.”

Man pa priekšu viņa gāja uz mežu. Viņa bija gandrīz kaila un noslēpumaina, un ļoti skaista. No Helēnes, manas sievas, kādu viņu atcerējos pēdējos mēnešos, vairs bija palikusi tikai ēna; taisni tik daudz, lai viņu saldi un sāpīgi atkal pazītu pagātnes dvesmā, kad pārskrien tirpas no šalkām un gaidām. Toties viņa bija te, vēl nezināma, nokāpusi no kariatīdu frīzes, deviņu mēnešu svešatnes apdvesta, kas normālā dzīvē nozīmēja vairāk nekā divdesmit gadu.

14

Pirmītējā krodziņa īpašnieks pienāca pie mums.

— Viņa ir dikti laba, tā tumīgā, - viņš cienīgi paskaidroja. — Francūziete. Īsts sātans, es jums ieteiktu viņu, mani kungi! Mūsu sievišķi arī ir ugunīgi, bet izsvilst pārāk ātri. — Viņš nošmakstināja. — Un tagad atļaujiet atvadīties. Nav nekā labāka kā ļaut vienai francūzietei uzsist asinis. Viņas to prot. Viņām arī nav tik daudz jāmelo kā mūsējām. Laimīgu atgriešanos mājās, mani kungi! Neņemiet Lolitu vai Huānu. Tās nekur neder, un Lolita vēl nospers kaut ko, kad tu nejaudā uzmanīt.

Viņš devās prom. Durvīm atveroties, iekšā ielija rīts ar agrīnajiem trokšņiem.

—    Laikam arī mums jāiet, — sacīju.

—   Drīz būšu galā ar savu stāstu, — Švarcs teica. — Un mums vēl ir kāda lāse vīna.

Viņš pasūtīja vīnu un kafiju tām trim sievietēm, lai liktu mūs mierā.

—   Tai naktī mēs maz runājām, — viņš turpināja. — Es biju paklājis savu jaku; kad kļuva vēss, apsedzāmies ar Helēnes svārkiem un blūzi un manu svīteri. Helēne aizmiga un atkal pamodās; reiz pa miegam man likās, ka viņa raud, un tad atkal bija vētraini maiga un glāstu pilna, kādu es viņu agrāk nepazinu. Es viņai neko nejautāju un arī nestāstīju, ko tiku dzirdējis nometnē. Es viņu ļoti mīlēju un tomēr jutu tādu kā vēsumu un neizskaidrojamu atsvešinātību. Maigumam piejaucās skumjas, kas vērta maigumu vēl dziļāku; šķita, it kā mēs atrastos tuvu pēdējai robežai, pārāk tālu, lai vēl kādreiz atgrieztos vai kam tuvotos, bija tikai lidojuma sajūta, nešķirami cieša kopība un — izmisums, jā, tas bija izmisums, mēms, galējs izmisums, kurā ritēja mūsu laimes asaras, neraudātas ēnu asaras, kad sajaušama tikai aiziešana bez cerībām uz atgriešanos.

„Vai mēs nevaram bēgt?” es vēlreiz jautāju, kad Helēne atkal grasījās ieslīdēt atpakaļ caur dzeloņstieplēm.

Viņa neatbildēja, kamēr nebija tikusi otrā pusē.

„Es nevaru,” viņa tad čukstēja. „Nevaru. Citām par to būs jāsaņem sods. Atnāc atkal! Atnāc rītvakar atkal. Tu rītvakar atkal atnāksi?”

„Ja pirms tam nebūšu notverts.”

Viņa palūkojās manī.

„Kas iznācis no mūsu dzīves? Ko mēs esam nodarījuši, ka mūsu dzīve kļuvusi tāda?”

Es padevu viņai blūzi un svārkus.

„Vai tās ir tavas labākās drēbes?” pajautāju.

Viņa pamāja.

„Paldies tev, ka tu tās uzģērbi. Es droši ceru, ka rītvakar atkal varēšu būt šeit. Es paslēpšos mežā.”

„Tev vajadzēs ēst. Vai tev kaut kas ir?”

„Kaut kas jau ir. Un mežā jau laikam ir ogas. Un sēnes vai rieksti.”

„Tu izcietīsi līdz rītvakaram? Tad es tev ko atnesīšu.”

„Protams, izcietīšu. Ir jau gandrīz rīts.”

„Neēd sēnes. Tu tās nepazīsti. Es atnesīšu diezgan ēdamā.”

Viņa uzvilka svārkus. Tie bija plati, gaišzili ar baltām puķēm, viņa apmeta tos sev apkārt un piestiprināja, it kā sajoztos cīņai.

„Es mīlu tevi,” viņa izmisīgi teica. „Es mīlu tevi daudz vairāk, nekā tu jebkad varētu iedomāties. Neaizmirsti to! Nekad!”

Viņa to teica vai ik reizi, šķiroties no manis. Tas bija laiks, kad bijām kļuvuši par medījumu visiem — kā franču žandarmiem, kuri mūs vajāja satracinātā kārtības izjūtā, tā arī gestapoviešiem, kas mēģināja iespiesties nometnēs, lai gan runāja, ka pēc vienošanās ar Petēna valdību tas esot aizliegts. Nekad nevarēja zināt, kurš tevi notvers, un katra atvadīšanās no rīta vienmēr bija pēdējā.

Helēne atnesa man maizi, augļus, reizēm gabalu desas vai siera. Es neuzdrīkstējos doties lejā uz tuvējo pilsētiņu, lai tur dzīvotu. Iekārtojos mežā un mitinājos veca, nopostīta klostera krāsmatās, ko atradu gabaliņu tālāk. Cauru dienu es tur gulēju vai lasīju, ko Helēne man atnesa, vai arī novēroju ceļu, paslēpies krūmājā. Helēne atnesa arī jaunas vēstis un baumas: vācieši virzoties tuvāk un tuvāk, nebēdādami par saviem nolīgumiem.

Tā tomēr bija gandrīz paniska dzīve. Bailes brīdi pa brīdim uzvilnīja rūgtas kā kuņģa sula; taču pieradums dzīvot tikai šim brīdim vienmēr atkal uzvarēja. Laiks pieturējās labs, un debesis naktī bija zvaigžņu piebārstītas. Helēne bija pagādājusi telteni, uz kuras mēs gulējām nopostītā klostera ejā, ierakušies sausajās lapās, un klausījāmies nakts trokšņos.

„Kā tas gadās, ka vari tā tikt projām?” reiz pajautāju viņai. „Un tik bieži?”

„Esmu darbā ieguvusi uzticību un drusku protekcijas,” pēc brīža viņa atbildēja. „Tu jau redzēji — es reizēm esmu arī ciematā.”

„Un tāpēc tu vari man sadabūt ēdamo?”

„Es to dabūju kantīnē. Mēs tur drīkstam mazliet iepirkties, ja mums ir nauda un kad tur kas atrodams.”

„Vai nebaidies, ka tevi te varētu kāds ieraudzīt un nodot?”

Viņa pasmaidīja.

„Baidos tikai par tevi. Ne par sevi. Kas man var notikt? Es jau esmu cietumā.”

Nākamajā vakarā viņa neatnāca. Raudu mūris izklīda, es piezagos tuvāk, barakas melnas rēgojās blāvajā gaismā, es gaidīju, bet viņa neatnāca. Ieklausījos naktī; dzirdēju, kā sievietes staigāja uz atejas baraku, dzirdēju nopūtas un vaidus, un piepeši ieraudzīju uz ceļa automobiļu aptumšotās ugunis.

Todien es paliku mežā. Man nekur nebija miera; kaut kas bija noticis. Kādu brīdi domāju par to, ko tiku dzirdējis nometnē, un dīvaini, ka mani tas nomierināja. Lai būtu kā būdams, tikai lai Helēne nesaslimtu, nenomirtu vai netiktu aizvesta. Šīs trīs varbūtības saistījās tik cieši kopā, ka visas nozīmēja vienu un to pašu. Un mūsu dzīve bija nonākusi tādā bezizejā, ka svarīgi likās tikai viens: noturēties virs ūdens, lūkot izrauties no šī virpuļa un piestāt mierīgā ostā. Varbūt tad mēs iespētu atkal visu aizmirst.

Bet aizmirst nav iespējams, - Švarcs sacīja. - Un te nelīdz ne mīlestība, ne līdzjūtība, ne labestība, ne maigums. Es to zināju, un tāpēc man bija vienalga, es gulēju mežā un blenzu mirušajās, lidojošās, raibajās lapās, kas raisījās no zariem, un domāju tikai vienu: ļauj viņai dzīvot! Ļauj viņai dzīvot, dievs, un es viņai nekad neko nejautāšu. Cilvēka dzīvība ir daudz kas vairāk nekā sarežģījumi, kuros tā sapinas, ļauj viņai dzīvot, un, ja tam jānotiek bez manis, tad lai viņa dzīvo bez manis, tikai ļauj viņai dzīvot!

Helēne neatnāca arī nākamajā naktī. Toties vakarā es redzēju atkal divus automobiļus. Tie brauca augšup pa ceļu uz nometni. Apmetu lielu līkumu apkārt un, piezadzies klāt, ieraudzīju uniformas. Nevarēju saskatīt, vai tās ir SS vai armijas formas, bet tiem vajadzēja būt vāciešiem. Pavadīju drausmīgu nakti. Mašīnas ieradās ap deviņiem un aizbrauca tikai pēc pulksten vieniem. To ierašanās naktī lika gandrīz droši domāt, ka tie ir gestapovieši. Kad viņi brauca prom, nevarēju saskatīt, vai kāds no nometnes tika paņemts līdzi. Es maldījos — maldījos vārda tiešā nozīmē — pa ceļu un ap nometni līdz rītam. Tad gribēju vēlreiz mēģināt iekļūt nometnē kā montieris, bet ieraudzīju, ka sargposteņi divkāršoti un klāt piesēdināts kāds privātais ar sarakstiem.

Likās, dienai nebūs gala. Kad simto reizi klīņāju gar dzeloņstieplēm, pēkšņi ieraudzīju soļus divdesmit no žoga manā pusē avīzē ietītu vīstokli. Tajā bija gabals maizes, divi āboli un zīmīte bez paraksta: „Šovakar.” Helēne to droši vien bija pārsviedusi pāri, kad manis te nebija. Es ēdu maizi, ceļos nometies, tik nespēcīgs pēkšņi jutos. Tad devos uz savu paslēptuvi un aizmigu.

Pamodos pēcpusdienā. Bija ļoti skaidra diena, visur pludoja zeltaina gaisma kā vīns. Lapas ik nakti krāsojās arvien spilgtākas. Siltā pēcpusdienas saule iespīdēja manā mežlaucē, un skābarži un viena liepa stāvēja tik dzeltaini un sarkani, it kā neredzams gleznotājs, kamēr es gulēju, tos pārvērtis lāpās, kas pilnīgā klusumā nekustīgi staroja. Ne lapiņa neietrīsējās.

Lūdzu, nekļūstiet nepacietīgs, — Švarcs pārtrauca savu stāstu, — ja pievēršos šķietami nevajadzīgiem dabas tēlojumiem. Daba mums bija visā šai laikā tikpat nozīmīga kā dzīvniekiem. Daba mūs nekad neatraidīja. Viņai nevajadzēja pases un āriešu apliecības. Viņa deva un ņēma, būdama bezpersoniska un dziedinoša kā zāles.

Šajā pēcpusdienā es ilgi neizkustējos no vietas; baidījos, ka varu pārplūst kā trauks, kas pilns līdz malām. Tad pilnīgā klusumā, kad nebija ne vēja pūsmiņas, es pēkšņi redzēju simtiem lapu lidināmies zemē, kā paklausot noslēpumainai pavēlei. Tās mierīgi slīdēja dzidrajā gaisā, un dažas uzkrita man. Šai mirklī es atskārtu nāves piešķirto brīvību un tās bezgalīgo mierinājumu. Neko nedomādams, izjutu, ka man dota žēlastība pašam izbeigt savu dzīvi, ja Helēne mirtu, ka man nevajag palikt vienam un ka šī žēlastība ir atlīdzība, kas cilvēkam dota par mīlas pārpilnību, ko viņš spēj dāvāt un kas sniedzas pāri citai radībai noliktajam mēram; es to atskārtu nedomādams un kādā dziļākā viedumā vairs neizjutu nepieciešamību mirt.

Helēne nestāvēja raudu mūra rindā. Viņa atnāca tikai tad, kad citas bija prom. Viņa bija uzģērbusi īsas bikses un blūzi un sniedza man caur stieplēm vīstokli un vīna pudeli. Neierastajā apģērbā viņa šķita ļoti jauna.

„Korķis ir atvilkts,” viņa sacīja. „Te ir arī dzeramais kauss.”

Viņa viegli ieslīdēja starp dzeloņstieplēm.

„Tu būsi tīri vai nomiris badā. Es kantīnē dabūju kaut ko tādu, kas nebija redzēts kopš Parīzes laikiem.”

„Odekolons,” es uzminēju. Viņa spirgti smaržoja pēc tā spirgtajā naktī.

Viņa sapurināja galvu. Es redzēju, ka viņas mati apgriezti; tie bija īsāki nekā agrāk.

„Kas noticis?” pēkšņi pikti pavaicāju. „Es domāju, ka tevi aizveduši vai arī tu biji uz miršanu, bet tu atkal ierodies, kā nākdama no kosmētikas salona. Tu iztaisīji arī manikīru?”

„To es izdarīju pati.” Viņa smiedamās pacēla plaukstas. „Dzeram vīnu!”

„Kas noticis? Pie jums bija gestapo?”

„Nē. Kāda militāra komisija. Taču klāt bija divi gestapo ierēdņi.”

„Vai viņi kādu aizveda līdzi?”

„Nē. Ielej man.”

Redzēju, ka viņa bija stipri satraukta. Rokas bija tik karstas un āda tik sausa, ka likās, tā sprēgās.

„Viņi bija te,” Helēne teica. „Ieradās nometnē, lai sastādītu nacistu sarakstu. Tos sūtīs atpakaļ uz Vāciju.”

„Vai jums tādu ir daudz?”

„Pietiekami. Mēs neticējām, ka būs tik daudz. Dažas nekad nebija atzinušās. Pie tam viena bija tāda, kuru es pazinu, — viņa pēkšņi iznāca priekšā un paziņoja, ka piederot pie nacionālsociālistu partijas, ka esot sagādājusi vērtīgas ziņas un gribot tikt atpakaļ uz dzimteni, te ar viņu šausmīgi apgājušies, tāpēc lai viņu tūliņ ņemot līdzi. Es viņu labi pazinu. Pārāk labi. Viņa zina…”

Helēne aši iztukšoja kausu un atdeva man.

„Ko viņa zina?” pajautāju.

„Es nevaru to vairs skaidri pateikt. Tik daudzas naktis mēs runājām un runājām. Viņa zina, kas es esmu…”

Viņa pacēla galvu. „Es nekad nebraukšu atpakaļ, nekad! Es nonāvēšos, ja viņi gribēs mani aizvest.”

„Tu nenonāvēsies, un viņi tevi nevedīs prom. Kādēļ gan? Georgs ir diezin kur; viņš visu nekad neuzzinās. Un kālab tai sievietei tas būtu jāizpauž? Ko tas viņai dos?”

„Apsoli, ka neļausi mani aizvest atpakaļ.”

„Es tev to apsolu,” atbildēju.

Viņa bija pārāk satraukta, lai es spētu atbildēt ko citu, — savā bezspēcībā apsolīju viņai visspēcību.

„Es mīlu tevi,” viņa sacīja aizsmakušā, uzbudinātā balsī. „Es mīlu tevi, un, lai notiktu kas notikdams, tev vienmēr vajag tam ticēt!”

„Es ticu tam,” atbildēju, gan ticēdams, gan neticēdams.

Viņa nogurusi atslīga zviļus.

„Bēgsim,” es teicu. „Jau šonakt.”

„Uz kurieni? Vai tev ir pase?”

„Jā. Kāds cilvēks, kurš strādāja kancelejā, kur glabājas internēto dokumenti, to man iedeva. Kur ir tavējā?”

Helēne neatbildēja. Viņa uz brīdi nodūra acis.

„Te ir kāda ebreju ģimene,” tad viņa teica. „Vīrs, sieva un bērns. Ieradušies pirms dažām dienām. Bērns ir slims. Arī viņi iznāca priekšā. Gribot atpakaļ uz Vāciju. Kapteinis pajautāja, vai viņi neesot ebreji. Viņi esot vācieši, vīrs apgalvoja. Gribot atpakaļ. Kapteinis grasījās viņiem ko sacīt, bet abi gestapovieši stāvēja klāt.”

„Jūs tiešām gribat atgriezties?” viņš vēlreiz pārvaicāja.

„Pierakstiet viņus, kaptein,” smiedamies teica viens no gestapoviešiem. „Ja viņi tā noilgojušies pēc dzimtenes, darīsim viņiem to patikšanu.”

Viņus pierakstīja. Ar viņiem nav iespējams runāt. Viņi saka, tālāk vairs nejaudājot izturēt. Bērns smagi slims. Arī citus ebrejus te tāpat aizvedīšot; tāpēc labāk pieteikties tūlīt. Mēs visi te sēžot lamatās. Labāk doties prom brīvprātīgi. Viņi ir kā kurli ēzeļi. Tev jāparunā ar viņiem.”

„Man? Ko es varu viņiem teikt?”

„Tu esi tur bijis. Tu biji Vācijā nometnē. Tu aizgāji atpakaļ. Un atkal aizbēgi.”

„Kur lai viņiem to pastāstu?”

„Te. Es atvedīšu to cilvēku. Es zinu, kur viņš ir. Tūlīt. Es viņam jau teicu. Viņu var vēl glābt.”

Pēc ceturtdaļstundas viņa atveda izdēdējušu vīriņu, kurš atteicās līst caur dzeloņstieplēm. Viņš stāvēja nometnes pusē, es otrā pusē, un viņš klausījās manī. Brīdi vēlāk atnāca sieva. Viņa bija pavisam bāla un nerunāja ne vārda. Tie abi kopā ar bērnu noķerti pirms dienām desmit. Viņi bijuši izšķirti un ievietoti dažādās nometnēs, tad izbēguši, un vīrs brīnumainā kārtā atkal atradis sievu. Visur — uz ceļmalas akmeņiem un māju stūriem viņi atstājuši savu vārdu uzrakstus.

Švarcs pavērās manī.

—   Jūs zināt, kas irVia Dolorosa?

—   Kurš to nezina! Šis ceļš sniedzas no Beļģijas līdz pat Pirenejiem…

Via Dolorosa radās kara sākumā. Pēc vācu karaspēka iebrukuma Beļģijā un Mažinolīnijas pārraušanas sākās lielā bēgšana — vispirms automašīnās, piekrautās ar mājsaimniecības priekšmetiem un gultām, tad visāda veida braucamos līdzekļos, ar velosipēdiem, zirgu pajūgiem, ar rokas ratiņiem, ar bērnu ratiņiem; un bezgalīgas kājnieku virtenes plūda uz dienvidiem, pikējošo bumbvedēju vajātas, cauri Francijai vasaras vidū.

Tad arī iesākās emigrantu bēgšana uz dienvidiem. Tolaik radās ceļa avīzes. Uz mūra žogiem, uz ciematu mājām, uz ceļu krustiem vārdus un palīgāsaucienus uzrakstīja cilvēki, kuri cits citu meklēja, uzrakstīja ar krītu, ar ogli, ar krāsu. Emigrantiem, kas bēguļoja jau gadiem ilgi un slēpās no policijas, vēl turklāt bija virkne atbalsta punktu, kas sniedzās no Nicas līdz Neapolei un no Parīzes līdz Cīrihei. Tur dzīvoja ļaudis, kas padeva tālāk bēgļiem ziņas, apmainījās adresēm, deva padomus, pie viņiem arī varēja pāris naktis atrast pajumti. Ar viņu palīdzību vīrs, par kuru stāstīja Švarcs, bija atradis atkal savu sievu un bērnu; citādi tas būtu bijis grūtāk nekā sameklēt parunā daudzināto adatu siena kaudzē.

—   „Ja mēs te paliksim, mūs atkal izšķirs,” tas cilvēks man paskaidroja. „Šī ir sieviešu nometne. Mūs ievietoja te kopā, bet tikai uz pāris dienām. Man jau pateica, ka es tikšot nosūtīts citur, uz kādu vīriešu nometni. Mēs to vairs nespētu izturēt.”

Viņš visu bija apsvēris, tā būšot labāk. Aizbēgt viņi nevarot, esot jau mēģinājuši. Toreiz viņi gandrīz nomiruši badā. Tagad bērns slims, sieva pārgurusi — un pašam viņam vairs neesot spēka. Labāk tad pieteikties brīvprātīgi; mēs citi arī esot tikai kā lopi kautuves pagalmā. Mūs aizvedīšot pēc vajadzības, kad ienākšot prātā.

„Kādēļ mums neļāva aiziet, kad vēl bija laiks?” viņš beigās noteica, lēnīgs, kārns vīriņš šauru seju un mazām, tumšām ūsiņām.

Neviens uz to nebūtu varējis dot atbildi. Lai gan mēs nevienam nebijām vajadzīgi, mums neļāva arī aiziet — nācijas sabrukuma laikā tas bija sīks paradokss, kuram veltīja maz uzmanības tie, kas būtu varējuši ko grozīt.

Nākamās dienas pievakarē augšā pa ceļu brauca divas kravas mašīnas. Tanī pašā brīdi es redzēju, kā atdzīvojās dzeloņstieples. Kāds ducis sieviešu palīdzēja cita citai izlīst cauri. Viņas nozuda mežā. Es paliku savā slēptuvē, līdz pamanīju Helēni.

„Mūs brīdināja no prefektūras,” viņa sacīja. „Vācieši ir te, lai aizvestu tās, kas grib atgriezties. Nav zināms, kas vēl var notikt; tādēļ mums atļāva paslēpties mežā, kamēr viņi aizbrauc.”

Tā bija pirmā reize, kad redzēju viņu dienas laikā, ja neskaita to mirkli uz ceļa. Slaidās kājas un seju klāja iedegums; taču viņa izskatījās ļoti sīka. Acis kļuvušas pārāk lielas un spožas un seja pavisam šaura.

„Tu man atdod savu ēdienu un pati badojies,” es teicu.

„Man ir ko ēst diezgan,” viņa attrauca. „Par to tiek gādāts. Paskat,” viņa iebāza roku kabatā, „te ir pat gabals šokolādes. Vakar mēs varējām pirkt kārbas arPate de fois gras un sardīnes. Toties nebija maizes.”

„Vai tas cilvēks, ar kuru es runāju, tomēr brauks prom?” pajautāju.

„Jā…”

Helēnes seja pēkšņi noraustījās. „Es nekad neatgriezīšos,” viņa teica. „Nekad! Tu man apsolīji! Es negribu, ka viņi mani noķer!”

„Viņi tevi nenoķers.”

Pēc stundas mašīnas atkal aizbrauca. Sievietes dziedāja. Vējā šurp atskanēja„Deutschland, Deutschland ьber alles”.

Šajā naktī iedevu Helēnei daļu indes, ko biju dabūjis Levernē nometnē.

Dienu vēlāk viņa tika uzzinājusi, ka Georgs izdibinājis, kur viņa atrodas.

„Kas tev to teica?” es jautāju.

„Kāds, kurš zina.”

„Kurš?”

„Nometnes ārsts.”

„No kā viņš to zina?”

„No komandantūras. Tur esot pieprasītas ziņas.”

„Vai ārsts neteica, ko tev vajag darīt?”

„Viņš var mani pāris dienu paslēpt slimnieku barakā. Ne ilgāk.”

„Tad tev jāpazūd no nometnes. Kas vakar brīdināja, lai apdraudētās paslēpjas mežā?”

„Prefekts.”

„Labi,” es sacīju. „Pacenties dabūt savu pasi un atbrīvošanas zīmi. Varbūt ārsts tev var palīdzēt. Ja ne, tad bēgsim. Savāc nepieciešamās lietas. Nesaki nevienam neko. Nevienam! Es lūkošu runāt ar prefektu. Viņš, rādās, ir cilvēks.”

„Nedari to! Esi uzmanīgs! Dieva dēļ, esi uzmanīgs!”

Es cik iespējams iztīrīju savus montiera dungriņus un atstāju no rīta mežu. Bija jārēķinās ar to, ka varu ieskriet vācu patruļu vai franču žandarmu nagos; tagad uz to bija vienmēr jābūt gatavam.

Man izdevās tikt pie prefekta. Es apvedu ap stūri žandarmu un rakstvedi, uzdodamies par vācu tehniķi, kam jāievāc ziņas par elektriskā vada ierīkošanu militāros nolūkos. Ja kaut ko negaidītu izdara, reizēm izdodas tikt cauri, to es biju iemācījies. Kā bēgli žandarms mani uzreiz būtu saņēmis ciet. Šīs sugas ļaudis vislabāk reaģē uz bļāvieniem.

Prefektam es pateicu patiesību. Sākumā viņš mani gribēja izmest ārā. Tad viņu uzjautrināja mana nekaunība. Viņš iedeva man cigareti un teica, lai es lasoties pie velna, viņš neko nebūšot ne redzējis, ne dzirdējis. Desmit minūtes vēlāk viņš atrunājās, ka nekādi nevarot līdzēt, vāciešiem acīmredzot esot saraksti un viņam būšot jāatbild, ja kāda trūkšot. Viņš negribot nobeigties vācu koncentrācijas nometnē.

„Prefekta kungs,” es sacīju, „zinu, ka jūs esat aizstāvējis gūstekņus. Zinu arī, ka esat spiests ievērot pats savas pavēles. Bet mēs abi tāpat zinām, ka Francija pārdzīvo sakāves haosu un šodienas pavēles var pārvērsties rītdienas kaunā; ja sajukums izvērstos bezjēdzīgā cietsirdībā, tad vēlāk to būtu grūti attaisnot. Kālab jums pret savu paša gribu jātur dzeloņdrāšu sprostā nevainīgi cilvēki krematorijām un spīdzināšanas nometnēm? Var būt, ka tanī laikā, kad Francija vēl aizstāvējās, bija kaut kāds pamats ieslodzīt ārzemniekus internēto nometnē, vienalga, vai viņi par vai pret uzbrucējiem. Bet karš sen ir galā; pirms dažām dienām uzvarētāji savus piekritējus aizgādājuši atpakaļ. Tie, kurus jūs tagad vēl turat nometnē, ir upuri, kas beidzas vai nost aiz bailēm, ka viņus aizvedīs nonāvēt. Man vajadzētu lūgt par visiem šiem upuriem — es lūdzu tikai par vienu no tiem. Ja jūs baida saraksti, tad atzīmējiet manu sievu kā aizbēgušu, manis dēļ, kā mirušu, kā pašnāvnieci, ja gribat, — tad jums nebūs nekādas atbildības!”

Viņš manī ilgi noraudzījās.

„Atnāciet rītā vēlreiz,” beidzot viņš teica.

Es paliku stāvot.

„Nezinu, kādās rokās būšu rīt,” atbildēju. „Izdariet to šodien.”

„Pienāciet pēc divām stundām.”

„Gaidīšu pie jūsu durvīm,” sacīju. „Tā ir visdrošākā vieta, kādu es zinu.”

Viņš pēkšņi pasmaidīja.

„Quelle affaire d'amour, ” viņš noteica. „Jūs esat precējies, un jums jādzīvo tā, it kā būtu neprecējies. Parasti notiek otrādi.”

Es uzelpoju. Pēc stundas viņš mani iesauca iekšā.

„Es sazvanījos ar nometnes vadību,” viņš sacīja. „Tas tiesa, par jūsu sievu ir apvaicājušies. Mēs sekosim jūsu padomam un ļausim viņai nomirt. Tad jums būs miers. Arī mums.”

Es pamāju ar galvu. Pēkšņi man uznāca dīvainas, saltas bailes, tāda kā māņticība — likteni nevajag izaicināt. Bet vai es pats sen nebiju miris un nedzīvoju ar miruša cilvēka dokumentiem?

„Līdz rītam viss būs nokārtots,” prefekts piebilda.

„Izdariet to šodien,” es neatlaidos. „Reiz es divus gadus nosēdēju nometnē, tāpēc ka tiku bēdzis vienu dienu par vēlu.”

Pēkšņi sajutos pagalam pārguris. Viņš laikam to redzēja. Es biju tuvu ģībonim. Viņš lika atnest konjaku.

„Kafiju,” izdvesu un atkritu uz krēsla. Istaba griezās violetās un pelēkās ēnās. Es nedrīkstu zaudēt samaņu, domāju, kad ausīs iesāka šalkt. Helēne ir brīva, mums jātiek prom no šejienes!

Šai šalkoņā un plandoņā iejaucās kāda seja un balss, kas kaut ko kliedza, sākumā neskaidri, tad skaļi. Lūkoju tajā ieklausīties un tad sadzirdēju vārdus:

„Vai jūs domājat, ka tas man kāds joks,merde alors? Kas, pie velna, tas viss te ir? Es neesmu nekāds cietumsargs, esmu godīgs cilvēks, lai nelabais parauj visus, itin visu… lai viņi visi iet — visi!”

Balss atkal pazuda, un es nezinu, vai tiešām kāds kliedza jeb vai tik skaļa tā skanēja vienīgi manās ausīs. Atnesa kafiju, es izgrīļojos laukā un sakņupu uz sola. Tad kāds iznāca un pateica, lai vēl īsu brīdi pagaidot.

Es tā vai tā nebūtu gājis prom.

Beidzot iznāca prefekts un pavēstīja, ka viss kārtībā. Likās, mana vājuma lēkme bija līdzējusi tikpat daudz kā viss, ko es sarunāju.

„Vai jūtaties labāk?” ierēdnis pavaicāja. „Jums nevajag tā baidīties no manis. Esmu tikai nelielas Francijas provinces prefekts.”

„Tas ir vairāk nekā pats dievs,” es laimīgs atteicu. „Dievs man iedevis tikai vienu ļoti vispārēju uzturēšanās atļauju uz zemes, ar kuru es neko nevaru iesākt. Man vajadzīga uzturēšanās atļauja tieši šim rajonam, un neviens cits to nevar man izdot kā vienīgi jūs, prefekta kungs.”

Viņš pasmējās.

„Bet, ja jūs meklēs, šeit jūs visvairāk būsiet apdraudēts.”

„Ja tikšu meklēts, Marseļā man draudēs vairāk briesmu nekā te. Pilnīgi droši mani meklēs tur, nevis te. Dodiet mums atļauju uz vienu nedēļu. Šai laikā mēs varēsim uzsākt gājienu pār Sarkano jūru.”

„Pār Sarkano jūru?”

„Tas bēgļiem tāds teiciens. Mēs dzīvojam kā jūdi, kad viņi bēga no Ēģiptes. Aizmugurē mums vācu armija un, gestapo, abās pusēs — franču un spāņu policijas jūra, bet priekšā Apsolītā zeme Portugāle ar Lisabonas ostu, no kurienes ved ceļš uz vēl drošāk apsolītu zemi Ameriku.”

„Vai jums ir amerikāņu vīza?”

„Mēs to dabūsim.”

„Jūs, liekas, ticat brīnumam.”

„Man nav citas izvēles. Un vai tad šodien nav tāds noticis?”

Švarcs pasmaidīja.

— Tas ir apbrīnojami, cik labi cilvēks visu apsver nelaimē. Es skaidri zināju, kāpēc sacīju pēdējo teikumu un kāpēc pieglaimojos prefektam, salīdzinādams viņu ar dievu. Man vajadzēja dabūt uzturēšanās atļauju, kaut īslaicīgu. Kad esi pilnīgi atkarīgs no otra cilvēka, tad pārvērties psihologā, kurš smalki izsver visas detaļas, pat ja no piepūles tik tikko vēl spēj vilkt elpu, un varbūt tieši tāpēc. Šiem momentiem nav nekāda sakara vienam ar otru, abi darbojas atsevišķi, viens otru neietekmējot: bailes ir īstas, sāpes ir īstas un arī aprēķins. Bet visam kopā viens mērķis: glābiņš.

Švarcs bija jūtami nomierinājies.

— Es drīz būšu galā, — viņš sacīja. — Mēs tiešām dabūjām uzturēšanās atļauju vienai nedēļai. Stāvēju pie nometnes vārtiem, lai Helēni aizvestu. Bija vēla pēcpusdiena. Smidzināja smalks lietus. Viņa atnāca kopā ar ārstu. Brīdi redzēju viņus sarunājamies, pirms viņa mani pamanīja. Viņa runāja žirgti, un viņas seja bija možāka nekā parasti; man likās, it kā es no ielas ielūkotos istabā, nevienam to nenojaušot. Tad viņa ieraudzīja mani.

„Jūsu sieva ir ļoti slima,” ārsts man sacīja.

„Tas taisnība,” Helēne smiedamās attrauca. „Mani sūta uz slimnīcu, lai es tur nomirtu. Tieši kā norunāts.”

„Šis nav nekāds joks!” ārsts skarbi noteica. „Jūsu sievai patiešām nepieciešama slimnīca.”

„Kāpēc tad viņa jau sen tur neatrodas?” es pajautāju.

„Kam tas vajadzīgs?” Helēne iebilda. „Es neesmu slima un netaisos iet slimnīcā.”

„Vai jūs varat viņu ievietot slimnīcā tā, lai viņa tur būtu drošībā?” jautāju ārstam.

„Nē,” viņš, brīdi padomājis, atbildēja.

Helēne atkal iesmējās. „Protams, nē. Kāda dumja saruna.Adieu, Jean. ”

Viņa izgāja ārā pa ceļu. Gribēju ārstam pajautāt, kas viņai kait, bet nepaguvu. Viņš cieši ielūkojās manī, tad aši apgriezās un devās atpakaļ uz nometni. Es sekoju Helēnei.

„Vai pase tev ir?” noprasīju.

Viņa pamāja ar galvu.

„Dod man savu somu,” sacīju.

„Tanī iekšā nekā daudz nav.”

„Tomēr dod man.”

„Man vēl ir tas vakartērps, ko tu man Parīzē nopirki.”

Mēs gājām pa ceļu lejup.

„Tu esi nevesela?” ievaicājos.

„Ja tiešām būtu nevesela, es nevarētu paiet. Man būtu drudzis. Es neesmu nevesela. Viņš melo. Gribēja tikai, lai palieku. Paraugies manī. Vai izskatos slima?”

Viņa apstājās.

„Jā,” es sacīju.

„Nebēdājies!” viņa iesaucās.

„Es nebēdājos.”

Tagad es zināju, ka viņa nav vesela; un zināju, ka nekad man neatzīsies.

„Vai tev tas līdzētu, ja tu atrastos slimnīcā?”

„Nē!” viņa atteica. „Ne druskas ne! Vari man ticēt. Ja es nebūtu vesela un hospitālis man varētu palīdzēt, es nekavējoties mēģinātu tur iekļūt. Tici man!”

„Es ticu tev.”

Ko citu es varēju darīt? Pēkšņi jutos drausmīgi mazdūšīgs.

„Varbūt tu būtu labāk palikusi nometnē?” beidzot noteicu.

„Es nonāvētos, ja tu nebūtu ieradies.”

Mēs gājām tālāk. Lietus pieņēmās. Kā pelēks smalcinsmalku pilienu plīvurs vēdīja ap mums.

„Centīsimies drīzāk tikt Marseļā,” sacīju. „Un no turienes uz Lisabonu un tad uz Ameriku.”

Tur ir labi ārsti, es domāju. Un slimnīcas, kurās neapcietina. Es varbūt drīkstēšu arī strādāt.

„Mēs aizmirsīsim Eiropu kā ļaunu sapni,” sacīju.

Helēne neatbildēja.

15

-odiseja iesākās, — Švarcs sacīja. — Ceļojums cauri tuksnesim. Gājiens pār Sarkano jūru. To visu jūs droši vien zināt?

Pamāju ar galvu.

—   Bordo. Robežpāreju iztaustīšana. Pireneji. Lēna virzīšanās uz Marseļu. Vienaldzīgo siržu iekarošana un bēgšana no barbariem. Pastarpām satracinātās birokrātijas ārdīšanās. Nekādas uzturēšanās atļaujas — bet arī nekādas izceļošanas atļaujas. Un, kad beidzot atļaujas dabūtas, tostarp Spānijas tranzītvīza jau noilgusi, to savukārt varēja dabūt tikai tad, ja tev bija ieceļošanas vīza uz Portugāli, un tā bieži vēl atkarīga no kāda cita papīra; un viss atkal bija jāsāk no gala — gaidīšana pie konsulātiem, šiem debess un elles priekšposteņiem! Ārprātacirculus vitiosus!

Vispirms mēs nonācām rāmā vilnī, — Švarcs stāstīja. — Vakarā Helēne sabruka. Es biju sameklējis istabu kādā nomaļā viesnīcā. Mēs pirmoreiz atkal atradāmies legālā stāvoklī; pēc daudziem mēnešiem mums pirmoreiz atkal piederēja sava istaba — un viņai uznāca histēriskas raudas. Vēlāk klusēdami sēdējām viesnīcas mazajā dārzā. Jau bija krietni dzestrs, tomēr vēl negribējās iet gulēt. Mēs dzērām vīnu un skatījāmies uz ceļu, kas veda uz nometni un bija saredzams no dārza. Dziļas pateicības jūtas gandrīz sāpīgi bija pārņēmušas manu būtību. Tās noslāpēja visu šajā vakarā, pat bailes, ka Helēne varētu būt slima. Pēc asaru lēkmes viņa izskatījās atraisīta un ļoti mierīga kā daba pēc lietus, tik skaista, kādas mēdz būt sejas uz senām kamejām. Jūs to sapratīsiet, — Švarcs piebilda. — Mūsu toreizējā dzīvē slimībai ir pavisam citāda jēga nekā parasti. Slimība mums nozīmēja, ka nespējam vairs nekur aizbēgt.

—  Es zinu, — ar rūgtumu atbildēju.

—   Otrā vakarā mēs redzējām augšup uz nometni braucam mašīnu ar nomaskētiem starmešiem. Helēne kļuva nemierīga. Cauru dienu gandrīz nebijām izgājuši no mūsu istabas. Atkal sava gulta un sava telpa — tas bija tāds pārdzīvojums, ka to nevarēja vien pietiekami izbaudīt. Mēs izjutām, cik piekusuši un pārguruši bijām, un es labprāt nedēļām ilgi nebūtu kustējies ārā no viesnīcas. Bet Helēne pēkšņi sadomāja doties prom. Viņa negribēja vairs redzēt ceļu uz nometni. Baidījās, ka gestapo varētu viņai atkal sekot.

Mēs iesaiņojām savu niecīgo iedzīvi. Bija tomēr prātīgi — doties tālāk, kamēr mums vēl derēja uzturēšanās atļauja šajā rajonā; ja mūs notvertu kur citur, tad ļaunākajā gadījumā, mūsuprāt, atsūtītu atpakaļ uz šejieni, nevis tūlīt arestētu.

Es gribēju doties uz Bordo; taču ceļā dzirdējām, ka sen jau par vēlu. Kādu gabalu mūs paveda divvietīgā sitroena īpašnieks; tas ieteica apmesties kaut kur citur. Netāl no viņa galamērķa esot tāda neliela pils; viņš zinot, ka tā stāvot tukša, varbūt mēs tur varētu pārlaist nakti.

Mums nebija gandrīz nekādas izvēles. Pievakarē vedējs mūs izsēdināja. Mūsu priekšā pelēcīgā krēslā stāvēja pils, īstenībā drīzāk lauku māja tumšiem logiem bez aizkariem. Es uzgāju pa kāpnēm un paraustīju durvis. Tās bija vaļā, un pēdas liecināja, ka atlauztas ar varu. Mani soļi atbalsojās krēslainajā hallē. Es pasaucu, un par atbildi atskanēja aizlauzta atbalss. Telpas bija pilnīgi tukšas. Viss, kas paņemams, bija paņemts līdzi. Toties palikušas astoņpadsmitā gadsimta telpas, paneļiem apšūtas sienas, dižo izmēru logi, griesti un graciozās kāpnes.

Mēs lēnām izgājām viscauri. Neviens neatbildēja uz mūsu saucieniem. Es meklēju elektriskos slēdžus. Tādu nebija. Mazajā pilī vēl trūka elektriskā apgaismojuma; viss bija palicis tā, kā uzcelts. Neliela ēdamistaba — baltā ar zeltu, guļamistaba zaļā ar zeltu. Nekādu mēbeļu; īpašnieki, bēgot projām, droši vien tās izvākuši.

Mansardā mēs beidzot atradām lādi. Tajā bija pāris masku, raibi, lēti kostīmi, kas lietoti kādos svētkos, un pāris paciņu sveču. Taču labākais atradums bija dzelzs gulta ar matraci. Tālāk meklējot, atradām virtuvē mazliet maizes, pāris sardīņu kārbu, ķiploku saišķi, pusiztukšotu medus glāzi, pagrabā dažas mārciņas kartupeļu, pāris pudeļu vīna un malkas strēķi. Tā bija pasaku zeme!

Gandrīz visās telpās atradās kamīni. Istabā, kas laikam bijusi guļamistaba, mēs aizklājām logu ar masku kostīmiem. Es vēlreiz apgāju ap māju un atradu sakņu dobes un augļu dārzu. Āboli un bumbieri vēl karājās kokos. Savācu tos un ienesu iekšā.

Kad kļuva tik tumšs, ka dūmus vairs nevarēja pamanīt, mēs aizkūrām kamīnā uguni un iesākām azaidu. Tā bija spokaina, burvestības pilna noskaņa. Uguns atspīdums plaiksnīja pār krāšņajiem ciļņiem, un mūsu ēnas līgojās tostarp kā gari no kādas laimīgas pasaules.

Kļuva silts, un Helēne apmainīja drēbes, lai izžāvētu samirkušās. Viņa sameklēja Parīzes vakartērpu un uzvilka to. Es attaisīju vīna pudeli. Mums nebija glāžu, un mēs dzērām no pudeles. Vēlāk Helēne vēlreiz pārģērbās. Viņa izņēma no lādes domino tērpu un sejas masku; tā pārģērbusies, viņa skraidīja pa tumšo kāpņu telpu. Viņa sauca te no augšas, te no apakšas un šaudījās apkārt, balss atskanēja no visurienes, un es viņu vairs nevarēju saskatīt, dzirdēju tikai viņas soļus; pēkšņi viņa stāvēja aiz manis tumsā, un es sajutu viņas elpu sev pakausī.

„Es domāju, ka esmu tevi pazaudējis,” teicu, turēdams viņu cieši apskautu.

„Tu mani nekad nepazaudēsi,” viņa čukstēja zem šaurās maskas. „Un zini, kādēļ ne? Tādēļ, ka tu mani nekad negribi paturēt tik cieši kā zemnieks savu tīrumu. Turpretī visideālākais vīrs kļūst garlaicīgs.”

„Es noteikti neesmu nekāds ideālais vīrs,” pārsteigts sacīju.

Mēs stāvējām kāpņu laukumiņā. Pa mazliet pavērtajām guļamistabas durvīm no šaudīgās kamīngaismas krita svītra uz margu bronzas ornamentiem un Helēnes pleciem un mutes.

„Tu nemaz, nezini, kas tu esi,” viņa pačukstēja, vērdamās manī zibīgām acīm, kuras zem maskas šķita bez baltumiem, stingas un spožas kā čūskai. „Ja tu tikai zinātu, cik nožēlojami ir visi šie donžuāni! Kā panēsātas drēbes. Bet tu — tu esi pati sirds.”

Varbūt tie bija kostīmi, kuri lika mums tik viegli izrunāt šādus vārdus. Es, tāpat kā viņa, biju uzvilcis domino kostīmu mazliet pret savu gribu, bet arī manas drēbes vēl bija lietū samirkušas un žāvējās pie kamīna. Neparastie tērpi spokainajābelle йpoque vidē pārvērta mūs un atdarīja mūsu lūpas citādiem vārdiem nekā parasti. Uzticība un neuzticība zaudēja savu mietpilsonisko smagmi un vienpusību; viena varēja kļūt ari par otru, ne vairs tikai viena vai otra, bet daudzas nianses un pārejas, un parastie vārdi zaudēja savu agrāko nozīmi.

„Mēs esam mirušie,” Helēne čukstēja. „Abi. Mums vairs nav nekādu likumu. Tu esi miris, tev ir miruša cilvēka pase, un es šodien esmu slimnīcā nomirusi. Paraugies uz mūsu tērpiem! Kā raibi un zeltaini sikspārņi mēs šaudāmies apkārt mirušā gadsimtā. To sauc par skaisto gadsimtu, un tāds arī tas bija ar saviem menuetiem, grāciju un rokoko baldahīniem — bet tā beigās stāvēja giljotīna, kā viņa allaž visvisur stāv, pēc ikvieniem svētkiem dzestrā rītā, ziboša un nepielūdzama. Kur stāvēs mūsējā, mīļais?”

„Mitējies, Helēn,” es sacīju.

„Tā nekur nestāvēs,” Helēne čukstēja. „Kur ir nomirušiem giljotīna? Tā mūs vairs nevar sacirst, gaismu nevar sacirst un ēnas nevar, bet vai tad negribēja pārraut mūsu rokas atkal un atkal? Turi mani te — šajā zeltainās tumsas burvestībā, un varbūt mūsos kaut kas paliks no šā mirkļa un apgaismos mūsu pēdējās elpas bēdīgo stundu.”

„Nerunā tā, Helēn,” es teicu, sajuzdams vieglus šermuļus.

„Atceries vienmēr mani tādu kā tagad,” viņa čukstēja, manī neklausīdamās. „Kurš zina, kas ar mums vēl būs…”

„Mēs dosimies uz Ameriku, un arī karš reiz beigsies,” sacīju.

„Es nesūrojos,” viņa attrauca cieši pie mana vaiga. „Kā lai mēs sūrotos? Kas citādi būtu no mums iznācis? Ikdienišķs, garlaicīgs pāris, kurš Osnabrikā aizvadītu ikdienišķu, garlaicīgu dzīvīti ar ikdienišķiem pārdzīvojumiem un vienu atvaļinājuma ceļojumu gadā…”

Man uznāca smiekli.

„Arī tā var to uztvert.”

Viņa bija ļoti jautra šajā vakarā un svinēja to kā svētkus. Ar sveci rokā, zeltainās mājas kurpītēs, kuras tika Parīzē nopirkusi un saglabājusi cauri visām nedienām, viņa noskrēja pagrabā un uznesa vēl pudeli vīna. Es stāvēju trepju galā un redzēju viņu kāpjam augšup caur tumsu, man pievērsto, apgaismoto seju, ko apņēma daudzās ēnas.

Es biju laimīgs, ja par laimi var nosaukt spoguli, kas atstaro mīļoto seju, skaidru un daiļu, iznirušu no visām ēnām.

Uguns lēnām izdzisa. Viņa aizmiga zem pārsegtajiem raibajiem tērpiem. Tā bija savāda nakts. Vēlāk es dzirdēju lidmašīnu dārdoņu, no kuras rokoko spoguļi klusi šķindēja.

Četras dienas mēs palikām divatā. Tad man vajadzēja aiziet uz tuvāko ciemu iepirkties. Tur es dzirdēju, ka no Bordo atiešot divi kuģi.

„Vai tad vāciešu tur vēl nav?” jautāju.

„Viņi tur ir, un viņu tur nav,” man atbildēja. „Atkarībā no tā, kas esat jūs.”

Es to pārspriedu ar Helēni. Man par izbrīnu, viņa bija diezgan vienaldzīga.

„Kuģi, Helēn!” es uzbudināts teicu. „Prom no šejienes! Uz Āfriku. Uz Lisabonu. Uz kaut kurieni. No turienes var tikt tālāk.”

„Kāpēc mēs nepaliekam te?” viņa iebilda. „Dārzā ir augļi un saknes. Es varu gatavot ēdienu, kamēr mums būs malka. Maizi dabūsim ciemā. Mums vēl turas nauda?”

„Vēl kaut cik turas. Un man ir vēl viens zīmējums. Varu to pārdot Bordo, lai būtu ceļanauda.”

„Kas tagad pirks zīmējumus?”

„Ļaudis, kuri grib ieguldīt savu naudu vērtībās.”

Viņa iesmējās.

„Tad pārdod to, un paliekam šeit. Es tā vēlētos.”

Viņa bija iemīlējusies šai mājā. Vienā pusē atradās neliels parks, tālāk sakņu un augļu dārzs. Netrūka pat dīķa un saules pulksteņa. Helēne mīlēja šo māju, un māja, likās, mīlēja viņu. Tas bija ietvars, kas viņai piederējās, un mēs pirmoreiz dzīvojām nevis viesnīcā vai barakā. Masku kostīmi un jautrās pagājības gaisotne deva arī man burvestīgu cerību — dažbrīd pat ticību dzīvei pēc nāves, it kā mēs jau būtu izdarījuši pirmo mēģinājumu. Arī es būtu ar mieru nodzīvot tā dažus gadsimtus.

Es tomēr vēl arvien domāju par kuģiem Bordo ostā. Man likās neticami, ka tie varētu iziet jūrā, ja pilsēta daļēji jau ieņemta. Bet šis jau bija tāds kā puskara laiks. Francijā bija pamiera stāvoklis, nevis miers, bija tā saucamā okupācijas zona un brīvā zona, bet nebija nekādas varas, lai aizstāvētu šo nolīgumu; turklāt tur atradās vācu armija un gestapo, kas ne vienmēr darbojās saskaņoti.

„Man tomēr jātiek skaidrībā,” sacīju. „Tu paliec te, bet es raudzīšu nokļūt Bordo.”

Helēne papurināja galvu.

„Es nepalikšu te viena. Iešu tev līdzi.”

Sapratu viņu. Nebija vairs nekādu atdalītu bīstamo un drošo apgabalu. Tu varēji sveiks un vesels izkļūt no ienaidnieka galvenās mītnes, bet vientuļā salā varēji krist gestapo aģentu nagos; visi agrākie mērogi bija mainījušies.

Mēs tur bijām nokļuvuši pilnīgi nejauši, ko jūs laikam arī sapratīsiet, — Švarcs sacīja. — Ja vēlāk par to padomā, tad nevar aptvert, kā tas bijis iespējams. Kājām, kravas mašīnā, reiz pat kādu gabalu nojājām uz diviem brangiem, lēnīgiem zemnieku zirgiem, kurus kalps veda pārdot.

Bordo jau atradās karaspēka daļas. Pilsēta neskaitījās okupēta, bet karaspēks tur atradās. Tas šķita smags trieciens; katru mirkli varējām sagaidīt arestu. Helēne bija neuzkrītoši ģērbusies; bez vakartērpa viņai vēl bija bikšu pāris un divi svīteri, tas arī viss, kas viņai piederēja. Es nēsāju montiera dungriņus. Otrs uzvalks atradās mugursomā.

Mantas mēs atstājām kādā krodziņā. Tas durtos acīs, ja stieptu līdzi saiņus, lai gan arī daudzi franči klejoja apkārt ar čemodāniem.

„Iesim uz ceļojumu biroju un apvaicāsimies par kuģiem,” es teicu. Pilsētā mums neviena paziņas nebija.

Patiešām vēl darbojās kāds birojs. Logos izlikti veci plakāti: „Pavadiet rudeni Lisabonā”, „Alžīra — Āfrikas pērle”, „Atvaļinājums Floridā”, „Saulainā Granāda”. Lielākā tiesa bija izbalējuši, bet tie, kas ieteica Lisabonu un Granādu, vēl laistījās varavīksnes krāsās.

Mums nevajadzēja gaidīt, kamēr nonāksim līdz lodziņam. Četrpadsmitgadīgs lietpratējs mūs informēja par visu. Par kuģiem neesot taisnība. Šādas baumas gan klīstot nedēļām ilgi. Vēl ilgi pirms okupācijas te esot piestājis angļu kuģis, lai aizvestu poļus un tos emigrantus, kas pieteikušies poļu leģionā — brīvprātīgo daļā, kas tiekot formēta Anglijā. Šobrīd neviens kuģis neejot.

Es pajautāju, ko tādā gadījumā gaida visi tie ļaudis tur priekštelpā.

„Lielākoties to pašu, ko jūs,” viņš atbildēja.

„Un jūs?” es pavaicāju.

„Esmu atteicies no domas tikt prom,” viņš atbildēja. „Es tagad ar to pelnu maizi. Esmu tulks, padomdevējs, lietpratējs vīzu jautājumos un apmešanās lietās…”

Es nebrīnījos. Spaidīgi apstākļi spiež agri nobriest, un jaunībai skatienu neaizmiglo sentiments un aizspriedumi.

Mēs iegājām kafejnīcā, un šis lietpratējs mums apskaidroja esošo stāvokli. Iespējams, ka karaspēka daļas tikšot atvilktas; bet Bordo tomēr grūti dabūt uzturēšanās atļaujas; ar vīzām vēl sliktāk. Dabūt spāņu vīzas šobrīd visizdevīgāk esot Baijonā, bet tā pārpildīta. Vislabākā liekoties Marseļa; bet uz turieni tāls ceļš. Vēlāk tomēr mēs visi to nostaigājām. Jūs arī? — Švarcs pajautāja.

—  Jā, — es sacīju. — Krustaceļu.

Švarcs pameta ar galvu.

—  Es, protams, mēģināju griezties amerikāņu konsulātā. Bet Helēnei bija derīgā nacistu laika pase; kā varējām pierādīt, ka mums draud briesmas? Ebrejiem, kas bez dokumentiem baiļpilni vāļājās pie durvīm, tiešām likās nepieciešams glābiņš. Mūsu pases liecināja pret mums, pat nelaiķa Švarca pase.

Mēs nolēmām atgriezties savā mazajā pilī. Divas reizes mūs aizturēja žandarmi; abas reizes ņēmu palīgā depresijas — uzkliedzu žandarmiem, grūdu viņiem pie deguna mūsu pases, atsaucos kā Austrijas vācietis uz militāro pārvaldi. Helēne smējās, viņai tas viss likās komiski.

Pirmoreiz tāda ideja man iešāvās prātā, pieprasot krodziņā atpakaļ mūsu mantas. Krodzinieks paziņoja, ka nekādas mantas no mums neesot saņēmis.

„Ja gribat, varat pasaukt policiju,” viņš piebilda un smaidot pamirkšķināja man. „Bet to vis laikam jūs negribēsiet!”

„Tas man nav vajadzīgs,” es atbildēju. „Atdodiet mantas!”

Krodzinieks pameta ar galvu krogapuisim. „Anrī, kungs gribētu iziet.”

Anrī tuvojās ar uzlocītām piedurknēm.

„Jūsu vietā es to pārdomātu, Anrī,” teicu viņam. „Jeb vai jūs degat nepacietībā redzēt, kāda izskatās vācu koncentrācijas nometne no iekšpuses?”

„Ta gueule,” Anrī nošņāca un grasījās mani grābt ciet.

„Šaujiet, seržant!” es asi noteicu, skatīdamies garām viņam.

Anrī uz to iekrita. Ar paceltām rokām viņš atskatījās, un tanī brīdī spēru viņam no visa spēka pavēderē. Viņš ierēcās un nogāzās zemē. Krodzinieks paķēra pudeli un slāja laukā no aizletes.

Es paķēruDubonnet pudeli, kas stāvēja uz cinka seguma, triecu pret letes stūri un sažņaudzu tās kaklu ar asajām šķautnēm. Krodzinieks pēkšņi apstājās. Aiz manis sašķīda vēl viena pudele. Es neatskatījos; nedrīkstēju izlaist no acīm krodzinieku.

„Es tā esmu,” sacīja Helēne un uzkliedza krodziniekam: „Salaud! Dod šurp mantas jeb gāzīšu ar šito pa purnu!”

Viņa apgāja man apkārt, saplēsto pudeli rokā turēdama, un pieliekusies devās virsū krodziniekam. Saķēru viņu ar brīvo roku. Viņa acīmredzot bija pagrābusiPernod pudeli, jo pēkšņi viss iesmaržojās pēc anīsa.

Negantas lamas gāzās pār krodzinieku. Helēne, uz priekšu sametusies, raustīja roku, lai tiktu no manis vaļā. Krodzinieks aizšmauca atpakaļ aiz letes.

„Kas te notiek?” durvīs kāds noprasīja vāciski.

Krodzinieks ņirdzīgi atieza zobus. Helēne apsviedās. Vācu apakšvirsnieks, kuru es pirmāk biju izgudrojis, lai iebiedētu Anrī, tagad no tiesas stāvēja tur.

„Viņš ievainots?” vācietis jautāja.

„Tas cūka?” Helēne rādīja uz Anrī, kurš vēl vienmēr spieda dūres kājstarpē un, ceļus pierāvis, tupēja zemē. „Tās nav asinis! Tas irDubonnet!”

„Jūs esat vācieši?” apakšvirsnieks noprasīja.

„Jā,” atbildēju. „Un esam apzagti.”

„Vai jums ir dokumenti?”

Krodzinieks ņirdza: viņš, likās, mazliet saprata vāciski.

„Zināms,” nošņāca Helēne. „Un es jūs lūdzu aizstāvēt mūsu tiesības!” Viņa augstu gaisā pacēla savu pasi. „Es esmu oberšturmbanfīrera Jirgensa māsa. Redziet…” Viņa norādīja uz pases ierakstu, „Mēs dzīvojam…” viņa minēja kādu vietu, ko es savu mūžu nebiju dzirdējis, „… pilī un uz vienu dienu atbraucām Bordo. Savas mantas atstājām te, pie šī zagļa. Tagad viņš apgalvo, ka nekad neesot tās saņēmis. Palīdziet mums, lūdzu!”

Viņa atkal metās virsū krodziniekam.

„Vai tas tiesa?” apakšvirsnieks tam noprasīja.

„Zināms, ka tiesa! Vācu sieviete nemelo!” Helēne citēja vienu no režīma idiotiskajiem saukļiem.

„Un kas jūs esat?” apakšvirsnieks man noprasīja.

„Šoferis,” es paskaidroju, paraustīdams savus montiera dungriņus.

„Nu, vai būs!” apakšvirsnieks uzkliedza krodziniekam.

Vīrs aiz letes pārstāja ņirgt.

„Vai lai slēdzam ciet jūsu bodīti?” noprasīja apakšvirsnieks.

Helēne pārtulkoja ar lielu baudu un pievienoja vēl vairākussalauds unsales йtrangers. Pēdējie lamuvārdi mani sevišķi aizgrāba; dzirdēt nosaucam francūzi viņa paša zemē par sūdainu ārzemnieku — to tikai varēja pilnām izbaudīt tas, kurš pats pietiekami bieži ticis tā sunīts.

„Anrī!” krodzinieks uzrēca. „Kur tu liki tās mantas? Es nekā nezinu,” viņš paskaidroja apakšvirsniekam, „tas zellis būs to nostrādājis.”

„Viņš melo,” Helēne pārtulkoja. „Viņš veļ visu vainu tur uz to gorillu. Mantas šurp!” viņa uzbrēca krodziniekam. „Uz vietas! Vai arī mēs pasauksim gestapo!”

Krodzinieks iespēra Anrī. Tas aizvilkās prom.

„Atvainojiet,” krodzinieks sacīja apakšvirsniekam. „Pārpratums. Vienu glāzīti?”

„Konjaku,” Helēne atbildēja. „To labāko.”

Krodzinieks nolika uz letes vienu glāzi. Helēne stingri pavērās viņā. Viņš vēl pievienoja divas glāzes.

„Jūs esat drošsirdīga sieviete,” apakšvirsnieks sacīja.

„Vācu sieviete nebaidās ne no kā,” Helēne citēja vēl vienu nacistu izteicienu un nolika pie malas saplēsto Pernod pudeli.

„Ar kādu mašīnu jūs braucat?” jautāja man apakšvirsnieks.

Es cieši ieskatījos viņa vientiesīgajās, pelēkajās acīs.

„Ar mersedesu, fīrera iemīļoto mašīnu, protams!”

Viņš pameta ar galvu.

„Te ir jauki, vai ne? Ne gluži kā mājās, tomēr jauki, jums tā neliekas?”

„Ļoti jauki. Ne gluži kā mājās, tas skaidrs.”

Mēs iedzērām. Konjaks bija izcils. Anrī atnāca ar mūsu mantām un nolika tās uz krēsla. Es pārbaudīju mugursomu. Tur bija viss.

„Kārtībā,” es noteicu apakšvirsniekam.

„Vainīgs tikai viņš,” krodzinieks skaidroja. „Tu esi atlaists, Anrī! Vācies laukā!”

„Pateicos, unteroficier!” Helēne sacīja. „Jūs esat īsts vācietis un kavalieris.”

Apakšvirsnieks militāri sveicināja. Viņš bija jaunāks par divdesmit pieciem gadiem.

„Te vēl būtu rēķins par sasistoDubonnet unPernod pudeli,” krodzinieks sacīja, atkal sadūšojies.

Helēne to pārtulkoja. „Viņš nav nekāds kavalieris,” viņa piebilda. „Tā bija pašaizsardzība.”

Apakšvirsnieks paņēma tuvāko pudeli no letes.

„Atļaujiet,” viņš galanti sacīja. „Galgalā ne velti mēs esam uzvarētāji!”

„Kundze nedzerCointreau, ” es paziņoju. „Ņemiet labāk to konjaku, unteroficier, kaut arī tas jau aizsākts.”

Apakšvirsnieks pasniedza Helēnei pudeli. Es to iebāzu mugursomā. Pie durvīm mēs atvadījāmies. Bažījos, ka viņš mūs nepavada līdz mūsu mersedesam; bet Helēne to lieliski nokārtoja.

„Pie mums kaut kas tāds nevar notikt,” atvadoties jaunais vīriešcilvēks lepni noteica. „Pie mums valda kārtība.”

Es noraudzījos viņam pakaļ. Kārtība, nodomāju. Ar spīdzināšanām, šāvieniem pakausī un masu slepkavībām! Tad jau labāk simttūkstoš mazu krāpnieku kā šis krodzinieks!

„Kā tu jūties?” Helēne pajautāja.

„Labi. Es nezināju, ka proti tā lamāties.”

Viņa iesmējās.

„Es to iemācījos nometnē. Kā tas atvieglo! Viens ieslodzījuma gads pēkšņi nokritis no maniem pleciem! Bet kur tu iemācījies kauties ar saplēstām pudelēm un ar vienu spērienu ļaudis pataisīt par einuhiem?”

„Cīņā par cilvēktiesībām,” es atbildēju.

„Mēs dzīvojam paradoksu laikmetā. Lai saglabātu mieru, mēs karojam.”

Tā tas gandrīz arī bija. Cilvēks bija spiests melot un krāpt, lai aizstāvētos un paliktu dzīvs. Nākamajās nedēļās es zagu zemniekiem augļus no kokiem un pienu no pagrabiem. Tas bija laimīgs laiks. Bīstams, smieklīgs, reizēm bezcerīgs un bieži vien komisks — bet tas nekad nebija rūgts. Tikko pastāstīju jums starpgadījumu ar krodzinieku; līdzīgas situācijas drīz gadījās vairākkārt. Jums droši vien arī tādas pazīstamas?

Pamāju ar galvu.

—  Ja tā varētu uztvert, tad bieži tās bija komiskas.

—   Es to iemācījos, — Švarcs apstiprināja. — No Helēnes. Viņa bija cilvēks, kurā vairs nenogulsnējās pagājība. Tas, ko es tikai reizumis biju izjutis, viņai vērtās zaigojošā īstenībā. Pagātne atlūza viņā ik dienas kā ledus aiz jātnieka uz Bodenezera. Toties viss sadrūzmējās tagadnē. Tas, kas citiem izkliedējās pa visu dzīvi, viņai koncentrējās acumirklī; taču tā nebija stinga koncentrācija. Viņa bija pilnīgi atraisīta, gaiša kā Mocarta mūzika un nepielūdzama kā nāve. Morāles un atbildības jēdzieni to sastingušajā izpratnē vairs neeksistēja; to vietā stājās augstāki, gandrīz ēteriski likumi. Viņai vairs nebija kam citam laika. Viņa uzsprēgāja kā raķete, taču bez pelniem. Viņa nevēlējās, lai viņu glābtu. Toreiz es tam vēl neticēju. Viņa zināja, ka nav glābjama. Bet, tā kā es uzstāju, viņa to pieļāva — un es, nerrs, stiepu viņu pa krustaceļu visas divpadsmit piestātnes no Bordo uz Baijonu un tad bezgalīgo ceļu uz Marseļu un atpakaļ līdz šejienei.

Kad atgriezāmies pie mazās pils, tā bija aizņemta. Mēs redzējām uniformas, kareivjus, kuri vilka šurp koka krāģus, un pāris virsnieku, kas lidotāju uniformās un spožos, garos zābakos kā dīvaini pāvi dižojās apkārt.

Mēs novērojām viņus no parka, paslēpušies aiz dižskābarža un marmora dievietes. Bija vēlīna pēcpusdiena, liega kā zīds.

„Kas mums tur vēl palicis?” es pajautāju.

„Āboli ābelēs, gaiss, zeltainais oktobris un mūsu sapņi,” Helēne atteica.

„Tos mēs visur esam atstājuši,” atbildēju. „Kā lidojošus tīmekļus rudenī.”

Virsnieks uz terases nobļāva pāris skarbu komandu.

„Divdesmitā gadsimta balss,” Helēne noteica. „Ejam. Kur mēs šonakt pārgulēsim?”

„Pārgulēsim kaut kur sienā,” sacīju. „Varbūt arī kādā gultā. Bet katrā ziņā abi kopā.”

16

— Vai atceraties laukumu pie konsulāta Baijonā? —- Švarcs pajautāja. — Četrkārtējās bēgļu rindas, kuri pēc tam pajuka un panikā bloķēja ieeju, izmisīgi vaimanāja un raudāja, cīnīdamies par savu vietu rindā.

- Es atceros, ka bija vietu kartītes. Tās deva tiesības stāvēt ārpusē. Un tomēr pūlis aizsprostoja ieeju. Kad attaisīja logus, vaimanas vērtās kliedzienos un gaudās. Pases vajadzēja nomest lejā pa logiem. Tad pacēlās vesels izstieptu roku mežs!

Glītākā no abām sievietēm, kuras krodziņā vēl bija nomodā, piegorījās klāt un nožāvājās.

—    Jūs esat jocīgi, — viņa sacīja. — Runājat un runājat! Bet mums tagad laiks gulēt. Ja gribat vēl kur pasēdēt, citi krodziņi pilsētā jau atkal darbojas.

Viņa atvēra durvis. Balts un spalgs iekšā ielauzās rīts. Spīdēja saule. Viņa atkal aizvēra durvis. Es paskatījos pulkstenī.

—    Kuģis šopēcpusdien neaties, — Švarcs pavēstīja. — Tas brauks tikai rītvakar.

Es viņam neticēju. Viņš to redzēja.

—Iesim, — viņš sacīja.

Pēc krodziņa klusuma ārā troksnis pirmajā mirklī bija gandrīz neciešams. Švarcs palika stāvot.

—    Te skrien un kliedz! — Viņš lūkojās uz bērnu baru, kuri grozos stiepa garām zivis. — Atkal un atkal tāpat! It kā neviena nebūtu pietrūcis!

Mēs gājām lejā uz ostu. Ūdens viļņojās, vējš bija dzestrs un stiprs, saule barga un bez siltuma; buras strinkšķēja, un ikviens bija līdz kaklam aizņemts ar rītu, darbu un pats ar sevi. Mēs slīdējām cauri visam šim rosīgumam kā pāris vītušu lapu.

—    Jūs arvien vēl man neticat, ka kuģis aties tikai rīt?— Švarcs jautāja.

Nežēlīgajā gaismā viņš izskatījās stipri gurds un sakrities.

—    Es nespēju ticēt, — atteicu. — Pirmīt jūs teicāt, ka tas iešot šodien. Pavaicāsim. Tas man ir pārāk svarīgi.

—    Tikpat svarīgi tas bija arī man. Bet tagad tam pēkšņi vairs nav nekādas nozīmes.

Es neatbildēju. Mēs gājām tālāk. Negaidot biju kļuvis traki nepacietīgs. Plūstošā, traucošā dzīve sauca tālāk. Nakts bija pagājusi. Kam vēl šī ēnu piesaukšana?

Apstājāmies pie firmas kantora, kas bija piekarināts prospektiem. Vitrīnā atradās paziņojums, ka kuģa atiešana pārcelta uz rītdienu.

—Es drīz pabeigšu savu stāstu, — Švarcs sacīja.

Biju ieguvis veselu dienu laika. Neraugoties uz paziņojumu, mēģināju pavērt durvis. Tās vēl bija aizslēgtas.

Kādi desmit cilvēki vēroja mani. Kad nospiedu rokturi, tie panāca no dažādām pusēm pāris soļu tuvāk. Emigranti. Redzot, ka durvis vēl ciet, viņi novērsās un atkal izlikās aplūkojam vitrīnas.

—    Kā redzat, jums vēl ir mazliet laika, — Švarcs sacīja un ierosināja ostā padzert kafiju.

Viņš kāri malkoja karsto kafiju, turēdams plaukstas ap tasi, it kā viņam saltu.

— Cik pulkstenis? — Švarcs jautāja.

— Pusastoņi.

—    Pēc stundas, — viņš nomurmināja. — Pēc vienas stundas tie nāks. — Viņš pacēla acis. — Es jums negribu stāstīt nekādu jeremiādi. Vai tā neizklausās?

— Nē.

— Ka tad izklausās?

Es padomāju.

— Kā mīlas stāsts.

Viņa seja piepeši izlīdzinājās.

—    Paldies, — Švarcs sacīja. Viņš brīdi koncentrējās. — Biaricā iesākās liktenīgais. Biju dzirdējis, ka no Senžandalī pilsētiņas atiešot neliels kuģis. Tas nebija taisnība. Kad atgriezos pansijā, ieraudzīju Helēni ar izvaikstītu seju guļam uz grīdas.

„Spazmas,” viņa čukstēja. „Tūdaļ pāries. Atstāj mani!”

„Es tūlīt pasaukšu ārstu!”

„Nekādu ārstu,” viņa izdvesa. „Nevajag. Tūdaļ būs pāri. Ej! Pēc piecām minūtēm vari nākt atpakaļ. Tagad atstāj mani vienu! Dari, ko saku! Nekādu ārstu! Ej jel!” viņa iekliedzās. „Es zinu, ko saku. Atnāc pēc desmit minūtēm. Tad vari…”

Viņa māja ar roku, lai eju prom. Viņa nespēja vairs parunāt; bet acīs bija tik briesmīgs, neizsakāms lūgums, ka izgāju laukā. Es stāvēju ārā un blenzu uz ielu. Tad apvaicājos pēc ārsta. Man teica, ka dakteris Dibuā dzīvojot tikai pāris ielu tālāk. Aizskrēju turp. Viņš saģērbās un nāca man līdzi.

Kad iegājām iekšā, Helēne gulēja gultā. Viņas seja bija slapja no sviedriem; bet viņa bija nomierinājusies.

„Tu esi atvedis ārstu,” viņa pateica tik noraidoši, it kā es būtu viņas ļaunākais ienaidnieks.

Dakteris dejojošā gaitā piegāja klāt.

„Es neesmu slima,” viņa sacīja.

„Kundze,” Dibuā smaidot atbildēja, „vai jūs neatļautu to konstatēt ārstam?”

Viņš atvēra somu un izņēma instrumentus.

„Atstāj mūs vienus,” Helēne man sacīja.

Es apjucis pametu istabu. Prātā ienāca, ko tika teicis nometnes ārsts. Staigāju pa ielu šurp un turp un blenzu uz Mišlēna garāžas reklāmu iepretī. No gumijas šļūtenes izveidotais resnais vīrs man pēkšņi pārvērtās par baigu simbolu zarnām un rāpojošiem, baltiem tārpiem. Dzirdēju no garāžas veseru sitienus, it kā tur naglotu skārda zārku, un pēkšņi atskārtu, ka šie draudi sen jau stāvējuši aiz mums, pelēcīgs fons, uz kura mūsu dzīve pieņēma asākas kontūras — gluži kā mežs saulē pret negaisa padebesi.

Dibuā beidzot iznāca. Viņš nēsāja nelielu ķīļbārdiņu un, iespējams, bija kūrorta ārsts, kurš izraksta vieglus medikamentus pret klepu un galvassāpēm. Redzot viņa dejojošo gaitu, es jutos izmisis. Biaricā šī bija klusā sezona; viņam gan vajadzēja priecāties par katru pacientu.

„Jūsu dzīvesbiedre…” viņš iesāka.

Cieši viņu uzlūkoju.

„Kas ir?” es vaicāju. „Sakiet, velns parāvis, patiesību vai nesakiet neko.”

Šaurs, ļoti jauks smaids viņu mirklī pārvērta.

„Te būs,” viņš sacīja, izvilkdams recepšu bloku un kaut ko nesalasāmu uzšņīpādams. „Ņemiet un nopērciet to aptiekā. Kad aiziesiet pakaļ, lieciet jums atdot recepti. Jūs to varat lietot atkal un atkal. Esmu tā atzīmējis.”

Es paņēmu balto lapiņu.

„Kas ir?” jautāju.

„Nekas, ko jūs spētu grozīt,” viņš atteica. „Neaizmirstiet to! Nekas, ko jūs spētu vēl grozīt.”

„Kas tā ir par slimību? Gribu zināt patiesību. Neslēpiet to man!”

Ārsts neatbildēja.

„Kad jums ievajagas zāles, ejiet uz aptieku,” viņš sacīja. „Jums iedos.”

„Kas tās par zālēm?”

„Stiprs sāpes remdinošs līdzeklis. To dabū tikai ar ārsta parakstu.”

Es paņēmu recepti.

„Cik man jums jāmaksā?”

„Necik.”

Viņš aizdejoja prom. Ielas stūrī pagriezās atpakaļ.

„Aiznesiet to un nolieciet tā, lai jūsu sieva var atrast. Nerunājiet ar viņu par to. Viņa visu zina. Viņa ir apbrīnas cienīga.”

„Helēn,” es teicu viņai. „Ko tas viss nozīmē? Tu esi slima. Kāpēc tu negribi ar mani par to runāt?”

„Nemoki mani,” viņa pavisam gurdi atbildēja. „Ļauj man dzīvot tā, kā es to gribu.”

„Kāpēc tu negribi par to runāt ar mani?”

Viņa purināja galvu.

„Te nav nekā, ko runāt.”

„Es tev nevaru palīdzēt?”

„Nē, mīļais. Šoreiz tu nevari man palīdzēt. Ja varētu, es tev pateiktu.”

„Man vēl ir pēdējais Degā zīmējums. Es to varu te pārdot. Biaricā dzīvo bagāti ļaudis. Mēs par to dabūsim pietiekami naudas, lai tevi ievietotu slimnīcā.”

„Lai mani ieslodzītu? Tas arī neko nelīdzētu. Tici man!”

„Vai tik slikti?”

Viņa uzlūkoja mani tik tramīgi un izmisusi, ka nejautāju vairs. Nolēmu vēlāk aiziet pie Dibuā un vēlreiz viņu izvaicāt.

Švarcs apklusa.

—    Vai viņai bija vēzis? — es pajautāju.

Viņš pameta ar galvu.

—   Man sen vajadzēja to atskārst. Viņa bijusi Šveicē, un toreiz viņai teikuši, ka varētu vēlreiz operēt, bet tas nelīdzētu. Viņa jau pirms tam reiz operēta; tā bija rēta, ko es redzēju. Profesors toreiz pateicis taisnību. Viņa varēja izvēlēties: pāris veltīgu operāciju vai kādu laiciņu dzīves bez slimnīcas. Viņš tai arī paskaidrojis, ka nevarot noteikti pasacīt, vai klīnika viņas mūžu pagarinātu. Viņa izšķīrusies atteikties no operācijas.

—    Viņa negribēja jums to sacīt?

—   Nē. Viņa ienīda slimību. Centās to ignorēt. Jutās aptraipīta, it kā viņas miesā ložņātu tārpi. Viņai bija sajūta, ka slimība ir medūzveida dzīvnieks, kas viņā dzīvo un aug. Un iedomājās, ka es sajutīšu riebumu pret viņu, ja to zināšu. Varbūt viņa vēl vienmēr cerēja, ka spēs slimību nomākt, neliekoties par to zinis.

- Vai jūs ar viņu par to nekad nerunājāt?

- Gandrīz nekad, — Švarcs atbildēja. — Viņa bija runājusi ar Dibuā, kuru es vēlāk piespiedu visu man pastāstīt. Viņš sacīja, ka sāpes pieņemšoties, bet varot arī būt, ka viss beidzas ātri un bez ciešanām. Ar Helēni es neko nerunāju. Viņa negribēja. Viņa draudēja, ka nonāvēšoties, ja es viņu nelikšot mierā. Tad izlikos, it kā ticētu, ka tās ir tikai nevainīgas spazmas.

Mums bija jādodas prom no Biaricas. Mēs apmānījām viens otru. Helēne vēroja mani un es viņu, bet drīz izlikšanas ieguva dīvainu varu. Tā vispirms iznīcināja to, no kā es visvairāk baidījos: laika jēdzienu. Iedalījums nedēļās un mēnešos saira, un bailes, ka mums atvēlētais laiks tik īss, līdz ar to kļuva caurspīdīgas kā stikls. Bailes vairs neko neaizklāja, tās drīzāk sargāja mūsu dienas. Viss, kas varētu traucēt, atlēca no tām nost. Man uznāca izmisuma brīži, kad Helēne gulēja. Viņa klusi elpoja; es cieši raudzījos viņas sejā, uz savām veselajām rokām un aptvēru drausmīgo pamestību, kādā mūsu ķermeni ieslēdz mūsu āda, atšķirtību, kura nekad nav pārvarama. Manas veselās asinis nespēja glābt dārgās, slimās asinis. To nav iespējams aptvert, kā nav iespējams aptvert nāvi.

Acumirklis kļuva viss. Rīts bija neiedomājami tālu. Kad Helēne pamodās, iesākās diena, bet, kad viņa gulēja un sajutu viņu sev līdzās, iesākās svārstīšanās starp cerībām un bezcerību, starp plāniem, kas tika celti uz sapņu mūriem, ticību brīnumam un aizvērtu acu filozofiju — „vēl kaut mirkli” —, kas izgaisa rītausmā kā migla.

Kļuva auksts. Es nēsāju līdzi Degā zīmējumu, jo tā bija nauda braucienam uz Ameriku; labprāt būtu tagad to pārdevis, bet mazajās pilsētiņās un ciemos nebija neviena, kas kaut cik maksātu. Dažviet mēs strādājām. Es iemācījos lauku darbus. Kaplēju un raku; man gribējās kaut ko darīt. Mēs tādi nebijām vienīgie. Es redzēju profesorus malku zāģējam un operdziedātājus kapājam rāceņus. Zemnieki bija kā jau zemnieki; viņi izmantoja izdevību dabūt lētu darbaspēku. Daži ko neko maksāja; citi deva paēst un atļāva pārnakšņot. Un citi dzina lūdzējus prom. Tā kūlāmies kājām un braukšus uz Marseļu. Jūs bijāt Marseļā?

— Kurš nav tur bijis? — atteicu. — Tas bija žandarmu un gestapo medību lauks. Pie konsulātiem viņi ķēra emigrantus kā zaķus.

— Viņi arī mūs gandrīz notvēra, — Švarcs sacīja. — Turklāt Marseļas prefektsService йtrangers pārvaldē darīja visu, lai glābtu emigrantus. Mani vēl vienmēr bija apsēdusi doma par amerikāņu vīzu. Man likās, tā spētu apturēt pat vēzi. Jūs zināt, ka nekāda vīza netika izsniegta, ja nevarēja pierādīt, ka tev nedraud ārkārtējas briesmas vai Amerikā tevi neieskaitīs ievērojamu mākslinieku, zinātnieku vai kultūras darbinieku sarakstā. It kā mēs visi nebūtu apdraudēti — it kā cilvēks nebūtu cilvēks! Vai šķirošana izcilos un parastos cilvēkos nav attāla paralēle tai pašai teorijai par pārcilvēku un zemcilvēku?

—   Viņi nevar visus paņemt, — iebildu.

—   Nevar? — Švarcs pārjautāja.

Es neatbildēju. Kas tur bija ko atbildēt? Jā un Nē nozīmēja vienu un to pašu.

—   Kādēļ tad neņemt vispamestākos? — Švarcs vaicāja. — Tos bez pazīstama vārda un nopelniem.

Es atkal neatbildēju. Švarcam bija divas amerikāņu vīzas — ko viņš vēl gribēja? Vai tad viņš nezināja, ka Amerika deva vīzu katram, par kuru tur kāds galvoja, ka tas nebūs valstij par nastu. Nākamajā mirklī viņš to pateica pats.

—   Es nevienu tur, viņā pusē, nepazinu. Bet kāds man iedeva adresi Ņujorkā. Es aizrakstīju; aizrakstīju vēl arī citiem. Attēloju mūsu stāvokli. Tad kāds paziņa man teica, ka esmu rīkojies nepareizi: slimie netiekot ielaisti Savienotajās Valstīs. Nedziedināmi slimie jau pavisam ne. Man vajadzējis Helēni uzdot par veselu.

Helēne daļu šīs sarunas tika dzirdējusi. No tā nevarēja izvairīties; neviens ne par ko citu tolaik nerunāja Marseļā, kas bija kā satraukts bišu spiets. Šajā vakarā mēs sēdējām restorānā Kanbjēras tuvumā. Vējš brāza pa ielām. Es nebiju zaudējis drosmi. Cerēju atrast cilvēcisku ārstu, kurš iedotu izziņu, ka Helēne ir vesela. Mēs vēl arvien spēlējām to pašu spēli: ka ticam viens otram un ka es neko nezinu. Aizrakstīju viņas nometnes priekšniekam, lai viņš apliecina, ka esam apdraudēti.

Mēs bijām atraduši mazu istabiņu; es dabūju uzturēšanās atļauju vienai nedēļai un naktīs slepeni strādāju restorānā par trauku mazgātāju; mums bija mazliet naudas, un kāds aptiekārs uz Dibuā receptes man iedeva desmit ampulas morfija — tātad acumirklim mums bija viss nepieciešamais.

Mēs sēdējām restorānā pie loga un skatījāmies uz ielu. Varējām šo greznību atļauties, jo veselu nedēļu mums nevajadzēja slēpties. Pēkšņi Helēne iztrūkās un satvēra manu roku. Viņa cieši lūkojās vējainajā tumsā.

„Georgs!” viņa čukstēja.

„Kur?”

„Tur tai vaļējā automašīnā. Es viņu pazinu. Viņš tikko pabrauca garām.”

„Vai tu noteikti pazini viņu?”

Viņa palocīja galvu.

Tas likās gandrīz neiespējami. Mēģināju saskatīt vairākās garāmbraucošās mašīnās sēdošo cilvēku sejas. Neizdevās.

Taču tas nenomierināja.

„Kāpēc viņam jābūt tieši Marseļā?” sacīju un tūdaļ sapratu: lai viņš būtu kur būdams, ir dabiski, ka atrodas Marseļā — Francijas bēgļu pēdējā patvēruma vietā.

„Mums jāpazūd no šejienes,” sacīju.

„Uz kurieni?”

„Uz Spāniju.”

„Vai Spānijā nav vēl bīstamāk?”

Klīda baumas, ka Spānijā gestapo jūtoties kā mājās, ka tur emigranti tiekot apcietināti un izdoti nacistiem; bet šajā laikā klīda visdažādākās valodas — un visam jau nevarēja ticēt.

Es atkal mēģināju dabūt spāņu tranzītvīzu, ko izsniedza vienīgi tad, ja bija portugāļu vīza; un tā savukārt bija atkarīga no vīzas uz kādu citu zemi. Turklāt vēl mīklainākais no visiem birokrātijas āķiem: izceļošanas vīza no Francijas.

Kādu vakaru mums laimējās. Mūs uzrunāja amerikānis. Viņš bija nedaudz iereibis un meklēja kādu, ar ko parunāties angliski. Pēc dažiem mirkļiem viņš sēdēja pie mūsu galda un cienāja mūs ar dzērieniem. Viņam bija gadu divdesmit pieci, un viņš gaidīja kuģi, lai atgrieztos Amerikā.

„Kāpēc jūs nebraucat līdzi?” viņš jautāja.

Es brīdi klusēju. Šis jautājums bija tik naivs, ka likās — pāršķels klāto galdu starp mums. Tur sēdēja cilvēks no citas planētas. Tas, kas viņam bija pats par sevi saprotams kā tērzēšana, mums bija tik nesasniedzams kā Sietiņš debesīs.

„Mums nav vīzu,” es beidzot sacīju.

„Paprasiet taču, lai rīt izdod. Te, Marseļā, ir mūsu konsulāts. Tur ļoti jauki ļaudis.”

Es pazinu šos jaukos ļaudis. Tie bija pusdievi; lai redzētu tikai viņu sekretārus, varēji stundām gaidīt uz ielas. Vēlāk atļāva gaidīt pagrabā, jo uz ielas emigrantus bieži notvēra gestapo aģenti.

„Es iešu jums rīt līdzi,” amerikānis teica.

„Labi,” atbildēju, neticēdams viņam.

„Par to mēs iedzersim.”

Mēs iedzērām. Es skatījos uz žirgto, rūpju neaizēnoto seju un tikko spēju to paciest. Helēne bija gandrīz caurspīdīga šajā vakarā, kad amerikānis mums stāstīja par Brodveja gaismas jūru. Teiksmu nostāsti tumšā pilsētā. Es vēroju Helēnes seju, kad tika minēti aktieru, lugu, restorānu vārdi — tīkamā tādas pilsētas trauksme, kura nekad nav pazinusi karu; jutos nelaimīgs un tomēr priecīgs, ka viņa klausījās, jo līdz šim viņa visam, kam bija sakars ar Ameriku, pretojās dīvainā, klusējošā pasivitātē. Lokāla cigarešu dūmos viņas seja arvien vairāk atdzīvojās, viņa smējās un apsolīja aiziet kopā ar jauno vīrieti uz kādu lugu, kas viņam sevišķi patīkot; mēs dzērām un zinājām, ka rīt viss būs aizmirsts.

Aizmirsts nebija. Pulksten desmitos ieradās amerikānis, lai vestu mūs līdzi. Man sāpēja galva, un Helēne atteicās iet. Lija lietus; mēs pienācām pie cieši saspiestā emigrantu pūļa. Viss bija kā sapnī: pūlis pašķīrās mūsu priekšā kā Sarkanā jūra faraona izraidītajiem Izraēļa bēgļiem. Amerikāņa zaļā pase bija pasakas zelta atslēdziņa, kas atvēra jebkuras durvis.

Neaptveramais notika. Izdzirdis, par ko ir runa, jaunais vīrietis nevērīgi pateica, ka galvošot par mums. Tas man izklausījās pretdabiski: viņš vēl bija tik jauns. Man likās, ka galvotājam vajadzēja būt drusku vecākam par mani.

Mēs palikām apmēram stundu konsulātā. Pirms vairākām nedēļām jau biju uzrakstījis, kāpēc esam apdraudēti. Ar lielām pūlēm, ar otrās un trešās personas starpniecību, tiku sadabūjis no Šveices apliecinājumu, ka esmu atradies nometnē Vācijā, ka Georgs meklē Helēni un mani, lai mūs nogādātu atpakaļ. Man lika atnākt pēc nedēļas.

Ārā jaunais amerikānis man paspieda roku.

„Jauki, ka satikāmies. Te būs…” viņš izvilka vizītkarti, „piezvaniet man, kad būsiet tur pāri.”

Viņš pamāja ar roku un gribēja iet.

„Un ja kas atgadās? Ja jūs man vēl esat vajadzīgs?” es pavaicāju.

„Kas vēl var atgadīties? Viss kārtībā.” Viņš iesmējās. „Mans tēvs ir diezgan pazīstama persona. Dzirdēju, ka rīt došoties kuģītis uz Orānu, gribētu turp aizbraukt, pirms atgriežos Amerikā. Kas zina, kad atkal atkulšos šurp. Labāk vēl apskatīt visu, ko var.”

Viņš nozuda. Kāds pusducis emigrantu ielenca mani un gribēja izdibināt viņa vārdu un adresi; viņi noskārta, kas noticis, un kāroja to pašu. Kad pateicu viņiem, ka nezinu, kur viņš Marseļā dzīvo, mani izlamāja. Es tiešām to nezināju. Parādīju vizītkarti ar Amerikas adresi. Viņi to pierakstīja. Teicu, ka tas veltīgi, jo šis cilvēks grib doties uz Orānu. Tad viņi teicās gaidīt to pie kuģīša. Gāju uz māju pretrunīgā noskaņā. Varbūt biju visu samaitājis, parādot vizītkarti; bet tanī mirklī es biju apjucis; jo tālāk gāju, jo bezcerīgāks viss šķita.

Pastāstīju par to Helēnei. Viņa pasmaidīja. Viņa bija ļoti maiga šajā vakarā. Mazajā istabiņā, ko īrējām no kāda apakšīrnieka, — jūs jau zināt tās adreses, kuras nodod tālāk no mutes mutē, — nenoguris dziedāja zaļš kanārijputniņš, par kuru bijām uzņēmušies gādību. Svešs kaķis atkal un atkal atklīda no apkārtējiem jumtiem un glūnēja aiz loga, dzeltenās acis nenovērsdams no putniņa, kurš tupēja pie griestiem pakarinātā stiepļu būrītī. Bija auksts, bet Helēne vēlējās, lai logs stāvētu vaļā. Es zināju, ka viņai ir sāpes: tā bija viena no pazīmēm.

Māja pieklusa vēlu.

„Vai tu vēl atceries mazo pili?” Helēne pajautāja.

„Es atceros, it kā man kāds par to būtu stāstījis,” atteicu. „It kā nevis es, bet kāds cits tur būtu bijis.”

Viņa paraudzījās manī.

„Varbūt tā arī ir. Katrā no mums dzīvo vairāki cilvēki,” tad viņa teica. „Pilnīgi dažādi. Dažreiz tie kļūst patstāvīgi un kādu laiku valda pār mums — un tu kļūsti gluži cits, tāds, kuru pirms tam nekad neesi pazinis. Bet atkal atgriezies atpakaļ! Vai tad ne?” viņa steidzīgi pajautāja.

„Manī nekad nav bijis vairāku cilvēku,” paziņoju. „Es vienmēr monotoni esmu viens un tas pats.”

Viņa enerģiski papurināja galvu.

„Kā tu maldies! Tu tikai vēlāk pamanīsi, kā esi maldījies.”

„Kā tu to domā?”

„Aizmirsti to. Skaties uz kaķi aiz loga! Un uz dziedošo putnu, kurš neko nenojauš! Kā upuris gavilē!”

„Kaķis viņu nekad nenoķers. Viņš ir drošs savā būrī.”

Helēne skaļi iesmējās.

„Drošs savā būrī!” viņa atkārtoja. „Kuram gan vajadzīga drošība būrī?”

Pret rītu mēs pamodāmies. Durvju sardze lādējās un kliedza. Es atvēru durvis, saģērbies un gatavs bēgšanai, bet policistus neredzēju.

„Asinis!” sardziene kliedza. „Vai viņa to nevarēja izdarīt citur? Cūcība! Un tagad nāks policija! Tas ceļas no tam, ka parādi cilvēkiem laipnību! Tu tieci izmantots! Un īri vēl parādā par piecām nedēļām!”

Šaurajā gaitenī pelēkajā krēslā drūzmējās citu istabu iemītnieki, ielūkodamies blakustelpā. Kāda sieviete gadu sešdesmit tur bija izdarījusi pašnāvību. Pārgriezusi kreisās rokas artēriju. Asinis bija satecējušas pie gultas.

„Pasauciet dakteri,” sacīja Lahmanis, emigrants no Frankfurtes, kurš Marseļā tirgojās ar rožukroņiem un svētbildēm.

„Dakteri!” iebļāvās sardziene. „Viņa jau stundām ir beigta, vai tad neredzat? Edz, kas notiek, kad jūs ielaiž! Un tagad nāks policija! Jūs visus apcietinās! Un gulta — kas to dabūs tīru?”

„Mēs to varam iztīrīt,” Lahrnanis sacīja. „Neiejauciet policiju šajā lietā!”

„Un īre? Kur tā paliks?”

„Mēs varam to samest,” atbildēja vecīga sieviete sārtā kimono. „Kur citur lai mēs paliekam? Esiet žēlsirdīga!”

„Esu bijuse žēlsirdīga! Tevi tikai izmanto, tas viss. Kas ta viņai par mantām? Nekas!”

Sardziene ņēmās meklēt. Vienīgās spuldzītes kailā gaisma bija dzeltena un blāva. Zem gultas stāvēja vislētākais fibras čemodāns. Sardziene nometās ceļos dzelzs gultas galā, kur nebija satecējušas asinis, un izrāva čemodānu ārā. Resnā sēžamvieta, iestūķēta strīpainā mājaskleitā, rosījās kā pretīgam milzu kukainim, kurš grasās aprīt savu upuri. Viņa atvēra čemodānu.

„Nekā nav! Pāris lupatu! Novalkātas tupeles!”

„Tur ir vēl kaut kas,” ieminējās vecīgā sieviete. Viņu sauca Lusija Lēve, viņa tirgojās ar melnām brāķa zeķēm un līmēja saplēstu porcelānu.

Sardziene atvēra kādu kārbiņu. Sārtā vatē ieguldīta, tajā gulēja ķēdīte un gredzens ar nelielu akmentiņu.

„Zelts?” noprasīja resnā. „Droši vien tikai apzeltīts!”

„Zelts,” atteica Lahrnanis.

„Ja bijis zelts, viņa to noteikti būtu pārdevuse,” sardziene paziņoja, „pirms izdarītu to te.”

„Ne vienmēr to dara tikai aiz bada,” Lahmanis mierīgi atbildēja. „Tas ir zelts. Un mazais akmens ir rubīns. Vismaz septiņu astoņu simtu franku vērtībā.”

„Blēņas!”

„Ja gribat, es tos varu pārdot jūsu uzdevumā.”

„Un mani pie tam apšmaukt, jā? Nē, mīļais, mani vis nepiekrāpsit!”

Viņai tomēr nācās izsaukt policiju. Tas nebija novēršams. Emigranti, kas dzīvoja šajā mājā, pa to laiku nozuda. Vairums devās savās darīšanās — uz konsulātiem vai kaut ko pārdot, vai meklēt darbu; citi paslēpās tuvākajā baznīcā, lai tur sagaidītu ziņu no ielas stūrī atstātā novērotāja. Baznīcā varēja justies drošs.

Patlaban bija noturēta mise. Sānejās pie biktskrēsliem kā tumši, mazi pauguriņi tupēja sievietes melnās drānās. Sveces rāmi dega, ērģeles dūca, un gaisma mirgoja uz zelta biķera, ko priesteris pacēla ar Kristus asinīm, kurš tās izlējis, lai atpestītu pasauli. Pie kā tās bija novedušas? Pie asiņainiem krustakariem, reliģiskā fanātisma, inkvizīcijas spīdzināšanām, raganu dedzināšanām un ķeceru slepkavošanām — viss sava tuvākā mīlestības vārdā.

„Vai neaiziesim uz staciju?” es ievaicājos. „Uzgaidāmā telpā siltāks nekā te baznīcā.”

„Pagaidi vienu mirkli.”

Viņa piegāja pie sola zem kanceles un nometās ceļos. Es nezinu, vai viņa lūdza un ko lūdza, pēkšņi tikai iedomāju to dienu, kad Osnabrikas katedrālē gaidīju viņu. Toreiz es par jaunu atradu cilvēku, kuru nebiju pazinis un kurš man no dienas dienā kļuva reizē svešāks un dārgāks. Tagad atkārtojās tas pats, bet viņa slīdēja prom no manis, es to jutu, slīdēja turp, kur vairs nebija vārdu, vienīgi tumsa un nezināmi tumsas likumi, — viņa to negribēja un atkal un atkal atgriezās no turienes, bet vairs nepiederēja man tā, kā es to vēlētos, varbūt nekad nebija tā piederējusi. Kurš gan kuram pieder, un ko tas vispār nozīmē: kopāpiederēšana, šī mietpilsoniskā, bezcerīgā ilūzija? Taču vienmēr, kad viņa atgriezās atpakaļ, kā pati teica — uz vienu stundu, uz vienu mirkli, uz vienu nakti —, es jutos kā grāmatvedis, kam nevajag aplēst, bet kam bez vaicāšanas jāpieņem, kas tā viņam ir: klejotāja, nelaimīgā, mīlētā, nolādētā! Es zinu, tam visam ir citi vārdi — lēti, nodrāzti, acumirklīgi —, bet tie noder citiem apstākļiem un citiem cilvēkiem, kas tic, ka viņu egoistiskie likumi ir dieva doti. Vientulība meklē ceļabiedru un nejautā, kas viņš ir. Kurš to nezina, nekad nav bijis vientuļš, bet tikai viens.

„Ko tu lūdzi?” es pavaicāju un tūlīt to nožēloju.

Helēne dīvainu skatienu pavērās manī.

„Vīzu uz Ameriku,” viņa atbildēja, un es sapratu, ka nesaka patiesību. Mirkli pazibēja doma, ka viņa lūgusi tieši pretējo, jo atkal un atkal es izjutu viņas pasīvo pretestību.

„Amerika?” reiz naktī viņa ieminējās. „Ko tev tur vajag? Kāpēc tik tālu jāskrien prom? Amerikā uzradīsies atkal cita Amerika, uz kurieni tev vajadzēs dzīties, un tajā vēl kāds jauns svešums, vai tad tu neredzi?”

Viņa vairs negribēja neko jaunu. Viņa nekam vairs neticēja. Nāve, kas viņu grauza, negribēja vairs skriet prom. Tā valdīja pār viņu kā ķirurgs vivisekcijas laikā, vērodams, kas notiek, kad pārmaina vai iznīcina vienu orgānu un vēl vienu un vienu šūnu un vēl vienu. Slimība spēlēja drausmu maskuspēli ar viņu, gluži kā mēs to nevainīgi spēlējām tai pilī, un brīžiem manī ar zibošu skatienu no acu dobumiem lūkojās cilvēks, kurš mani neieredzēja, brīžiem tāds, kurš bija bezcerīgi padevīgs, brīžiem atkal pārdrošs spēlmanis, brīžiem izmisusi un alku pilna sieviete, bet tad atkal cilvēks, kuram nebija neviena cita, vienīgi es, pie kā atgriezties no tumsas, un kurš savās šausmās no iznīcības par to bija pateicīgs.

Izlūks atnāca un paziņoja, ka policija aizgājusi.

„Labāk vajadzētu iet uz muzeju,” Lahmanis sacīja, „tur apkurina.”

„Vai te ir muzejs?” pajautāja sagumusi, jauna sieviete, kura jau sešas nedēļas gaidīja savu vīru, ko bija notvēruši žandarmi.

„Protams, ir.”

Es atcerējos nelaiķi Švarcu.

„Vai iesim uz turieni?” pajautāju Helēnei.

„Tagad ne. Ejam atpakaļ.”

Es negribēju, ka viņa vēlreiz redzētu mirušo; bet viņu nevarēja atturēt. Kad pārnācām, durvju sardze bija nomierinājusies. Laikam jau uzzinājusi ķēdītes un gredzena cenu.

„Nabadzīte,” viņa sacīja. „Tagad viņai nav pat vārda.”

„Vai viņai nebija nekādu dokumentu?”

„Viņai bija uzturēšanās atļauja. To paņēma citi, pirms ieradās policija, un, vilkdami sērkociņus, izlozēja, kuram tā tiks. Laimēja tā mazā ar sarkanajiem matiem.”

„Ak jā, protams; tai taču nav nekādu dokumentu. Mirusī droši vien priecātos par to.”

„Gribat viņu vēl redzēt?”

„Nē,” es teicu.

„Jā,” teica Helēne.

Gāju viņai līdzi. Nelaiķe bija pilnīgi noasiņojusi. Divas emigrantes viņu patlaban apmazgāja. Viņas to grozīja kā baltu dēli. Mati nokarājās līdz grīdai.

„Ārā!” viena man uzšņāca.

Es izgāju. Helēne palika. Pēc brīža atgriezos, lai viņu aizvestu. Viņa stāvēja viena šaurajā kambarītī gultas kājgalī un skatījās uz balto, sakritušo seju, kurā viena acs bija palikusi pusvirus.

„Tagad nāc!” sacīju.

„Redz, kā tas izskatās,” viņa čukstēja. „Kur viņu apraks?”

„Es nezinu. Tur, kur aprok nabagos. Ja tas ko maksās, gan jau sardziene tam savāks naudu.”

Helēne neatbildēja. Pa vaļējo logu ieplūda dzestrs gaiss.

„Kad viņu glabās?” viņa pajautāja.

„Rīt vai parīt. Varbūt vēl aizvedīs uz sekciju.”

„Kādēļ? Netic, ka viņa nonāvējusies?”

„To nu gan ticēs.”

Sardziene uznāca augšā.

„Rīt viņu aizgādās uz klīniku šķēršanai. Jaunie dakteri mācās griezt pie šitādiem līķiem. Viņai jau viens pīpis, un tā nebūs jāmaksā par apglabāšanu. Vai negribat tasi kafijas?”

„Nē,” Helēne atteicās.

„Man gan vienu vajag,” sardziene atzinās. „Savādi, kā tas cilvēku uztrauc, vai ne? Kauču mums visiem tak jāmirst.”

„Jā,” Helēne sacīja. „Tikai neviens negrib tam ticēt.”

Nakti es pamodos. Viņa sēdēja gultā un it kā ieklausījās.

„Vai tu arī saod?” viņa pajautāja.

„Ko tad?”

„Nomirušo. Viņu var saost. Aiztaisi logu.”

„Neko nevar saost, Helēn. Tas neiet tik ātri.”

„Ožas gan.”

„Varbūt ož tie zari.”

Emigranti bija sametuši naudu un nolikuši pie mirušās dažus lauru zarus kopā ar sveci.

„Kam viņi atstiepuši tos zarus? Rīt viņu sagriezīs, tos gabalus sametīs spainī un pārdos kā gaļas atkritumus zvēru barībai.”

„Viņi to nepārdos. Anatomizētos līķus sadedzina vai aprok,” es paskaidroju, apskaudams Helēni. Viņa atvairīja manas rokas.

„Es negribu, ka mani sagriež gabalos.”

„Kādēļ lai tevi sagrieztu gabalos?”

„Apsoli to man, ka tas nenotiks,” viņa sacīja, manī neklausīdamās.

„Pavisam viegli varu tev apsolīt.”

„Aiztaisi logu. Es atkal to saožu.”

Piecēlos un aizvēru logu. Ārā spīdēja spožs mēness, un kaķis tupēja pie loga. Viņš nošņācās un aizlēca prom, kad ar loga vērtni skāru viņu.

„Kas tas bija?” Helēne man aiz muguras jautāja.

„Kaķis.”

„Viņš arī sajauš, tu redzi.”

Es apsviedos apkārt.

„Viņš te tup katru nakti un gaida, ka kanārijputniņš iznāks no būrīša. Guli, Helēn. Tu esi murgojusi. Te tiešām no tās istabas nekas neož.”

„Tad tā esmu es, kas ož?”

Es stingri viņā paraudzījos.

„Neviens te neož, Helēn, tu esi murgojusi.”

„Ja tā nav viņa, tad tā esmu es. Beidz mānīties!” viņa pēkšņi asi uzsauca.

„Vai dieniņ, Helēn, neviens te neož! Ja kaut kas ožas, tad tā ir ķiploku smaka no restorāna apakšā. Lūdzu!” Es paņēmu mazu odekolona pudelīti — ar tām mantām tolaik tieši slepeni tirgojos — un paslacīju visapkārt. „Tā, tagad gaiss ir svaigs.”

Viņa vēl arvien, taisni izslējusies, sēdēja gultā.

„Tātad tu arī to pieļauj,” viņa sacīja. „Citādi nebūtu ķēries pie odekolona.”

„Te nav nekā, ko pieļaut. Es to izlaistīju, lai tikai tevi nomierinātu.”

„Es zinu, ka tu tā domā,” viņa neatlaidās. „Tu domā, ka ožu es. Tāpat kā tā tur blakus. Nemelo! Es to redzu no tavām acīm, es jau sen redzu! Tu domā, es nemanu, kā tu manī slepus noskaties, kad tev liekas, ka neredzu! Es zinu, ka tev riebjos, zinu to, redzu to, jūtu katru dienu! Zinu, ko tu domā! Tu netici tam, ko saka ārsti! Tu iedomājies ko citu, tev liekas — tu vari to saost, un es tev riebjos. Kāpēc tu godīgi nepasaki to?”

Brīdi stāvēju kā sastindzis. Ja viņai vēl kas sakāms, lai izrunā visu. Bet viņa klusēja. Es sajutu, ka viņa drebēja. Sēdēja gultā, uz priekšu sakucusi, atspiedusies uz rokām, lielām, dziļi iekritušām acīm un spilgti nokrāsotu muti, — viņa tagad krāsojās, pat gulēt ejot, — un cieši vērās manī kā ievainots zvērs, kurš nupat metīsies virsū.

Viņa ilgi nevarēja nomierināties. Beidzot es nokāpu pirmajā stāvā, pieklauvēju pie Bauma durvīm un nopirku mazo pudelīti konjaka. Mēs sēdējām uz gultas, iedzērām un gaidījām rītu.

Līķa vedēji ieradās agri. Ar smagām kurpēm viņi klamzāja augšā pa kāpnēm. Nestuves atsitās pret šaurā gaiteņa mūriem. Caur plāno sienu dobji skanēja viņu joki. Stundu vēlāk ieradās jaunie iemītnieki.

17

— Dažas dienas es tirgojos ar virtuves piederumiem — skārda rīvēm, nažiem, dārzeņu griežamiem un sīkumlietām, kurām nevajadzēja aizdomīgu čemodānu. Pāris reižu atgriezos mūsu istabā agrāk, nekā parasts, un neatradu tur Helēni. Gaidīju un kļuvu nemierīgs; bet durvju sardze zināja teikt, ka neviens viņu neesot aizvedis. Pirms dažām stundām viņa izgājusi. Tā tas notiekot bieži.

Viņa pārradās vēlu vakarā. Seja bija noslēgta. Viņa neskatījās uz mani. Nezināju, ko darīt, bet nejautāt būtu bijis vēl dīvaināk nekā jautāt.

„Kur tu biji, Helēn?” es tomēr pavaicāju.

„Pastaigāties,” viņa atbildēja.

„Tādā nejaukā laikā?”

„Jā, tādā laikā. Nekontrolē mani!”

„Es tevi nekontrolēju. Es tikai baidos, vai tevi nav notvērusi policija.”

Viņa skarbi iesmējās.

„Policija mani vairs netvarstīs.”

„Kaut nu tā būtu.”

Viņa paraudzījās manī.

„Ja tu prašņāsi tālāk, es aiziešu atkal. Vai nesaproti, es nevaru ciest, ka mani mūžīgi uzrauga! Nami tur ārā mani nenovēro! Esmu tiem vienaldzīga. Esmu vienaldzīga arī cilvēkiem, kuri paiet garām. Viņi neko neprašņā un neuzmana mani!”

Man kļuva skaidrs, ko viņa domā. Ārpusē neviens nezināja par viņas slimību. Tur viņa nebija slimniece; viņa bija sieviete. Un gribēja palikt sieviete. Gribēja dzīvot; bet slimniecei būt viņai nozīmēja lēnām mirt.

Nakti viņa miegā raudāja. No rīta visu bija aizmirsusi. Viņa nevarēja panest krēslas stundas. Kā saindēts zirnekļtīkls tā ieauda iebiedēto sirdi. Redzēju, ka viņa vairāk un vairāk lieto narkotiskos līdzekļus. Parunāju ar Levisonu, kurš agrāk bijis ārsts un tagad tirgojās ar horoskopiem. Viņaprāt, Helēnes slimība vairs nebija ārstējama. To pašu bija teicis Dibuā.

No šī laika viņa arvien biežāk pārnāca vēlu. Baidījās, ka viņu izprašņāšu. Es to nedarīju. Reiz, kad biju viens pats mājās, tika atnests rožu pušķis. Es aizgāju, un, kad atgriezos, tas bija nozudis.

Viņa iesāka arī dzert. Pāris paziņu turēja par savu pienākumu paziņot man, ka redzējuši viņu bāros un ne jau vienu.

Es vēl arvien staigāju uz amerikāņu konsulātu. Biju dabūjis atļauju gaidīt priekštelpā; bet dienas pagāja, un nekas nenotika.

Tad mani saķēra. Reiz, divdesmit metru no konsulāta, policija pēkšņi aplenca ielu. Es mēģināju sasniegt konsulātu, bet uz mani tūlīt krita aizdomas. Paglābās tie, kas bija iekļuvuši konsulātā. Redzēju Lahmani nozūdam durvīs, metos pakaļ, gandrīz jau izlauzos, bet kāds žandarms aizšāva man priekšā kāju, un es pakritu.

„To zelli katrā ziņā aizturēt!” teica smaidīgs cilvēks civilā. „Viņam dikti jāsteidzas.”

Sākās dokumentu pārbaude. Sešus no mums aizturēja. Policisti atkāpās. Mūs piepeši ielenca vairāki civilisti. Viņi nostūma mūs malā, ievietoja slēgtā mašīnā un nogādāja uz vientuļu māju priekšpilsētas dārzā. Tas viss izklausās kā banālā filmā, — Švarcs piebilda. - Bet vai visi pēdējie deviņi gadi nav bijuši kā banāla, asiņaina filma?

- Tie bija gestapovieši? — pajautāju.

Švarcs pameta ar galvu.

— Vēl tagad es brīnos, ka viņi mani nebija notvēruši jau agrāk. Es zināju, ka Georgs nemitēsies dzīt mums pēdas. To apstiprināja smaidīgais, jaunais cilvēks, atņemot manus dokumentus. Nelaimīgā kārtā man bija klāt arī Helēnes pase; es to biju paņēmis, ejot uz konsulātu.

„Beidzot uzķērusies viena no mūsu zivtiņām,” sacīja jaunais cilvēks. „Tad drīz tā otra zivtiņa ari būs ciet.”

Viņš pasmaidīja un iezvēla ar gredzenoto roku man pa seju.

„Jūs arī tā domājat, Švarc?”

Noslaucīju asinis no lūpām, kas izsprāga no sitiena ar gredzeniem. Istabā bija vēl divi vīri civilā.

„Varbūt pats jūs pateiktu viņas adresi?” smaidīgais pajautāja.

„Es to nezinu,” atbildēju. „Pats meklēju savu sievu. Pirms kādas nedēļas mēs sastrīdējāmies, un viņa aizskrēja.”

„Sastrīdējāties? Cik nejauki!” Smaidīgais atkal iezvēla man pa seju. „Še tev par sodu!”

„Vai pašūpot viņu, šef?” ieprasījās viens no SS buļļiem, kuri stāvēja aiz manis.

Jaunais ar meitenīgo seju pasmaidīja.

„Paskaidrojiet viņam, Meller, kas ir šūpošana.”

Mellers paskaidroja: man apsiešot tālruņa stiepli ap dzimumorgāniem un tad mani šūpošot.

„Vai jums zināms šis paņēmiens? Reiz tak jau esat bijis nometnē?” noprasīja smaidīgais.

Tas man vēl nebija zināms.

„Mans izgudrojums,” viņš teica. „Bet sākumā mēs to varam izdarīt vienkāršāk. Jūsu dārgumus gluži vienkārši apsiesim tik cieši, ka ne asins pilīte vairs netiks cauri. Iedomājieties, kā jūs kliegsit pēc stundas! Un, lai jūs būtu jauki rāmiņš, piebāzīsim jums mutīti pilnu ar zāģu skaidām.”

Viņam bija neparasti stiklainas, gaišzilas acis.

„Mums ir daudz jauku izdomu,” viņš turpināja. «Vai zināt, ko visu var izdarīt ar mazu guntiņu?”

Abi gestapo buļļi ierēcās.

„Ar tievu, kvēlojošu stiepli,” teica smaidīgais vīrietis. „Lēnām iebāžot ausī vai izvelkot caur nāsīm, var visādi izrīkoties, melnais Švarc [6] ! Jaukākais ir tas, ka jūs atrodaties pilnīgi neierobežotā mūsu eksperimentu rīcībā,” viņš vēl piebilda.

Viņš man cieši uzmina uz kāju pēdām. Varēju saost viņa smaržūdens aromu. Es pat nepakustējos. Zināju, ka nav nozīmes izrādīt pretestību un vēl muļķīgāk tēlot drosminieku. Spīdzinātājiem tas sagādātu lielu prieku, un viņi pacenstos mani piebeigt. Tāpēc no nākamā sitiena ar spieķi kunkstēdams saļimu. Sekoja skaļi smiekli.

„Uzmundriniet viņu, Meller,” smaidīgais teica maigā balstiņā.

Mellers ievilka no savas cigaretes, noliecās pār mani un piespieda to man pie plaksta. Sāpes bija tādas, it kā viņš pašā acī būtu iegrūdis uguni. Visi trīs atkal iesmējās.

„Piecelies, zēniņ,” teica smaidīgais.

Es grīļodamies slējos augšā. Bet vēl nebiju uzcēlies, kad mani trāpīja jauns belziens.

„Tie ir tikai vingrinājumi, lai iesildītos,” viņš paskaidroja. „Mums taču laika diezgan — visas jūsu dzīves garumā, Švarc. Ja vēlreiz simulēsit, mums ir burvīgs pārsteigums jums. Ar visām četrām jūs uzlidosit gaisā.”

„Es nesimulēju,” atbildēju. „Esmu smagi slims ar sirdi. Var gadīties, ka nākamajā reizē vairs neuzcelšos, lai jūs darītu ko darīdami.”

Smaidīgais pievērsās SS buļļiem.

„Mūsu puisītim slima sirsniņa, kas to būtu domājis?”

Viņš iezvēla man atkal, taču jutu, ka esmu atstājis iespaidu. Beigtu viņš mani Georgam nedrīkstēja nodot.

„Adrese vēl nav ienākusi prātā?” viņš pajautāja. „Ir labāk pateikt to tagad nekā vēlāk, kad nebūs vairs neviena zoba.”

„Es nezinu adresi. Es pats gribētu to uzzināt.”

„Puisītis ir varonīgs. Cik jauki! Žēl, ka bez mums to neviens nekad neuzzinās.”

Viņš spārdīja mani līdz pagurumam. Gulēdams zemē, es lūkoju pasargāt seju un dzimumorgānus.

„Tā,” viņš beidzot noteica. „Tagad ieslēgsim mūsu puisīti pagrabā. Tad ieturēsim vakariņas, un pēc tam ies pa īstam vaļā. Būs jauka nakts sēdīte!”

Tas viss man bija zināms. Līdz ar Šilleru un Gēti tas piederēja pie faustiskā cilvēka kultūras, un to jau biju izbaudījis Vācijas nometnē. Bet man bija klāt inde; pavirši pārmeklējot, tā netika atrasta. Bez tam vēl bikšu ielokā bija iešūta korķa gabaliņā iestiprināta žilete; arī tā nebija uzieta.

Es gulēju tumsā. Savādi, ka iesākumā šādās situācijās izmisums rodas, nevis domājot par to, kas tevi sagaida, bet par muļķīgo iekrišanu.

Lahmanis redzēja, kā mani notvēra. Viņš gan nezināja, ka tie ir gestapovieši, jo no malas likās, ka rīkojas franču policija, — bet, ja paies kāda diena un es nepārnākšu mājās, Helēne meklēs mani policijā un tur droši vien uzzinās, kur tagad atrodos.

Tad viņa atnāks. Jautājums tikai bija, vai smaidīgais gribēja gaidīt uz to. Man likās, ka viņš ar skubu informēs Georgu. Ja Georgs bija Marseļā, tad mani vēl šovakar pratinās.

Viņš bija Marseļā. Helēne tieši viņu tika redzējusi. Viņš ieradās un ņēma mani priekšā. Es negribu par to runāt. Kad zaudēju samaņu, mani aplēja ar ūdeni. Pēc tam aizvilka atpakaļ pagrabā. Vienīgi paslēptā inde deva man spēku visu izturēt. Par laimi, Georgam nepietika pacietības noskatīties smalkās spīdzināšanas, kādas man apsolīja smaidīgais; bet viņš savā ziņā arī bija meistars.

Nakti viņš atnāca vēlreiz, — Švarcs sacīja. — Nosēdās uz soliņa man pretī, plaši iepletis kājas — absolūtās varas simbols, kuru, domājām, sen esam pievārējuši deviņpadsmitajā gadsimtā, bet kura kļuvusi par divdesmitā gadsimta raksturīgu pazīmi — varbūt tieši šīs maldīgās pārliecības dēļ. Šajā dienā es pieredzēju divas ļaunuma manifestācijas — smaidīgo un Georgu, absolūto ļaunumu un brutālo ļaunumu. Ļaunākais no abiem bija smaidīgais, ja te vēl var salīdzināt, — viņš mocīja ar baudu, tas otrs — lai panāktu savu iegribu.

Es tostarp biju izdomājis kādu plānu. Man vajadzēja kaut kā izkļūt laukā no šīs mājas. Kad Georgs atkal nosēdās manā priekšā, izlikos jau galīgi salauzts. Teicu viņam, ka esmu ar mieru visu pateikt, ja vien viņš mani pasaudzēs. Viņam bija tāda cilvēka pārsātinātais, nicīgais ņirdziens, kurš nekad nav atradies līdzīgā situācijā un tādēļ domā, ka to izturētu kā varonis no skolas lasāmgrāmatas. Šis tips to nekad neizturētu.

—   Zinu, —- es sacīju. — Dzirdēju reiz gaudojam gestapoviešu virsnieku, kas bija saspiedis īkšķi, dauzot kādu mocekli ar tērauda ķēdi. Bet tas, kurš tika nosists, klusēja.

—   Georgs man iespēra, —- Švarcs stāstīja. — „Ak tā, tu vēl gribi uzstādīt noteikumus?” viņš uzbrēca.

„Es neuzstādu nekādus noteikumus,” sacīju. „Bet, ja vedīsiet Helēni atpakaļ uz Vāciju, viņa atkal aizbēgs vai padarīs sev galu.”

„Muļķības!” Georgs nošņāca.

„Helēnei dzīvība ir puslīdz vienaldzīga,” sacīju. „Viņa zina, ka sirgst ar vēzi un nav izārstējama.”

Viņš vērīgi palūkojās manī.

„Tu melo, maita! Viņai ir sieviešu slimība, nevis vēzis!”

„Viņai ir vēzis. Tas konstatēts, pirmoreiz viņu operējot Cīrihē. Jau toreiz bijis par vēlu. Viņai tas pateikts.”

„Kas pateica?”

„Tas, kurš viņu operēja. Viņa pati gribējusi zināt.”

„Tāds cūka!” Georgs norēca. „Bet es arī to nelieti dabūšu savos nagos! Pēc gada Šveice būs pataisīta par vācu zemi! Tāds necilvēks!”

„Es gribēju, lai Helēne dodas atpakaļ,” sacīju. „Bet viņa liedzās. Tomēr domāju, ka viņa to darītu, ja pārliecinātu viņu, ka mums jāšķiras.”

„Smieklīgi!”

„Es to varētu izdarīt tik pretīgi, ka viņa mani uz mūžu ienīstu,” piebildu.

Redzēju, kā strādāja Georga domas. Biju atspiedies uz rokām un vēroju viņu. Man pat iesāpējās piere starp uzacīm, tik ļoti pūlējos pārraidīt viņam savu gribu.

„Kā to izdarītu?” viņš beidzot noprasīja.

„Viņa baidās, ka viņas slimību varētu nomanīt un es izjustu riebumu pret viņu. Ja es viņai to apliecinātu, viņa uz visiem laikiem atteiktos no kopdzīves ar mani.”

Georgs apsvēra. Skaidri nomanīju viņa domas. Viņš atskārta, ka šis priekšlikums visai izdevīgs. Pat ja viņš ar spīdzināšanu izspiestu no manis Helēnes adresi, tā viņu ienīstu vēl vairāk; ja turpretī es izturētos pret Helēni kā nelietis, viņa ienīstu mani un viņš varētu uzrasties kā glābējs ar vārdiem: „Vai es tev vienmēr to neteicu?”

„Kur viņa dzīvo?” viņš noprasīja.

Es nosaucu nepareizu adresi.

„Tai mājai ir pusducis izeju caur pagrabiem un šķērsieliņām. Ja ierastos policija, viņa viegli varētu izbēgt! Ja ierastos es viens, viņa nebēgtu.”

„No manis viņa arī nebēgtu,” Georgs paziņoja.

„Viņa domās, ka esat mani nogalinājis. Viņai ir inde.”

„Blēņas!”

Es nogaidīju.

„Un ko tu gribi par to?” Georgs noprasīja.

„Lai varu pazust no šejienes.”

Viņa sejā mirkli pavīdēja smaids. Šķita, ka zvērs atiež zobus. Es uzreiz sapratu, ka viņš mani nekad neizlaidīs no saviem nagiem.

„Nu labi,” tad viņš teica. „Tu nāksi man līdzi. Lai netaisītu nekādus stiķus. Tu viņai to pateiksi, man klātesot.”

Pamāju ar galvu.

„Aiziet!” viņš piecēlās. „Nomazgājies tur pie krāna.”

„Es ņemšu viņu sev līdzi,” viņš pateica vienam no SS buļļiem, kurš slaistījās briežragiem izrotātā istabā. Tas atdeva godu un atvēra Georga mašīnas durtiņas.

„Te, blakus man!” Georgs pavēlēja. „Ceļu zini?”

„Ne no šejienes. Tikai sākot no Kanbjēras.”

Mēs braucām vējainā un aukstā naktī. Biju cerējis, ka varēšu izvelties no mašīnas pa ceļam, kad tā palēninās gaitu vai apstāsies; bet Georgs durtiņas manā pusē bija noslēdzis. Kliegšanai arī nebūtu nozīmes; neviens neuzdrīkstētos nākt palīgā cilvēkam, kurš ietupināts vācu mašīnā; bez tam pēc pāris kliedzieniem Georgs mani jau būtu pataisījis mēmu.

„Ceru, ka esi teicis taisnību,” viņš noņurdēja. „Citādi likšu tev nomaukt ādu un pašu iebāzt samaltos piparos.”

Sačupis tupēju savā sēdeklī un sakritu uz priekšu, mašīnai pēkšņi nobremzējot pie neapgaismota vezuma.

„Netēlo ģīboni, zaķapastala!” Georgs nolamājās.

„Man nelabi,” sacīju, lēnām sliedamies augšā.

„Nožēlojamais lupata!”

Es biju atrāvis vaļā bikšu atloka diegus. Kad mašīna vēlreiz nobremzēja, sataustīju asmenīti; bet trešajā reizē, atsizdamies ar galvu pret vējstiklu, beidzot mašīnas tumsā to dabūju rokā.

Švarcs pavērās manī. Pieri viņam klāja sīkas sviedru lāses.

- Georgs nekad mani nepalaistu vaļā, - viņš sacīja. – Jūs arī tā nedomājat?

- Protams, ka nepalaistu.

- Kādā pagriezienā iesaucos, cik vien spalgi un skaļi varēdams:

„Uzmanību! Pa kreisi!”

Negaidītais kliedziens iedarbojās, pirms Georgs paguva ko apsvērt. Viņa galva automātiski pasitās pa kreisi, viņš uzspieda uz bremzes un cieši satvēra stūri. Es piezvēlos viņam. Korķī iespraustais asmenītis nebija liels; tomēr trāpīju ar to kaklā, tad parāvu pāri gaisa rīklei. Viņš atlaida stūri un saķēra kaklu. Tad saļima un novēlās uz kreiso pusi, uzgrūzdamies ar elkoni durvju tvereklim. Mašīna svaidījās un iebrauca krūmā. Durvis atsprāga vaļā, un Georgs izkrita. No kakla aumaļām plūda asinis, un viņš gārdza.

Es izrāpos viņam pakaļ un ieklausījos. Mani apņēma sanošs klusums, kurā šķita, ka motors rēc. Es to izslēdzu, un klusums tagad šķita kā vēja šalkoņa. Tās bija asinis, kas šalca ausīs.

Es apskatīju Georgu, tad sāku meklēt asmenīti ar korķa gabalu. Tas paspīguļoja uz mašīnas kāpšļa. Pacēlu to un gaidīju. Nebiju drošs, vai Georgs pēkšņi nepielēks kājās; tad redzēju, kā viņš pāris reižu noraustās un aprimst. Es aizsviedu asmeni, bet tūlīt atkal pacēlu un iebāzu zemē. Izdzēsu auto spuldzes un ieklausījos. Viss bija kluss. Iepriekš es neko tālāk nebiju apsvēris; tagad vajadzēja rīkoties ātri. Jo vēlāk mani atradīs, jo labāk. Svarīga bija katra novilcināta stunda.

Es novilku Georgam drēbes un satīņāju vienā vīstoklī. Tad paslēpu līķi krūmājā. Paies krietns laiks, kamēr viņu atradīs, un vēl kāds laiks paies, kamēr identificēs. Varbūt man laimēsies un viņu reģistrēs gluži vienkārši kā nezināmas personas līķi. Es izmēģināju mašīnu. Tā vēl bija kārtībā. Izbraucu to atpakaļ uz ceļa. Tad man uznāca vēmiens.

Mašīnā atradu kabatas bateriju. Sēdeklis un durvis bija notašķīti asinīm. Bet ādas apsitums bija viegli notīrāms. Pie grāvja es šim nolūkam izmantoju Georga kreklu. Noskaloju arī kāpsli. Atkal un atkal uzspīdināju bateriju, slaucīdams, kamēr viss kļuva tīrs. Tad nomazgājos pats un atkal iekāpu mašīnā. Man derdzās sēdēt Georga vietā; bija tāda sajūta, ka viņš no tumsas pēkšņi metīsies uz skausta. Sāku braukt.

Apturēju mašīnu sānieliņā gabalu no mājas. Tagad lija. Gāju pāri ielai, dziļi elpodams. Pamazām atskārtu, ka sāpēja visa miesa. Apstājos pie zivju veikala un ieskatījos spogulī skatloga sānos. Neapgaismotās virsmas tumšajā sudrabā daudz neko nevarēju saskatīt; apjaudu tikai, ka mana seja uztūkuši un asiņaina. Dziļi ieelpoju mitro gaisu. Likās neticami, ka pēcpusdien vēl biju te, šķita pagājusi vesela mūžība.

Man izdevās nepamanīti aizlavīties garām durvju sardzei. Viņa jau gulēja un tikai kaut ko nomurmināja. Tas viņai nebija nekas neparasts, ka pārnācu vēlu. Aši uzgāju augšā pa kāpnēm.

Helēnes nebija. Es ilgi skatījos uz gultu un skapi. Kanārijputniņš, gaismas uzmodināts, iesāka dziedāt. Aiz loga parādījās kaķis un zvērojošām acīm glūnēja iekšā kā nolādēta dvēsele. Pagaidīju kādu brīdi. Tad aizzagos pie Lahmaņa durvīm un klusu pieklauvēju.

Viņš vienā mirklī bija augšā. Bēgļiem ir šautrs miegs.

„Tas esat jūs…” viņš iesāka, pavērās manī un apklusa.

„Vai jūs manai sievai kaut ko stāstījāt?” es pajautāju.

Viņš papurināja galvu.

„Viņas nebija mājās. Un vēl pirms kādas stundas viņa nebija pārnākusi.”

„Paldies dievam.”

Viņš paraudzījās manī kā prātā jukušā.

„Paldies dievam,” atkārtoju. „Tad varbūt viņa nebūs notverta. Tāpat vien izgājusi.”

„Tāpat vien izgājusi,” Lahmanis atkārtoja. „Kas ar jums noticis?”

„Mani pratināja. Es izbēgu.”

„Policija?”

„Gestapo. Bet kas bijis, bijis. Guliet vien.”

„Gestapo zina, kur jūs esat?”

„Tad manis šeit nebūtu. Pirms gaismas būšu prom.”

„Vienu mirkli!” Lahmanis izkravāja dažus svēto attēlus un rožukroņus. „Paņemiet tos līdzi. Dažureiz tie dara brīnumus. Hiršs ar tiem slepus pārkūlās pār robežu. Ļaudis Pirenejos ir stipri dievticīgi. Šīs lietiņas ir paša pāvesta svētītas.”

„Tiešām?”

Viņš pasmaidīja brīnum jauku smaidu.

„Ja tās mūs paglābj, tad ir paša dieva svētītas. Uz redzēšanos, Švarc.”

Es aizgāju atpakaļ un sāku saiņot mūsu mantas. Jutos pilnīgi iztukšots, taču sasprindzis kā bungas, kurās nekā nav iekšā. Helēnes atvilktnē atradu vēstuļu sainīti. Tās bija adresētas uz pieprasījumu Marseļā. Neko nedomādams, ieliku tās viņas somā. Atradu arī Parīzē pirkto vakartērpu un pieliku klāt. Tad apsēdos pie mazgājamā trauka un iemērcu rokas ūdenī. Apdedzinātie nagi sāpēja. Arī katrs elpas vilciens sagādāja sāpes. Raudzījos uz slapjajiem jumtiem un neko nedomāju.

Beidzot es izdzirdu Helēnes solus. Viņa parādījās durvīs kā brīnumaina, skumja vīzija.

„Ko tu dari te?” Viņa neko nezināja. „Kas tev lēcies?”

„Mums ātri jāpazūd no šejienes, Helēn,” sacīju. „Nekavējoties.”

„Georgs?”

Pametu ar galvu. Biju izlēmis teikt viņai cik vien iespējams maz.

„Kas ar tevi noticis?” viņa izbijusies jautāja, pienākdama tuvāk.

„Mani arestēja. Es izbēgu. Viņi meklēs mani.”

„Mums jādodas prom?”

„Cik ātri var.”

„Uz kurieni?”

„Uz Spāniju.”

„Bet kā?”

„Cik tālu varēsim, ar automašīnu. Tu vari saposties?”

„Jā.” Viņa sagrīļojās.

„Tev ir sāpes?”

Viņa pamāja.

Kas tur stāv pie durvīm, man pazibēja doma. Kas tas ir? Viņa šķita man sveša.

„Vai tev vēl ir ampulas?”

„Nedaudzas.”

„Mēs atkal dabūsim dažas.”

„Izej uz brīdi,” viņa sacīja.

Es stāvēju gaitenī. Durvis pavērās. Spraugās parādījās ziņkārīgas lemuru acis. Vienacainu pundurīšu sejas ar šķobīgām mutēm. Lahmanis garās, pelēkās apakšbiksēs kā sienāzis klusi un ātri uzšāvās augšā pa kāpnēm un iespieda man plaukstā puspudeli konjaka.

„Tas jums noderēs,” viņš čukstēja. „Lai dzīvo solidaritāte!”

Es tūlīt iedzēru prāvu malku.

„Man ir nauda,” sacīju. „Ņemiet! Un dodiet vēl veselu pudeli.”

Es biju pievācis Georga kabatas portfeli un atradis tanī daudz naudas. Tikai mirkli manī uzplaiksnīja doma aizmest to prom. Bet tur atradās arī viņa pase kopā ar Heļēnes un manējo pasi. Visas trīs bijušas viņam kabatā.

Georga drēbes tiku sasējis paunā un, iebāzis tajā akmeni, iesviedu jūrā. Pasi rūpīgi apskatīju kabatspuldzītes gaismā, tad aizbraucu pie Gregorija un pamodināju viņu. Lūdzu apmainīt Georga fotogrāfiju pret manējo. Iztrūcies viņš sākumā atteicās. Viltot emigrantu pases bija viņa amats, un viņš tajā jutās taisnīgāks par dievu, kuru uzskatīja atbildīgu par visu šo neģēlību, — bet augsta gestapo vīra pasi viņš vēl nekad nebija redzējis. Paskaidroju viņam, ka nebūt nav vajadzīgs parakstīt savu darbu, kā to dara mākslinieki. Par visu atbildīgs būšu es, un neviens par viņu neko nezinās.

„Un ja jūs spīdzinās?”

Parādīju viņam savas rokas un seju.

„Stundas laikā man jāaizbrauc,” sacīju. „Ar šādu seju es kā emigrants netiktu desmit kilometru tālu. Bet man jātiek pāri robežai. Tā man vienīgā izeja. Te ir mana pase. Pārfotografējiet to pases bildi un uzņēmumu apmainiet ar gestapovieša pases bildi. Vienalga, cik tas maksās. Nauda man ir.”

Gregorijs beidzot piekrita.

Lahmanis atnesa otru konjaka pudeli. Samaksāju viņam un atgriezos savā istabā. Helēne stāvēja pie naktsgaldiņa. Atvilktne, kurā glabājušās vēstules, bija vaļā. Viņa to aizgrūda ciet un pienāca man klāt.

„Vai to izdarīja Georgs?” viņa jautāja.

„Viņš bija līdzdalībnieks,” atbildēju.

„Nolādētais!”

Viņa piegāja pie loga. Kaķis aizlēca prom. Viņa atvēra aizvirtņus. „Nolādētais!” viņa atkārtoja tik dedzīgi, ar tādu pārliecību kā mistiskā rituālā. „Nolādēts uz visiem laikiem…”

Saņēmu Helēnes sažņaugtās dūres un pavilku viņu nost no loga.

„Mums jāpazūd no šejienes.”

Gājām lejā pa kāpnēm. No visām pusēm mūs pavadīja skatieni. Kāda pelēka roka pamāja.

„Švarc! Neņemiet mugursomu. Žandarmi acīgi uz mugursomām. Man ir lēts ādas imitācijas koferis, ļoti šiks…”

„Pateicos,” es attraucu. „Koferis man vairs nav vajadzīgs. Man vajadzīga laime.”

„Mēs turēsim īkšķus.”

Helēna gāja papriekš. Es dzirdēju, kā pie durvīm salijusi ielene viņai ieteica palikt labāk mājās; lietus esot samaitājis visu veikalu. Labi, nodomāju, jo ielas tukšākas, jo labāk.

Helēne satrūkās, ieraudzījusi mašīnu.

„Nozagta,” es sacīju. „Mums ar to jātiek, cik tālu vien iespējams. Kāp iekšā.”

Vēl bija tumšs. Lietus straumēm tecēja gar vējstiklu. Ja vēl uz kāpšļa palikušas asinis, tagad tās noskalosies. Gabalu no mājas, kur dzīvoja Gregorijs, es pieturēju.

„Stājies te apakšā,” pavēlēju Helēnei, norādīdams uz kāda veikala stikla nojumi, kur bija izlikti makšķernieku piederumi.

„Vai nevaru palikt mašīnā?”

„Nē. Ja kāds nāk, izliecies, ka gaidi klientus. Es tūlīt būšu atpakaļ.”

Gregorijam viss bija gatavs. Bailes tagad bija nomainījis mākslinieka lepnums.

„Grūtākais bija mundieris,” viņš sacīja. „Jums mugurā civiluzvalks. Skatieties, es viņam ņēmu un nogriezu galvu.”

Viņš bija Georga fotogrāfiju atlupinājis, galvu un kaklu izgriezis, uniformu uzlicis uz manas fotogrāfijas un montāžu nofotografējis.

„Oberšturmbanfīrers Švarcs!” viņš lepni paziņoja.

Nosusinātais uzņēmums bija ielīmēts pasē. „Tikai zīmogs nav lāgā izdevies. Ja to pamatīgi pārbauda, jūs tā vai tā esat pagalam — pat ja tas būtu īsts. Te jūsu vecā pase — sveika un vesela.”

Viņš atdeva man abas pases un Georga fotogrāfijas paliekas. Iedams pa kāpnēm lejā, es saplēsu uzņēmumu sīkās druskās un izkaisīju ūdenī, kas šāvās pa noteku.

Helēne gaidīja. Mašīnu iepriekš tiku pārbaudījis; benzīna tvertne bija pilna. Ja veiktos labi, ar šo benzīnu varētu aizkļūt pāri robežai. Man joprojām laimējās — priekšējā paneļa atvilktnītē atradās robežpārejas atļauja, kas divreiz jau lietota. Nolēmu robežu pārbraukt citur, nevis kur mašīna jau reiz reģistrēta. Atradās arī Mišlēna karte, cimdu pāris un Eiropas autoceļu atlass.

Automašīna joņoja lietū. Līdz ausmai vēl atlikās dažas stundas. Mēs braucām Perpiņjanas virzienā. Gribēju palikt uz galvenās trases, kamēr vēl nav gaišs.

„Vai lai braucu tavā vietā?” Helēne pēc kāda laika iejautājās. „Tavas rokas!”

„Vai varēsi? Tu neesi gulējusi.”

„Tu arī neesi gulējis.”

Pavēros viņā. Viņa izskatījās spirgta un mierīga. Es nezināju, ko domāt.

„Vai gribi malku konjaka?”

„Nē. Braukšu, līdz kaut kur dabūsim kafiju.”

„Lahmanis man iedeva vēl vienu konjaka pudeli.”

Izvilku to no mēteļa. Helēne papurināja galvu. Viņai bija iešļircinājums.

„Vēlāk,” viņa sacīja, un balss skanēja ļoti maigi. „Pamēģini aizmigt. Mēs brauksim pārmaiņus.”

Helēne vadīja mašīnu labāk par mani. Pēc brīža viņa iesāka dungot monotonas, mazas dziesmiņas. Man vēl arvien nebija pārgājis lielais sasprindzinājums; tagad mašīnas dūkoņa un vienmuļā dungošana sāka iemidzināt. Zināju, ka jāguļ, taču atkal un atkal uztrūkos. Garām slīdēja pelēkas ainavas, un mēs ieslēdzām starmešus, neraizējoties par aptumšošanas noteikumiem.

„Tu viņu nogalināji?” pēkšņi Helēne ievaicājās.

„Jā.”

„Tas bija nepieciešams?”

„Jā.”

Mēs braucām tālāk. Es blenzu uz ceļu, kaudamies ar dažādām domām, un tad kā akmens iekritu miegā. Kad atkal pamodos, lietus bija pārstājis. Ausa rīts, mašīna dūca. Helēne sēdēja pie stūres, un man bija tāda sajūta, ka viss bijis tikai murgs.

„Tā nebija taisnība, ko es teicu!” iesaucos.

„Es zinu,” viņa attrauca.

„Tas bija kāds cits.”

„Es zinu.”

Viņa pat nepaskatījās uz mani.

18

Es gribēju pēdējā lielākajā pilsētiņā pirms robežas dabūt spāņu vīzu Helēnei. Drūzma konsulāta priekšā bija nomācoša. Tur apstāties šķita riskanti; varēja gadīties, ka mašīna jau tiek meklēta; bet citas iespējas neredzēju. Georga pasē vīza jau bija.

Lēnām braucu klāt pie konsulāta. Pūlis sakustējās tikai tad, kad ieraudzīja vācu numuru. Tas pašķīrās mūsu priekšā. Daļa emigrantu metās bēgt. Cauri naida alejai mašīna tuvojās ieejai. Kāds žandarms militāri sveicināja. Tādu godu sen nebiju piedzīvojis. Es nevērīgi atņēmu sveicienu un devos iekšā konsulātā. Žandarms rnan pašķīra ceļu. Ir jākļūst slepkavam, lai tiktu cienīts, ar rūgtumu nodomāju.

Es tūlīt dabūju vizu, tiklīdz noliku priekšā savu pasi. Vicekonsuls paskatījās manā sejā. Manas rokas viņš nevarēja redzēt. Biju uzvilcis mašīnā atrastos cimdus.

„Kara un tuvcīņas pēdas,” sacīju.

Viņš saprotoši pamāja ar galvu.

„Mēs arī esam karojuši. Heil Hitler! Dižens vīrs, tāpat kā mūsu kaudiljo.”

Iznācu laukā. Ap mašīnu bija izveidojies tukšums. Aizmugurējā sēdeklī ieraudzīju gadu divpadsmit vecu, izbijušos zēnu. Viņš rāvās kaktiņā, tā ka redzamas bija tikai acis un mutei priekšā aizspiestās plaukstas.

„Mums jāņem viņš līdzi,” Helēne teica.

„Kādēļ?”

„Viņa dokumentiem pēc divām dienām izbeidzas termiņš. Ja viņu notvers, viņu aizsūtīs uz Vāciju.”

Sajutu, ka esmu viscaur izmircis sviedros. Helēne paraudzījās manī. Viņa bija ļoti mierīga.

„Mēs esam paņēmuši vienu dzīvību,” viņa sacīja angliski. „Mums viena ir jāglābj.”

„Vai tev ir kāds dokuments?” pajautāju zēnam.

Viņš klusēdams pasniedza man savu uzturēšanās atļauju. Paņēmu to un griezos atpakaļ uz konsulātu. Tas man bija ļoti grūts gājiens; mašīna, likās, simtiem balsu izkliedza savu noslēpumu. Es nevērīgi pateicu sekretāram, ka pavisam piemirsu palūgt vēl vienu vīzu —- dienesta vajadzībām, apvidus izlūkošanai viņpus robežas. Ieraudzījis papīru, viņš jutās pārsteigts, tad pasmaidīja, piemiedza aci un iedeva man vīzu.

Es iesēdos mašīnā. Noskaņojums apkārt bija kļuvis vēl naidīgāks. Šie ļaudis laikam domāja, ka gribu zēnu aizvest uz kādu nometni.

Atstāju šo pilsētu cerībā, ka laime mani pavadīs arī turpmāk. Stūre manās plaukstās kļuva jo stundas jo karstāka. Baidījos, ka drīz nāksies mašīnu pamest, bet nevarēju iedomāties, ko tad iesākt. Helēne nespēja šādā laikā pāriet kalnu grēdu pa gājēju taciņām; viņa bija pārāk vārga; mašīnas zaudējums būtu uzreiz mums pārtraucis arī mīklaino aizsardzību pret vajātājiem. Atļaujas izceļošanai no Francijas mums nebija. Un kulties kājām uz priekšu bija pavisam citādi nekā braukt dārgā limuzīnā.

Mēs braucām tālāk. Tā bija brīnumaina diena. Pagātne un nākotne likās nogruvušas divos bezdibeņos, kad braucām pa šauru, augstu mākoņu ietītu kori it kā trošu ceļa kabīnē. To vēl varētu salīdzināt ar senlaicīgu ķīniešu tušas gleznojumu, kur redzami ceļotāji starp kalnu virsotnēm, mākoņiem un ūdenskritumiem. Zēns tupēja aizmugures sēdeklī un gandrīz nekustējās. Viņš neko citu savā dzīvē nebija iemācījies kā nevienam neuzticēties. Neko citu viņš neatcerējās. Kad trešā reiha kultūrtrēģeri viņa vectēvam iedauzīja galvaskausu, viņam bija trīs gadi; kad pakāra tēvu — septiņi gadi un, kad māti nogalināja gāzes kamerā, — deviņi. Īsts divdesmitā gadsimta bērns. Viņš kaut kā bija izbēdzis no koncentrācijas nometnes un viens pats aizkūlies pāri robežām. Ja viņu notvertu, tad nogādātu atpakaļ nometnē kā dezertieri un pakārtu. Tagad viņš gribēja nokļūt Lisabonā; vakarā pirms nāves gāzes kamerā māte, viņu svētījot un pēdējos padomus dodot, pateikusi, ka Lisabonā viņam dzīvojot tēvocis — pulksteņmeistars.

Viss noritēja labi. Pie Francijas robežas neviens neprasīja izceļošanas atļauju. Es tikai pavirši uzrādīju pasi un reģistrēju mašīnas datus. Žandarmi salutēja, aizvērtnis pacēlās, un mēs atstājām Franciju. Dažas minūtes vēlāk spāņu muitnieki jau apbrīnoja mašīnu un gribēja zināt, cik kilometru tā braucot stundā. Es šo to paskaidroju, un viņi sāka lielīt vienu no savām pēdējām mašīnu markām —Hispano-Suiza. Apgalvoju, ka man pašam viena tāda reiz bijusi, un attēloju lidojošās dzērves emblēmu uz dzesētāja. Viņi bija sajūsmā. Pavaicāju, kur varētu uzņemt degvielu. Viņi paziņoja, ka Spānijas draugu rīcībā esot īpašs benzīna tanks. Man nebija pesetu. Viņi apmainīja manus frankus. Pēc nokārtotām formalitātēm šķīrāmies ar sirsnīgiem novēlējumiem.

Es atslīgu sēdeklī. Kalnu kore un mākoņi nozuda. Mūsu priekšā pavērās sveša zeme; zeme, kas vairs neizskatījās pēc Eiropas. Mēs vēl nebijām pilnīgi izglābušies, taču likās, ka Franciju un šo zemi šķir bezdibenis. Skatījos uz ceļiem, ēzeļiem, cilvēkiem, tautastērpiem, uz skarbo, akmeņaino ainavu — mēs bijām it kā Āfrikā. Es sajutu, ka viņpus Pirenejiem sākās īstie rietumi. Tad pamanīju, ka Helēne raud.

„Nu tu esi tur, uz kurieni kāroji,” viņa čukstēja.

Es nezināju, ko viņa ar to domā. Vēl arvien nespēju noticēt, ka viss tik viegli noritējis. Es iedomāju laipnību, sveicinājumus, smaidus, ko atkal pirmo reizi pieredzēju pēc daudziem gadiem; bija vajadzējis nogalināt, lai pret mani izturētos kā pret cilvēku.

„Kādēļ tu raudi?” es jautāju. „Mēs vēl neesam drošībā. Spānija ir pilna ar gestapoviešiem. Mums, cik vien ātri var, jātiek tai cauri.”

Pārgulējām mazā miestiņā. Īstenībā biju gribējis kaut kur atstāt mašīnu un tālāk braukt ar vilcienu. Bet neizdarīju to. Spānija nebija droša zeme; gribēju pēc iespējas ātrāk to atkal atstāt. Automašīna neizprotamā kārtā kļuva līdzīga tumšam talismanam; tās tehniskā pilnība aizdzina pat baismas, kas man uzdvesa. Tā mums bija pārāk nepieciešama; es vairs nedomāju par Georgu. Viņš pārāk ilgi kā drauds bija gūlies pār manu dzīvi; tagad viņš bija prom — es sajutu gandrīz tikai to. Iedomāju smaidīgo; tas vēl bija dzīvs un varēja telefoniski likt mūs apcietināt. Slepkavībā apvainoto izdeva jebkura valsts. Ka tā bijusi pašaizsardzība, būtu jāpierāda tur, kur tas noticis.

Es sasniedzu portugāļu robežu vēlu nākamā naktī. Vīzas bez kādām grūtībām dabūjām ceļā. Atstāju Helēni pie robežas mašīnā ar neizslēgtu motoru. Pieteicu, ja notiktu kas aizdomīgs, lai viņa nekavējoties brauc pie manis, es arī ielēktu, un mēs izdrāztos cauri uz portugāļu muitu. Diez vai kas ļauns notiktu; šis bija neliels robežpostenis, un, pirms ierēdņi tumsā sāktu šaudīties, mēs jau būtu pāri robežai. Kas tad notiktu Portugālē, tas bija cits jautājums.

Nenotika nekas. Bija tumšs un vējains, mundierotie robežsargi stāvēja kā figūras kādā Goijas gleznā. Viņi salutēja, un mēs braucām tālāk uz portugāļu posteni, kur tikpat laipni mūs saņēma. Tikko mašīna iesāka braukt, kāds ierēdnis pēkšņi metās mums pakaļ, saukdams, lai apstājamies. Ātri apsvēru stāvokli: ja braukšu vien cauri, nākamajā miestiņā mašīnu varēja aizturēt. Es apturēju. Mēs tikko elpojām.

Ierēdnis pieskrēja pie mašīnas.

„Jūsu robežpārejas atļauja,” viņš teica. „Jūs to aizmirsāt. Kā citādi bez tās jūs tiktu atpakaļ?”

„Lielu paldies!”

Aiz muguras zēns ievilka elpu. Pašam man kādu brīdi bija bezsvara sajūta, tik atvieglots jutos.

„Tagad tu esi Portugālē,” sacīju zēnam.

Viņš lēnām atņēma plaukstas no mutes un pirmoreiz atslīga sēdeklī. Visu braucienu viņš bija nosēdējis, uz priekšu sakucies.

Ciemi lidoja garām. Suņi rēja. Agrā rīta stundā kalvē gailēja uguns — un kalējs apkala sirmi. Lietus vairs nelija. Gaidīju atbrīvošanās sajūtu, ko tik ilgi biju kārojis, — bet tāda neradās. Helēne klusi sēdēja man līdzās. Es gribēju priecāties, bet jutu sevī tikai tukšumu.

No Lisabonas piezvanīju uz amerikāņu konsulātu Marseļā. Izstāstīju visu, kas bija noticis līdz brīdim, kad ieradās Georgs. Ierēdnis, ar kuru runāju, domāja, ka tagad esmu drošībā. Panācu vienīgi solījumu, ja vīza tikšot piešķirta, viņš par to ziņošot konsulātam Lisabonā.

Mašīnu, kas mūs tik ilgi bija sargājusi, tagad vajadzēja likvidēt.

„Pārdod,” Helēne ieteica.

„Varbūt ļaut, lai tā ieripo kaut kur jūrā?”

„Kāda tur jēga?” viņa iebilda. „Tev vajadzīga nauda. Pārdod to.”

Viņai bija taisnība. Un pārdot nenācās grūti. Pircējs apņēmās samaksāt muitu un solījās mašīnu nolakot melnu. Tas bija tirgotājs. Es pārdevu viņam mašīnu Georga vārdā. Nedēļu vēlāk redzēju to ar portugāļu numuru. Lisabonā bija vairākas līdzīgas mašīnas; pazinu to vienīgi pēc nelielā ieliekuma kreisajā kāpslī. Georga pasi es sadedzināju.

Švarcs palūkojās pulkstenī.

—   Atlikušo var izstāstīt ātri. Reizi nedēļā gāju uz konsulātu. Kādu laiku dzīvojām viesnīcā. Iztikām no naudas par pārdoto mašīnu. Gribēju, lai Helēnei būtu visas iespējamās ērtības. Mēs atradām ārstu, kas viņai palīdzēja dabūt nepieciešamās zāles. Abi gājām pat uz kazino. Noīrēju šai vajadzībai smokingu. Helēnei vēl bija viņas vakartērps no Parīzes. Nopirku tam klāt zeltītu kurpju pāri. Agrākās aizmirsu Marseļā. Jūs esat bijis kazino?

—  Diemžēl jā, — atbildēju. — Biju tur vakarvakarā. Tā bija kļūda.

— Es gribēju, lai viņa piedalās spēlē, - Švarcs stāstīja. — Un viņa laimēja. Neaptveramais vēl vienmēr turpinājās. Viņa nevērīgi pameta kauliņus, un viņas numuri laimēja.

Šim pēdējam laikposmam gandrīz nebija saskares ar realitāti. Likās, atkal iesācies tas laiks pilī. Mēs gandrīz vairs neizlikāmies; bet pirmoreiz manī modās sajūta, ka tagad viņa man pieder pilnīgi, kaut arī dienu no dienas arvien vairāk aizslīdēja prom no manis pie nepielūdzamākā no visiem pielūdzējiem. Viņa vēl nebija padevusies; bet viņa vairs necīnījās.

Bija mokpilnas naktis un naktis, kurās viņa raudāja; bet tad nāca atkal pārvarīga maiguma mirkļi, kad izmisums, viedums un mīla pēkšņi pārsniedza cilvēka miesas robežas, kad nedrīkstēju pakustēties, tik pārmērīgs tas viss man šķitās.

„Mans mīļotais,” reiz naktī viņa man sacīja, un tā bija vienīgā reize, kad par to runāja. „Apsolīto zemi, kuru tu ceri sasniegt, mēs kopā neieraudzīsim.”

Pēcpusdien biju aizvedis viņu pie ārsta. Tagad pēkšņi kā zibens spērienu es izjutu bezspēcīgu protestu, kādu izjūt cilvēks, kurš atskārtis, ka nespēj paturēt to, ko viņš mīl.

„Helēn,” es sacīju apslāpētā balsī, „ko mēs esam ieguvuši?”

Viņa klusēja. Tad pašūpoja galvu un pasmaidīja.

„Ieguvām visu, ko vien iespējām,” viņa attrauca. „Un ar to pietiek.”

Tad pienāca diena, kad konsulātā man paziņoja, ka neticamais noticis: mums piešķirtas divas vīzas. Nejaušās pazīšanās skurbā iedoma bija panākusi to, ko neiespētu nekāda lūgšanās, nekāda izmisīga cīņa! Es smējos. Tā bija histērija. Tagadējā pasaulē notiek daudz kas, par ko jāsmejas, kā jums šķiet?

- Reiz tomēr smiekli mitējas, — es sacīju.

- Pats dīvainākais, ka mēs bieži smējāmies pēdējās dienās, - Švarcs atbildēja. - Likās, nu esam sasnieguši vēju neskartu ostu. Rūgtums bija izgaisis, asaru vairs nebija, un skumjas kļuvušas tik dzidras, ka bieži nebija atšķiramas no ironiski sēras jautrības. Mēs pārcēlāmies uz nelielu dzīvoklīti. Neaptveramā aklumā es joprojām tiecos uz savu mērķi: izbēgt uz Ameriku. Ilgāku laiku negāja neviens kuģis, līdz beidzot viens tomēr radās. Pārdevu pēdējo Degā zīmējumu un nopirku kuģa biļetes. Jutos laimīgs. Domāju — mēs esam glābti. Par spīti visam! Par spīti ārstiem! Vēl tikai jānotiek šim brīnumam!

Tad kuģa atiešanu atlika uz dažām dienām. Aizvakar vēlreiz devos uz kuģniecības biroju. Brauciens bija pārcelts uz šodienu. Es to pateicu Helēnei un izgāju, lai vēl šo to nopirktu. Kad atgriezos mājās, viņa bija mirusi. Visi spoguļi istabā bija sadauzīti. Vakartērps saplēsts nomests uz grīdas. Viņa pati gulēja tam līdzās, nevis gultā.

Sākumā domāju, ka tā ir slepkavība laupīšanas nolūkā. Tad iedomāju, ka viņu nonāvējis kāds gestapo aģents; bet tas taču būtu meklējis mani, nevis viņu. Tikai atskārtis, ka bez spoguļa un tērpa nekas nav aiztikts, es visu sapratu. Atcerējos indi, ko viņa teicās pazaudējusi. Stāvēju un mēmi skatījos, tad sāku meklēt vēstuli. Tādas nebija. Nekā nebija. Viņa bija aizgājusi bez neviena vārda. Vai jūs to varat saprast?

—  Jā, — es teicu.

—  Tiešām varat saprast?

—  Jā, — atkārtoju. — Ko lai viņa vēl jums rakstītu?

—- Kaut ko. Kādēļ tā. Vai arī…

Viņš apklusa.

Švarcs laikam domāja par pēdējiem vārdiem, par pēdējo mīlas apliecinājumu, ko varētu paņemt līdzi savā vientulībā. Viņš bija iemācījies atteikties no daudziem aizspriedumiem, tikai ne šinī gadījumā.

—   Viņa nebūtu varējusi pārstāt rakstīt, ja reiz iesāktu, — sacīju. — Ar to, ka neko nerakstīja, viņa ir pateikusi jums vairāk, nekā izsakāms vārdos.

Viņš brīdi pārdomāja.

—   Vai redzējāt paziņojumu ceļojumu birojā? — beidzot viņš nočukstēja. — Kuģa atiešana atlikta par vienu dienu. Viņa būtu nodzīvojusi vēl vienu dienu, ja to zinājusi.

—  Nē.

—  Viņa negribēja braukt līdzi. Tādēļ to izdarīja!

Es papurināju galvu.

— Viņa nav spējusi vairs izturēt sāpes, Švarca kungs, — saudzīgi pateicu.

—   Tam es neticu, — viņš atbildēja. — Kādēļ tad viņa to izdarīja tieši aizbraukšanas priekšvakarā? Jeb vai iedomājās, ka viņu kā slimnieci neielaistu Amerikā?

—    Kāpēc jūs negribat ļaut mirstošam cilvēkam pašam izlemt, kad viņa sāpes vairs nav izturamas? — atvaicāju. - Tas taču ir pats mazumiņš, ko spējam darīt!

Viņš ilgi raudzījās manī.

—    Viņa turējās līdz pēdējam, — turpināju. — Jūsu dēļ, vai jūs to neredzat? Vienīgi jūsu dēļ. Un, kad zināja, ka izglābusi jūs, viņa aizgāja.

—    Un ja es nebūtu bijis tik akls? Ja nebūtu dzinies uz Ameriku?

—    Švarca kungs, — iebildu, — tas nebūtu slimību apturējis.

Viņš dīvaini sašūpoja galvu.

—    Viņas vairs nav, un pēkšņi liekas, it kā viņas nekad nebūtu bijis, — viņš čukstēja. — Es lūkojos viņā, un nebija nekādas atbildes. Ko esmu izdarījis? Nogalinājis viņu vai padarījis laimīgu? Vai viņa mīlēja mani, vai arī es biju tikai spieķis, uz kura balstīties, kad tas viņai noderēja? Es nerodu atbildes.

—     Jums tādas vajag?

—    Nē, — viņš pēkšņi klusu sacīja. — Piedodiet. Varbūt arī ne.

—    Tādas atbildes arī nav. Nekad nebūs nevienas citas kā tā, kuru jūs pats sev dosiet.

—    Es jums visu izstāstīju, jo tas man jāzina, — viņš klusu teica. — Kas tā bijusi? Vai tikai tukša, bezjēdzīga dzīve, pievilta vīra un slepkavas dzīve…

—    To es nezinu, — sacīju. — Bet, ja vēlaties, — arī mīloša cilvēka dzīve un, ja tas jums svarīgi, savā ziņā svētā dzīve. Taču ko nozīmē vārdi? Šī dzīve ir bijusi. Vai ar to nepietiek?

—     Tā ir bijusi. Un tagad vairs nav?

— Tā ir, kamēr dzīvojat jūs.

—     Vienīgi mēs to vēl saglabājam, — Švarcs čukstēja. - Jūs un es. Neviens cits. — Viņš cieši skatījās manī. - Neaizmirstiet to! Kādam tā jāsaglabā! Nekas nedrīkst pazust! Mēs esam vēl tikai divi. Pie manis nav droši. Bet tas nedrīkst iznīkt. Tam jādzīvo tālāk. Pie jums tas būs drošībā.

Lai gan esmu skeptiķis, mani pāršalca dīvaina sajūta. Ko gribēja šis cilvēks? Līdz ar savu pasi atdot man savu pagātni? Vai viņš tikai nebija izlēmis mirt?

—    Kāpēc lai jūs pats to nevarētu saglabāt? Jūs taču vēl dzīvosiet, Švarca kungs?

—    Es nedomāju darīt sev galu, — Švarcs mierīgi atbildēja. — Nē, kopš ieraudzīju smaidīgo un zinu, ka viņš vēl dzīvs. Bet mana atmiņa lūkos atceres izpostīt. Viņa tās sadrumstalos, sasmalcinās, pārvērtīs, līdz tās būs piemērotas izdzīvošanai un pārstās būt bīstamas. Jau pēc dažām nedējām es jums to vairs nespētu izstāstīt, ko izstāstīju šodien. Tālab arī vēlējos, lai mani uzklausāt. Jūsu atmiņā viss saglabāsies neviltots, jo jums tas nav bīstams. Un kaut kur taču tam jāpaliek, — viņš pēkšņi skumīgi noteica. — Kādā cilvēkā, tā, kā tas bija, vismaz vēl kādu laiku.

Viņš izvilka no kabatas divas pases un nolika man priekšā.

—    Te ir arī Helēnes pase. Kuģa biļetes jums jau ir. Tagad jums ir arī amerikāņu vīzas. Divām personām.

Viņš bikli pasmaidīja un apklusa.

Es ilgi lūkojos uz pasēm.

—    Vai tiešām jums vairs nav vajadzīga jūsu pase? — pajautāju, ar pūlēm sevi pārvarēdams.

—    Varat man atdot savējo, — viņš sacīja. — Tā būs vajadzīga tikai uz pāris dienām. Lai nokļūtu pāri robežai.

Es paraudzījos viņā.

—    Ārzemnieku leģionā neprasa pases. Jūs zināt, ka tur pieņem emigrantus. Un, kamēr vēl dzīvo tādi ļaudis kā smaidīgais, būtu noziegums pašam laupīt sev dzīvību, ja to var atdot cīņā pret barbariem.

Izvilku no kabatas savu pasi un atdevu viņam.

—    Pateicos, — sacīju. — No sirds pateicos, Švarca kungs.

—    Un te vēl ir mazliet naudas. Man vairs vajag pavisam maz. — Švarcs pavērās pulkstenī. — Vai negribat izdarīt man vēl vienu pakalpojumu? Helēni aizvedīs pēc pusstundas. Vai nāksiet man līdzi?

—     Jā.

Švarcs samaksāja rēķinu. Mēs izgājām skaļajā rīta stundā.

Težu upē gaidīja kuģis, balts un nemierīgs.

Es stāvēju istabā līdzās Švarcam. Sasistie spoguļi karājās vēl tur. Rāmji bija tukši. Lauskas aizvāktas.

— Varbūt man vajadzēja pēdējo nakti palikt pie viņas? — Švarcs iejautājās.

— Jūs bijāt pie viņas.

Sieviete gulēja šķirstā kā visi nomirušie — ar bezgala vienaldzīgu seju. Nekas šeit vairs nesaistīja viņu — ne Švarcs, ne es, ne viņa pati. Grūti bija iedomāties, kāda viņa izskatījusies īstenībā. Tā, kas tur gulēja, bija nedzīvs tēls, un vēl tikai Švarcs varēja saskatīt līdzību ar dzīvo Helēni. Bet Švarcs domāja, ka tagad arī es redzu viņu kā dzīvu.

— Viņai vēl bija… — viņš ieminējās, — te vēl bija…

Viņš izņēma no atvilktnes dažas vēstules.

— Es tās neesmu lasījis. Ņemiet jūs.

Paņēmu vēstules un gribēju ielikt šķirstā. Tad pārdomāju — mirusī tagad beidzot piederēja vienīgi Švarcam, viņš tā domāja. Citu vēstulēm vairs nebija ar Helēni nekāda sakara, viņš tās negribēja dot viņai līdzi, bet negribēja arī iznīcināt, tās tomēr bija piederējušas viņai.

—    Paturēšu tās pie sevis, — sacīju un iebāzu vēstules kabatā. — Bet tām vairs nav nekādas nozīmes. Ne tik daudz vērtības, cik niecīgam naudas gabalam par zupas šķīvi ēdnīcā.

—    Kruķi, — viņš piebilda. — Es zinu. Viņa tās nosauca reiz par kruķiem, kas bijuši vajadzīgi, lai paliktu man uzticīga. Vai varat to saprast? Tas ir absurds…

—- Nē, — es sacīju ļoti piesardzīgi, vislielākā līdzjūtībā. — Kāpēc jūs beidzot neliekat viņu mierā? Viņa mīlēja jūs un palika pie jums, cik ilgi vien spēja.

Viņš pamāja ar galvu. Pēkšņi viņš izskatījās pavisam salauzts.

— To es gribēju zināt, — viņš nomurmināja.

Istabas gaiss bija saules sakarsēts, pilns mušu, līķa dvakas un sveču smaržas. Švarcs redzēja manu skatienu.

—    Kāda sieviete man palīdzēja, — viņš sacīja. — Svešā zemē grūti tādā reizē. Ārsts. Policija. Viņu aizveda. Vakarvakarā atkal atveda atpakaļ. Viņu izmeklēja. Nāves cēloņa noskaidrošana. — Viņš bezpalīdzīgi manī palūkojās. — Viņu ir… viņa tur nav vairs visa — man pateica, lai es neatsedzot viņu…

Atnāca nesēji. Šķirstu aiznagloja. Švarcs sagrīļojās.

— Es braukšu jums līdzi, — teicu.

Tas nebija tālu. Rīts starot staroja, un vējš brāzās šurp kā aitu suns aiz mākoņjēru bara. Švarcs, sīks un vientuļš, stāvēja kapsētā zem plašajām debesīm.

—  Vai atgriezīsieties dzīvoklī? — pajautāju.

—  Nē.

Viņš bija paņēmis līdzi čemodānu.

—  Vai zināt te kādu, kas var pārlabot pases? — es pavaicāju.

—  Gregorijs. Viņš jau nedēļu ir te.

Mēs aizgājām pie Gregorija. Ar manu pasi viņš tika galā drīz; te nebija nepieciešama sevišķa precizitāte. Švarcam bija ārzemnieku leģiona biroja apliecība; viņam vajadzēja tikai pāriet robežu un kazarmās manu pasi aizsviest prom. Leģions neinteresējās par pagātni.

—   Kas notika ar zēnu, ko jūs paņēmāt līdzi? — ievaicājos.

—   Tēvocis viņu neieredz, bet zēns jūtas laimīgs, ka vismaz viņu neieredz kāds no pašu ģimenes — nevis tikai svešie.

Es paraudzījos cilvēkā, kurš tagad sauksies manā vārdā.

—  Vēlu visu labāko, — sacīju, izvairīdamies uzrunāt viņu par Švarcu. Man nekas cits neiekrita prātā kā šī banālā frāze.

—   Mēs vairs neredzēsimies, — viņš atbildēja. — Un tā ir labi. Esmu jums pateicis pārāk daudz, lai rastos vēlēšanās atkal jūs satikt.

Es par to nebiju tik drošs. Varēja gadīties, ka viņš mani tieši tāpēc kādreiz gribētu atkal satikt. Viņaprāt, es biju vienīgais viņa īstenā likteņstāsta glabātājs. Bet varbūt arī tieši tāpēc viņš mani ienīstu, jo liktos, ka esmu nolaupījis viņa sievu — šoreiz neatgriežami un uz mūžiem —, viņš taču bija pārliecināts, ka paša atmiņas piekrāps viņu un tikai manējās paliks īstas.

Es redzēju viņu aizejam pa ielu, čemodānu rokā — nožēlojams stāvs, mūžam pieviltā vīra un mūžīgā mīlētāja simbols. Bet vai viņš nebija tas, kurš mīļoto sievieti bija ieguvis pilnīgākā mērā nekā aprobežoto uzvarētāju virtene? Un kas mums īstenībā pieder? Kam tik daudz uztraukties par lietām, kuras labākajā gadījumā dotas mums tikai uz zināmu laiku; un kam tik daudz prātot par to, kuram mīļotais cilvēks vairāk vai mazāk piederējis, ja iluzorais vārds „piederēt” nenozīmē neko vairāk kā — apskaut tukšu gaisu?

Man bija līdzi sievas pases fotogrāfija — tolaik jau mūžīgi vajadzēja fotogrāfijas visādām apliecībām. Gregorijs tūdaļ ķērās pie darba. Neatgāju no viņa ne soli. Neuzdrīkstējos abas pases izlaist no acīm.

Pusdienas laikā tās bija gatavas. Es drāzos uz ūķi, kur mēs mitām. Rute sēdēja pie loga un vēroja zvejniekbērnus pagalmā.

—  Viss velti? — viņa jautāja, kad stāvēju durvīs.

Es pavicināju gaisā abas pases.

—  Mēs braucam rīt! Mums būs citi uzvārdi, katram savādāks, un Amerikā mums vēlreiz nāksies apprecēties.

Es daudz nedomāju par to, ka tagad man ir tāda cilvēka pase, kuru varbūt meklēs slepkavības dēļ. Nākamajā vakarā mēs aizbraucām un bez grūtībām sasniedzām Ameriku. Tomēr abu mīlētāju pases neatnesa mums laimi: pusgadu vēlāk Rute šķīrās no manis. Lai to legalizētu, mums nācās pirms šķiršanās vēlreiz apprecēties.

Rute vēlāk apprecējās ar to pašu bagāto jauno amerikāni, kurš kādreiz bija galvojis par Švarcu. Viņam tas viss likās traki jocīgi, un viņš bija mūsu otro laulību liecinieks. Pēc nedēļas šo mūsu laulību izšķīra Mehiko.

Kara laiku es pavadīju Amerikā. Dīvainā kārtā sāku interesēties par glezniecību, kurai agrāk nepievērsu nekādu uzmanību, — it kā šo interesi būtu mantojis no tālā, mirušā Švarca. Bieži bija jādomā arī par otru Švarcu, kurš varbūt vēl dzīvoja; abi viņi saplūda tādā mīklainā dūmakā, kuru reizēm jutu ap sevi, it kā tā mani ietekmētu, lai gan skaidri zināju, ka tās ir tukšas blēņas. Beidzot es atradu darbu mākslas priekšmetu veikalā, un manā istabā karājās pāris Degā kopiju, kuras man ļoti iepatikās.

Es bieži domāju arī par Helēni, kuru biju redzējis vienīgi mirušu; kādu laiku, kad dzīvoju viens, viņa pat rādījās sapņos. Vēstules, ko Švarcs man atstāja, es pirmajā naktī, kuģim izbraucot okeānā, iemetu viļņos, tās neizlasījis. Vienā no tām sataustīju kaut ko cietu, kā mazu akmentiņu. Tumsā izvilku to no aploksnes un vēlāk redzēju, ka tas bija plakans dzintara gabaliņš, kurā pirms gadu tūkstošiem sagūstīts un pārakmeņots trausls knislītis. Es to paturēju un paņēmu līdzi — sīciņo knislīti, sastingušu nāves cīņā zelta asaras sprostā, kas to paglābis, kamēr citi viņam līdzīgi bija aprīti, nosaluši un pazuduši bez miņas.

Pēc kara atgriezos Eiropā. Radās zināmas grūtības,laipierādītu savu identitāti — tolaik Vācijā bija simtiem kungu rases pārstāvju, kuri centās pazaudēt savējo.parŠvarcu nekad neko vairs neesmu dzirdējis. reiz pataizbraucu uz osnabriku un aptaujājos par viņu, laiganviņa īsto uzvārdu biju aizmirsis. Bet izpostītajā pilsētā neviens neko nezināja un arī neinteresējās par viņu. Atpakaļceļā uz staciju man pēkšņi likās, ka esmu viņu ieraudzījis. Aizskrēju viņam pakaļ; bet tas cilvēks apgalvoja, ka esot precējies pasta ierēdnis, uzvārdā Jansens, un triju bērnu tēvs.

[1] Tirgus laukums (portugāļu val.).

[2] Fado – portugāļu tautasdziesmas.

[3] Raison d’etre – veselais prāts (franču val.).

[4] Dīvainais karš (franču).

[5] Lai nolādēts karš (franču).

[6] Vārdu spēle: schwarzer Schwartz. Schwartz – melns, slepens (vācu val.).

Content

Remarks Ērihs Marija Lisabonas nakts

Ērihs Marija Remarks LISABONAS NAKTS