Remarks Ērihs Marija

Mājupceļš

Ērihs Marija Remarks

Mājupceļš

Romāns

Ieskaņa

Otrā vada paliekas zviln šāviņu saārdītā ierakumu nogabalā viņpus frontes un snauduļo.

Kādas jocīgas granātas, — pēkšņi saka Jups.

Kā tā? — Ferdinands Kozole vaicā un uzslienas pus- sēdus.

Paklausies taču! — Jups atbild.

Kozole aizliek delnu aiz auss un klausās. Arī mēs ieklausāmies naktī. Bet nav jau dzirdams nekas cits, tikai artilērijas apšaudes dobjie dūcieni un granātu smalkā zizinā- šana. No labās puses vēl piebalso ložmetēju tarkšķi un lāgiem arī pa kliedzienam. Bet to jau mēs zinām gadiem ilgi, tālab nevajag īpaši vērt vaļā muti.

Kozole neticīgi noraugās Jupā.

Taisni tagadīt apklusa, — tas apmulsis aizstāvas.

Kozole pētīdams paveras viņā vēlreiz. Jups tomēr paliek

mierīgs, tāpēc aizgriežas un tikai norūc:

Tev kāposti urķš vēderā, tās ir visas tavas granātas. Būtu labāk norāvis kādu mirklīti miega.

To sacīdams, viņš no zemes uzplikšķina tādu kā pagalvi un uzmanīgi izstiepjas tā, lai zābaki nevarētu noslīdēt ūdenī. — Cilvēkbērns, tur mājās ir sieva un divguļama gulta, — viņš nomurkš jau ar aizmiegtām acīm.

Gan jau kāds tur guļ blakām, — Jups atcērt no sava kakta.

Kozole atver vienu aci un uzmet šim skaudru skatienu. Rādās, it kā viņš tomēr vēl gribētu piecelties. Bet tad noņurd:

Es viņai to neieteiktu, tu Reinas pūčulēn. — Tūdaļ pēc tam viņš jau krāc.

Jups pamāj man, lai aizrāpjos pie viņa. Es pārkāpju pāri. Ādolfa Bēikes zābakiem un nosēžos viņam blakus. Piesardzīgi pavēries krācējā, viņš dzēlīgi noteic:

Es tev saku, Šitādam nav ne jausmas no izglītības.

Jups pirms kara bijis Ķelnē advokāta rakstvedis. Lai gan jau trīs gadus ir kareivis, viņam vēl joprojām jūtelīga dvēsele un nezin kāpēc šķiet varen svarīgi, lai šeit karalaukā turētos kā izglītots vīrs. Kāds gan tas īsteni būtu, to, protams, nezina arī viņš pats, bet no visa, ko kādreiz agrāk saklausījies, palicis tieši šis vārds — izglītība, un viņš tam pieķēries kā slīcējs jūrā peldošam dēlim, lai nenoietu dibenā. Katram jau šeitan ir kas tāds — vienam sieva, otram veikals, trešajam zābaki, Valentīnam Lāeram šņabis un Tjādenam iekāriens vēlreiz kārtīgi sacirsties pupu stuģeni ar speķi.

Kozoli turpretī ērcina jau pats izglītības Vārds vien. Viņam tas kaut kā saistās ar augstās apkaklītes jēdzienu, un ar to pietiek. Pat tagadīt tas nedod miera. Nepārtraucot krākšanu, viņš strupi izmet: — Tu sūdabrāli, skrīvera dvēsele.

Jups rezignēti un cildi pašūpo galvu. Brīdi mēs sēžam klusēdami, cieši saspiedušies, lai apsildītos. Nakts ir drēgna un salta, mākoņi traucas, un brižumis uzlīst. Tad mēs paņemam teltenes, uz kurām sēdējām, un tikmēr pār- karinām tās pāri galvām.

Apvāršņa malā uzzibsnī šāvienu ugunis lielgabalu stobru galos. Rodas iespaids, ka tur vajadzētu būt siltāk nekā šeit, tik omulīgi izskatās. Pāri artilērijas uguns rūsas plaiksniem augšup ceļas raķetes kā raibas un sudrabainas puķes. Pār kādas fermas krāsmatām piesvēpušajā gaisā peld liels un sarkans mēness.

—- Vai tu ceri, ka mēs tiksim uz mājām? — Jups čukst.

Es paraustu plecus. — Tā jau runā gan...

Jups skaji dvašo.

Silta istaba un dīvāns, un vakaros kaut kur izej pastaigāt — vai tu vēl jaudā to iedomāties?

Pēdējā atvaļinājumā uzlaikoju savas civilās drēbes, — domīgi saku, — bet man viss kļuvis par mazu; būs jāgādā jauns apģērbs. — Cik brīnumaini viss skan te: civiluzvalks, dīvāns, vakars. Tad cilvēkā uzbango savādas domas — gluži kā melna kafija, kad reizumis tā pārāk garšo pēc virtuves trauku skārda un rūsas un kad karsta ar mokām atkal jāizvemj.

Jups aizdomājies urbina degunu.

Cilvēkbērns, padomā tikai: skatlogi... un kafejnīcas ... un sievieši...

Ak, brāli priecājies, ja tikai izkļūsi laukā no šitentiem sūdiem, — es nosaku un pūšu dvašu savās saltajās delnās.

Tev taisnība. — Jups pārvelk telteni pāri kārnajiem, salīkušajiem pleciem. — Ko tu darīsi, kad tiksi no šejienes prom?

Smejos.

Es? Man jau būs atkal jāiet skolā. Man un Villijarri, un Albertam — un pat, rau tur, Ludvigam arīdzan. — Es pamāju ar roku uz aizmuguri, kur sašautas blindāžas priekšā kāds gul, apsegts ar diviem mēteļiem.

Sasper jods! Bet to jau jūs nedarīsit? — Jups spriež.

Nezinu. Laikam nāksies gan, — es atmetu un topu nikns, pats nezinādams, kālab.

Zem mēteļiem kaut kas sarosās. Bāla, šaura seja paslienas augšup un klusu vaid. Tur guļ mans skolasbiedrs, leitnants Ludvigs Breijers, mūsu vada komandieris. Nedēļām ilgi viņam asiņaina caureja; bez šaubām, tā ir asinssērga, bet viņš negrib nokļūt atpakaļ lazaretē. Viņš labāk grib palikt te pie mums, jo mēs visi gaidām, ka iestāsies miers, un tad viņu tūdaļ varēsim paņemt līdzi. Lazaretes ir pārpildītas, neviens tur tā īsti nerūpējas ne par vienu, un, ja vien gadās nokļūt tādā gultā, tūdaļ jau par vienu mirušo vairāk. Visapkārt apmirst cilvēki, tas nepaliek bez ietekmes, ja viņu vidū atrodies viens pats, un neesi ne lāga apskatījies, jau nāve klāt. Makss Veils, mūsu sanitārs, sagādājis Breijēram šķidru ģipša putru, un viņš to ēd, lai izcementētu zarnas, tā apturot caureju. Tomēr viņam jānolaiž bikses savas divdesmit trīsdesmit reizes dienā.Arī tagad viņam atkal jānoiet nostāk. Es palīdzu Ludvigam tikt aiz stūra, un viņš notupstas.

Jups pamet man ar roku.

Klausies, nupat jau atkal klāt!

Kas tās?

Tās pirmītējās granātas.

Kozole sakustas un nožāvājas. Tad viņš saslienas, nozīmīgi aplūko savu smago dūri, pašķielē uz Jupu un paskaidro:

Vecīt, ja tu atkal būsi mums sastāstījis pekstiņus, tad varēsi savus kauleļus aizsūtīt uz mājām tupeņu maisā.

Mēs klausāmies. Neredzamo granātu lokveida lidojumu šņākoņu un svilpoņu pārtrauc savāda, sēcoša, gari stiepta skaņa, tā ir tik dīvaina un neierasta, ka man pārskrien šermuļi.

Gāzu granātas! — sauc Villijs Homeijers un uzlec kājās.

Nu visi esam nomodā un saspringti klausāmies.Veslings rāda gaisā.

Rekur tās ir! Mežazosis!

Drūmajiem, pelēkajiem mākoņiem pa priekšu slīd tumšāka svītra — kāsis. Tā smailē tuvojas mēnesim, tagad jau šķērso mēness sarkano disku, melnās ēnas ir skaidri saredzamas, leņķī plīvo daudzi spārni, tas ir brēcoši, svešādi, mežonīgi kliedzošs kāsis, kas izgaist tālumā.

Tā viņas aizlido, — ņurd Villijs. — Nolāpīts, kaut varētu šitā te aizlaisties! Divi spārni — un projām gan!

Heinrihs Veslings noraugās zosīm paka).

Tagad būs ziema, — viņš lēni noteic. Viņš ir zemnieks, tādas lietas viņš zina.

Ludvigs Breijers atzveļas vārgi un skumīģi pret ierakuma uzbērumu un murmina:

Pirmoreiz kaut ko tādu redzu.

Bet Kozole vienā mirklī kļuvis pats žirgtākais. Viņš liek Veslingam visu vēlreiz aši izskaidrot un visvairāk tincina par to, vai mežazosis esot tikpat lielas kā tās mājā barojamās.

Apmēram, — Veslings bilst.

Va’ vellos, brālīt, — Kozoles zods uztraukumā trīc, — tad jau tur gaisā lido kādi piecpadsmit, divdesmit va- renīgi cepeši!

Atkal švīkst spārni zemu pāri mums, atkal skarbās, gurdzu jainās klaigas kā vanaga nagiem iecērtas pakausī, spārnu švīkoņa saplūst ar pieaugošā vēja gari stieptajiem auriem un brāzmām vienā spēcīgā, pēkšņā brīves un dzīvības apjautā.Norīb šāviens. Kozole nolaiž šaujamrīku un vērīgi raugās debesīs. Viņš ir tēmējis kāša vidū. Blakus viņam stāv Tjādens, gatavs kā medību suns mesties uz priekšu, ja kāda zoss kritīs. Bet kāsis neskarts aizlido tālāk.

Zēl, — noteic Ādolfs Bētke, — tas būtu pirmais prātīgais šāviens šai draņķa karā.

Kozole vīlies aizmet šauteni. — Būtu bijušas kauč pāris skrošu patronas! — Viņš ieslīgst grūtsirdībā un iztēlojas, ko visu tad varētu izdarīt. Nevilšus viņš jau nez ko zelē.

Jā gan, — apliecina Jups, kurš visu vērojis, — ar ābolu uzpūteni un ceptiem kartupeļiem, vai ne?

Kozole indīgi noraugās viņā.

Turi nu muti, skrīvera dvēsele!

Tev vajadzēja tapt par lidotāju, — Jups ņirdz, — tad tu varētu tagad noķert šās tīklā.

Dirslis tāds! — Kozole beigās atcērt un nozvejas atkal snaust. Tas arī ir vislabākais. Lietus pieņemas spēki. Mēs sasēžamies ar mugurām vienkop un pārvelkam sev pāri teltenes. Tā tupam savā ierakuma stūrītī kā tumšas smilšu čupiņas. Zeme, uniforma un apakšā mazliet dzīvības.

Mani modina skarbs čuksts:

Uz priekšu — uz priekšu!

Kas noticis? — prasu vēl miega skurbulī.

Mums jāejot uz priekšu, — ņurd Kozole un vāc kopā savas mantas.

Mēs taču nākam taisni no turienes, — es izbrīnījies bilstu.

Šitādas stulbības! — dzirdu Veslingu lamājamies.

Karš taču beidzies.

Uz priekšu, aiziet! — Tas mūsu dzinējs ir pats Hēls, rotas komandieris. Viņš nepacietīgi skrien pa ierakumu. Ludvigs Breijers ir jau kājās. — Nekas nelīdz, jālien vien laukā, — šis padevīgi nosaka un paņem pāris rokasgranātu.

Ādolfs Bētke paveras viņā. — Tev, Ludvig, gan vajadzēja palikt šeit. Ar savu asinssērgu tu nevari nākt uz priekšējo līniju...

Breijers purina galvu.

Švirkst vidusjostas, klab šautenes, un pēkšņi no zemes atkal uzdveš šķebīgā nāves dvaka. Mēs bijām cerējuši, ka esam no tās jau izbēguši uz mūžu: doma par mieru bija mūsu priekšā uzmirdzējusi kā raķete, un, ja vēl nebijām to apjēguši un tai noticējuši, tad pietika ar cerību vien, lai nedaudzās minūtes, kurās šī vēsts kļuva zināma, pārvērstu mūs vairāk nekā pirms tam divdesmit mēneši. Līdz šim viens kara gads bija klājies pāri otram, viens bezcerīguma gads pievienojies citiem, un, ja paskaitīja nokaroto laiku, bija gandrīz vienlīdz liels brīnums gan par to, ka tas iesācies tik sen, gan ka tik ilgi vien vilcies. Bet tagad, kopš zinām, ka miers iestāsies jebkuru dienu, katra stunda šķiet tūkstoškārt smagāka un katra cīņu ugunī pavadītā minūte velkas mokošāk un ilgāk nekā viss iepriekšējais kara laiks.

Vējš ņaukst ap brustvēru atliekām, un mākoņi steigšus traucas pāri mēnesim. Gaisma un ēna mijas vienā laidā. Mēs ejam cieši cits aiz cita, tāda ēnu grupiņa, trūcīgs otrais vads, no kura neatšauti atlikušies tikai daži vīri — visas rotas karotāju skaits diez vai sasniedz normāla vada lielumu —, bet šis pārpalikums rūpīgi izsijāts! Mums ir pat trīs vecie vīri no sākotnējiem četrpadsmit: Bētke, Veslings un Kozole, kuri zina itin visu un reizēm pastāsta par mainīgā kara pirmajiem mēnešiem tā, it kā tas noticis vēl senvācu laikos.

Katrs uzmeklē ierakumos savu stūrīti, savu bedri. Nekas liels nenotiek. Trasējošās lodes, ložmetēji, žurkas. Villijs ar labi nomērķētu spērienu uzsviež vienu augstu, augstu un ar lāpstas cirtienu pāršķeļ gaisā pušu.

Sprakst atsevišķi šāvieni. Labajā pusē attālu skan rokas- granātu sprādzieni.

Cerams, ka te paliks mierīgi, — bilst Veslings.

Tagad dabūt vēl vienu pa sprandu... — Villijs noskurina galvu.

Kam laimes nav, tas nolauzīs pirkstu, pat degunu urķēdams, — norūc Valentīns.

Ludvigs zviln uz teltenes. Viņš tiešām būtu varējis palikt aizmugurē. Makss Veils iedod viņam pāris tablešu. Valentīns cenšas pierunāt, lai iedzerot Šņabi. Lēderhoze lūko izstāstīt kādu treknu jēlību. Neviens neklausās. Mēs gulšņājam kur kurais. Laiks rit tālāk.

Pēkšņi es saraujos un paceļu galvu. Redzu, ka arī Bētke jau saslējies. Pat Tjādens atdzīvojas. Gadu gaitā iegūtais instinkts vēstī kaut ko, neviens vēl nezina, ko īsti, bet katrā ziņā noticis kas ārkārtējs. Mēs uzmanīgi paslienam galvas un klausāmies, samieguši acis šaurās spraudziņās, lai krēslā ko saviedētu. Visi ir nomodā, visiem visi jutekli saspringti līdz pēdējam, visi muskuli gatavi tvert vēl nezināmo, šurpnākošo, kas var nozīmēt vienīgi briesmas. Klusītēm švīkst rokasgranātas, ar kurām labākais metējs Villijs lien uz priekšu. Mēs zvilnam, zemei pieplakuši kā kaķi; Sev blakām atrodu Ludvigu Breijeru. Viņa saspringtajos vaibstos vairs nav ne vēsts no slimības. Viņam ir tāda pati salta,-nāves skarta seja kā visiem šeit — ierakumu seja. To sastindzinājis trakais saspīlējums tik ne parasts ir iespaids, ko mums jundī zemapziņa jau ilgi pirms tam, nekā mūsu jutekli to spētu uztvert.

Migla šūpojas un pludo. Un pēkšņi sajūtu, kas mūs visus satraucis. Ir tikai iestājies klusums. Pilnīgs klusums.

Nekādu ložmetēja tarkšķu vairs, ne izšāviena, ne trāpi* juma; nekādas granātu svilpoņas, nekā, it nekā vairs, ne šāviena, ne kliedziena. Ir gluži vienkārši klusums, īsts klusums.

f Mēs raugāmies cits citā, mēs to nespējam apjēgt. Kopš esam karā, tāds klusums valda pirmoreiz. Nemierīgi cenšamies izdibināt, ko tas nozīmē. Vai klāt zogas gāze? Bet nav jau īstais vējš, šitas aizdzīs to prom. Vai tuvojas uzbrukums? Bet tad taču cauri klusumam tas jau aizlaikus būtu manāms. Kas gan īsti noticis? Granāta manā rokā ir slapja — tik ļoti es svīstu aiz satraukuma. Ir tā, it kā nervi grasītos pārtrūkt. Piecas minūtes. Desmit minūtes. — Nu jau stundas ceturksnis! — iesaucas Valentīns Lāers. Viņa balss miglā izskan dobji, gluži kā no kapa. Un vēl arvien nenotiek nekas, nav uzbrukuma, nav pēkšņi no tumsas izlecošo ēnu...

Rokas atslābst un sažņaudzas ciešāk. Tas vairs nav izturams! Tā esam pieraduši pie frontes trokšņa, ka tagad, kad tas pēkšņi mūs vairs nenomāc, ir tāda sajūta, ka jāpārsprāgst vai jāuzlido gaisā kā baloniem.

— Cilvēkbērns, iegaumē, ir miers, — pēkšņi teic Villijs, un tas mūs ķer gluži kā bumbas sprādziens.

Sejas atslābst, kustības kļūst nedrošas un bezmērķīgas. Miers? Mēs neticīgi raugāmies cits citā. Miers? Mana rokasgranāta nokrīt zemē. Miers? Ludvigs atkal lēnām atlaižas uz savas teltenes. Miers? Bētkem ir tāda acu izteiksme, it kā viņam tūdaļ, tūdaļ sakritīs seja. Miers? Veslings stāv nekustīgs kā koks un, kad pagriežas pret mums, tad izskatās tāds, it kā tūdaļ celtos un vicotu tālāk, līdz pašām mājām.

Pēkšņi — sava satraukuma versmē mēs to gandrīz neesam atskārtuši — klusums beidzies, atkal dobji dun šāvieni, un iztālēm kā dzenis atkal jau kaļ ari ložmetējs. Mēs nomierināmies un esam gandrīz vai priecīgi, ka atkal dzirdam tik pierastos nāves trokšņus.

Augu dienu mums ir miers. Naktī kādu gabalu jāatkāpjas, kā jau bieži līdz šim. Taču šie no viņpuses nevis tikai vienkārši seko, bet uzbrūk. Pirms esam atjēgušies, no turienes jau gāž virsū niknu uguni. Tā plosās krēslā aiz mums kā sarkani fontāni. Dažubrīd pie mums vēl ir mierīgi. Villijs un Tjādens nejauši atrod gaļas konservu kārbu un tūdaļ to izēd. Citi gulšņā un gaida. Daudzajos mēnešos viņi ir izkvēlojuši, kļuvuši gandrīz vienaldzīgi, kamēr nav varējuši aizstāvēties.

Rotas komandieris ielien mūsu šāviņbedrē.

Vai jums ir viss? — viņš jautā cauri troksnim. — Par maz munīcijas, — atkliedz Bētke. Hēls parausta plecus un pagrūž viņam pār plecu cigareti. Bētke neatskatīdamies pamet ar galvu. — Jāiztiek vien ir! — sauc Hēls un ielec nākamajā šāviņbedrē. Viņš zina, ka iztiks jau arī. Ikviens no šiem veckareivjiem varētu tikpat labi būt rotas komandieris kā viņš pats.

Satumst. Uguns mūs uztausta. Aizsega mums par maz. Ar plaukstam un lāpstām izkašņājam šāviņbedres dobumus, kur iebāzt galvas. Tā mēs guļam, cieši saspiedušies, Alberts Troske un Ādolfs Bētke man līdzās. Divdesmit soļu no mums krīt šāviņš. Kad tas draņķis svelpdams traucas Šurp, mēs plati atplešam mutes, lai saglābtu bungādiņas, bet esam tomēr puskurli, zeme un dubļi cērtas acīs, un nolādētā pulvera un sēra dvinga kož rīklē. Līst šķēpeļu lietus. Kādam tas noteikti ķēris, jo mūsu bedrē, taisni blakus Bētkes galvai, reizē ar karstu granātas šķembeli ielido atrauta roka.

Hēls ielec pie mums, sprādzienu uguns plaiksnās viņa seja zem bruņucepures aiz niknuma šķiet balta kā kaļķis.

Brants, viņš elš, — tiešais trāpījums, viss sašķaidīts gabalos.

Atkal brāktin, brāžas, kauc, gāžas zemes un dzelžu lietus, gaiss dimd, zeme dreb. Tad šis priekškars paceļas, slīd atpakaļ, to pašu mirkli slienas cilvēki — apsviluši, zemēm novārtījušies melni, rokasgranātām saujās, glūnīgi un cīņai gatavi.

Lēnām atpakaļ! — sauc Hēls.

Uzbrukums notiek pa kreisi no mums. Tur cīnās par vienu no mūsu strēlnieku ligzdām šāviņbedrē. Rej ložmetējs. Plaiksnās rokasgranātu zibšņi. Pēkšņi ložmetējs aprimst — kļūme pielādējot. Tūdaļ ligzdai uzbrūk no flanga. Vēl pāris mirkļu — un tā būtu ielenkta. Hēls to redz.

— Nolādēts! viņš metas pāri uzbērumam. — Uz

priekšu! — Viņam līdzi lido munīcija, Villijs, Bētke. Hēls

lt steigšus nogulstas granātas metiena atstatumā un gāž, atkal uzlec kājās, tādos mirkļos viņš ir traks, īstens sātans. Taču tas izdodas, tie tur šāviņbedrē atkal sasparojas, ložmetējs atkal pļauj, sakari atjaunoti, un mēs visi kopā drāžamies atpakaļ, lai sasniegtu to betona bluķi aiz murns. Tas noticis varen strauji, un amerikāņi nav pat pamanījuši, ka ligzda atstāta. Zibeņi vēl joprojām plaiksnās pamestajā bedrē.

Kļūst mierīgāk. Man bail par Ludvigu. Bet viņš ir te. Tad klāt pielien Bētke. — Veslings?

Kas ir ar Veslingu? — Kur Veslings? — Sauciens pēkšņi pārskan tālšāvēju lielgabalu dobjo dunoņu. — Vesling... Vesling...

Uzrodas Hēls. — Kas ir?

Veslinga trūkst.

Tjādens atkāpšanās brīdī gulējis viņam līdzās, bet pēc tam vairs nav viņu redzējis. — Kur? — jautā Kozole. Tjādens parāda. — Sasodīts! — Kozole raugās uz Bētki, Bētke uz Kozoli. Abi zina, ka tā varbūt ir mūsu pēdējā kauja. Viņi nevilcinās ne mirkli. — Vienalga, — norūc Bētke. — Aiziet, — nošņāc Kozole. Viņi pagaist tumsā. Hēls izlec viņiem pakaļ.

Ludvigs sarīkojas, lai uzreiz mestos triecienā, ja tiem trim uzbruktu. Pagaidām vēl viss klusu. Bet piepeši uzzibsnī rokasgranātu sprādzieni. Pa vidu sprakst revolvera šāvieni. Mēs tūdaļ lecam uz priekšu, Ludvigs pirmais — bet jau iznirst Bētkes un Kozoles nosvīdušās sejas, viņi velk kādu sev līdzi teltenē.

Hēls? Tas ir Veslings, kurš vaid. Kur Hēls? Stāviet, viņš taču šāva; tūdaļ pat viņš atgriezies. — Nokniebu visu to bandu tai bedrē, — viņš sauc, — un vēl divus ar revolveri. — Tad viņš cieši paveras Veslingā. — Nu, kas kaiš? — Tas neatbild.

Viņam viss vēders atrauts vaļā kā skārņa durvis. Nevar redzēt, cik dziļa ir brūce. To kā nekā pārsien. Veslings vaid, prasa ūdeni, bet nedabū vis. Vēderā ievainotie nedrīkst dzert. Tad viņš pieprasa, lai apsedzot. Viņam salst, viņš zaudējis daudz asiņu.

Raitnieks atskrien ar pavēli atkāpties vēl tālāk. Veslingu paņemam līdzi teltenē, kurai cauri izbāžam šauteni, lai ērtāk nest, līdz atradīsim nestuves. Uzmanīgi zogamies cits aiz cita. Pamazām kļūst gaišs. Krūmos sudrabota migla. Mēs atstājam kaujas joslu. Mums jau šķiet, ka viss garām, pēkšņi kluss sitiens šurpu un plakstošs atsitiens. Ludvigs Breijers klusēdams atrota piedurkni. Lode izskrējusi cauri rokai. Veils viņu pārsien.

Mēs ejam atpakaļ. Atpakaļ.

Gaiss ir maigs kā vīns. Tas jau nav novembris, tas ir marts. Debess bālganzila un skaidra. Ceļmalas lāmās spoguļojas saule. Mēs ejam pa Vāczemes apšu aleju. Koki stāv abās ceļa malās šmaugi un gandrīz neskarti, tikai vietumis pa kādam trūkst. Šis apvidus agrāk bija aizmugure, tas nav tik ļoti sapostīts kā tie kilometri tur priekšā, kurus esam atdevuši diendienā, metru pa metram. Saule apmirdz brūno telteni, un, kamēr mēs ejam cauri nodzeltējušajām alejām, uz tās šūpodamās arvien laižas no augšas lapas; dažas arī iekrīt tajā.

Pārsiešanas punkts viss stāvgrūdām pilns. Daudzi ievainotie jau gul durvju priekšā. Pagaidām mēs arī Veslingu noliekam ārpusē.

Prāvs skaits rokās ievainotu, balti apsaitētu vīru kārtojas, lai soļotu projām. Lazareti jau izbrīvē. Ārsts skraida apkārt un izmeklē jaunpienācējus. Kādu kareivi, kuram kāja nokarājas un ir nepareizi izļenkājusies ceļa locītavā, viņš liek tūdaļ nogādāt iekšā. Veslingu tikai pārsien un atstāj ārā.

Viņš uzmostas no savas snaudas un raugās ārstam nopakaļ.

Kālab tad viņš iet prom?

Gan atkal atnāks, — es saku.

Bet man jātiek iekšā, man vajag operāciju. — Viņš pēkšņi drausmīgi satraucas un tausta pārsēju. — Tas taču tūdaļ jāsašuj.

Mēs lūkojam viņu nomierināt. Viņš kļuvis gluži zaļš un bailēs svīst.

Ādolf, skrej viņam pakaļ, lai viņš nāk.

Bētke mirkli vilcinās. Bet Veslinga acu priekšā viņš citādi nevar, lai gan zina, ka tam nav nozīmes. Es redzu viņu runājamies ar ārstu. Veslings noraugās viņā, cik tālu vien spēj, viņš izskatās šausmīgs, kad mēģina pagriezt galvu gandrīz riņķī.

Bētke nāk atpakaļ tā, ka Veslings nevar viņu saredzēt, purina galvu, rāda vienu pirkstu un nedzirdami vārsta muti: — Vienu stundu...

Mēs sataisām paļāvīgas sejas. Bet kurš gan spēj apmānīt mirstošu zemnieku! Kad Bētke viņam teic, ka viņu operēšot vēlāk, ka brūcei vispirms mazliet jāapdzīst, Veslings jau visu zina. Mirkli viņš klusē, tad izelš:

Jā, tur nu jūs stāvat un esat sveiki un veseli... un tiksit mājās... un taisni es... četri gadi... un tad šitā četri gadi... un šitā...

Tevi tūliņ nesīs iekšā lazaretē, Heinrih, — Bētke mierina viņu.

Viņš atvairās: — Lai nu paliek.

Kopš šā brīža Heinrihs gandrīz vairs nerunā. Viņš nevēlas ari, lai viņu ienestu iekšā, bet grib palikt ārā. Lazarete atrodas nelielas nogāzes malā. No šejienes var tālu pārskatīt aleju, pa kuru nācām. Tā ir zeltaini raiba. Zeme dus klusa un mīksta, apslēpta, var redzēt pat tīrumus, mazus, brūnus uzraktus gabaliņus pašā lazaretes tuvumā. Kad vējš aizpūš projām asiņu un strutu dvaku, var saost velēnu rūgteno smārdu. Tāle ir zila, un viss ļoti mierīgs, jo no šejienes skats nepaveras uz fronti. Fronte atrodas vairāk pa labi.

Veslings ir kluss. Viņš visu ļoti pamatīgi aplūko. Acis vērīgas un skaidras. Viņš ir zemnieks un izjūt lauku ainavu vēl labāk un citādāk nekā mēs. Viņš zina, ka tagad viņam no šīs zemes jāaiziet. Tāpēc viņš it neko negrib nokavēt un vairs nenovērš skatienu no tās. Ar katru mirkli kļūst arvien bālāks. Beidzot viņš sakustas un čukst:

Ernst...

Es noliecos pie viņa mutes. Viņš saka:

Izņem manas mantas.

Vēl taču laika diezgan, Heinrih...

Nē, nē. Ņem laukā.

Es nolieku tās viņa priekšā. Apdiluša kalikona kabatas portfelis, nazis, pulkstenis, nauda. Kabatas portfelī — viņa sievas attēls.

Rādi šurp, — viņš saka.

Es izņemu to un turu tā, lai viņš var saredzēt. Tā ir skaidra, iebrūna seja. Viņš to vēro. Pēc brīža nočukst: — Tas viss tad nu cauri, — un viņa lūpas trīc. Beidzot viņš pavērš galvu sānis.

Ņem to līdzi, — viņš čukst. Es nezinu, ko īsti viņš gribējis teikt, bet neapgrūtinu ar tincināšanu un tāpēc iebāžu ģīmetni kabatā. — Aiznes viņai to... — Viņš uzmet skatienu visam pārējam. Es pamāju ar galvu. — Un pa saki viņai... — Viņš raugās manī ar savādu skatienu, platām acīm, murmina, purina galvu un sāk vaidēt. Izmisīgi pūlos vēl kaut ko saprast, bet viņš vairs tikai gārdzuļo, izstiepjas taisns, elpo smagāk un gausāk, ar pārtraukumiem, apraudamies... tad vēlreiz pavisam dziļi, izdvešot nopūtu, — un pēkšņi acis viņam tādas, it kā būtu kļuvis akls, un viņš ir miris.

Otrā rītā mēs pēdējo reizi zvilnam priekšējās pozīcijās. Norīb vairs tikai reti šāvieni. Karš ir beidzies. Pēc stundas mums jādodas prom. Un nekad vairs nebūs jānāk šurp. Kad iesim, tad aiziesim pavisam.

Mēs nopostām to, kas vēl postāms. Tā ir diezgan maz. Pāris blindāžu. Tad nāk atkāpšanās pavēle.

Tas ir savāds brīdis. Mēs stāvam cits citam līdzās un raugāmies uz priekšu. Zemi klāj viegli miglas vāli. Šāviņ- bedru līnijas un ierakumi skaidri saskatāmi. Tās gan vairs ir tikai pēdējās līnijas, jo šīs te rezerves pozīcijas, tomēr šī vēl arvien ir ugunsjosla. Cik bieži mēs esam gājuši uz priekšu pa šīm kaujaslauka ejām; cik bieži pa tām atgriezušies tikai nedaudzi... Vienmuļā ainava plešas pelēcīga mūsu priekšā — tālumā rēgojas meža skupsnīte, pāris koku stumbeņu, ciemata krāsmatas, kurās paceļas augsts, vientuļš mūris, kas vēl joprojām nav sagruvis.

Jā, — domīgi saka Bētke, — četrus gadus te nu esam tupējuši...

Sasodīts, jā, — Kozole pamet ar galvu. — Un tagad gluži vienkārši visam beigas.

Ak, ļautiņi mīļie, — Villijs Homeijers atzveļas pret brustvēru. — Jocīgi gan, vai ne?

Mēs stāvam un stingi raugāmies tālumā. Ferma, palikusī meža skupsnīte, šīs augstienes, šīs apvāršņa līnijas viņpusē — tā bijusi drausma pasaule un grūta dzīve. Un nu tas viss paliek aiz muguras; kad spersim soļus uz priekšu, tas viss sprīdi pa sprīdim pazudīs aiz mums un stundas laikā izgaisīs mūsu acīm kā nekad nebijis. Kas to var apjēgt!

Tā mēs stāvam, un mums vajadzētu līksmē smiet un aurot — bet kuņģī tomēr tāda nelāga sajūta, it kā mēs būtu norijuši slotu un nu nāktu vēmiens.

Neviens neko nesaka. Ludvigs Breijers gurdi atzveļas pret ierakuma malu un paceļ roku, it kā tur viņā pusē pretī stāvētu cilvēks, kuram viņš gribētu pamāt. Uzrodas Hēls.

Nevarat vien šķirties, ko? Jā, tagad nāks mēsli.

Lēderhoze uzlūko viņu brīnīdamies.

Tagad taču nāks miers.

Jā, akurāt mēsli, — noteic Hēls un dodas tālāk ar tādu seju, it kā viņam būtu. nomirusi māte.

Viņš gaužas pēc Pour le mērite ordeņa1, — paskaidro Lēderhoze.

Ak, turi nu muti, — Alberts Troske noteic.

Nu tad ejam, — spriež Bētke, tomēr paliek vēl stāvot.

Te guļ dažs labs mūsējais, — Ludvigs piebilst.

Jā — Brants, Millers, Kats, Haije, Beimers, Bērtniks...

Zandkūls, Meinderss, abi Terberigeni, Hugo, Bernhards ...

Vecīt, rimsties jel...

Te gul daudzi mūsējie, tomēr līdz šim mēs to nebijām tā izjutuši. Mēs taču palikām kopā — viņi kapos, mēs ierakumos, mūs šķīra tikai pāris sauju zemes. Viņi bija mums tikai mazliet pasteigušies priekšā, jo ik dienas mūsējo kļuva mazāk un viņu vairāk, — un bieži vien nezinājām, vai jau piederam viņu saimei vai vēl ne. Taču reizumis granātas arī viņus atkal uzsvieda augšā pie mums — uztriecot gaisā sairstošus kaulus, uniformu stērbeles, satrūdējušas, slapjas jau ar zemi saplūdušas galvas, kuras viesuļuguns vēlreiz izrāvusi no aizgruvušajām blindāžām un iesviedusi kaujā. Mēs nejutām, cik tas ir drausmi; mēs bijām tiem pārāk tuvu. Bet nu atgriežamies dzīvē — un viņiem jāpaliek šeit.

Ludvigs, kuram šajā kauju joslā kritis brālēns, vairākkārt nošņaukājas, delnu aizlicis mutei priekšā, tad apgriežas. Mēs lēnām sekojam viņam. Tomēr vēl lāgu lāgiem apstājamies un nolūkojamies visapkārt. Un atkal stāvam klusu un pēkšņi atskārstam, ka tas viss tur priekšā — šī šausmu pekle, šis granātu saplosītais zemes stūrītis — mums dziji iegulis krūtīs, un — nolādēts! — ja tā nebūtu tāda draņķība un apriebusies līdz kaklam, tad izskatītos gandrīz tā, it kā tas mums kļuvis tuvs jo tuvs, kā tāda moku un drausmu pilna dzimtene, un mūsu īstā vieta būtu te.

Mēs papurinām galvas — bet, vai nu tie ir zaudētie gadi, kas paliek te, vai biedri, kuri te atdusas, vai arī visa šī postaža, kas klāj šo zemi... taču mūsos mostas tādas žēlas, ka varētu sākt vai gaudot.

Tad dodamies ceļā.

Pirmā daļa

Ceļi stiepjas tālu pāri laukiem, ciemati tinusies pelēcīgā gaismā, koki šalc, un lapas krīt, krīt.

Bet pa ceļiem noplukušās, netīrās uniformās soli pa solim velkas pelēcīgas kolonnas. Bārdas rugājiem apaugušās sejas zem tērauda bruņucepurēm ir kārnas, bada un trūkuma izvagotas, iekritušas un pārkausētas tādos vaibstos, ko ievilkušas šausmas, drošsirdība un nāve. Klusēdami viņi soļo uz priekšu, kā jau soļojuši pa tik daudziem ceļiem, sēdējuši tik daudzos preču vagonos, kvernējuši tik daudzās blindāžās, gulējuši tik daudzās granātu bedrēs bez liekiem vārdiem: tā ari tagad viņi iet šo ceļu pretī dzimtenei un mieram. Bez liekiem vārdiem.

Veci bārdaiņi un tieviņi zēni, kuriem vēl nav divdesmit gadu, visi vienādi cīņu biedri. Tiem līdzās viņu leitnanti, pa pusei vēl bērni, bet jau vadītāji daudzās nakts un kauju gaitās. Un aiz viņiem mirušo pulki. Tā viņi velkas uz priekšu, soli pa solim, slimi, pusbadā, bez munīcijas, izretinātās rotās, ar tādām acīm, kas vēl joprojām nespēj aptvert: iznīcībai izbēguši — mājupceļā uz dzīvi.

I

Rota soļo gausi, jo esam noguruši un mums līdzi arī ievainotie. Tāpēc mūsu grupa pamazītēm atpaliek. Apvidus ir paugurains, un, kad ceļš sliecas kalnup, mēs varam vienā pusē augstienei redzēt mūsu atejošo daļu paliekas, bet otrā pusē tai — blīvas, bezgalgaras virtenes, kuras nāk aiz mums. Tie ir amerikāņi. Viņu kolonnas plūst uz priekšu kā plata upe starp koku rindām, un ieroču drudžainā ziba šaudās tām pāri. Bet visapkārt stiepjas klusie lauki, un koku galotnes ar savām rudenīgajam krāsām trosi ejas mierīgi un vienaldzīgi šajā uz priekšu plūstošajā straumē.

Nakti mēs pavadījām mazā ciematā. Aiz mājām, kurās pārgulējām, tek strauts, kam krasti apauguši vītoliem. Šaura taciņa ved gar to. Mēs soļojam pa to garā verzē pa vienam cits aiz cita. Kozole iet pirmais. Viņam līdzās skrien rotas suns Vilks un ošņā viņa maizes somu.

Krustcelēs, kur taka iziet uz lielceļa, Ferdinands pēkšņi atlec atpakaļ.

Uzmanību!

Nākamajā mirklī šautenes mums jau rokās, un mēs izretināmies. Kozole šaušanas gatavībā gul šosejas grāvī. Jups un Troske vērodami pieplakuši plūškoku dzīvžogam, Villijs Homeijers tver pie jostas pēc granātām, un pat mūsu ievainotie gatavi cīņai.

Pa lielceļu nāk amerikāņi. Viņi smejas un pļāpā cits ar citu. Tas ir priekšpulks, kas mūs panācis.

Ādolfs Bētke vienīgais no mums palicis stāvot. Viņš tagad mierīgi pasper dažus soļus ārā no aizsega, uz ceļa pusi. Kozole atkal pieceļas. Arī mēs citi atjēdzamies un apstulbuši mulsi kārtojam jostas un šauteņu siksnas — kopš dažām dienām jau kaujas vairs nenotiek.

Amerikāņi satrūkstas, mūs ieraudzījuši. Viņu sarunas apraujas. Viņi lēnām tuvojas. Mēs atejam pie kāda šķūņa, lai nosegtu mugurpusi, un gaidām. Ievainotos ieņemam vidū.

Pēc klusuma mirkļa no grupas mūsu priekšā atšķiras amerikānis, garš kā sklanda, un pamāj.

Hallo, biedri!

Arī Ādolfs Bētke paceļ roku — biedri!

Saspringums atslābst. Amerikāņi nāk pie mums. Mirkli vēlāk viņi mūs jau apstājuši. Tik tuvu viņus līdz šim esam redzējuši tikai sagūstītus vai kritušus.

Tas ir savāds brīdis. Klusēdami noraugāmies viņos. Viņi sastājušies puslokā ap mums, visi lieli, spēcīgi vīri, un tūdaļ redzams, ka tie vienmēr dabūjuši kārtīgi paēst. Visi ir jauni —~ neviens no viņiem nav apmēram tik vecs kā Ādolfs Bētke vai Ferdinands Kozole — un tie nebūt nav paši vecākie starp mums. Taču neviens no viņiem nav arī tik jauns kā Alberts Troske vai Karls Brēgers — un tie vēl nav paši jaunākie starp mums.

Viņiem mugurā jaunas uniformas un jauni Šineļi; viņu apavi nelaiž ūdeni cauri un ir pašā laikā; viņiem labi ieroči un somas pilnas ar munīciju. Visi viņi ir spirgti un nenovārguši.

Salīdzinājumā ar šiem ļaudīm mēs esam īstena laupītāju banda. Mūsu uniformas izbalojušas gadiem ilgajos dubļos, Argonas lietavās, Šampaņas kaļķos, Flandrijas purvu ūdeņos; šineļi šķembu un šrapneļu sadriskāti, savārstīti rupjiem dūrieniem, stīvi no māliem un nereti no asinīm; zābaki izjukuši, ieroči nodiluši, munīcija gandrīz izbeigusies; mēs visi esam vienlīdz netīri, vienlīdz mežonīgi, vienlīdz pārguruši. Karš pārvēlies mums pāri gluži kā tvaika veltnis.

Nāk klāt arvien jaunas karaspēka daļas. Viss laukums tagad pilns ziņkārīgu ļaužu.

Mēs vēl joprojām stāvam stūrī, saspiedušies ap mūsu ievainotajiem — ne jau aiz bailēm, bet gan tāpēc, ka visiem mums jābūt kopā. Amerikāņi piebiksta cits citam un rāda uz mūsu vecajām, novalkātajām mantām. Viens piedāvā Breijeram gabalu baltmaizes, bet viņš neņem, lai gan acīs jaušams izsalkums.

Pēkšņi kāds, apslāpēti iesaucies, norāda uz mūsu ievainoto pārsējiem. Tie ir no kreppapīra un apsaitēti ar aukliņām. Visi raugās šurp, pēc tam atiet nostāk un sačukstas. Viņu laipnās sejas kļūst līdzcietīgas, viņi redz, ka mums vairs nav pat marles saišu.

Vīrs, kurš mūs pirmīt uzrunāja, uzliek roku Bētkem uz pleca.

— Vāciet ir lab zaldāt, — viņš saka, — dūšīg zaldāt...

Citi, dedzīgi piekrizdami, māj ar galvām.

Mēs neatbildam, jo pašreiz nespējam atbildēt. Pēdējās nedēļas mūs pagalam novārdzinājušas. Bijām spiesti atkal un atkal doties ugunī un veltīgi zaudējām savus cilvēkus; taču daudz vis nevaicājām, bet darījām, kā tikām darījuši visu šo laiku, un beigās mūsu rotā no divsimt vīriem bija atlikuši vairs tikai trīsdesmit divi. Tā esam izkļuvuši laukā, neko tālāk nedomādami un neko citu nejuzdami, vienīgi to, ka esam izpildījuši savu uzdevumu. Taču tagad, amerikāņu līdzjūtīgo skatienu ielenkti, atskārstam, cik tas viss galu galā bijis bezjēdzīgs. Viņu neskaitāmo, bagātīgi bruņoto kolonnu izskats mums liecina, pret kādu cilvēku un munīcijas pārspēku esam bezcerīgi turējušies.

Mēs košļājam lūpas un uzlūkojam cits citu. Betke atrauj savu plecu no amerikāņa delnas, Kozole stingi blenž tālumā, Ludvigs Breijers saslejas — mēs satveram šautenes ciešāk, mūsu kauli iztaisnojas, acu skatiens kļūst asāks, Kozole ar baudu izpūš dūmus. Mēs kārīgi ošņājam. Lāers nobāl, nāsis viņam dreb. — Dod vienreiz ieraut, — viņš lūgdamies saka Ferdinandam. Taču, iekams šis paņēmis cigareti, jau cits amerikānis stiepj viņam pretī Virdžīnijas tabakas paciņu. Valentīns neticīgi raugās viņā. Tad paņem to un paosta. Viņa seja noskaidrojas. Vilcinādamies viņš sniedz tabaku atpakaļ. Bet otrs atvairās un sparīgi rāda uz kokardi pie Lāera laiviņcepures, kura rēgojas laukā no maizes somas.

Valentīns viņu nesaprot. — Viņš grib mainīt tabaku pret kokardi, — seržants no Drēzdenes paskaidro. To Lāers nesaprot vēl ne tik. Šito pirmšķirīgo tabaku pret bleķa kokardi — tas vīrs laikam prātā tērēts. Valentīns neizlaistu šo paciņu no rokām laukā pat tad, ja viņam par to piešķirtu apakšvirsnieka vai leitnanta pakāpi. Viņš tūdaļ atdod amerikānim visu cepuri un trīcošām rokām kārīgi piebāž pirmo pīpi.

Tagad mēs apjēdzam, kas notiek: amerikāņi grib mainīties. Var redzēt, ka viņi karā nav bijuši ilgi; viņi vēl vāc piemiņlietiņas, uzplečus, kokardes, jostu sprādzes, ordeņus, uniformu pogas. Mēs turpretī iegādājamies ziepes, cigaretes, šokolādi un konservus. Par mūsu suni viņi grib dot pat veselu riekšavu naudas, bet tur nu var solīt, ko vien grib, — Vilks paliek pie mums.

Toties mūsu ievainotajiem laimējas. Viens amerikānis ar tik daudz zelta zobiem, ka mute spīd un laistās kā misiņpreču darbnīca, labprāt grib iegūt asiņainos pārsējus, lai mājās varētu pierādīt, ka tie nudien bijuši no papīra. Viņš piedāvā par to pirmā labuma kēksu un, galvenais, veselu klēpi pārsienamo materiālu. Ļoti apmierināts viņš rūpīgi iestūķē tās skārbalas savā kabatas portfelī, it sevišķi Ludviga Breijera izvalkas, jo uz tām taču ir leitnanta asinis. Ludvigam ar zīmuli uz tām vēl jāuzraksta arī vieta, savs vārds un karaspēka daļa, lai ikviens Amerikā tūdaļ redzētu, ka te nav nekādas blēdības. Sākumā viņš to gan negribēja, bet Veils pierunāja, jo labs pārsienamais materiāls mums ārkārtīgi nepieciešams. Turklāt kēkss viņam ar viņa asinssērgu ir īsts glābiņš.

Vislabākais ķēriens tomēr trāpās Arturam Lēderhozem. Viņš atstiepj veselu kasti ar ordeņiem, kuru atradis kādā pamestā kancelejā. Viens amerikānis, tikpat noplucis kā Lēderhoze un ar tādu pašu citronģīmi, grib iegūt visu kāsti uzreiz. Bet Lēderhoze tikai uzmet viņam ilgu, domīgu piemiegto acu skatienu. Amerikānis iztur šo skatienu tikpat nekustīgi un šķietami vientiesīgi. Abi pēkšņi līdzinās viens otram gluži kā brāļi. Karam un nāvei pāri piepeši paceļas kaut kas tāds, kas visu pārspējis, — veikalnieka gars.

Lēderhozes pretinieks drīz redz, ka šeit neko nevarēs panākt, jo Arturs neļaujas apvest sevi ap stūri: tirgoties ar gabalpreci ir krietni izdevīgāk. Viņš maina krustus, līdz kaste ir tukša. Līdzās viņam pamazām sakrājas vesela kaudze mantu, pat sviests, zīds, olas, veļa, un beidzot viņš stāv pie tās kā koloniālpreču bodīte uz līkām kājām.

Mēs dodamies ceļā. Amerikāņi sauc mums kaut ko nopakaļ un māj ar rokām. Sevišķi nenogurdinātas ir seržants. Arī Kozole aizkustināts, cik nu tas vecam kareivim iespējams. Viņš norūc dažus atsveicienus un pavicina roku; taču viņam tas vēl arvien iznāk tā, it kā draudētu. Tad viņš teic Bētkem:

— Gluži prātīgi zeļļi, vai ne?

Ādolfs piekrizdams pamāj. Klusi ejam tālāk. Ferdinands nokāris galvu. Viņš domā. Tas nenotiek bieži, taču, kad domas sagrābušas, tad viņš ir neatlaidīgs un ilgi noņemas ar tām. Viņam tas seržants no Drēzaenes nekādi neiziet no prāta.

Ļaudis no ciematiem noraugās mums pakaļ.. Kādā dzelzceļsarga mājiņā uz loga stāv puķe. Sieva ar pilnīgām krūtīm zīda bērnu. Mugurā viņai zila kleita. Suņi mūs aprej. Vilks rej pretī. Ceļmalā gailis min vistu. Mēs kūpinām smēķus, nedomādami neko.

Jāsoļo, jāsoļo. Karalauka lazarešu zona. Intendantūru zona. Liels parks ar platānām. Zem kokiem nestuves ar ievainotiem. Lapas krīt un pārklāj viņus ar sarkanu un zeltainu segu.

Gāzes lazarete. Smagi ievainotie, kurus vairs nevar transportēt. Zilas, vaskainas, zaļas sejas, nedzīvas acis, ko saēdušas skābes, gārdzoši, slāpstoši mirēji. Visi grib tikt prom, jo baidās krist gūstā. It kā nebūtu vienalga, kur viņi nomirs.

Mēs lūkojam viņus mierināt, teikdami, ka pie amerikāņiem būs gādīgāk apkopti. Bet viņi neklausās. Viņi atkal no jauna mums sauc, lai ņemot viņus līdzi.

Šie kliedzieni ir drausmīgi. Bālās sejas izskatās tik nedabiskas šeit āra dzidrajā gaisā. Bet visļaunāk ar bārdām. Tās slejas dīvaini izspūrušas, cietas un stūras, kup lojot ap vaigiem; jo vairāk tie sakrītas, jo vairāk zeļ melnais sūnu klājiens.

Daži smagi ievainotie izstiepi tievās, pelēkās rokas kā bērni. — Ņemiet taču mani līdzi, karabiedri, — viņi lūdzas, — ņemiet taču līdzi, biedri.

Viņu acu dobulos jau slēpjas dzijas, svešādas ēnas, no kurām redzokli vēl tiecas izkļūt laukā kā slīcēji. Citi ir klusi; viņi mums seko tikai ar skatieniem, cik tālu vien spēj.

Kliedzieni pamazām pierimst. Ceļš lēnām aizved tiem garām. Mēs stiepjam daudz mantu, jo kaut kas taču jāpaņem līdzi uz mājām. Mākoņi karājas pie debesīm. Pēcpusdienās tiem cauri izlaužas saule, un bērzi, nu jau ar visai skrajām lapotnēm, spoguļojas lietus lāmās ceļmalā. Viegla, zilgmaina birga vēl turas zaros.

Soļodams ar karavīra somu uz muguras, nodurtu galvu, redzu ceļmalā dzidrajās ūdens peļķēs gaišo, zīdaino koku atspulgus, un šai nejaušajā spogulī tie ir spilgtāki nekā īstenībā. Brūnās zemes ielokā gul gabaliņš debess, koki, dziļums un skaidrība, un pēkšņi man pārskrien šalkas. Pirmoreiz kopš ilga laika es atkal sajūtu, ka ir kaut kas skaists, tas, ko te redzu, ir gluži vienkārši skaists, skaists un tīrs, šis atspulgs ūdens lāmā manā priekšā, — un šajās šalkās mana sirds strauji uzbango, uz mirkli viss cits atkrīt, un es pirmoreiz izjūtu, ka ir miers, — es redzu: miers, es to pilnībā izjūtu: miers. Noveļas smagums, kas visu laiku nomācis, uznirst kaut kas nepazīts un jauns — kaija, miers kā balta kaija, trīsuļojošs apvārsnis, trīsošas gaida9, pirmais skatiens, nojausma, cerība, topošais, šurpu nākošais: miers.

Es uztrūkstos un paveros visapkārt: tur aiz mums uz nestuvēm gul mani karabiedri un vēl arvien kliedz. Ir miers, un tomēr viņiem jāmirst. Bet es trīsu aiz prieka un nekaunos. Savādi gan...

Varbūt tikai tāpēc pasaulē notiek karš, ka viens cilvēks nekad pilnīgi nespēj izjust to, ko otrs cieš.

II

Pēcpusdien mēs sēžam kādas alusdarītavas pagalmā. Mūsu rotas komandieris virsleitnants Hēls iznāk no fabrikas kantora un sasauc mūs vienkop. Ir pienākusi pavēle, ka no kareivju vidus jāizvēl uzticības personas. Mēs brīnāmies. Līdz šim it nekas tāds nav dzirdēts.

Te pagalmā ienāk Makss Veils. Viņš vicina avīzes lapu un sauc:

Berlīnē revolūcija!

Hēls apcērtas.

Blēņas, — viņš skarbi saka, — Berlīnē ir tikai nemieri.

Bet Veils vēl nav beidzis.

Ķeizars aizbēdzis uz Holandi.

Tas pamodina mūs visus. Veils laikam jucis prātā. Hēls tumši pietvīkst un brēc:

Sasodītais meli!

Veils padod viņam laikrakstu. Hēls to saburza un nikni blenž Veilā. Viņš nevar to ciest, jo Veils ir ebrejs, mierīga rakstura vīrs, kas allaž, kaut kur nometies, lasa grāmatas. Bet Hēls ir azartists.

Tas viss ir nieki, — viņš norūc un glūn uz Veilu tādām acīm, it kā gribētu viņu apēst.

Makss atpogā svārkus un izvelk otru speciālizdevumu. Hēls uzmet tam skatienu, tad saplēš to driskās un aiziet uz savu mītni. Veils saliek saplēsto lapu kopā un nolasa ziņas mums priekšā. Mēs tupam kā apreibušas vistas. Neviens neko vairs nesaprot.

Tas nozīmē, ka viņš gribējis novērst pilsoņu karu,— Veils saka.

Nejēdzība, — sauc Kozole, — kaut arī mēs tā būtu teikuši toreiz. Nolāpīts, un tālab esam visu to izcietuši.

Jup, sapurini mani, vai es vēl vispār esmu dzīvs, — galvu grozīdams, Bētke teic. Jups to apstiprina. — Tad jau tā laikam būs, — Bētke turpina, — tomēr es tik un tā neapjēdzu. Ja kāds no mums to būtu izdarījis, tad viņu noliktu pie sienas.

Es tagad nedrīkstu domāt par Veslingu un Srēderu, —bilst Kozole un sažmiedz dūres, — citādi pārsprāgšu aiz dusmām. Srēders, tas cālēns, gulēja saspiests galīgi plakans, un tas, kura labad viņš kritis, ņem un aizlaižas prom! Nolādēts, taisni vēmiens nāk... — Viņš bliež ar papēdi pret alus mucu.

Villijs Homeijers atmet ar roku.

Runāsim labāk par ko citu, — viņš ierosina, — tas vīrs manās acīs ir galīgi beigts.

Veils stāsta, ka dažādos pulkos jau izveidotas kareivju padomes. Virsnieki vairs neesot nekādi priekšnieki. Daudziem norauti uzpleči.

Viņš grib arī pie mums dibināt kareivju padomi. Taču lielu atsaucību nesaņem. Mēs neko vairs negribam dibināt. Mēs gribam tikt mājās. Un turp mēs nonāksim arī tāpat.

Beidzot izvēl trīs uzticības vīrus: Ādolfu Bētķi, Maksu Veilu un Ludvigu Breijeru.

Veils pieprasa, lai Ludvigs noņemot savus uzplečus.

Tev šite griežas... — Ludvigs gurdi noteic un piedur ar pirkstu sev pie pieres. Bētke atbīda Veilu atpakaļ.

Ludvigs taču ir mūsējais, — viņš īsi nosaka.

Breijers atnāca rotā kā brīvprātīgais un uzdienēja Šeit

par leitnantu. Viņš uzrunā ar «tu» ne vien mūs, Troski, Homeijeru, Brīgeru un mani, — tas pats par sevi saprotams, jo agrāk mēs bijām skolasbiedri, — bet arī savus vecākos karabiedrus, kad neviena cita virsnieka nav tuvumā. Tas vairo cieņu pret viņu.

Bet Hēls gan, — iespītējas Veils.

To jau drīzāk var saprast. Veilu Hēls bieži ir tirdījis; nav brīnums, ka tagad viņš kāro savu triumfu. Mums par to ne silts, ne auksts. Hēls gan bijis skarbs, bet kaujās rāvies kā Blihers un allaž pirmais. To kareivis māk novērtēt.

Vari ar viņu aprunāties, — Bētke noteic.

Tikai paņem līdzi pārsienamos — Tjādens sauc nopakaļ.

Tomēr notiek pavisam citādi. Hēls iznāk no biroja tieši tobrīd, kad Veils grib tur ieiet. Rokā viņam pāris formulāru, un viņš rāda uz tiem.

Jums taisnība, — viņš saka Maksam.

Veils iesāk runāt. Kad viņš ieminas par uzplečiem, Hēls strauji sakustas. Mēs domājam, ka nu būs kautiņš, bet rotas komandieris mums par pārsteigumu pēkšņi noteic:

Jums taisnība. — Tad pievēršas Ludvigam un uzliek tam roku uz pleca. — Vai tad nu jūs nesaprotat, Breijer? Kareivja mundieris — tas ir galvenais. Viss cits tagad pagājis.

Neviens no mums nebilst ne vārda. Tas vairs nav tas Hēls, kuru mēs pazīstam, kurš naktīs izgāja patruļā ar spieķi rokā un kuru uzskatīja par neievainojamu, — tas nu ir cilvēks, kurš ar pūlēm spēj nostāvēt kājās un runāt.

Vakarā, kad esmu jau iemidzis, mani uzmodina klusi čuksti. Tu mels niekus, — dzirdu Kozoli nosakām. — Nē, tas ir fakts, Villijs iebilst. — Nāc pats līdei.

Viņi uzslējās kājās un iziet sētsvidū. Es sekoju viņiem. Birojā ir gaisma, un pa logu var ielūkoties iekšā. Pie galda sēž Hēls. Virsnieka mundieris nolikts viņam priekšā. Uzpleči noņemti. Mugurā kareivja svārks. Viņš atspiedis galvu delnās, un — tas nemaz nav iespējams... es pieeju soli tuvāk... Hēls, Hēls raud.

Kaut kas šitāds... — Tjādens čukst.

Prom! — Bētke uzsauc un iesper Tjādenam. Mēs samulsuši lienam atpakaļ.

Otrā rītā uzzinām, ka majors kaimiņu pulkā, uzzinājis par ķeizara aizbēgšanu, nošāvies.

Atnāk Hēls. Viņš izskatās pelēks un neizgulējies. Klusā balsī dod vajadzīgos rīkojumus. Tad atkal aiziet. Mums ir draņķīgi ap dūšu. Atņemts pēdējais, kas mums bijis, Tagad esam zaudējuši pamatu zem kājām.

Iznāk, ka esam pamatīgi nodoti, — Kozole īgni bilst.

Tas gājiens, kas tagad sastājas un drūmi dodas tālāk,

ir pavisam citāds nekā vakarējais. Tā ir izjukusi rota, pamesta armija. Ierakumu rakšanas rīki ik uz soļa klab vienmuļu melodiju: velti — velti...

Tikai Lēderhoze ir žirgts kā strazds. Viņš pārdod konservus un cukuru no saviem amerikāņu krājumiem.

Nākamajā vakarā mēs sasniedzam Vāciju. Tagad, kad ap mums vairs nerunā franču valodā, mēs tiešām sākam pamazām ticēt mieram. Līdz šim klusībā vēl arvien it kā gaidījām pavēli griezties apkārt un doties atpakaļ ierakumos, jo kareivis neuzticas labajam un ir prātīgāk, ja pašā sākumā jau sagaida visļaunāko. Bet nu mūs pamazām pārņem viegls drudzis.

Mēs ieejam lielā ciemā. Ielai pāri karājas dažas novītušas vītnes. Te jau cauri gājušas tik daudzas karaspēka daļas, ka nav vairs vērts godināt pēdējās. Tāpēc mums jāiztiek ar daža salijuša, ozollapām skopi apvīta zaļa papīra plakāta izbalējušo sveicinājumu. Ļaudis mūsos gandrīz nemaz vairs nepāraugās, kad soļojam tiem garām, tik ļoti viņi jau ar to apraduši. Toties mums gan tas ir kas jauns — nokļūt Šeit, un mēs esam izslāpuši pēc pāris laipniem vārdiem un skatieniem, lai gan paši apgalvojam, ka mums par to ne silts, ne auksts. Vismaz meičas jau nu varētu nostāties malā un pamāt ar roku. Tjādens un Jups arvien no jauna cenšas kādas no tām uzrunāt, taču nesekmīgi. Laikam mēs izskatāmies pārāk draņķīgi. Beidzot arī viņi mitējas to darīt.

Tikai bērni mūs pavada. Mēs turam viņu roķeles, un viņi skrien mums līdzi. Dāvinām viņiem šokolādi, cik nu spējam atlicināt, jo kaut kas jāpārnes tomēr arī mājās.

Ādolfs Bētke paņēmis klēpī mazu meitenīti. Tā rausta viņa ūsas gluži kā pavadu un aizrautīgi smejas, jo Ādolfs visādi vaikstās. Mazās roķeles plikšķina viņa seju. Viņš tur vienu ciet un rāda man, cik tā mazītiņa.

Bērns iesāk raudāt, kad viņš vairs nevaikstās. Ādolfs rauga viņu nomierināt, bet meitene raud vēl diktāk, un viņam tā jānolaiž zemē.

Liekas, mēs nudien esam kļuvuši bērnu bubuļi, — ņurd Kozole.

Viņiem bail no īstiem frontinieku purniem, tie viņiem nepatīk, — Villijs paskaidro.

Mums vēl ir asiņu smaka, tur tas āķis,— noteic Ludvigs Breijers.

— Būs laikam krietni jānomazgājas, — Jups spriež, — tad varbūt arī meičas lips vairāk klāt.

Ja nu tikai ar mazgāšanos vien pietiktu, — domīgi atbild Ludvigs.

Mēs nošļurkuši slājam tālāk. Pēc tiem gadiem tur laukā savu pārnākšanu dzimtenē bijām iedomājušies citādāku. Mums šķita, ka mūs sagaidīs, bet tagad redzam, ka te jau atkal ikviens domā tikai par sevi. Viss ritējis un rit tālāk gandrīz tā, it kā mēs jau būtu lieki; Šis ciems, protams, nav visa Vācija, tomēr kaklu aizžņaudz īgnums un pāri mums pārskrien ēna un savāda noskārsme.

Garām mums aizrīb rati, braucēji uzkliedz, ļaudis uzmet paviršu skatienu un steidzas tālāk paši ar savām domām un raizēm. Baznīcas tornī sit pulkstenis, un pāri mums šņākuļo valgs vējš. Tikai kāda veca sieva ar garām aubes lentēm nenogurdama tekalē gar mūsu rindām un biklā balsī taujā par kādu Erhardu Šmitu.

Mēs apmetamies lielā šķūnī. Lai gan esam nosoļojuši lielu gabalu, tomēr miera nav nevienam. Klīstam pa traktieriem.

Tur kūsā dzīvība. Dabūjams duļķains vīns, jau šāgada ražas, tas garšo brīnišķīgi. Taču pamatīgi ieklāj kājās. Tāpēc labprātāk paliekam sēžot. Tabakas mākuļi veļas pa zemo telpu, un vīns smaržo pēc zemes un vasaras. Mēs izvelkam savus konservus, kraujam gaļu uz biezajām sviestmaizēm, ieduram nažus sev blakām plato galdu dēlī un ēdam. Petrolejas lampa kā māmuļa izlej savu gaismu par mums visiem.

Vakars vērš pasauli skaistāku. Ne jau strēlnieku ierakumā, bet miera apstākļos gan. Šopēcpusdien mēs te iesoļojām sapīkuši, turpretī tagad atžirgstam. Mazo kapelu, kura spēlē kaktā, drīz vien papildina mūsu ļaudis. Mums ir ne vien savi pianisti un mutes harmonikas virtuozi, bet pat viens bavārietis ar basa cītaru. Vēl pievienojas Villijš Homeijers, kurš uzmeistaro tādu kā velna pijoli un ar veļas katlu vākiem piešauj klāt misiņa šķīvju, timpānu un trejdekšņa spožumu un asumu.

Bet nepierastākais, kas mums sakāpj galvā vēl vairāk nekā vīns, ir meičas. Viņas rādās citādākas nekā pēcpusdien, smejas un ir pieļāvīgas. Varbūt tās citas? Meičas mēs neesam visai sen redzējuši.

Sākumā mēs esam iekārīgi un arī mulsi, mēs sev īsti neuzticamies, jo tur laukā piemirsies, kā ar viņām jāapietas; tad Ferdinands Kozole jau griežas valsī ar vienu, ar brašu velna skuķi, kurai tik varenas krūtis, ka viņš. tur labi varētu uzlikt savu šauteni; arī pārējie seko.

Saldais, straujais vīns tīkami dūc galvā, meičas čalo, mūzika spēlē, un mēs sasēdušies kaktā ap Ādolfu Bētki.

— Puikiņas, — viņš saka, — rīt vai parīt mēs būsim atkal mājās. Puikiņas, puikiņas, mana sieva — nu jau būs desmit mēneši...

Es pārliecos pāri galdam un runājos ar Valentīnu Lāeru, kurš dzedri un apdomīgi vērtē meičas. Viņam blakus sēž kāda gaišmate, bet viņš tai veltī maz uzmanības. Kamēr liecos uz priekšu, kaut kas svārku kabatā atmetas pret galda malu. Es aptaustu. Tas ir Heinriha Veslinga pulkstenis. Cik sen tas jau...

Jups nogūstījis visapaļāko dāmu. Viņš dejo ar to, saliecies kā jautājuma zīme. Viņa platā ķetna kā spura gul uz meičas varenajiem krustiem un bungo tur kā klavieres. Ar valgu muti viņa smejas tam sejā, un Jups top arvien žirgtāks. Beidzot viņš stūrē ar to laukā pa sētas durvīm un prom ir.

Brītiņu Vēlāk eju ārā uzmeklēt tuvāko stūri, bet tur jau stāvus svīzdams darbojas kāds apakšvirsnieks ar meičifī Es izkuļos dārzā un nupat grasos sākt, pēkšņi man aiz muguras atskan varens brīkšķis. Apgriežos un ieraugu Jupu ar to resnuli kūleņojam pa zemi. Viņi nogāzušies kopā ar salauzto dārza galdu. Tauklodīte, mani ieraudzījusi, iespurdzas un parāda mēli. Jups šņāc vien. Es steigšus aizmūku aiz krūmiem un uzminu kādam uz rokas — sasodīta nakts!

Ēzeli tu tāds, vai tev acu nav pierē? — rupja balss uzkliedz.

— Kā es varu zināt, ka tu, teļaste, tur guli? — nīgri atcērtu un beidzot atrodu mierīgu stūrīti.

Dzestrais vējš tā vien stindzina pēc tās sutoņas tur iekšā, tumšās namu kores, lapotne, klusums un mana rāmā čurkstināšana. Alberts pienāk un nostājas man blakus. Spīd mēness. Mēs tecinām tīru sudrabu.

Nu, Ernst, brālīt, vai nav jauki? — ierunājas Alberts.

Es pametu ar galvu. Mēs brīdi vēl raugāmies mēnesī.

Tad nu tic mēsli ir cauri, Albert, vai ne?

Lai tas viss nolādēts, Ernst, tik tiešām...

Aiz mums brīkš un brākš. Meičas aiz krūmiem skaļi iespiedzas un pēkšņi apraujas. Nakts ir kā drudžaini uzlādēts, dzīvības piestrāvots negaiss, kad cits no cita aizdegas mežonīgi un spīvi.

Dārzā kāds kunkst. Atbild ķiķinoši smiekli. No šķūņaugšas lejup rāpjas ēnas. Divi stāv uz redeļu kāpnēm. Vīrietis kā neprātīgs spiež galvu meičas brunčos un kaut ko murmina. Viņa smejas rešņā balsī, kas plosa mūsu nervus kā ar skrāpi. Man pārskrien šermuļi pār muguru. Cik tuvu tās vienotrai blakām — vakardiena un šodiena, nāve un dzīvība!

Tjādens iznāk no tumšā dārza. Viņš nosvīdis galīgi slapjš, un seja viņam staro.

Puisīši, tagad tak atkal zinām, ka dzīvojam, — viņš noteic un aizpogā svārkus.

Mēs apejam ap māju un uzduramies Villijam Homeijeram. Viņš tīrumā no lakstiem sakūris lielu ugunskuru un iemetis tajā dažas riekšavas samangotu kartupeļu. Nu sēž viens pats rāms un sapņains un gaida, kad tie izcepsies. Sev līdzās nolicis pāris kotlešu no amerikāņu konserviem. Viņam blakus vērīgi tup suns.

Liesma plandīdamās met varakrāsas atspulgus viņa sarkanajās pinkās. No lejas pļavām kāpj augšup migla. Zvaigznes dzirkstī. Mēs nosēstamies pie viņa un izvelkam kartupeļus no uguns. Miza tiem apdegusi melna, bet vidu cis ir zeltaindzeltens un smaržīgs. Ņemam kotletes abām rokām un rīkojamies ar tām kā ar mutes harmonikām. Klāt piedzeram šņabi no mūsu alumīnija kausiņiem.

Cik kartupeļi garšīgi! Vai pasaule vēl griežas? Kur mēs esam? Vai tikai atkal nesēžam kā jauni zēni pie Torlokstenas tīrumā, kur cauru dienu rakām tupeņus no spēcīgi smaržojošās zemes un sārtvaidzes meičas zilās, izbalējušās drānās sekoja mums ar groziem pa pēdām? Ai, jūs, jaunības dienu kartupeļu ugunskuri! Balti dūmakas slāņi veļas pāri laukiem, ugunskuri sprakšķ, citādi viss klusu, tupenis ir pēdējais dārzenis, viss cits jau novākts — vairs tikai zeme, dzidrais gaiss, rūgtenie, baltie, mīļie dūmi, mūsu pēdējais rudens. Rūgtenie dūmi, rudens rūgtenā smarža, jaunības kartupeļu ugunskuri — miglas lāņi klīst, klīst un izklīst, karabiedru sejas, mēs esam ceļā uz mājām, karš jau beidzies, viss brīnumainā kārtā saplūst vienkop — atkal atgriežas tupeņu ugunskuri, rudens un dzīve.

Ek, brālīt, Villij, Villij...

Tas tik ir kaut kas, vai ne? — viņš saka, paceldams acis un rokas, pilnas ar gaļu un tupeņiem.

Ak tu aitasgalva, es taču domāju pavisam ko citu.

Ugunskurs izdzisis. Villijs nobrauka rokas pie biksēm un aizvāž kabatas nazi. Ciemā rej daži suņi. Citādi viss klusu. Granātas vairs nesprāgst. Nedzird munīcijas transporta rīboņu. Nav pat sanitārauto slāpētās švīkstoņas. Ir nakts, kurā mirst daudz mazāk cilvēku nekā jelkad pēdējos četros gados.

Mēs atkal ieejam traktierī. Bet tur vairs nekas liels nenotiek. Valentīns novilcis svārkus un pāris reižu nodemonstrējis stāju uz rokām. Meičas aplaudē, tomēr Valentīns nav priecīgs. Nomākts viņš stāsta Kozolem:

Reiz es biju labs artists, Ferdinand. Bet ar šito te pat gadatirgum vairs nepietiek. Viss laukā no kauliem. Un Valentīna vingrojums uz stieņa — tas tik reiz bija numurs. Tagad man ir reimatisms...

Ak nu, priecājies, ka tev vēl vispār pieder tavi kauli, — sauc Kozole un belž dūri uz galda. — Mūziku! Villij!

Homeijers labprāt ķeras pie timpāna un trejdekšņa. Visi atkal atžirgst. Es vaicāju Jupam, kā šim gājis ar to resnuli. Viņš atmet ar roku.

Nu, nu, — pārsteigts saku, — tev gan tas ātri pāriet.

Viņš saviebjas.

Es domāju, ka šī mani mīl, saproti? Jā gan, beigās tā maita man pieprasīja naudu. Turklāt es pret to vella galdu dārzā sadauzīju kāju tā, ka tikko jaudāju paiet.

Ludvigs Breijcrs kluss un bāls sčž pie galda. īstenībā viņam jau sen būtu jāgul, bet viņš negrib. Roka dzīst labi, arī asinssērga jau picrlmstas. Tomēr viņš paliek sevī noslēdzies un drūms.

Ludvig, — Tjādens smagā balsī saka, — tev arī vajadzētu iziet dārzā — tas nāk visam par labu...

Ludvigs purina galvu un pēkšņi top ļoti bāls. Es nosēstos viņam blakus. — Vai tad tu nemaz nepriecājies, ka tiksi mājās? — noprasu.

Viņš pieceļas un iet prom. Nesaprotu viņu. Vēlāk atrodu viņu vienu pašu ārā stāvam. Neko vairs viņam nejautāju. Klusēdami mēs ejam atpakaļ.

Durvīs saskrienamies ar Lēderhozi, kurš tieši šobrīd grib pazust kopā ar to tauklodīti. Jups jaunā priekā ņirdz:

Šis nu gan brīnīsies.

Nē, brīnīsies viņa, — bilst Villijs, — jeb tu domā, ka Arturs kaut vienu feniņu laidīs laukā no rokām?

Vīns pludo pār galdu, lampa kūp, un meiču brunči plīv. Man galvā ielīst silts gurdenums, visi apveidi dziest kā dažureiz laternām miglā, galva lēnītēm noslīgst uz galda virsas... Nakts šalko liegi un brīnumaini kā ātrvilciens, kas trauc uz dzimteni: drīz būsim mājās.

III

Pēdējoreiz mēs esam nostājušies kazarmu pagalmā. Kāda daļa rotas dzīvo tuva apkārtnē. To atlaiž mājās. Pārējiem jākuļas tālāk pašiem. Dzelzceļa satiksme tik nenoteikta, ka mūs vairs nevar transportēt vienkopus. Ir jāšķiras.

Plašais, pelēkais pagalms mums pārāk liels. Tam pāri svelpj palss novembra vējš, no kura dveš šķiršanās un nāve. Mēs stāvam starp kantīni un sardzes telpām, vairāk vietas mums nevajag. Lielais, tukšais klajums visapkārt uzjundī neremdināmas atmiņas. Tur neredzami tālāk daudzās rindās stāv mirušie.

Hēls soļo gar rotu. Bet viņam līdzi mēmi soļo viņa priekšteču spokainais gājiens. Vistuvāk Bertinks, vēl arvien asiņojošu kaklu, norautu zodu un skumjām acīm, viņš pusotru gadu bija rotas komandieris, skolotājs, četru bērnu ģimenes tēvs; viņam blakus ar melnizaļu seju Mellers, deviņpadsmit gadus vecs, gāzes noindēts trešā dienā pēc rotas pieņemšanas; aiz viņa nāk Redekers, mežkopības asesors, pēc divām nedēļām tiešais trāpījums viņu ietrieca zemē; tad, jau bālāks un tālāks, — kapteinis Bitners, kritis uzbrukumā ar ložmetēja šāviņu sirdi; un aiz viņiem kā ēnas tie citi, jau gandrīz bez vārdiem, tik sen tas bija, — septiņi rotas komandieri divos gados. Un vairāk par pieciem simtiem vīru. Kazarmu pagalmā stāvam trīsdesmit divi.

Hēls mēģina teikt dažus vārdus atvadām. Bet nekas nesanāk; viņam jāapklust. Jebkādi vārdi pasaulē ir nenozīmīgi pret šo vientuļo, tukšo kazarmu pagalmu ar vēl dzīvo karavīru retajām rindām, kuri stāv mēmi, salā trīcēdami savos šineļos un zābakos, un domā par saviem karabiedriem.

Hēls iet no viena pie otra un sniedz katram roku. Pienācis pie Maksa Veila, viņš sakniebtām lūpām saka:

Nu sākas jūsu laiks, Veil...

Tas nebūs tik asiņains, — mierīgi atbild Makss.

Un arī ne tik varonīgs, — atcērt Hēls.

Tas vēl dzīvē nav pats pēdējais, — Veils bilst.

Bet vislabākais gan, — atbild Hēls. — Kas tad cits?

Veils mirkli vilcinās. Tad teic:

Kaut kas tāds, kas šodien vēl cildens, virsleitnanta kungs, — labestība un mīlestība. Arī tur ir sava varonība.

Nē, — Hēls ātri atbild, it kā būtu jau ilgi par to domājis, un viņa piere noraustās, — tur ir tikai mocības, tas pavisam kas cits. Varonība sākas tur, kur prāts klusē: kad dzīvību nevērtē augstu. Varonība ir neprāts, skurbums, risks, to jums vajag zināt. Mērķim te maza loma. Mērķis — tā ir jūsu pasaule. Kādēļ, kālabad, kāpēc — kas tā jauti, tas nepazīst varonību...

Viņš runā tik dedzīgi, it kā gribētu pats sevi pārliecināt. Viņa sakritusī seja dzīvo līdzi. Dažās dienās viņš kļuvis sarūgtināts un par vairākiem gadiem vecāks. Bet tikpat strauji pārvērties arī Veils. Viņš vienmēr bijis tāds neuzkrītošs cilvēciņš, par kuru neviens īsti netika gudrs. Tagad pēkšņi iznācis priekšplānā un kļūst arvien noteiktāks. Neviens nebūtu iedomājies, ka viņš spēj tā runāt. Jo ner vozāks kļūst Hēls, jo mierīgāks ir Makss. Klusi un cieti viņš saka:

Miljonu ciešanas ir pārāk dārga maksa par nedaudzu cilvēku varonību.

Hēls parausta plecus.

Par dārgu — mērķis — samaksa — tie tikai jūsējo vārdi. Redzēsim, cik tālu jūs ar tiem tiksit.

Veils raugās kareivja svārkā, kas Hēlam vēl arvien mugurā.

Cik tālu jūs esat ticis ar savējiem?

Hēls pietvīkst.

Vismaz man ir atmiņas, — viņš skarbi noteic, — atmiņas par to, kas nav pērkams par naudu.

Veils brīdi klusē.

Atmiņas... — viņš atkārto un nolūkojas tukšajā kazarmu pagalmā un mūsu īsajās rindās, — jā... un ari briesmīga atbildība...

No visa tā mēs maz ko saprotam. Salstam, un runāšana mums šķietas lieka. Ar runām vien pasaule citāda nekļūs.

Rindas izjūk. Sākas atvadas. Mans blakusstāvētājs Millers sakārto kareivja somu uz muguras un pasit padusē pārtikas saini. Tad viņš sniedz man roku:

Nu tad paliec sveiks, Ernst...

Paliec sveiks, Fēliks. — Viņš iet tālāk — pie Villija, pie Alberta, pie Kozoles...

Nāk Gerhards Pols, rotas dziedātājs, kurš gājienos vienmēr turēja augsto tenorbalsi, kad melodija pašā lokā cēlās augšup. Visu pārējo laiku viņš atpūtās, lai divbalsīgajās vietās iedvestu pamatīgu spēku. Viņa brūnā seja ar kārpu ir aizkustināta; nupat viņš atvadījies no Karla Brēgera, ar kuru kopā izspēlētas neskaitāmas skāta partijas. Šī šķiršanās viņam bijusi grūta.

Uz redzi, Ernst...

Uz redzi, Gerhard. — Viņš aiziet.

Vedekampfs sniedz man roku. Viņš darināja krustus kritušajiem. — 2ēl, Ernst, — viņš saka, — es tev diemžēl vairs nevarēšu nevienu pielaikot. Tu būtu dabūjis tādu no sarkankoka. Šim nolūkam bija rezervē skaists klavieru vāks.

Kas vēl nav, tas vēl var nākt, — atcērtu, — kad būs tik tālu, es tev aizrakstīšu atklātnīti.

Viņš smejas, laužoties laukā no uzgaidāmajām zālēm. Viņi sagriežas mežonīgā kamolā ar tiem, kuri gaida hallē.

Vilciens slīd garām. Viens logs ir atvērts. Alberts Troske, visvieglākais no mums, tiek uzsviests augstu gaisā un ierāpjas kā pērtiķis pa logu. Nākamajā mirklī pie visām durvīm sakāries ļaužu, ka biezs. Logi lielākoties aizvērti. Bet dažus jau satriec ar laižu sitieniem viri, kuri grib tikt līdzi jebkurā gadījumā, kaut saskrambātām rokām un kājām. Pāri stikla šķēpelēm pārmet segas, un ierāpšanās jau iet vālā vairākās vietās.

Vilciens apstājas. Alberts izskrējis cauri gaiteņiem un atrauj logus tieši mūsu priekšā. Tjādens un suns ielido pirmie, Bētke un Kozole, Villijam piepalīdzot, viņiem pakaļ, šie trīs tūdaļ dodas triecienā uz gaiteņa durvīm, lai aizbarikādētu kupeju no abām pusēm. Mantas ielido reizē ar Ludvigu un Lēderhozi, pēc tam Valentīns, es un Karls Brēgers, un, visbeidzot, vēl ārā pamatīgi ievilcis elpu, Villijs.

— Vai visi iekšā? — sauc Kozole no ejas, kur notiek varena spiešanās. — Visi! — atrēc Villijs. Kā bultas Bētke, Kozole un Tjādens atšaujas atpakaļ sēdvietās, un pārējo straume saplūst kupejās, uzraušas bagāžas tīklos un aizņem katru centimetru.

Triecienā iekaro arī lokomotīvi. Uz buferiem jau sēž ļaudis. Arī vagonu jumti pilnīgi aizņemti. Mašīnists kliedz: — Kāpiet lejā, jums ielauzīs pakaušus... — Turi nu muti, gan paši zināsim, — atskan pretī. Atejā tup pieci vīri. Vienam dibens tālu izkāries pa logu.

Vilciens sāk kustēties. Daži, kas nav tik stipri pieķērušies, nokrīt zemē. Divus sabrauc riteņi un rauj līdzi. Tūdaļ to vietā uzlec citi. Vagonu kāpšļi ir pilnum pilni. Drūzmēšanās turpinās, arī vilcienam braucot.

Viens pieķeras pie vagona durvīm. Tās atsprāgst vaļā, un šis karinās ārā pie loga. Villijs izrāpjas viņam pakaļ, sagrābj šo aiz apkakles un ievelk iekšā.

Naktī mūsu vagonam ir pirmie upuri. Vilciens braucis cauri zemam tunelim. Daži cilvēki uz jumta saspiesti un noraukti zemē. Citi to gan pamanījuši, bet tur no jumta nav bijis iespējams vilcienu apturēt. Arī tas vīrs atejas logā aizmidzis un izkritis ārā.

Upuri ir arī citiem vagoniem. Tāpēc jumtus aprīko ar drošības klučiem, virvēm un iespraustiem durkļiem. Vēl norīko sardzes posteni, lai briesmu gadījumos brīdinātu.

Mēs guļam un guļam, gan stāvus, gan zviļus, gan sēdus, gan tupus, sakumpuši uz karavīru somām un saiņiem, mēs guļam. Vilciens klandās. Mājas, koki, dārzi, cilvēki, kuri mums māj; demonstrācijas, sarkanie karogi, sardzes stacijās, klaigas, speciālizdevumi, revolūcija — mums visupirms jāizguļas, viss cits var nākt vēlāk. Tikai tagad sajūtam, cik noguruši esam pa visu šo laiku.

Pienāk vakars. Deg kvēpeklīte. Vilciens brauc lēnām. Lokomotīves bojājumu dēļ tam bieži jāapstājas.

Karavīru somas šūpojas. Pīpes kūp. Suns mierīgi guļ, galvu uzlicis uz maniem ceļiem. Ādolfs Bētke noliecas man pāri un glāsta tā kažoku.

Jā, Ernst, nu arī mēs drīz izklīdīsim, — pēc brīža viņš ieminas.

Es pametu ar galvu. Tas ir savādi, bet savu turpmāko dzīvi nemaz nevaru iedomāties bez Ādolfa — bez viņa modrajām acīm un rāmās balss. Viņš audzināja mani un Albertu, kad mēs, neko nejēgdami, kā jaunkareivji nonācām karalaukā, un neticu, ka bez viņa atbalsta es vēl vispār būtu pasaulē.

Mums atkal jāsatiekas, — saku. — Bieži, Ādolf.

Zābaka papēdis pieduras man pie sejas. Virs mums bagāžas tīklā sēž Tjādens un cītīgi skaita naudu; viņš grib tūdaļ no stacijas doties uz bordeli. Lai uzkurinātu sevī īsto jutoņu, viņš jau tagad apmainās pieredzē ar pāris novadniekiem. Nevienam tā neliekas cūcība; tur nav ne vārda par karu, jau tāpēc vien viņos klausās.

Sapieris, kuram trūkst divu pirkstu, lepni stāsta, ka viņa sievai piedzimis bērns pēc septiņiem mēnešiem un tomēr tas svēris sešas mārciņas. Lēderhoze viņu izsmej — tādi brīnumi taču nenotiekot. Sapieris viņu nesaprot. Viņš skaita uz pirkstiem mēnešus no sava atvaļinājuma līdz dzemdībām. — Septiņi, — viņš nosaka, — citādi tas nevar būt.

Liderlioze ieklukstas un savelk savu citronģīmi izsmējīgā grimasē:

To nu tev būs pagādājis kāds cits.

Sapieris blenž viņā. — Ko... ko tu saki? — viņš stostās. _ Nu, tas tak skaidrs, — Arturs izgrūž caur degunu un izstaipās.

Sapierim izspiežas sviedri uz pieres. Viņš atkal par jaunu skaita. Lūpas viņam dreb. Resns, pilnbārdains vezumnieks pie loga smejas locīdamies.

Bračiņ, tu ēzeli, tu stulbais ēzeli...

Bētke izslienas.

Turi žaunas, resnais bulli!

Kāpēc tā? — bārdainis jautā.

Tāpēc, ka tev jātur žaunas, — Bētke atcērt, — un tev ari, Artur.

Sapieris ir nobālis.

Ko tad lai tagad daru? — viņš nevarīgi jautā un cieši turas pie loga rāmja.

Jāprecas tikai tad, — domīgi saka Jups, — kad bērni jau sāk pelnīt maizi. Tad kaut kas tāds vairs nevarēs gadīties.

Laukā mums garām slīd vakars. Meži zviln apvāršņa malā kā tumšas govis, lauki palsi laistās blāvajā gaismā, kas izplūst no vilciena logiem. Līdz mājām atlikušas vairs tikai divas stundas brauciena. Bētke pieceļas un sakārto mugursomu. Viņš dzīvo ciematā dažas piestātnes no pilsētas, un viņam jāizkāpj agrāk...

Vilciens apstājas. Ādolfs sniedz mums roku. Viņš izklūp ārā uz mazā perona un paveras visapkārt ar skatienu, kas vienā mirklī iesūc sevī visu apkārtni kā izkaltis tīrums lietu. Tad pievēršas atkal mums. Bet viņš vairs neko nedzird. Ludvigs Breijers stāv pie loga, lai gan viņam sāp. — Kāto nu prom, Ādolf, — viņš teic, — tava sieva taču gaida...

Bētke pacej acis uz mums un purina galvu.

Tik steidzīgi jau nav, Ludvig. — Var redzēt, ka viņu par vari velk apgriezties un doties prom, bet Ādolfs paliek Ādolfs — viņš paliek pie mums līdz pašam pēdējam mirklim. Bet tad, kad vilciens atiet, strauji apsviežas un aizslāj platiem soļiem.

Mēs drīz tevi apciemosim, — es vēl ātri nosaucu viņam nopakaļ.

Redzam, kā viņš aiziet pār laukiem. Vēl ilgi māj ar roku. Tad lokomotīves dūmi viņu aizsedz. Tālumā mirguļo pāris sarkanīgu uguņu.

Vilciens brauc ar lielu līkumu. Nu jau Ādolfs ir ļoti maziņš, tāds punkts, tāds sīciņš cilvēciņš, gluži viens klaidajā, tumšajā līdzenumā, kuram pāri klājas naksnīga de bess — varenplaša, ar gaišiem negaisa mākoņiem, pret apvārsni mezdamās dzeltena kā sērs. Es nezinu, kāpēc, ar Ādolfu tam nav nekāda sakara, bet mani satrauc tas, kā tur zem šīs milzīgās debess pāri lauku plašajam klaidam iet vientulīgs cilvēks, vakara nokrēslā un viens pats.

Tad priekšā aizslīd meži ar tumšākām ēnām, un drīz vairs nav nekā cita, tikai vilciena klandoņa, debesis un meži.

Kupejā pieņemas troksnis. Šeit iekšā ir stūri, šķautnes, smakas, siltums, telpa un robežas — te ir brūnas, vēju aprautas sejas ar zibošo acu spozmi, Šeit ož pēc zemes, sviedriem, asinīm un uniformām, bet ārā vilciena rīboņā steidz garām un paliek iepakaļ, arvien tālāk un tālāk pavisam cita — ierakumu un šāviņbedru, tumsas un šausmu pasaule, vēl tikai ņirboņa gar logiem, un tā mūs vairs nesaista.

Kāds aizsāk dziesmu. Citi piebalso. Drīz dzied jau visi, visa kupeja, arī blakuskupeja, viss vagons, viss vilciens. Mēs dziedam arvien skaļāk, arvien spēcīgāk, pieres pietvīkst, dzīslas pietūkst, mēs dziedam visas karavīru dziesmas, kādas vien protam, dziedādami pieceļamies kājās un raugāmies cits citā, acis mirdz, riteņi dārd mūsu dziesmu ritmā, mēs dziedam un dziedam...

Esmu iespiests vidū starp Ludvigu un Kozoli un cauri svārkiem sajūtu viņu siltumu. Es kustinu rokas, es grozu galvu, muskuļi saspringst, Un trīsas kāpj man no ceļiem viduklī, tās dzirkstī man kaulos kā putojoša limonāde, ielec plaušās, lūpās, acīs, kupeja izgaist, manī dūc kā telegrāfa stabs vētrā, skan tūkstošiem stiepļu, paveras tūkstošiem ceļu; es lēnām uzlieku savu roku Ludviga rokai, un šķiet, ka tai jāsadeg; bet, kad viņš paceļ acis, noguris un bāls kā allaž, es no tā visā; kas manī virmo, nespēju neko citu izteikt; vienīgi ar pūlēm aprauti pavaicāju:

Ludvig, vai tev ir cigarete?

Viņš pasniedz to man. Vilciens dārd, un mēs dziedam tālāk. Bet mūsu dziesmās pamazām iejaucas dunoņa, kas ir tumšāka nekā riteņu klanda, un kādā klusuma brīdī pāri līdzenumam nodārd varens grāviens, atbalsij ilgi aizdimot. Mākoņi sablīvējušies, un negaiss brāž lejup. Zibeņi šaudās gluži ķā tuvas lielgabalu ugunis. Kozole stāv pie loga un šūpo galvu.

Puikas, Šajā laikā vēl negaiss, — viņš murmina un izliecas tālu laukā, Pēkšņi liela steigā uzsauc: — Aši! Aši! Tā jau ir te!

Mēs grūstoties piesteidzamies klāt. Zibšņu spožumā apvāršņa malā debesis slejas pilsētas slaidie, tievie torņi. Pērkonam nodārdot, tos ik reizes atkal pārsedz tumsa, bet ar katru zibens šautru tie nāk arvien tuvāk.

Acis mums satraukumā deg. Pēkšņi kā milzu koks mūsu starpā, pāri mums, mūsos pašos izaug gaidas.

Kozole paķer savas mantas.

Brālīši, kur nu mēs kurais sēdēsim pēc gada, — viņš noteic un izpleš rokas.

Uz pakaļas, — nervozi izmet Jups. Bet neviens vairs nesmejas. Pilsēta mums piesteigusies, tā rauj ar varu mūs klāt. Tur tā ir, trakā spožumā elpodama, plaši izpletusies, tā tuvojas mums, un mēs tuvojamies tai, viens vads kareivju, viens vads pārnākušo no nebūtības, viens vads bezgalīgi gaidu, tuvāk un tuvāk, mēs drāžamies tai pretī, mūri gāžas mums pretī, mums tūdaļ jāsabrāžas kopā, zibeņi šaudās, pērkoni grand — tad no vagona abām pusēm augstu mūs apšalc stacijas troksnis un klaigas, lejup gāž varens lietus, perons laistās gluži slapjš, un mēs kā nemaņā izlecam uz tā.

Man līdzi pa durvīm izlec suns. Viņš spiežas man klāt, un mēs abi kopā skrienam lietū pa kāpnēm lejup.

Otrā daļa

I

Kā izšļakstās uz bruģa izgāzts ūdens spainis, tā mēs pašķīstam stacijas priekšā uz visām pusēm. Kozole ar Brēgeru un Troski kā trieciensolī aizsteidzas lejup pa Heinriha ielu. Tikpat skubīgi abi ar Ludvigu iegriežamies stacijas aleja. Lēderhoze neatvadījies jau aizšāvies ka bulta ar savu grabažu lādi. Tjādens vēl aši iztaujā Villiju par tuvāko ceļu uz bordeli, un tikai Jupam un Valentīnam laika diezgan. Viņus neviens negaida, tāpēc viņi pagaidām ieslāj uzgaidāmajā zālē, lai spekulētu ar pārtiku. Vēlāk viņi dziras iet uz kazarmām.

No stacijas alejas kokiem pil lāses; mākoņi skrien zemu un ātri, Pāris; jaunākā iesaukuma kareivju nāk mums pretī. Ap piedurknēm viņiem sarkanas lentes.

Uzplečus nost! — iesaucas viens no tiem un skrien Ludvigam klāt.

Turi muti, šīsvasaras jaunkareivi, — es nosaku un atgrūžu viņu nost.

Sapulcējas ļaudis un apstāj mūs. Ludvigs mierīgi uzmet skatienu priekšējam no iiem un iet tālāk. Tas pagriež ceļu. Tad uzrodas divi matroži un metas virsū Ludvigam.

Cūkas tādi, vai neredzat, ka viņš ievainots? es uzkliedzu un nosviežu mugursomu, lai rokas būtu brīvāka Bet Ludvigs guļ jau zemē — ar savu sašauto roku viņš tikpat kā nespēj aizsargāties. Matroži plosa uniformu un spārda viņu kājām.

Leitnants! — ķērc sievietes balss. — Sitiet viņu nost, to asinssuni!

Iekams spēju viņam palīdzēt, saņemu tādu zvēlienu sejā, ka sagrīļojos. —Velna lops! — es noelšos un triecu ar visu spēku savu zābaku uzbrucējam vēderā. Tas iestenas un noveļas zeme. Tūdaļ man uzkrīt trīs citi. Suns ieklūp vienam skaustā. Taču pārējie norauj mani zemē. — Nodzēš gaismu — nažus āra... — spiedz sieviete.

Pa spārdīgo kāju starpām es redzu, kā Ludvigs ar brīvo kreiso roku žņaudz matrozi, kuru viņš nogāzis, iesperdams tam pa ceļu locītavām.

: Viņš nelaiž to vajā, kaut citi sparīgi viņu apstrādā. Tad kāds man bliež ar jostu pa pauri un otrs iesper pa zobiem. Vilks gan šo tūdaļ saķer aiz ceļgala, tomēr mēs netiekam stāvus, viņi mūs atkal un atkal nogāž zemē un grasās samīt driskās. Saniknots mēģinu piekļūt savam revolverim. Bet tai pašā mirklī jau viens mans uzbrucējs ar blākšķi augšpēdus noveļas uz bruģa man līdzās. Otrs blākšķis — arī otrs guļ bez samaņas... tūdaļ vēl trešais — tas var būt vienīgi Villija darbs.

Viņš ir atdrāzies šurp, pa ceļam nometis somu un nu ārdās virs mums. Ar savām ķetnām viņš šos pa divi Sagrābj aiz skausta un belž tiem paurus kopā. Tie tūdaļ zaudē samaņu, jo, kad Villijs ir saniknots, viņš pārvēršas kalēja veserī. Mēs tiekam brīvi, un es uzlecu kājās, bet citi uzbrucēji jau mūk. Man vēl izdodas iegāzt vienam ar savu somu pa krustiem, tad sāku raizēties par Ludvigu.Villijs jau dzenas šiem pakaļ. Viņš ir redzējis, ka abi matroži uzbruka Ludvigam. Viens no tiem ar zilu ģīmi kunkstēdams guļ ielas notekā, rūkdams to uzrauga suns, bet Villijs drāžas pakaļ otram, un viņa mati plīvo kā sarkans viesulis.Ludviga apsējs ir samīdīts. Cauri sūcas asinis. Seja viņam notraipīta, pieri ievainojis kājas spēriens. Viņš noslaukās un lēnām slienas augšā.

Vai tev pamatīgi ķēra? — prasu. Gluži bāls viņš tikai purina galvu.

Villijs tikmēr notvēris matrozi un velk šurp kā maisu.

Jūs nolādētie cūkas, — viņš sēc, — visu kara laiku jūs esat gozējušies uz saviem kuģiem un neviena šāviena netikāt dzirdējuši; nu jūs te vārstīsit mutes un uzbruksit frontiniekiem; es jums piepalīdzēšu! Meties ceļos, aizmugures āzi! Lūdz viņam piedošanu!

Viņš nogrūž matrozi zemē pie Ludviga un izskatās tik briesmīgs, ka tiešam var samesties baisi. — Es tevi saplosīšu, — viņš šņāc, — es tevi miltos samalšu, zemē uz' ceļiem!

Matrozis smilkst.

Lai paliek, Villij, — Ludvigs teic un savāc savas mantas. Ko? - Villijs nesavaldīgi noprasa. Vai tu jucis, vai? Kad šie tev samīdījuši roku?

Ludvigs iet jau tālāk.

Ak, laid, lai viņš skrien...

Mirkli Villijs neizpratnē noraugās Ludvigā; tad, galvu šūpodams, palaiž matrozi vaļā. — Nu labi, 6krien ar! — Bet nevar tomēr atturēties brīdī, kad šis grasās nozust, neiespēris šim ar kāju tik pamatīgi, ka tas divas reizes apmet kūleni.

Mēs ejam tālāk. Villijs lādas, jo viņam jārunā, kad pārskaities. Bet Ludvigs klusē.Pēkšņi mēs redzam, ka no Alus ielas stūra atkal tuvojas aizbēdzēju bars. Viņi dabūjuši pastiprinājumu. Villijs noņem savu blīkšķeni no pleca. — Pielādēt un nodrošināt, — viņš teic, un acis viņam samiedzas šauras. Ludvigs izvelk revolveri, un arī es savu šauteni turu kaujas gatavībā. Līdz šim tas bija tikai kautiņš, bet nu lieta kļūst nopietna. Mēs neļausim uzbrukt sev otrreiz.Izretināmies uz ielas trīs soļu atstarpē, lai nebūtu šiem saliedēts mērķis, un slājam uz priekšu. Suns uzreiz pamana, kas te notiek. Rūkdams viņš ieplok mums līdzās ielas notekā, jo karalaukā iemācījies līst uz priekšu aizsegā.

Kad būsim piegājuši līdz divdesmit metriem, mēs Šausim! — Villijs draudīgi izsauc.

Bars mūsu priekšā sarosās. Mēs slājam tālāk. Mums pretī paslienas šautenes. Villijs ar knakšķi atbrīvo drošinātāja mēlīti un paņem no jostas granātu, kura viņam vēl arvien klāt kā neaizskaramā rezerve.

Es skaitīšu līdz trīs...

No pretinieku bara pēkšņi atiet vecāks vīrs apakšvirsnieka svārkā, taču bez zīmotnēm. Viņš panāk mums pretī un sauc:

Vai mēs esam karabiedri vai ne?

Villijam vispirms jāatņem elpa — tik apmulsis viņš ir.

Sasodīts, mums tas jāvaicā jums, jūs teļapakauši,— viņš sašutis atcērt, — kurš tad te iesāka, uzbrukdams ievainotajam?

Vēcākais vīrs apraujas.

Vai jūs to darījāt? — viņš jautā aizmugurē stāvošajiem. Viņš negribēja noņemt uzplečus, — saka viens no bara.

Vīrs īgni sakustas. Tad atkal pievēršas mums

Tā gan viņiem nevajadzēja darīt, karabiedri. Bet liekas, jūs nemaz nezināt, kas notiek. No kurienes tad īsti nākat?

No frontes, kā tad citādi? — Villijs šņāc.

— Un kurp tad gribat iet?

Turp, kur jūs bijāt visu kara laiku, — uz mājam.

Biedri, — vīrs paceļ augšup tukšu piedurkni, — šitā nav vis mājās pazaudēta.

— Jo ļaunāk, — Villijs nesatricināmi paskaidro, — tad gan tev būtu jākaunas iet kopā ar tādiem pakulu zaldātiem!

Apakšvirsnieks pienāk tuvāk.

Ir revolūcija, — viņš mierīgi teic, — un, kas nav ar mums, tas ir pret mums!

Villijs smejas.

Jauka revolūcija gan ar to tavu uzpleču norāvēju biedrību! Ja jūs vairāk neko negribat... -- Viņš nicīgi nospļaujas.

Tomēr! — vienrocis bilst un strauji pienāk viņam klāt, — mēs gribam vairāk! Lai beigas karam, beigas' rīdīšanai, beigas slepkavošanai! Mēs gribam atkal kļūt cilvēki un nevis kara mašīnas!

Villijam roka ar granātu nolaižas gar sāniem.

Tas nu gan bija smalks iesākums, — viņš teic un rāda uz Ludviga samīdīto apsēju. Tad viņš pāris lēcienos ir klāt pārējo baram. — Kratieties mājās, zīdaiņi! —- viņš uzbrēc, un šie atraujas atpakaļ. — Jūs gribot kļūt par cilvēkiem? Bet jūs vēl neesat pat karavīri! Redzot, kā jūs turat šautenes, metas bail, ka rokas neizmežģījat!

Bars izklīst. Villijs apgriežas un nostājas apakšvirsnieka priekšā.

Tā, un nu es gribu parunāt ar tevi! Mums tās draņķības tāpat līdz kaklam kā jums, un tam visam jādara gals, tas ir skaidrs! Taču ne jau šitā! Ja mēs ko darām, tad darām to paši, bet pavēlēt vēl sev ilgi neļausim! Un tagad atver acis labi plati!

Divos tvērienos viņš norauj savus uzplečus.

Es to daru tāpēc, ka to gribu, bet ne jau tāpēc, ka jūs to gribat! Tā ir mana darīšana. Bet šis te, — viņš norāda uz Ludvigu, — ir mūsu leitnants, un savus uzplečus viņš paturēs, bet ak vai tam kas pret to iebildīs.

Vienrocis pamet ar galvu. Sejā manāms, ka viņš saspringti domā.

Es jau arī biju tur karalaukā, cilvēk, — viņš izdveš,

Es tak ari saprotu, kā tas ir 51 te... — viņš satraukts rāda savu rokas stumbēnu, — divdesmitā kājnieku divīzija, Verdena!

Arī mēs tur bijām, — īsi izmet Villijs, — un tagad viss — uz redzi...

Viņš paceļ savu somu un uzmet plecā šauteni. Mēs soļojam tālāk. Bet tad, kad Ludvigs iet garām apakšvirsniekam ar sarkano lenti uz piedurknes, tas pēkšņi ceļ roku pie cepures, un mēs saprotam, ko viņš grib: viņš nesveicina ne mundieri, ne karu — viņš sveicina frontes biedru no turienes.

Villija dzīvoklis ir vistuvāk. Aizgrābts viņš pamāj mazajai mājai viņpusē.

Sveiks, vecais grausts! Tagad rezervē, atpūtā.

Mēs gribam apstāties. Bet Villijs to noraida. — Vispirms aizvedīsim Ludvigu, — viņš paskaidro, cīņas prieka pilns, — savus tupeņu salātus un pamācības es vēl atlikām pagūšu saņemt.

Ceļā apstājamies un aptīrāmies, lai mūsu vecāki neredzētu, ka nākam tieši no kautiņa. Es noslauku Ludvigam seju, un mēs pārsaitējam viņa roku, lai nosegtu asiņainās vietas, citādi māte varētu pārbīties. Tik un tā viņam vēlāk jāierodas lazaretē, lai brūci pārsien no jauna.

Mēs mierīgi nonākam galā. Ludvigs vēl arvien izskatās pauzi satriekts. — Nebēdā par to, — es saku un sniedzu viņam roku. Villijs ar savu ķetnu apskauj viņa plecus.

Katram var reiz tas lēkties, veco zēn. Nebūtu tā ievainojuma, tu viņus sakapātu miltu miltos.

Ludvigs pamāj mums un iet iekšā. Mēs vēl «noraugāmies, vai viņš tiešām kāpj augšā pa kāpnēm. Viņš ir jau pusceļā, te pēkšņi Villijam vēl kas iešaujas prātā. — Nākamreiz jāsper, Ludvig, — viņš gluži vai pierunādams sauc tam nopakaļ, — vienmēr tikai jāsper tādos gadījumos nedrīkst laist tuvumā! —Tad viņš apmierināts ļauj mājas durvīm aizvērties.

Gribētu zināt, kas viņam jau vairākas nedēļas kaiš, — es saku.

Villijs kasa pakausi.

Tas būs no asinssērgas, — viņš domā, — jo citādi taču Ludvigs!... Tu vēl atceries, kā viņš iznicināja tanku pie Biksšūtasi Viens pats Tas nemaz nebija tik vienkārši, mīļo kunkulīt...

Viņš pasviež savu mugursomu augstāk plecos.

Nu tad turies, Ernst... tagad es gribu paraudzīties, ko pēdējā pusgadā paveikusi Homeijeru ģimene. Viena stunda atmaidzes — to es pieņemu, un tad ies audzināšana vaļā. Mana māte — brālīt, tur būtu iznācis feldfēbelis! Večiņai zelta sirds — bet granīta rāmī gani!

Tālāk eju viens, un pēkšņi visa pasaule pārvērtusies. Man ausīs šalc, it kā zem ielas bruģa tecētu upe, un es vairs īsti nekā ne redzu, ne dzirdu, līdz stāvu mūsu mājas priekšā. Lēnām kāpju augšup. Virs durvīm karājas uzraksts «Sirsnīgi sveicināts», un blakus piesprausts puķu pušķis. Viņi jau ieraudzījuši mani nākam un nu stāv tur visi, māte pašā priekšā pie kāpnēm, tēvs, māsas — aiz viņiem saviežama dzīvojamā istaba, ēdiens jau galdā, un viss ir tik svinīgi.

Ko jūs te sarīkojuši, — saku, — puķes un tas viss... kālab tas vajadzīgs?... Nav taču nekas svarīgs — kālab tu raudi, māt? — es atkal esmu klāt — un karš ir beidzies — par to tak nav jāraud... — Un tikai nule pamanu, ka arī man pašam sāļas asaras rit mutē.

II

Mēs ēdam kartupeļu pankūkas ar olām un desu — brīnišķīga maltīte. Turpat divi gadi pagājuši, kopš pēdējoreiz redzēju olu, par kartupeļu pankūkām nemaz nav ko runāt.

Tagad paēduši sēžam mājīgi pie lielā galda dzīvojamajā istabā un dzeram ozolzīļu kafiju ar cukura aizstājēju. Deg lampa, kanārijputniņš dzied, pat krāsns ir silta, un Vilks guļ aizmidzis pagaldē. Ir tik jauki, ka labāk vairs nevar būt.

_ — Nu tad stāsti, ko visu esi piedzīvojis, Ernst, — saka tēvs.

Piedzīvojis... — es atkārtoju un sāku apdomāt, īstenībā neko neesmu piedzīvojis. Bija taču ilgu laiku karš, ko tur nu daudz var piedzīvot.

Lai kā lauzu galvu, nekas prātīgs nenāk atmiņā. Par notikumiem tur frontē nevar taču runāt ar mājiniekiem, un cita nekā es nezinu. — Jūs paši šeit droši vien būsit piedzīvojuši daudz vairāk, — saku kā atvainodamies.

Tā arī ir. Manas māsas stāsta, cik grūti viņām bijis sagādāt šīs vakariņas. Divi reizes viņām žandarmi stacijās visu atņēmuši. Trešoreiz viņas iešuvušas olas mēteļos, I desas sabāzušas blūzēs un kartupeļus noslēpušas kabatās zem brunčiem. Tā beidzot tikušas cauri.Es klausos, mazliet aizdomājies. Viņas izaugušas lielas, kopš pēdējoreiz redzēju. Varbūt toreiz īsti nepamanīju, tāpēc tagad jo vairāk tas duras acīs. Ilzei jau būs pāri septiņpadsmitiem. Kā gan laiks rit...

Vai tu zini, ka valsts padomnieks Pleisters miris? jautā tēvs.

Es papurinu galvu. — Kad tad?

Jūlijā, kaut kad ap divdesmito...

Ūdens uz krāsniņas sīc. Es rotaļājos ar galdauta bārkstīm. Tā, jūlijā, es domāju, jūlijā — mēs pēdējās piecās I dienās zaudējām trīsdesmit sešus vīrus, bet par trim no tiem es tikai zinu, kā viņus sauc, tik daudzi vēlāk pienāca klāt.

Kas tad viņam bija? — noprasu, mazliet samiegojies neierastajā istabas siltumā. — Šķemba vai šautenes šāviens?

Bet, Ernst, — tēvs izbrīnījies atbild, — viņš taču nemaz nav karavīrs! Viņam bija plaušu karsonis.

Nu pareizi, — piebilstu un iegrozos krēslā kārtīgāk, — ir jau vēl arī tādas kaites.

Viņi stāsta tālāk, kas noticis kopš mana pēdējā atvasinājuma. Miesnieku stūra mājā izbadējušās sievas gandrīz vai nositušas! Reiz, augusta beigās, katrai ģimenei izsniegts pa mārciņai zivju. Doktora Knota suni kāds esot noķēris un droši vien pārstrādājis ziepēs. Mentrupas jaunkundzei atskrējis bērns. Kartupeļi atkal kļuvuši dārgāki, jaunnedēļ varbūt varēšot lopkautuvē nopirkt kaulus. Grētes tantes otrā meita pagājušomēnes apprecējusies ar pašu rotmistru...Ārā lietus bungo loga rūtīs. Es sarauju plecus. Ir savādi atkal sēdēt istabā. Savādi būt mājās...

Māsa apraujas.

— Tu taču nemaz neklausies, Ernst, — viņa pārsteigta saka. — Tomēr, tomēr, — es apstiprinu un atkal saņemos, rotmistru, protams, viņa apprecējusi rotmistru.

— Jā, iedomājies tikai — to laimi, — māsa dedzīgi tur pina, — turklāt viņai ģīmis vienos teterraibumos! Ko tu par to nu teiksi?

Ko nu varu tur teikt — ja rotmistrs dabū šrapneļlodi smadzenēs, tad viņš ir tikpat beigts kā citi cilvēki.Viņi klāsta tālāk, bet es īsti nejaudāju savākt kopā domas. Tās vienmēr aizklīst kur sāņus.Pieceļos un paraugos laukā pa logu. Uz auklas karājas pāris apakšbikšu. Tās ir pelēkas un kūtri plandās krēslā. Nedroši plivinās pustumšas un bālganas un pēkšņi no tālienes kā ēna uznirst cita aina: plandās vēja, vakarā skan vientuļa mutes harmonika, mēs dodamies uzbrukuma mijkrēslī un daudzi miruši nēģeri izbalējušos, zilos šineļos, ar sasprēgājušām lūpām un asinīm pieplūdušām acīm... gāze. Brīdi šī aina ir pavisam skaidra, tad sagrīļojas un izzūd, atkal plīvo apakšbikses, atkal šis blāvums, un es sajūtu aiz muguras istabu ar vecākiem, siltumu un patvērumu, tas ir garām, atviegloti nodomāju un strauji apgriežos.

Kāpēc tu esi tik šaudelīgs, Ernst? — tēvs vaicā. — Tu tak ne stundas ceturksni nevari mierīgi nosēdēt.

Varbūt viņš ir pārguris, — spriež māte.

Nē, — mazliet apmulsis, atbildu un apdomāju.—Tā tas nav. Bet gandrīz vai rādās, ka nespēju vairs ilgi uz krēsla nosēdēt: Karalaukā mums krēslu nebija, apkritām aizvien, kur nu patrāpījās. Gluži vienkārši neesmu vairs tā radis.

—- Jocīgi, — tēvs bilst.

Paraustu plecus. Māte smaida. — Vai tu jau esi bijis savā istabā? — viņa jautā.Vēl ne, — es atsaucos un eju turp. Man dauzās sirds, kad atveru durvis un tumsā ieelpoju grāmatu smaržu. Steidzīgi ieslēdzu gaismu. Tad paveros apkārt.

Viss ir palicies tieši tāpat, — man aiz muguras saka māsa.

Jā, jā, — es atbildu atvairīdamies, jo tagad labāk gribētu pabūt viens. Bet pienāk arī tie citi. Viņi paliek durvīs stāvam un uzmundrinādami mani uzlūko. Atlaižos atzveltnes krēslā un nolieku delnas uz galda virsmas. Tā šķiet tik gluda un vēsa. Jā, viss palicis tāpat. Tur vēl arvien atrodas brūnā marmora papīrslogs, ko man uzdāvājis Karls Fogts. Tas ir tai pašā vietā, kur senāk, blakus kompasam un tintnīcai. Bet Karls Fogts ir kritis pie Kemmeles.

— Vai tev šī istaba vairs nepatīk? — taujā māsa. Patīk gan, —; vilcinādamies saku,— bet tā ir tik maza.

Tēvs smejas. — Agrāk taču tā bija uz mata tāda pati. - Tiesa gan, atzīstu, — biju tikai iedomājies, ka tā ir daudz lielāka...

Tu tik ilgi neesi šeit bijis, Ernst,— piebilst māte.

Pamāju ar galvu.

Gultu vēl neesam saklājuši, — viņa turpina, — tur tagad neskaties.

Es pataustu svārku kabatu. Ādolfs Bētke uz atvadām man uzdāvājis paciņu cigāru. Tagad man viens no tiem jāuzsmēķē. Viss ap mani šķiet tik izplūdis, it kā man būtu neliels reibonis. Es ievelku dūmus dziļi plaušās un jūtu, ka kļūst jau labāk.

Tu pīpo cigārus? — tēvs jautā pārsteigts, gandrīz vai pārmezdams.

Es izbrīnījies raugos viņā.

— Protams, — atsaku, — tie tur frontē ietilpst apgādē. Katru dienu mums pienācās trīs vai četri. Vai tu ari grib! vienu?

Viņš paņem to, galvu šūpodams.

Agrāk tu vispār nepīpoji.

Jā, agrāk gan... — nosaku, un man druscīt jāpasmaida, ka smēķēšanu viņš uzskata tik svarīgu, Agrāk, zināms, es nekādā ziņā to nedarītu. Bet bijība pret vecākiem ļaudīm ir zaudēta strēlnieku ierakumos. Tur mēs visi bijām vienādi.

Es zagšus paraugos pulkstenī. Esmu šeit tikai pāris stundu, bet man šķiet, jau pāris nedēļu neesmu vairs redzējis Villiju un Ludvigu! Mīļuprāt gribētu tūliņ steigties pie viņiem, jo nevaru vēl iedomāties, ka nu man uz visiem laikiem jāpaliek ģimenē; man vēl ir tāda sajūta, ka mēs rīt, parīt vai citudien atkal iesim uzbrukumā, plecu pie pleca, lādēdamies, padodamies, bet cieši kopā,..

Beidzot pieceļos un ņemu gaitenī savu mēteli.

Vai tad tu šovakar negribi palikt pie mums? — vaicā māte.

Man vēl jāpieteicas, — es nosaku, jo viņa taču to citu nespētu saprast.

Māte pavada mani līdz kāpnēm. — Pagaidi, — viņa saka, — ir jau tumšs, es parādīšu gaismu...

: Pārsteigts palieku stāvam. Gaismu? To pāris pakāpienu dēļ? Kungstētīt, pa kādām dubļainām šāviņbedrēm, pa kādām savandītām frontes pieejām gadiem ilgi man bijis Jāizkļūst bez jebkādas gaismas, niknās kauju ugunīs un nakts melnumā — un tagad vajagot gaismu kāpnēs! Ai māt! Bet es pacietīgi gaidu, līdz viņa iznāk ar lampu un parāda gaismu, un jūtos tā, it’ kā tumsā mani noglāstītu.

Esi piesardzīgs, Ernst, lai tev tur ārā nekas nenotiek, — viņa nosauc man pakaļ.

- Kas tad var notikt šeit dzimtenē, šeit miera laikā, māt? — smaidīdams nosaku un raugos augšup viņā.Viņa noliecas pāri margām. Lampas kupols met zeltainu ēnu pār viņas sīko, grumboto seju. Aiz viņas gaismas un ēnas kaut kā nereāli virmo priekšnamā. Un pēkšņi manī kaut kas sagrīļojas, pārņem savāda aizgrābtība, gandrīz vai sāpes — it kā nebūtu pasaulē nekā cita vairs kā vien šī seja, it kā es atkal būtu bērns, kam jāapgaismo kāpnes, puišelis, kuram uz ielas var lēkties kas ļauns, un Viss pārējais pa vidu bijis tikai murgs un sapnis...

Bet lampas gaisma spalgi atstaro manas jostas sprādzē. Aizrit mirklis, es neesmu vairs bērns, man mugurā uniforma. Veicīgi nolecu lejā, pa trim kāpieniem uzreiz un atrauju nama durvis, traukdamies nokļūt pie saviem kara- biedriem.

Vispirms es apmeklēju Albertu Troski. Viņa mātei ir saraudātas acis, taču šodien tā piederas un nav nekas ļauns. Bet arī Alberts nav vairs tāds kā senāk, viņš tup pie galda, sarāvies kā slapjš pūdelis. Blakus sēž vecākais brālis. Es viņu sen neesmu redzējis un zinu tikai to, ka viņš gulējis lazaretē. Tagad viņš kļuvis tāds drukns un viņam ir skaisti, sārti vaigi.

Sveiks, Hans, tad tu atkal uz kājām, — jautri nosaku, — nu, kā iet, kā neiet? Uz divām kājām tomēr vislabāk, vai ne?

Viņš noņurd kaut ko nesaprotamu. Troskes kundze iešņukstas un iziet no istabas. Alberts man mirkšķina ar acīm. Es neizpratnē paveros visapkārt. Tad ieraugu, ka līdzās Hansa krēslam stāv kruķi. — Vēl arvien netiki galā?— noprasu.

Galā gan, — viņš atbild, — pagājušonedēļ izlaida ·no lazaretes. —Viņš satver kruķus, atbalstās uz tiem un pāris stiepienos aizšļūc līdz krāsnij. Viņam trūkst abu pēdu. Labās vietā ir dzelzs protēze, bet kreisās vietā jau mākslīgā kāja ar zābaku.

Man kauns par savu muļķīgo izrunāšanos. Es jau nezināju, Hans, — piebilstu.

Viņš pamāj ar galvu. Pēdas viņš nosaldējis Karpatos, tad iemetusies gangrēna, un beidzot nācies tās noņemt.

Paldies Dievam, tikai kājas vien! — Troskes kundze atnesusi spilvenu un pabāž to zem protēzēm. — Nekas, Hans, gan mēs to panāksim, un tu atkal drīz varēsi skriet. — Viņa nosēstas līdzās un glāsta viņa rokas.

Jā, — es bilstu, lai nebūtu jāklusē, — vismaz stilbi tev vēl klāt.

Man pietiek arī ar to, — viņš atbild.

Es pasniedzu viņam cigareti. Ko lai dara tādos mirkļos — viss iznāk rupji, lai cik labi gribētu. Mēs gan tērzējam par šo un to, ar pūlēm un apraudamies, bet, kolīdz kāds no mums, Alberts vai es, pieceļas un staigā pa istabu, tā pamanām, kā Hanss raugās uz mūsu kājām ar drūmu, izmocītu skatienu un mātes acis meklē to pašu — vienmēr tikai uz kājām — jums ir kājas — man viņu nav...

Viņš pagaidām nespēj domāt neko citu; un māte raizējas tikai par viņu. Viņa neredz, ka Alberts no tā cieš. Pāris stundās viņš kļuvis gluži bikls.

Klau, mums vēl jāpieteicas, t- es viņam saku, lai rastu ieganstu dabūt viņu prom.

Jā gan, — viņš aši atsaucas.

Ārā mēs uzelpojam. Vakars maigi spoguļojas slapjajā bruģī. Laternas šūpojas vējā. Alberts stingi raugās tālumā. — Es taču tur nekā nevaru darīt, Erast, — viņš durstīdamies iesāk, — bet, kad sēžu viņu vidū un redzu Hansu un māti, tad sāku domāt, it kā es būtu vainīgs, un man kauns, ka man vēl ir abas kājas. Kaut kā nelāgi iznāk, kad esi tik vesels. Būtu man vismaz sašauta roka kā Ludvigam, tad tak viņus tik gauži nesāpinātu...

Lūkoju viņu mierināt. Tomēr viņš raugās sānis. Lai ko es teiktu, viņu tas nepārliecina; taču vismaz mani atvieglo. Tā tas ir vienmēr ar mierināšanu.

Mēs ejam pie Villija. Viņa istabā izskatās pēc postažas. Gulta izjaukta un nolikta pie sienas. Tā jāpārtaisa lielāka, jo Villijs, karavīrs būdams, ir tā izaudzis, ka nevar vairs tajā izstiepties. Apkārt mētājas dēļi, veseri un zāģi. Uz kāda krēsla atspīd pamatīga bļoda ar kartupeļu salātiem. Viņa paša nav klāt. Viņa māte stāsta, ka viņš jau kādu stundu esot mazgātavā, lai noberztos tīrs. Mēs gaidām. Homeijera kundze nometusies uz ceļiem pie Villija mugursomas un rakņājas pa to. Galvu kratīdama, viņa izvelk laukā dažas netīras parpalas, kas agrāk bijis zeķu pāris. — Vienos caurumos, — viņa pukojas un pārmetoši paraugās manī un Albertā.

Kara manta, — saku un paraustu plecus.

Ak tā, kara manta? — viņa sapīkusi atbild. — Ko gan visu jūs nezināt! Tā bija vislabākā vilna! Astoņas dienas izskraidījos, kamēr to sadabūju. Un nu tās ir beigtas. Bet jaunu nekur nav. — Noraizējusies viņa raugās driskās. — Tik daudz laika gan jums tur tai karā droši vien bijis, lai reizi nedēļā uzvilktu pāri tīru zeķu. Pēdējoreiz viņš paņēma līdzi četrus pārus. Tikai divus vien atvedis atpakaļ. Un tos pašus vēl šitādus! — Viņa izbāž roku pa caurumiem.

Es nule grasos Villiju aizstāvēt, bet viņš jau iedrāžas pats, triumfēdams, ar varenu rēcienu:

Tā tik ir veiksme uz pasaules! Aspirants uzņemšanai katlā! Šovakar mums būs vistas frikasē!

Rokā viņam kā karogs pland resns gailis. Laistās zaļi zeltainās astes spalvas, sekste mirdz purpursārtumā, pie knābja pāris asiņu lāsīšu. Lai gan esmu labi paēdis, man mutē saskrien siekalas.

Villijs svētlaimīgi šūpo gaili šurpu turpu. Homeijera kundze uzslienas augšā un iekliedzas:

—Villij! Kur tu šito dabūji?

Villijs lepni ziņo, ka viņš to nolūkojis tepat aiz šķūnīša, notvēris un nožmiedzis, tas viss divās minūtēs. Viņš paplikšķina mātei pa muguru.

To visu mēs iemācījāmies frontē! Ne velti Villijs bija virtuves karaļa palīgs.

Viņa noraugās dēlā tā, it kā viņš būtu norijis granātu. Tad sauc vīru. Aizlauztā balsī vaid:

Oskar, apskaties — viņš nokāvis Bindinga sugas gaili!

Kāda Bindinga? — jautā Villijs.

Tas gailis taču pieder Bindingam blakusmājā! Piena tirgotājam! Kungstētīt, kā tu varēji ko tādu izdarīt? — Homeijera kundze atslīgst krēslā.

Es taču nelaidīšu tādu cepeti gar degunu, — Villijs bilst pārsteigts, tā jau tīrā debesu dāvana.

Homeijera kundze nespēj nomierināties.,— Nu gan būs tracis! Tas Bindings taču īsts dusmupūķis!

Par ko tu mani īsti uzskati? — Villijs tagad vaicā, nopietni apvainots. — Vai domā, ka mani kaut pelītē pamanīja? Es neesmu nekāds iesācējs! Šis ir akurāt desmitais gailis, ko esmu notvēris. Jubilejas gailis! To varam notiesāt vienā mierā. Bindingam par to nav ne jausmas.— Viņš gaili maigi purina. — Labi gan tu man garšosi! Vai mēs to vārīsim vai cepsim?

Vai tu domā, ka es kaut kumosu no tā ēdīšu? —

Homeijera kundze šausmās kliedz. — Tu nesīsi viņu uz vietas atpakaļ! m

Es jau neesmu jucis, — Villijs paskaidro.

Tu tak viņu esi nozadzis! — māte izmisusi vaimanā.

Nozadzis! — Villijam uznāk smiekli. — Ir nu gan valoda! Viņš ir rekvizēts! Sagādāts! Atrasts! — Nozagts? Ja kādam nosper naudu, tad var runāt par zagšanu, bet ne jau tad, kad nočiepj ko ēdamu. Tad jau mēs daudz ko esam nozaguši, Ernst, vai ne?

Nu skaidrs, — es apstiprinu, — gailis tev pieskrēja klāt, Villij. Taisni tāpat kā tas otrās baterijas komandiera gailis Stādenē. Vai atceries vēl, kā tu no viņa iztaisīji vistas frikasē visai rotai? Viens pret vienu — viena vista pret vienu zirgu?

Villijs glaimots pavīpsnā un uzsit ar delnu pa plīts virsit. — Auksta, — viņš vīlies noteic un pievēršas mātei. — Vai tad ogļu jums nav?

Homeijera kundze aiz uztraukuma zaudējusi valodu. Viņa jaudā tikai purināt galvu. Villijs nomierinādams pamāj ar roku: — Arī tās es rit sagādāšu. Pagaidām jau varētu ņemt šito veco krēslu, tas tik un tā ļogās un nav nekur vairs derīgs.

Homeijera kundze atkal apjukusi uzlūko dēlu. Tad izrauj viņam no rokām vispirms krēslu, pēc tam gaili un dodas pie piena tirgotāja Bindinga.

Villijs ir dziļi apbēdināts.

Tur nu šis aiziet un nedziedās vairs, — viņš noteic grūtsirdīgi. — Vai tu šito saproti, Ernst?

To es ar pūlēm varu saprast, ka nedrīkstam ņemt krēslu, kaut karalaukā reiz sadedzinājām veselas klavieres, lai izvārītu mīkstu ābolainu sirmi. Un to, ka šeit mājās nedrīkstam palaist nagus, kad tie niez, lai gan tur laukā viss, kas ēdams, bija laimes un nevis morāles jautājums, — arī to varbūt vēl apjēdzu. Bet, ka atpakaļ nes gaili, kurš jau beigts, ja pat jaunkareivim būtu jāzina, ka no tā iznāks tikai nevajadzīgas nepatikšanas, tas, manuprāt, ir galīgs stulbums. Ja tas te paliks par modi, tad mums būs jānosprāgst badā, liec to aiz auss, — sašutis apgalvo Villijs. — Pusstundas laikā mēs mielotos ar visjaukāko vistas frikasē, ja tas notiktu mūsu pulkā. Es turklāt būtu pagatavojis dzelteno mērci.

Viņa skatiens šaudās šurpu turpu starp pavardu un durvīm.

Vislabāk pazudīsim, — es ierosinu, — te vēl gaidāmas briesmu lietas.

Bet Homeijera kundze nāk jau atpakaļ.

Viņa nebija mājās, — aizelsusies viņa saka un uzbudināta grib turpināt, te pamana, ka Villijs ir apģērbies. Tad viņa aizmirst visu.

Tu gribi iet jau prom?

Mazliet izstaigāsim patruļā, mammuci, — viņš smiedamies teic.

Viņa sāk raudāt. Villijs apmulsis uzplīkšķina viņai uz pleca.

Es jau nākšu atkal atpakaļ. Tagad mēs vienmēr nāksim atpakaļ. Pārāk bieži, liec to vērā...

Plecu pie pleca, rokas kabatās sabāzuši, drasējam lieliem soļiem pa Pils ielu.

Vai nepaņemsim līdzi Ludvigu? — es ieminos.

Villijs purina galvu.

Lai jau izguļas. Tā viņam būs labāk.

Pilsēta ir nemierīga. Pa ielām drāžas kravas mašīnas ar matrožiem. Pland sarkanie karogi. .

Rātsnama priekšā ķīpām vien izkrauj un izdāļā skrejlapas. Ļaudis tās rauj matrožiem no rokām un kāri pārlasa. Viņu acis spulgo. Vēja brāzma ieklūp saiņos, un proklamācijas kā baltu baložu bars uzvērpjas augstu gaisā. Lapiņas ieķeras koku kailajos zaros un čaukstēdamas paliek tur karājoties.

Karabiedri, — saka vecs vīrs pelēkā karavīra šinelī mums līdzās, — karabiedri, tagad taps labāk. — Viņa mute dreb.

Sasodīts, liekas, te kaut kas notiek, — ierunājos.

Mēs soļojam divreiz ašāk. Jo tuvāk nākam Doma pagalmam, jo drūzma blīvāka. Laukums ir ļaužu pilns. Uz ķēķa kāpnēm stāv kareivis un runā. Karbīda lampas palsā gaisma plaiksnās pār viņa seju. Mēs īsti nevaram saprast, ko viņš runā, jo smalkā, aprautā balss gandrīz noslāpst vēja nevienmērīgo brāzienu atnestos Doma ērģeļmūzikas viļņos.

Pāri laukumam nogulst satraucoša, neatskārsta spriedze. Pūlis stāv kā mūris. Gandrīz visi ir karavīri. Daudzi kopā ar savām sievām.. Mēmajās, noslēgtajās sejās tāda pati izteiksme kā karalaukā, kad viņi raugās pēc ienaidnieka no tērauda bruņucepuru apakšas. Bet skatienos tagad pēkšņi atspīd vēl kas cits: nākotnes jausma, citas dzīves neapjaušamas gaidas...

No teātra puses atskan saucieni. Tiem atbild dobja šalkoņa.

Puikas, tagad ies uz priekšu! — sajūsmā noteic Villijs. Rokas paslienas augšup. Pūlis sarosās. Rindas sāk kustēties. Izveidojas gājiens. Atskan saucieni: — Uz priekšu, biedri! — Kā milzīgs elpas vilciens uz bruģa nošalc kopsolis. Mēs iekļaujamies bez apdomas.

Pa labi no mums soļo artilērists. Priekšā — sapieris. Grupa pievienojas grupai. Tikai daži pazīst cits citu. Tomēr mēs saprotamies uzreiz. Kareivjiem nekas nav jāzina citam par citu. Viņi ir biedri, un ar to pietiek. — Aiziet, Oto, nāc tu arī līdzi! — sapieris mums priekšā uzsauc kādam citam, kurš palicis stāvot.

Tas vilcinās. Viņam līdzās ir sieva. Tā paņem viņu zem rokas un raugās viņā. Viņš mulsi smaida;

Vēlāk, Franc.

Villijs saviebjas.

Kad iejaucas apakšbrunči, īsts karavīru biedriskums drīz aiziet pie velna, pielūko!

Ak nu, muļķības, — atcērt sapieris un pasniedz viņam cigareti. — Sievietes ir puse no dzīves. Tikai — visam savs laiks.

Nevilšus iekļaujamies kopsolī. Tā ir citāda soļošana nekā senāk. Bruģis dimd, un pāri kolonnām kā zibens plaiksnās mežonīga cerība, kas aizrauj elpu: it kā nule mēs tiešā ceļā dotos iekšā esībā, kur valda brīve un taisnīgums.

Bet jau pēc dažiem simtiem metru gājiens apstājas. Tas nostājies pie birģermeistara mājokļa. Pāris strādnieku dārdina nama durvis. Viss paliek klusu, bet aiz aizvērtajiem logiem mirkli pavīd bāla sievietes seja. Dārdi kļūst skaļāki, un logā ielido akmens. Tam seko cits. Šķindēdamas nobirst stikla šķēpeles dārziņā nama priekšā.

Tad pirmā stāva balkonā parādās birģermeistars. Viņu saņem ar saucieniem. Viņš mēģina kaut ko iegalvot, bet neviens viņā neklausās.

— Aiziet! Jānāk līdzi! — kāds sauc.

Birģermeistars parausta plecus un pamet ar galvu. Pēc dažām minūtēm viņš jau soļo gājiena priekšgalā.

Nākamo izcel laukā pārtikas pārvaldes vadītāju. Tad pienāk kārta izbiedētam plikgalvim, kurš esot spekulējis ar sviestu. Labības tirgoni mēs vairs nenotveram — tas, padzirdējis mūs nākam, savlaikus meties bēgt. Gājiens soļo uz pils laukumu un sablīvējas pie iecirkņa komandantūras ieejas. Kāds kareivis uzsteidzas augšup pa kāpnēm un ieiet iekšā. Mēs gaidām. Visi logi ir gaiši.

Beidzot durvīs atkal atveras. Mēs pastiepjam galvas. Laukā iznāk vīrs ar aktu mapi. Viņš izvelk papīra lapas un vienmuļā balsī iesāk lasīt runu. Mēs sasprindzināti klausāmies. Villijs pielicis abas delnas pie lielajām ausīm. Viņš ir galvas tiesu garāks par citiem, tāpēc teikumus saprot labāk un tos atkārto. Bet vārdi aizšļakst mums pāri. Tie skan un izskan, taču mūs neskar, tie neaizrauj līdzi, neuzpurina mūs, tie tikai šļakst un šļakst.

Kļūstam nemierīgi. Mēs to nesaprotam. Mēs esam pieraduši rīkoties. Ir taču revolūcija! Kaut kam taču jānotiek! Bet tas vīrs tur augšā tik runā un runā. Viņš aicina būt mierīgiem un apdomīgiem. Turklāt neviens vēl nav bijis neapdomīgs.

Beidzot viņš nokāpj lejā.

— Kas tas tāds bija? — es vīlies vaicāju.

Artilērists līdzās mums zina.

— Strādnieku un kareivju padomes priekšsēdētājs. Agrāk, man šķiet, bijis zobārsts.

Ahā, — norūc Villijs un neapmierināts groza šurp un turp savu sarkanmataino galvu. — Šitādas blēņas! Es jau domāju, ka ies tūliņ uz staciju un tad taisnā ceļā uz Berlīni.

Saucieni no pūļa kļūst skaļi un izplatās tālāk. Birģermeistaram jārunā. Viņu uzbīda augšup pa kāpnēm.

Mierīgā balsī viņš paskaidro, ka viss tikšot pamatīgi pārbaudīts. Blakus viņam stostīdamies stāv abi spekulanti. Šie nosvīduši aiz bailēm. Bet viņiem nekas jauns nenotiek. Pret viņiem gan skan saucieni, tomēr visi kautrējas ķerties šiem klāt.

Nu, — Villijs bilst, — vismaz birģermeistaram ir drosme.

Ek, tas jau pieradis, — spriež artilērists,— to jau šitā izrauj ārā ik pārdienas...

Mēs pārsteigti uzlūkojam viņu.

Vai tad kas tāds notiek biežāk? — taujā Alberts.

Otrs pamāj.

Pārnāk vēl arvien jaunas karaspēka daļas, un viņi domā, ka vajagot izbeigt nebūšanas. Nu, un tad jau atliek ...

Šito, brālīt, es nesaprotu, — Alberts bilst.

Es arī ne, — paziņo artilērists un sirsnīgi nožāvājas, — biju to visu iedomājies savādāk. Nu atā, es čāpoju uz savu blusubūdu. Tas ir prātīgāk.

Citi viņam seko. Laukums acīm redzami iztukšojas. Tagad runā otrs delegāts. Arī viņš aicina būt rāmiem. Vadītāji gādāšot par visu. Viņi jau ķērušies pie darba. Viņš norāda uz apgaismotajiem logiem. Vislabāk būšot, ja mēs došoties mājup.

Nolādēts, un tas ir viss? — es sapīcis noprasu.

Mēs sev liekamies gandrīz vai smieklīgi tāpēc, ka esam

gājuši līdzi. Ko tad mēs pirmīt gribējām?

Mēsli vien, — vīlies nosaka Villijs. Mēs paraustām plecus un slājam prom.

Kādu brīdi vēl klaiņojam apkārt, tad šķiramies. Es pavadu Albertu līdz mājām un eju atpakaļ viens. Bet savādi gan: tagad, kad karabiedri vairs nav pie manis, ap mani viss sāk lēnītēm šūpoties un kļūst neīstenīgs. Nupat viss vēl bija stingrs un pats par sevi saprotams, bet tagad pēkšņi pārvēršas un ir tik satraucoši jauns un neparasts, ka gandrīz neatskārstu vairs, vai tas nav tikai sapnis. Vai tiešām esmu šeit? Vai tiešām esmu atkal šeit un mājās?

Ielas stiepjas akmeņiem bruģētas un drošas, gludiem, spīguļojošiem jumtiem, nekur nerēgojas granātu izsisti caurumi un bedres, neskarti mūri slienas zilajā naktī, tumši iezīmējas balkonu un namu ģēveļu silueti, neko nav ķēruši kara zobi, logu rūtis visas veselas, un viņpus aizkaru gaišajiem mākoņiem klusi mājo pavisam citāda pasaule nekā tā kaucošā nāves valstība, kurā līdz šim biju mitis.

Kādas mājas priekšā, kur apakšstāva logos spīd gaisma, palieku stāvam. Klusa mūzika skan šurp. Aizkari aizvilkti tikai līdz pusei. Var ielūkoties iekšā. Sieviete sēž pie klavierēm un spēlē. Viņa ir viena. Tikai stāvlampas gaisma apspīd baltas nošu lapas. Pārējā istabas daļa slīgst mistrainā puskrēslā. Dīvāns un daži mīkstie atzveltnes krēsli tur mīt vienā mierā. Uz kāda sēdekļa guļ aizmidzis suns.

Kā apburts es stingi raugos šajā ainā. Tikai tad, kad sieviete pieceļas un viegliem soļiem bez skaņas tuvojas galdam, strauji atkāpjos. Mana sirds dauzās. Signālraķešu spalgajā gaismā un frontes joslas ciematu sagrautajās drupās esmu gandrīz aizmirsis, ka tas viss pasaulē vēl ir: šis neskartās ielās un telpās ietvertais miers, paklāju, siltuma un sieviešu pasaule. Es vēlētos atvērt mājas durvis un ieiet istabā, vēlētos zvilnēt atzveltnī, turēt rokas siltumā un ļaut tam strāvot man pāri, es vēlētos runāt, lai viss cietais, skaudrais un pagājušais izkūst sievietes rāmo acu priekšā un paliek aiz manis, es vēlētos to visu nomest kā netīras drānas...

Gaisma istabā nodziest. Es eju tālāk. Bet nakts pēkšņi pielīst pilna tumšiem saucieniem un neskaidrām balsīm, pilna pagātnes ainām, pilna jautājumiem un atbildēm.

Aizklīstu tālu laukā no pilsētas. Klosterkalna augstienē apstājos. Lejā sudrabota gul pilsēta. Mēness spoguļojas upē. Torņi lidinās, un klusums ir neaptverams.

Es brīdi pastāvu un tad eju atpakaļ, atkal pretī ielām un )aužu mitekļiem.- Klusām uzzogos augšup pa mūsmājas kāpnēm. Vecāki jau guļ. Dzirdu viņu elpu — mātei tā klusāka, tēvam skarbāka — un man kauns, ka esmu pārnācis tik vēlu.

Iededzu gaismu savā istabā. Kaktā stāv gulta, balti uzklāta, ar atlocītu segu. Es nometos uz tās un vēl brīdi tā sēžu, nogrimis domās. Tad mani pārņem nogurums. Neviļus izstiepjos un gribu pārvilkt segu sev pāri. Bet pēkšņi atkal izslienos sēdus, jo biju pavisam aizmirsis noģērbties. Tur frontē mēs taču vienmēr gulējām ar visām drēbēm. Lēnām novelku uniformu un nolieku zābakus kaktā. Tobrīd ieraugu, ka gultas kājgalī karājas naktskrekls. To es tik tikko vairs pazīstu. Uzvelku. Un pēkšņi, nobraukot to lejup, kailumā drebuļojoties, mani pārņem savāda sajūta, es aptaustu segas un ierokos spilvenos, piekļauju tos sev klāt, ieglaužos tajos — spilvenos, miegā un atkal dzīvībā un sajūtu tikai vienu un neko citu: es esmu te...ja, es esmu te» mājās! Mēs abi ar Albertu sēžam pie loga Meijera kafejnīcā. Mums priekšā uz apaļā marmora galda divas tases atdzisušas kafijas. "Sēžam šeit jau trīs stundas, taču vēl neesam saņēmušies, lai dzertu šo rūgto brūvējumu. Turklāt mēs tur karalaukā bijām pieraduši pie visa kā, bet šitas te nevar būt nekas cits kā akmeņogļu novārījums.

Aizņemti tikai trīs galdi. Pie viena spekulanti spriež par veselu pārtikas preču vagonu; aiz otra sēž laulāts pāris un lasa laikrakstu; pie trešā mēs esam atstiepuši savas daudz cietušās pakaļpuses uz sarkana plīša dīvāniem.

Aizkari ir netīri, viesmīle žāvājas, gaiss sasmacis, un vispār šeit nekas sevišķs nenotiek, bet, mūsuprāt, te tomēr notiek daudz kas. Mēs te omulīgi kvernam, laika mums bezgala daudz, mūzika spēlē, un varam raudzīties pa logu ārā. Tā visa mums ilgi jo ilgi nav bijis.

Tāpēc arī paliekam šeit tik ilgi, līdz trīs mūziķi ir savākuši savas: mantas un viesmīle pikti sāk Cilpot ap mūsu galdiņu arvien ciešākos lokos. Tad samaksājam un dodamies vakara klaiņojumā. Ir lieliski tā lēnām soļot no viena skatloga uz otru, neraizēties ne par ko un būt brīvam vīram.

Pie Namdaru ielas mēs apstājamies.

Varētu iegriezties reiz pie Bēkera, — es ierosinu.

Nudien, — piebalso Alberts, — varētu gan. Tas nu gan brīnīsies.

Bēkera veikalā esam pavadījuši daļu mūsu skolas gadu. Tur bija nopērkams it viss, ko vien varēja iedomāties: burtnīcas, zīmēšanas piederumi, tauriņu ķeramie tīkli, akvāriji, pastmarku kolekcijas, antikvāras grāmatas un brošūras ar algebras uzdevumu risinājumiem. Pie Bēkera sēdējām stundām ilgi, slepus smēķējām cigaretes un zagšus gājām uz satikšanos ar meitenēm no pilsētas skolas. Viņš mums bija liela uzticības persona.

Ejam iekšā. Pāris skolnieku, stūrī stāvēdami, veicīgi paslēpj cigaretes sažņaugtās delnās. Mēs smaidām un mazliet izslienamies. Nāk meiča un jautā, ko mēs vēloties. — Mēs vēlētos parunāt ar pašu Bēkera kungu, — saku. Meiča vilcinās. - Vai tad es nevaru jums līdzēt?

Nē, jaunkundz, — attraucu. - Jūs to nevarat. Pastāstiet tomēr to Bēkera kungam.

Viņa aiziet. Mēs saskatāmies un uzņēmīgā priekā sabāžam rokas kabatās. Tas būs gan pārsteigums Atskan labi pazīstamais kantora durvju zvaniņš. Bēkers nāk sīciņš, pelēks un sarucis kā arvien. Mirkli viņš blisina acis. Tad pazīst mūs.

Vai re, Birkholcs un Troske, — viņš teic, — arīdzan atkal šeit?

Jā gan, — mēs aši atbildam un domājām, ka nu tik raisīsies saruna.

Jauki gan! Ko tad vajadzēja? — viņš jautā. — Cigaretes?

Mēs esam apjukuši. Pirkt jau īstenībā nekā negribējām, par to nemaz nebijām domājuši.

Jā, desmit cigaretes, — es beidzot saku.

Viņš pasniedz tās mums. -— Nu, tad uz drīzu tikšanos! — Un aizšļūc atpakaļ. Mēs stāvam vēl mirkli turpat.

Vai vēl kas aizmirsies? — viņš sauc no mazajām kāpnītēm lejup.

Nē, nē, — mēs attraucam un ejam.

Nu, Albert, — es, ārā ticis, ieminos, — šķiet, ka viņš domā — mēs tikai brītiņu būtu izgājuši pastaigā, vai ne?

Viņš nīgri sakustas.

Civilistu kamielis...

Mēs klaiņojam tālāk. Vēlu vakarā mums pievienojas Villijs, un kopā ejam uz kazarmām.

Ceļā Villijs pēkšņi atlec sānis. Arī es nobīstos. Granātas nepārprotamais kauciens žvingst šurp uz mums, bet tad mulsi apskatāmies un sākam smieties. Tā bijusi tikai elektriskā tramvaja gaudoņa.

Jups un Valentīns vientuli tup tukšā, lielā apakšvirsnieku mītnē. Tjādens vispār nav vēl atgriezies. Viņš vēl arvien ir bordelī. Abi pārējie mūs iepriecināti apsveic, jo nu varam sēsties pie skāta partijas.

Jups īsā laikā iekļuvis kareivju padomē. Viņš gluži vienkārši uzmeties par rīkotāju un tagad arī paliek, jo kazarmās valda tāds juceklis, ka neviens netiek gudrs. Ar to stāvoklis iesākumam nodrošināts, jo viņa civildienests ir vējā. Advokāts no Ķelnes atrakstījis, ka palīdze esot lieliski iestrādājusies un arī lētāka, turpretī Jups tur karalaukā droši vien aizmirsis biroja darbu. Viņam no sirds žēl, bet laiki esot grūti. Vislabākie novēlējumi nākotnei.

Jauki' sūdiņi, Jups grūtsirdīgi nosaka, — visus šos gadus man bija viena vienīga vēlēšanās: prom no tiem prūšiem, un tagad jāpriecājas, ka var te palikt. Nu, beigas tā vai šitā — es solu astoņpadsmit.

Villijam rokā spēcīga kārts. — Divdesmit — atbildu viņa vietā, -— un tu, Valentīn?

Viņš parausta plecus. — Divdesmit četri.

Kad Jups pie četrdesmit pārtrauc solīt, uzrodas Karls Brēgers. — Gribēju apskatīties, ko jūs darāt, — viņš teic.

Tu mūs esi šeit meklējis, ja? — Villijs smīn un ērti nosēstas, plati izpletis kājas. — Jā, kazarmas ir un paliek karavīra īstenā dzimtene. Četrdesmit viens!

Četrdesmit seši, — Valentīns izaicinoši nospurcas.

Četrdesmit astoņi, — Villijs nodārdina pretī.

Vilks ar ārā, spēle būs augsta. Mēs pievirzāmies tuvāk.

Villijs ar baudu atzveļas pret skapja sienu un parāda mums grandu, lielu kā būda. Bet Valentīns bīstami ņirdz: viņam ķepā vēl spēcīgāka nulle no rokas.

Brīnum omulīgi ir šeit, šajā būcenī. Uz galda stāv sveces galiņš un līpinās. Mijkrēslī blāvi spīguļo gulta. Mēs rijam lielus siera klunčus, ko sarūpējis Jups. Viņš ar durkli nošņāp katram savu tiesu.

Piecdesmit, — ārdās Valentīns.

Pēkšņi durvis atsprāgst un iedrāžas Tjādens. — Zē... Zē... —viņš stostās un uztraukumā sāk drausmīgi žagoties. Mēs vadājam viņu ar paceltām rokām apkārt pa istabu.

Vai tās slampas tev nospērušas naudu? — Villijs līdzjūtīgi noprasa.

Viņš purina galvu. — Zē... Zē...

Mierā! — Villijs nokomandē.

Tjādens satrūkstas. 2agas pārgājušas.

Zēligs... es atradu Zēligu, — viņš gavilē.

Jēziņ... — Villijs iekaucas, — ja tagad tu būsi melojis, es tevi izmetīšu pa logu!

Zēligs bija mūsu rotas feldfēbelis, pirmā numura nezvērs. Divus mēnešus pirms revolūcijas viņu diemžēl pārcēla, tāpēc mēs līdz šim nevarējām viņu notvert. Tjādens stāsta, ka viņš esot traktiera «Ķeizars Vilhelms» saimnieks un tur izcili labs alus.

Ejam! — es saucu, un mēs traucam laukā.

— Bet tikai ne bez Ferdinanda, — bilst Villijs. — Viņam vēl ar Zēligu veci rēķini par Šrēderu. Mēs svilpjam un trokšņojam Kozoles mājas priekšā, līdz sabozies viņš vienā kreklā pienāk pie loga. — Kas jums lēcies — tik vēlu vakarā? — viņš ņurd. — Vai nezināt, ka esmu precējies?

— Tam vēl ir laiks, — Villijs sauc, — nāc aši lejā, mēs atradām Zēligu!

Ferdinands top možs.

— Vai tiesa? — viņš noprasa.

— Tiesa! — atkliedz Tjādens.

— Labi, eju! — viņš atbild. — Bet sargieties, ja būsit mani piešņākuši...

Pēc piecām minūtēm viņš ir lejā un noklausās stāstīto. Mēs drāžam prom.

Kad iegriežamies Āķu ielā, Villijs uztraukumā skriedams nogāž kādu vīru.

— Degunradzis! — tas auro no zemes jau mums aiz muguras.

Villijs strauji apsviežas un nostājas draudīgi viņa priekšā.

Piedodiet, vai jūs ko teicāt? — viņš jautā un piesit pirkstus sev pie cepures. Tas otrs uztraušas kājās un uzlūko viņu. — Nedomāju vis, — viņš īgni atbild.

— Jūsu laime, — Villijs piemetina, — jums nav tādas miesas būves, lai varētu lamāties.

Mēs šķērsojam dārziņu mājas priekšā un apstājamies pretī traktierim «Ķeizars Vilhelms». Vecais nosaukums jau pārkrāsots. Tas tagad saucas «Ēdelveiss». Villijs tver durvju rokturi.

Pagaidi! — Kozole atvelk viņa ķetnu atpakaļ. — Villij, — viņš piekodina, — ja būs kaušanās, tad kaušos es! Dod roku!

Lai notiek! — Villijs apgalvo un atrauj vaļā durvis.

Mums pretī veļas troksnis, smacīgs gaiss un gaisma. Klinkst glāzes. Mūzikas aparāts dārdina maršu no «Jautrās atraitnes». Aiz letes mirdzinās alus krāni. Smieklu vilnis virmo pie vanniņas letes galā, kur divas meičas skalo putām klātās glāzes. Viņas apstājis puišu bariņš. Sprēgā asprātības. Ūdens šļakstās pāri. Tajā atspoguļojas saraustītas sejas. Kāds artilērists pasūta visiem savējiem šņabi un pieķer vienai meitai pie dibena.

Tā vēl mieralaika prece, Līna, — viņš sajūsmā rēc.

Mēs spraucamies cauri. Nudien, tur jau viņš stāv, — teic Villijs.

Ar augstu atrotītām piedurknēm, atpogātu kreklu un slapju, piešāvušu kaklu saimnieks svīzdams tecina alu viņpus letes. Zem viņa biezajām delnām glāzēs līst brūnas un zeltainas strūklas. Viņš paceļ skatienu. Sejai pārstiepjas plats smaids.' — Sveiki! Jūs arīdzan? Ko tad vajadzēs, gaišo vai tumšo?

Gaišo, feldfēbeļa kungs! — Tjādens nekaunīgi atcērt. Krodzinieks izskaita mūs ar acīm.

Septiņi, — saka Villijs.

Septiņi, — saimnieks atkārto, uzmezdams skatienu Ferdinandam, — seši un vēl Kozole, patiesi.

Ferdinands piespraucas pie letes. Viņš atspiežas ar dūrēm pret tās malu. — Saki, Zēlig, — vai tev ir arī rums?Saimnieks rīkojas aiz saviem niķeļa stieņiem. — Protams, ir arī rums.Kozole glūn viņā no apakšas. — To tu gan labprāt iemet, vai ne?

Saimnieks pielej pilnu veselu rindu konjaka glāzīšu.

Protams, to es iemētu labprāt.

—Vai tu vēl atminies, kad pēdējoreiz tādu dzēri?

Nēē...

Es gan atminos! — Kozole atrēc un nostājas letes priekšā kā bullis pret žogu. — Vai tu zini tādu vārdu — Šrēders?

Šrēderu ir daudz, — saimnieks nevērīgi nosaka.

Tas nu Kozolem pāri mēram. Viņš grasās jau mestiesšim virsū. Villijs viņu satver un iespiež krēslā.

Vispirms iedzersim! Septiņus gaišos! — viņš sauc uz letes pusi.

Kozole klusē. Mēs nosēžamies pie kāda galda. Saimnieks pats atnes mums katram pusstopa kausus. — Prozit, — viņš uzsauc.

Prozit, — atsaucas Tjādens, un mēs dzeram. Tad viņš atzveļas krēslā. Nu, ko es jums teicu?

Ferdinands noskatās saimniekā, kurš atgriežas atkal pie letes. — Brālīši, kad es to iedomājos vien, viņš, zobus griezdams, sēc, — kā tas āzis smirdēja pēc ruma, kad mēs apbedījām Šrēderu...

Viņš apraujas.Tikai nekļūsti mūks, — norūc Tjādens.

Taču pēkšņi šķiet, ka Kozoles vārdi norāvuši priekškaru, kas te jau visu laiku, klusītēm plīvoja un šūpojās, un kroga istabā ieplūst pelēcīgs, spokains tukšums. Logi izgaist, ēnas kāpj laukā no grīdas spraugām, un atmiņas tvan piedūmotajā telpā.

Kozole un Zēligs nekad nav varējuši viens otru ciest. Bet nāvīgi ienaidnieki viņi kļuva tikai astoņpadsmitā gada augustā. Mēs toreiz nīkām sašaudītā ierakumā šaipus frontes, un mums augu nakti bija jārok masu kaps. Nevarējām rakt visai dziļu, jo drīz jau sūcās gruntsūdens. Pēdīgi strādājām biezos dubļos.

Bētke, Veslings un Kozole nostiprināja bedres sienas. Mēs, pārējie, priekšlaukā savācām kritušos un nolikām tos citu citam blakus garā rindā tikām, līdz kaps būs gatavs. Alberts Troske, mūsu grupas apakšvirsnieks, ņēma viņiem nost pazīšanās zīmes un karavīra apliecības, kam tādas vēl bija.

. Dažiem mirušajiem jau bija melnas, ietrūdējušas sejas, jo mitrajos mēnešos līķi ātri bojājas. Toties tie nesmirdēja tik stipri kā vasarā. Daži gluži slapji un ūdens uzpūsti kā sūkļi. Vienu atradām izstiepušos zemē ar izplestām rokām. Kad viņu pacēlām, tad redzējām, ka tur gulējušas gandrīz tikai ietērpa skrandas vien, tik traki viņš bija saplosīts. Arī pazīšanas numuru nebija. Beidzot pēc kāda Dikšu ielāpa sazīmējām jefreitoru Glāzeru. Viņš bija pavisam viegls, jo trūka vairāk nekā puse no viņa.

Atsevišķi atrastās rokas, kājas vai galvas savācām kopā teltenē. Kad pienesām Glāzeru, Bētke teica: — Tagad pietiek. Vairāk nevienu te iekšā nedabūsim.

Mēs atstiepām dažus maisus kaļķu. Jups ar lēzenu liekšķeri tos izkaisīja pāri bedrei. Drīz ieradās Makss Veils, kas bija atnesis no aizmugures krustus. Mums par izbrīnu no tumsas iznira arī Zēligs. Bijām padzirdējuši, ka viņam uzdots norunāt lūgsnu, jo mācītājs tobrīd negadījās tuvumā un abi mūsu virsnieki sasirguši. Tāpēc viņš bija nelāgā omā, jo nepanesa asinis, lai cik resns būdams. Piedevām viņam bija vistas aklums un tumsā viņš maz ko redzēja. Tas viņu padarīja tik nervozu, ka viņš nesaskatīja bedres malu un ievēlās iekšā. Tjādens sāka neganti smieties un pusbalsī iesaucās:

— Ber ciet — ber ciet!

Tai vietā bedrē strādāja tieši Kozole. Zēligs viņam uzmita taisni uz galvas. Tie bija apmēram divi centneri dzīvsvarā. Ferdinands neganti sodījās. Tad viņš pazina feldfēbeli, bet, kā jau vecs frontes puika, tāpēc vis neturēja muti, jo bija tomēr 1918. gads. Feldfēbelis uztrausās kājās, ieraudzīja savu seno pretinieku Kozoli, sāka ārdīties un kliegt uz viņu. Ferdinands nepalika parādā. Bētke, kurš ari raka kapu, lūkoja šos izšķirt. Taču feldfēbelis pārskaities sprauslāja vien, un Kozole, juzdamies smagi apvainots, arī vis nepielaidās. Tagad lejā nolēca vēl arī Villijs, lai stātos Kozoles pusē. No kapa atskanēja vareni rēcieni.

Mieru! — kāds pēkšņi iesaucās. Kaut arī balss bija klusa, troksnis norima uzreiz. Zēligs šņākdams izrāpās no bedres. Viņa uniforma bija balta no kajķa putekļiem, viņš izskatījās kā ar cukura glazūru pārliets eņģelis. Arī Kozole un Bētke izkāpa laukā.

Augšā, uz sava spieķa atspiedies, stāvēja Ludvigs Brei- jers. Līdz šim viņš gulēja blindāžas priekšā, apsegts ar diviem mēteļiem, jo toreiz viņam bija pirmā smagā asinssērgas lēkme.

Kas te notiek? — viņš jautāja. Trīs vīri reizē centās paskaidrot. Ludvigs noguris atvairījās.

Tas jau arī vienalga ...

Feldfēbelis apgalvoja, ka Kozole šim esot krūtīs iegrūdīs dunku. Kozole atkal ārdījās pretī.

Mieru!— Ludvigs vēlreiz uzsauca. Iestājās klusums. — Vai tev ir visi numuri, Albert? — viņš pēc tam jautāja.

Jā, — Troske atbildēja un klusām piebilda, lai Kozole nedzirdētu: — Arī Šrēders ir tepat.

Abi uz mirkli saskatījās. Tad Ludvigs teica:

Tātad viņi tomēr nav to saņēmuši gūstā. Kur viņš guļ?

Alberts veda viņu gar kritušo rindu. Brēgers un es sekojām, jo Srēders bija mūsu skolasbiedrs. Troske apstājās pie miroņa, kura galva bija apsegta ar smilšu maisu. Brēijers noliecās. Alberts vilka viņu atpakaļ. — Nesedz vaļā, Ludvig, — viņš lūdzās. Breijers apgriezās. — Tomēr, Albert, — viņš mierīgi noteica, — tomēr.

Šrēdera ķermenis vairs nebija pazīstams. Viņš bija plakans kā plekste. Seja saspiesta kā dēlis, kurā melns, greizs caurums ar zobu rindu norādīja, kur atradusies mute. Klusēdams Breijers atkal to apsedza.

Vai viņš zina? — Breijers pavērās turp, kur raka Kozole. Alberts papurināja galvu. — Mums jāgādā, lai feldfēbelis lasās prom, — viņš teica, — citādi notiks nelaime.

Šrēders bija Kozoles draugs. Mēs to gan nesapratām, jo Šrēders bija maigs un piekļāvīgs, tīri kā bērns, pilnīgs pretmets Ferdinandam, bet tas par viņu rūpējās gluži kā māte.

Aiz mums kāds šņākuļoja. Zēligs bija pienācis un stāvēja ieplestām acīm.

Kaut ko tādu vēl nekad neesmu redzējis, — viņš izstostīja, — kā tad tas gadījies?

Neviens neatbildēja; Šrēderam īstenībā pirms astoņām dienām vajadzēja doties atvaļinājumā, taču Zēligs viņam to bija izjaucis, jo nevarēja viņu un Kozoli ciest. Nu Šrēders bija miris.

Mēs gājām prom, nespējām šajā mirklī feldfēbeli ne acīs redzēt. Ludvigs atkal palīda zem saviem šineļiem, Tikai Alberts palika. Zēligs stīvi raudzījās mironī. Mēness iznira no mākoņiem un apgaismoja viņu. Drukno stāvu uz priekšu saliecis, feldfēbelis stāvēja un blenza lejup bālajās sejās, kurās neaptveramā šausmu izteiksme bija sastingusi par tādu klusumu, kas gandrīz kliedza.

Alberts salti noteica:

Vislabāk būs, ja jūs tagad norunāsit lūgšanu un tad iesit atpakaļ.

Feldfēbelis noslaucīja pieri.

Es nevaru, — viņš nomurmināja. Viņu bija pārņēmušas šausmas. Mēs pazinām šīs jūtas; nedējām ilgi cilvēks nesajūt it neko, un pēkšņi neparedzētā gadījumā tās, viņu satriec. Viņš aizstreipuļoja prom, vērties sejā gluži zaļš.

Šis laikam domāja, ka te apšaudās ar konfektēm, — Tjādens sausi noteica.

Lietus pieņēmās spēkā, un mēs kļuvām nepacietīgi. Feldfēbelis vairs neatnāca. Beidzot izcēlām Ludvigu Breijeru no viņa šineļu apakšas. Viņš klusā balsī noskaitīja tēvreizi.

Padevām mirušos lejā. Veils palīdzēja tos satvert. Pamanīju, kā viņš trīc. Gandrīz nedzirdāmi viņš čukstēja: — Jūs tiksiet atriebti. — Atkal un atkal to pašu. Es pārsteigts uzlūkoju viņu.

Kas tev noticis? — jautāju. — Tie jau nav tavi pirmie. Tev pārāk daudz būs jāatriebj. — Tad viņš vairs neteica neko. Kad bijām noguldījuši pirmās rindas, pienāca vēl Valentīns un Jups, velkot sev Iīdzi telteni.

Sis vēl ir dzīvs, — teica Jups, atsizdams vajā teltenes stūrus.

Kozole iemeta skatienu. — Bet ilgi vairs nedzīvos, — viņš noteica. — Viņu vēl varam pagaidīt.

Ievainotais teltenē joņiem gārdza. Ar katru elpas vilcienu plūda asinis pār zodu.

Vai mums jānes viņš prom? — Jups jautāja.

Tad viņš tūdaļ nomirs, — izmeta Alberts, norādīdams uz asinīm.

Mēs mirēju noguldījām nomaļus. Alakss Veils padarbojās ap viņu. Tad strādājām tālāk. Valentīns tagad palīdzēja man. Mēs nolaidām bedrē Glāzeru. — Ak, bračiņ, sieva viņam, viņa sieva... — murmināja Valentīns.

Uzmanību, tagad nāks Šrēders — uz leju sauca Jups un ]āva teltenei slīdēt.

Turi muti, — nošņācās Brēgers.

Kozole vēl turēja mironi uz rokām. — Kurš nāk? — viņš neizpratnē jautāja.

Šrēders, — atteica Jups, jo domāja, ka Ferdinands to jau zina.

Nemuldi, teļapakausi, viņš taču kritis gūstā, — nikni atkliedza Kozole.

Tā ir tiesa, Ferdinand, — Alberts Troske apliecināja, stāvēdams līdzās.

Mēs aizturējām elpu. Kozole klusēdams izcēla mirušo atkal laukā un izrāpās tam pakaļ. Tad uzspīdināja tam savu kabatas lukturīti. Viņš pieliecās pavisam tuvu sejas atliekām un pētīja tās.

Paldies Dievam, ka feldfēbelis ir prom, — Karls čukstēja.

Mēs nekustēdamies gaidījām, kas notiks tālāk. Kozole izslējās. — Padod lāpstu, — viņš īsi noteica. Es viņam to pasniedzu. Gaidījām, ka viņš slepkavos un nogalinās. Bet Kozole tikai sāka rakt. Viņš izraka Šrēderam atsevišķu kapu un nelaida nevienu citu klāt. Viņš pats to arī ieguldīja bedrē. Bija tik satriekts, ka par Zēligu pat nedomāja.

Rīta krēslā abi kapi bija izrakti. Ievainotais tikmēr bija nomiris, un varējām viņu tūliņ noguldīt citiem līdzās. Kad zeme bija nomīdīta, mēs iespraudām krustus. Kozole ar tintes zīmuli uzrakstīja Šrēdera vārdu uz viena krusta un pakarināja uz tā tērauda ķiveri. Ludvigs atnāca vēlreiz. Mēs noņēmām bruņucepures. Viņš norunāja tēvreizi otrreiz. Alberts stāvēja bāls viņam blakus. Šrēders skolā bijis viņa solabiedrs. Visbriesmīgāk Izskatījās Kozole: viņš šķita pavisam pelēks un sakrities un nerunāja vairs ne vārda.

Mēs vēl brīdi pastāvējām. Lietus lija joprojām. Tad atšņāca kafijas nesēji. Apsēdāmies un sākām ēst.

No rīta feldfēbelis pēkšņi izlīda no blindāžas tepat tuvumā. Bijām domājuši, ka viņš jau sen ir prom. Jau pa lielu gabalu viņš smirdēja pēc ruma un tikai tagad grasījās doties uz aizmuguri. Viņu ieraudzījis, Kozole ierēcās. Par laimi, Villijs bija tuvumā. Viņš tūdaļ metās pie Ferdinanda un turēja to ciet. Bet mums bija jāliek lietā Četru vīru spēks, lai viņš neizrautos un feldfēbeli nenožņaugtu. Tikai pēc stundas atžilba un atzina, ka iekultos arienīgi postā, ja dzītos šim paka]. Bet pie Šrēdera kapa Hsolījās, ka ar Zēlieru vēl izrēķina

Tagad Zēligs stāv aiz letes, Kozole sēž piecu metru atstatumā no viņa, un abi vairs nav karavīri.

Mūzikas kaste trešo lāgu dārdina maršu no «Jautrās atraitnes».

Saimniek, vēl kārtu šņabja — Tjādens sauc, zibinādams savas cūkas ačeles.

Tūliņ, — atsaucas Zēligs un atnes glāzes. — Prozit, biedri!

Kozole blenž viņā no sarauktu uzacu apakšas. — Tu mums neesi nekāds biedrs, — viņš ņurd. Zēligs pasit pudeli padusē.

Nu, kad ne, tad ne, — viņš atteic un iet atpakaļ pie letes.

Valentīns iztukšo savu šņabi. — Iemet, Ferdinand, tikai tā ir vienīgā jēga, — viņš noteic.

Villijs pasūta nākamo kārtu. Tjādens jau krietni pilnā.

Nu, Zēlig, vecais rotas zirnekli, — viņš bļauj, — tagad tu mums neko vairs nevari iegriezt, vai nav tā? Dzer vienu līdzi! — Viņš iekrauj savam bijušajam priekšniekam pa plecu tā, ka tas aizrijas. Pirms gada viņš par to nokļūtu karatiesā vai trakonamā.

Kozoles skatiens slīd no letes uz savu glāzi un no glāzes atkal uz leti, un uz resno, pakalpīgo vīru pie alus krāniem. Viņš purina galvu. — Tas jau ir pavisam cits cilvēks, Ernst, — viņš saka man. Man liekas gluži tāpat kā viņam. Es vairs Zēligu nepazīstu... Viņš tā bija saaudzis ar savu uniformu un piezīmju grāmatu, ka viņu gandrīz nevarēju iedomāties izmetušos kreklos, nemaz nerunājot par krodzinieka amatu. Un tagad viņš atnes sev glāzi un atļauj Tjādenam, kurš agrāk viņa priekšā bija tikai tāda uts, uzrunāt sevi ar «tu» un uzsist uz pleca. Velns un elle, kā pasaule sagriezusies!

Villijs uzmundrinādams iegrūž Kozolem dunku ribās.

Nu?

Es nezinu, Villij, — apmulsis izdveš Ferdinands,

vai tagad kraut šim pa purnu vai ne? Es tomēr nebiju iedomājies, ka iznāks šitā. Paveries, kā viņš lokās un zemojas, tas pļūtīzers. Tas vairs nesagādā nekādu prieku.

Tjādens tik pasūta un pasūta. Tas viņu trakoti iepriecina — redzēt savu priekšnieku viņa priekšā lēkājam.Zēligs jau nu arī krietni sareibis. Viņa buldoga pauris laistās vien — pa daļai no alkohola, pa daļai no tirgošanās prieka.

Izlīgsim nu atkal, — viņš ierosina, — es izmaksāšu arī kārtu miera ruma.

Ko? — noprasa Kozole un saslienas.

Rumu. Man vēl viena blašķe skapī stāv, — nevainīgi noteic Zēligs un iet pēc tās. Kozole jūtas kā sitienu pa galvu dabūjis un stingi blenž viņam nopakaļ.

Viņš jau vairs nekā neatminas — Villijs apgalvo,

citādi nebūtu tā riskējis.

Zēligs nāk atpakaļ un pielej glāzes. Kozole uzšņāc viņam:

Vai tu vairs neatminies, kā piesūcies aiz bailēm rumu? Tu varētu būt līķu namā par naktssargu, jā gani

Zēligs samierinoši pakustina roku.

Tas tak bija sen, — viņš saka, — un tur vairs nav ko runāt.

Ferdinands atkal klusē. Būtu Zēligs viņam asi atcirtis, tūdaļ sadursme ietu vaļā. Taču šī neparastā piekāpība samulsina Kozoli un neļauj viņam izšķirties.Tjādens ošņā, un arī mēs saslienam degunus. Rums ir labs.

Kozole apgāž savu glāzi.

Es nejauši! neko sev izmaksāt.

Bračiņ, — sauc Tjādens, — tu taču varēji atdot to man! — Viņš lūko vēl ar pirkstiem saglābt, ko var. Daudz tur nesanāk. Lokāls pamazām kļūst tukšāks. — Metam mieru! — sauc Zēligs un nolaiž saritināmos slēģus. Mēs pieceļamies, — Nu, Ferdinand? — es jautāju. Viņš purina galvu. Viņš netiek skaidrībā pats ar sevi. Tas tur viesmīlis taču vairs nav īstais Zēligs.

Saimnieks atver mums durvis.— Uz redzīti, kungi, un patīkamu atpūtu.— Kungi, — irgojas Tjādens, — kungi — agrāk viņš mūs sauca par cūkām...

Kozole jau ir pie sliekšņa; pēkšņi viņš nejauši pamet skatienu uz grīdu un ierauga Zēliga kājas, kurās vēl ir sen pazīstamie zābaki. Arī biksēm vēl apšuve un militārais piegriezums. Augšgalā viņš ir krodzinieks, apakšā — vēl arvien feldfēbelis. Tas izšķir visu.

Vienā rāvienā Ferdinands apcērtas apkārt. Zēligs raujas atpakaļ. Kozole mācas tam virsū. — Piesargies! — viņš šņāc. — Šrēders! Šrēders! Šrēders! Vai tu vēl viņu atceries, nolādētais suns? Še tev būs par Šrēderu! Jaukas labdienas no tā masu kapa. — Viņš sit. Krodzinieks sagrīļojas, aizlec aiz letes un paķer koka veseri. Viņš trapa Ķozolem pa plecu un pa seju. Bet Ferdinands pat neizvairās, tik satracināts viņš pēkšņi kļuvis. Viņš sagrābj Zēligu, nospiež viņa galvu pret leti tā, ka nograb vien, un atgriež vaļā visus krānus. — Še, temp nu, ruma teļš! jānoslāpst tev būs un jānoslīkst tai savā žļurgā! — viņš rēc, zobus griezdams.Alus plūst Zēligam uz pakauša un satek pa kreklapakšu biksēs, kuras tūdaļ uzpūšas kā gaisa baloni. Viņš pārskaities bauro, jo šodien ir grūti atkal dabūt tik labu alu. Tad viņam izdodas izslieties un satvert glāzi. Viņš triec no apakšas to Kozolem pret zodu.

Aplam — bilst Villijs, kurš ieinteresēts stāv durvīs, — viņam vajadzēja grūst ar galvu un tad nogāzt šo-ar sitienu pa ceļiem.

Neviens, no mums neiejaucas. Šī ir Kozoles darīšana. Mēs nedrīkstētu viņam palīdzēt arī tad, ja viņu ar kaunu sakautu. Mēs esam klāt tikai tālab, lai atturētu citus, ja tie gribētu iet Zēligam talkā. Bet neviens to vairs netīko, jo Tjādens dažos vārdos izskaidrojis, kas par lietu.

Ferdinanda seja stipri asiņo; viņš tagad no tiesas saniknojas un aši pieveic Zēligu. Ar belzienu pa rīkli notriec viņu zemē, noveļas pāri un triec viņa pauri dažas reizes pret grīdu, līdz viņam pietiek.

Tā mēs ejam. Līna stāv bāla kā siers līdzās savam gārdzuļojošam šefam. — Vislabāk nogādājiet viņu slimnīcā, — Villijs pār plecu sauc, — lai pagul pāris nedēļu. Nav nekāda nieka lieta!

Ārā Kozole atraisīti smejas kā bērns, jo Šrēders nu ir atriebts. — Tas bija jauki, — viņš noteic un noslauka asinis. Tad viņš sniedz mums roku. — Tā, tagad man atkal veicīgi jātiek pie savas sievas, citādi viņa vēl domās, ka esmu iekļuvis īstā kautiņā.

Mēs izšķiramies tirguslaukumā. Jups un Valentīns dodas uz kazarmām. Viņu zābaki klaudz uz mēness apspīdētā bruģa.

Vismīļāk es gribētu doties viņiem līdzi, — pēkšņi saka Alberts.

Es to saprotu, — apstiprina Villijs, kurš droši vien vēl domā par savu gaili. — Te, vai zini, tie ļautiņi maķenīt tādi sīkumaini.

Es paloku galvu.

Nu jau mums drīz būs atkal jāiet skolā...

Mēs apstājamies un vīpsnājam. Tjādens pat nevar valdīties aiz prieka. Tad viņš smiedamies aizdiedz pakaļ Valentīnam un Jupam.

Villijs kasa pakausi.

Vai domājat, ka Šie te par mums priecāsies? Tik ērti viņiem ar mums gan vairs nebūs...

Ka varoņi, pēc iespējas lielākā attālumā, mēs droši vien bijām viņiem mīļāki, — Karls piemetina.

Es nemaz nevaru sagaidīt šito teātri, — Villijs skaidro, — tādi kā mēs tagad esam... ugunī un ūdeni ārdēti...

Viņš mazuliet paceļ kāju un nodārdina dižu purkšķi. — Trīsdesmitkomatspieci, — viņš apmierināts konstatē.

IV

Kad mūsu rotu izformēja, ieroči mums bija jāņem līdzi. Bija norādījums, ka tie jānodod tikai mūsu dzimtajā vietā. Tagad esam kazarmās un nododam šautenes. Vienlaikus saņemam armijas atstāšanas pabalstu: piecdesmit mārku atlaides naudas un piecdesmit mārku ceļanaudas katram. Turklāt mums ir tiesības saņemt vienu šineli, vienu pāri apavu, veļu un vienu formastērpu. Mēs uzraušamies bēniņstāvā, lai tās mantas saņemtu. Noliktavas feldfēbelis kūtri pakustina roku» ir — Izmeklējiet sev kaut ko. — Villijs paviršā apstaigā aplūko uzkarinātās mantas. — Paklau, — vīrs kašķīgi saka, — tā tu vari darīt ar jaunkareivjiem. Šie rāmi taču ir no Noasa šķirsta. Parādi nu jaunos — Tādu nav, — īgni atņurd noliktavas vecis.

Tā, — Villijs teic un bridi pavēro viņu. Tad izvelk alumīnija etviju. — Vai tu smēķē?

Tas purina pliko pauri.

Nu, tad tu tabaku zelē? — Villijs grābj ar roku svārku kabatā.

— Nēē...

Jauki, tad tempt gan tu temp? — Villijs ir domājis par visu; viņš tver kādu izcilni sev uz krūtīm.

Arī ne, — noliktavas žurka novelk.

— Tad man nekas cits neatliek kā sadot tev pāris reižu pa purnu, — Villijs laipni paskaidro. — Bez jaunām, nevainojamām klozēm mēs prom neiesim.

Par laimi, šai mirkli pienāk Jups, kurš kā kareivju padome? loceklis tagad ir liels noteicējs. Viņš, runādams noliktavas veco, piemiedz vienu aci. — Novadnieki, Heinrih! Veci čabataiņi. Parādi nu viņiem salonu! Noliktavas feldfēbelis top žirgtāks. — Varējāt tak uzreiz pateikt!

Mēs sekojam viņam dziļāk. Tur karājas jaunās mantas. Veicīgi nometam sānis savas vecās izvalkas un pārģērbjamies. Villijs iegalvo, ka viņam vajagot divus šineļus, jo viņš, prūšos dienēdams, ticis pagalam nabags. Noliktavas žurka vilcinās. Jups paņem viņu zem rokas un runājas ar viņu kādā stūrī par pārtikas naudām. Kad abi nāk atpakaļ, feldfēbelis ir nomierināts. Ar pusaci viņš pārslīd pāri Tjādenam un Villijam, kuri kļuvuši krietni vien resnāki — Nu jā, — viņš norūc, — man jau vienalga Daži savas mantiņas pat neizņem nemaz. Viņiem apgādnieču diezgan. Galvenais, ja man saskan skaits.

Mēs parakstāmies, ka esam visu saņēmuši.

Vai tu pirmīt kaut ko nebildi par pīpēšanu? — feldfēbelis paprasa Villijam.

Tas, pārsteigti smīkņādams, izvelk savu etviju.

Un par košļāšanu? — otrs tincina tālāk.

Villijs grābj svārka kabatā. — Bet tempt gan tu netemp, vai ne? — viņš apjautājas.

Tomēr, tomēr, — feldfēbelis mierīgi atsaka, - ārsts man to akurāt parakstījis. Es jau arī esu pagalam nabags. :Atstāj to buteli teit.

Acumirkli! —Villijs ierauj pamatīgu šļuku, lai vismaz kaut ko vēl saglābtu. Tad pārsteigtajai noliktavas blusai pasniedz pudeli, kura nule vel bija pilna. Tagad tā vairs tikai pusē.

Jups pavada mūs līdz kazarmu vārtiem.

Vai jūs zināt, kurš tagad vēl te ir? — viņš jautā. — Makss Veils Kareivju padomē!

Tur viņam ari īstā vieta, — paskaidro Kozole. — Pavisam laba, silta vietiņa, vai ne?

Daļēji, daļēji, — spriež Jups. Pagaidām mēs paturam ,Šo amatu — Valentīns un es. Ja jums dažureiz kā vajag, dzelzceļa brīvbiļetes vai ko tādu, tās ir manā pārziņā.

Iedod vienu, — es saku, — tad drīzumā varēšu apciemot Ādolfu.

Viņš izvelk bloku un norauj vienu biļeti. — Aizpildi to pats. Tu, protams, brauksi otrā klasē.

Darīts.

Ārā Villijs atpogā šineli. Zem tā viņš pavilcies vēl vienu. — Labāk, lai tas ir man, nekā ja pēcāk to izspekulē — viņš omulīgi spriež. — Par to pusduci šķembu, kas mani ķērušas, prūši man var gan to piešķirt.

Ejam pa Lielo ielu. Kozole stāsta, ka šopēcpusdien labošot savu baložu būdu. Pirms kara viņš audzējis pasta baložus un melnbaltos kūleņotā baložus. Tagad viņš grib atkal šo darbu atsākt. Visu laiku tur frontē to vēlējies.

Un citādi, Ferdinand? — es pavaicāju.

— Jāmeklē darbs,— viņš īsi noteic, — bračiņ, esmu lāču precējies. Tagad jāķeras tik klāt.

No Marijas baznīcas puses pēkšņi nosprakst pāris šāvienu.. Mēs saausāmies. — Armijas revolveris un 98. gada pautene» Villijs lietpratīgi paskaidro, — domāju, ka divi revolveri..

Nu, kad jau šitā... — smej Tjādens un šūpo savas saišu kurpes, — tomēr vēl sasodīti mierīgi salīdzinājumā lar Flandriju:

Kungu modes preču veikala priekšā Villijs paliek stāvot. Logā izlikts mākslīgā auduma uzvalks — no papīra un nātru šķiedras. Bet tas viņu maz interesē. Toties, viņš kā apburts aplūko izbalojušu modes plakātu rindu, kas iz karināta aiz šī uzvalka. Satraukts viņš rāda uz elegantu kungu ar smailu bārdu, kurš nogrimis mūžīgā sarunā ar kādu mednieku.

— Vai jūs zināt, kas tas ir?— Bise, — teic Kozole, domādams par mednieku.

Nieki, — Villijs viņu nepacietīgi pārtrauc, — tas ir ķetavējš! Ar garajām ļipām, saproti? Pašreiz vismodernākais! Un zināt, kas man iešāvās prātā? Es likšu tādu sev izšūdināt no šitā šineļa. Izārdīt, nokrāsot melnu, pāršūt, šitās astes nost, un — tankš, gatavs, kad es jums saku! Viņš acīmredzot iemīlējies savā idejā. Bet Karls viņu apvalda.

Vai tad tev ir strīpainas bikses, ko valkāt klāt? — viņš pārākuma apziņā jautā.

Villijs uz mirkli apraujas.

— Tās es nosperšu savam vecajam skapī, — viņš tūdaļ izlemj. — Piedevām vēl viņa balto kāzu vesti — un ko jūs domājat, kāds Villijs tad izskatīsies? — Laimē starodams, viņš uzlūko mūs visus pēc kārtas. — Lai velns par stenderi, puikiņas, tagad gan dzīvosim, vai ne?

Es pārnāku mājās un atdodu pusi atlaides naudas mātei. - Atnācis Ludvigs Brēijers, — viņa saka, — viņš sēž tavā istabā.

. — Viņš taču ir, leitnants, — tēvs piemetina.

Jā, — atsaku, vai tu to nezināji?

Ludvigs izskatās kripatiņu spirgtāks. Viņa asinssērga pierimusi. Viņš uzsmaida man.

Es gribēju aizņemties no tevis pāris -grāmatu, Ernst.

Izraugies, ko vien tik vēlies, Ludvig, — saku.

— Vai tad tev pašam to nevajag? — viņš vaicā.Es purinu galvu.

Pagaidām ne. Vakar drusku mēģināju palasīt. Bet jocīgi gan, nejaudāju vairs īsti sakopot domas. Pēc pāris lappusēm domāju jau pavisam ko citu. Gluži kā dēlis galvai priekšā aizlikts.. Tu gribi romānus?

Nē, — viņš atteic un izraugās pāris grāmatu. Es apskatu virsrakstus.

Tik grūtas lietas, Ludvig? — pārprasu. — Ko tad tu ar tām darīsi?

Viņš mulsi smaida. Tad vilcinādamies paskaidro:

Tur, karalaukā, man tik daudz domu šāvušās prātā, Ernst, un nekad tās nevarēju īsti savākt kopā. Bet tagad, kad tas nu garām, es vēlētos daudz ko zināt: kā tas īsti ar cilvēkiem ir, zini, kā kas tāds varēja notikt un kā tas viss sanāk. Te ir daudz jautājumu. Arī mums pašiem. Agrāk taču domājām par dzīvi pavisam citādāk. Es vēlētos daudz zināt, Ernst...

Norādu uz grāmatām.

Vai tev šķiet, ka tur to atradīsi?

Katrā ziņā gribu mēģināt. Tagad lasu no rīta līdz vakaram.

Viņš drīz atvadās. Es domīgs palieku sēžam. Ko esmu šai laikā padarījis? Apkaunots tveru kādu grāmatu. Taču drīz vien Jauju tai noslīgt lejup un blenžu laukā pa logu. Tā es stundām ilgi varu blenzt tukšumā. Agrāk bija savādāk, tad allaž zināju, kas man darāms.

Māte ienāk istabā.

Ernst, tu taču šovakar aiziesi pie tēvoča Kārļa?

Jā, var jau ar, — mazliet saīdzis atbildu.

Viņš mums bieži sūtījis pārtikas produktus, — viņa piesardzīgi piebilst.

Es paloku galvu. Ārā aiz loga sāk krēslot. Kastaņu zaros blāv zilas ēnas. Apgriežos apkārt.

Vai jūs vasarā bieži bijāt pie Sudrabapšu grāvja, māt? — es strauji pavaicāju. — Tam taču vajadzēja būt jauki...

Nē, Ernst, visu gadu neesam bijuši.

Bet kāpēc tad ne, māt? — pārsteigts noprasu. — Agrāk taču tur ik svētdienas bijāt.

Mēs vairs neesam gājuši pastaigās, — viņa klusu atbild, — pēc tam arvien jūties tik izsalcis. Un mums jau nebija nekā ēdama.

Ak tā... — es gausi nosaku. — Bet tēvocim Karlam — tam gan bija diezgan, vai ne?

Viņš bieži arī mums ir šo to sūtījis, Ernst.

Man pēkšņi sametas mazdruscīt skumji.

Kālab viss īstenībā tā bijis, māt? — es prasu.

Viņa noglāsta manu roku.

Kaut kā labad jau tas būs noticis, Ernst. Mūsu Dievs tas Kungs gan to zinās.

Tēvocis Karls mūsu ģimenei ir ievērojamākais radinieks. Viņam pieder villa, un kara laikā viņš bijis akcīzes valdes galva. Vilks mani pavada, bet viņam jāpaliek ārā, jo krustmāte necieš suņus. Es piezvanu.

Durvis atver kāds vīrs frakā. Es samulsis sveicinu. Tad man ienāk prātā, ka tas laikam sulainis. Tādas lietas karalaukā biju pavisam aizmirsis.

Šis vīrs mani nopēta tā, it kā pats būtu civilģērbā tērpies pulkvežleitnants. Es smaidu, bet viņš vis nesmaida 'pretī. Kad velku nost šineli, viņš pacel roku, it kā gribētu man palīdzēt.

— Nu, — es ierunājos, lai gūtu viņa labvēlību, — gan jau kā vecs musketieris pats tikšu galā. — Tad uzmaucu savus paltrakus uz kāda vadža.

Taču viņš klusēdams paņem manas mantas atkal nost un ar augstprātīgu seju pārkarina tās uz blakus vadža. Lubraks tāds, nodomāju un eju tālāk.

«Tēvocis Karls nāk pretī, piešus šķindinādams. Viņš mani ^sveicina augstprātīgā laipnībā, jo esmu tikai vienkāršs kareivis. Pārsteigts vēroju viņa spožo parādes mundieri.

Vai tad šodien pie jums būs zirga cepetis? — es apvaicājos, lai pateiktu asprātību.

— Kā tā? — viņš brīnās.

— Tāpēc, ka tu uz maltīti dodies ar piešiem, — smiedamies atsaku.

Viņš uzmet man piktu skatienu. Liekas, neviļus esmu trāpījis vārīgā vietā. Šie birojos tupētāji militārā ziņā sevišķi dzenas pēc zobeniem un piešiem.

Pirms pagūstu paskaidrot, ka nemaz negribēju viņu apvainot, čalodama pienāk krustmāte. Viņa vēl arvien ir plakana kā gludināmais dēlis, un melnās ačeles spulgo tāpat kā agrāk, it kā būtu uzspodrinātas ar pogu tīrāmo. Pāršļākdama man veselu vārdu brāzmu, viņa nepārtraukti mētā asus skatienus uz Visām pusēm.

Jūtos mazdruscīt apstulbis. Manuprāt, par daudz ļaužu, par daudz dāmu un — galvenais — pārāk daudz gaismas. Karalaukā mums labākajā gadījumā bija petrolejas lampa. Bet kroņlukturi šeit ir nepielūdzami kā tiesu izpildītāji. No tiem nevar noslēpt it neko. Nepatikā es pakasu sev muguru.

Ko tu tur dari? — jautā krustmāte, aprāvusi runu.

Droši vien kāda uts vēl patvērusies, — saku, — mums to bija vesels lērums, paies vismaz nedēļa, kamēr tiks vaļā no visām... Viņa šausmās atsprāgst atpakaļ.

Nav ko bīties, — mierinu viņu, — tās jau nevar palēkt. Utis nav blusas.

Dieva dēļ! — Viņa aizliek pirkstu mutei priekšā un savelk tādu seju, it kā es būtu pateicis diezin kādu cūcību. Bet tādi jau viņi ir: varoņiem mums jābūt, bet par utīm gan viņi neko negrib zināt.

Man jāsarokojas ar lielu skaitu ļaužu, un es sāku svīst. Šie cilvēki ir pavisam savādāki nekā mēs tur karalaukā. Viņu vidū jūtos smagnējs kā tanks. Viņi uzvedas tā, it kā sēdētu skatlogā, un runā, it kā spēlētu teātri. Bikli lūkoju slēpt savas rokas, jo ierakumu netīrumi tajās vēl ieēdušies kā inde. Pazagšus noslauku tās pie biksēm,, tomēr tās arvien nosvīst tieši tad, kad man jāsniedz roka dāmai.

Es klīstu apkārt un nonāku kādā ļaužu grupā, kur finansu padomniekam ir noteicējs vārds. — Iedomājieties vien, — viņš iekarst, — sedlinieks! Sedlinieks par valsts prezidentu! Stādieties priekšā: svinīgā pieņemšana galmā un šitāds sedlinieks, kurš sniedz audiences. Tur vai jāplīst no smiekliem!

Aiz uztraukuma viņam uznāk klepus.

Ko jūs par to teiksit, jauno karotāj! — viņš izsaucas un plikšķina man pa plecu.

Es par to vēl neesmu padomājis. Apmulsis paraustu plecus.

Varbūt viņš kaut ko sajēdz arī...

Finansu padomnieks mirkli blenž manī. Tad uzjautrinājumā-nezin, kur dēties.

Varen labi, — viņš ķērc, — varbūt viņš kaut ko sajēdz arī! Nē, mīļais, kaut kas tāds ir iedzimts! Sedlinieks! Kāpēc gan ne drēbnieks vai kurpnieks?

Viņš atkal pievēršas citiem. Esmu sapīcis par viņa pļāpāšanu, mani kaitina tas, ka tik nicīgi runā par kurpniekiem. Viņi ir bijuši tikpat labi karavīri kā tie glaunākie ļaudis. Arī Ādolfs Bētke bija kurpnieks, un viņš par karu Sajēdza vairāk nekā dažs labs majors. Pie mums visu noteica pats cilvēks, nevis, amats. Es neuzticīgi raugos finansu padomniekā. Viņš bārsta citātus, un var jau būt, ka izglītību smēlies veselām liekšķerēm, bet, ja pienāktu brīdis, kadmani jāiznes no uguns, tad es gan labāk paļautos uz Ādolfu Bētki. Esmu priecīgs, ka beidzot sēstamies pie galda. Man blakām sēž jaunava ar gulbja dūnu boa ap kaklu. Man viņa patīk tīri labi, bet nezinu, ko ar viņu lai iesāk. Būdams kareivis, esmu maz runājis un ar dāmām jau nepavisam ne. Citi moži tērzē. Es mēģinu noklausīties, lai no tā gūtu kaut ko arī sev.

Galda augšgalā sēž finansu padomnieks, kurš patlaban skaidro, ka mēs, ja noturētos vēl divus mēnešus ilgāk, būtu karā uzvarējuši. Man sametas gandrīz nelabi no šīm stulbībām, jo katrs kareivis zina, ka mums vairs nebija nē munīcijas, ne cilvēku. Viņam pretī kāda dāma stāsta par savu kritušo vīru un dara to tik svarīgi, it kā kritusi karā viņa pati, nevis viņš. Lejāk sarunas rit par akcijām un miera noteikumiem, un visi, protams, to zina labāk nekā tie, kuri tiešām ar to nodarbojas. Kāds vīrs ar ērgļa degunu stāsta notikumu ar sava drauga sievu tik liekulīgā līdzjūtībā, ka par vāji slēpto ļauno prieku vajadzētu iemest ar glāzi pa to līko knābi.

U, Man pilnīgi sagriežas dulna galva no šīm tērgavām, un drīz vairs nespēju nekam īsti sekot. Meitene ar gulbja dūnu man zobgalīgi vaicā, vai es karalaukā neesot kļuvis mēms.

— Nē-ē, — es atbildu un domāju: te pa starpām vajadzētu sēdēt Kozolem un Tjādenam, tie gan krietni izsmietos par šīm penterēm, kuras, jūs te klāstāt un ar kurām pat lepojaties. Bet mani tomēr kremt, ka nevaru parādīt ar trāpīgu piezīmi to, ko domāju

Dieva laime — taisni šai mirkli galdā parādās kraukšķīga karbonāde. Es pasmaržoju. Tā ir īstena cūkas karbonāde, cepta īstos taukos. Tās izskats visus noremdina. Nozvejoju sev brangu gabalu un ņemos ar baudu notiesāt. Garšo lieliski. Ir tik bezgala sen, kad ēdu svaigu karbonādi. Pēdējoreiz tas notika Flandrijā, mēs bijām noķēruši divus sivēnus — nokrimtām tos līdz pēdējam kauliņam brīnum jaukā vasaras vakarā — toreiz vēl dzīvs bija Kačinskis, ai, Kat, un Haije Vesthūzs, tie bija citi vīri nekā Šie te dzimtenē, — es atbalstos uz elkoņiem un aizmirstu visu ap sevi, tik tuvu redzu viņus acu priekšā. Lopiņi bija tik gardi — mēs piecepām klāt kartupeļu pankūkas — un Lērs tur bija klāt un Pauls Beimers — jā, Pauls, — es vairs nedzirdu un neredzu it neko, es pilnīgi iegrimstu atmiņās...

Mani uztrūcina irgošanās. Pie galda iestājies klusums. Krustmāte Līna izskatās pēc sērskābes pudeles. Meiča man līdzās valda smieklus. Visi noraugās manī.

Es pēkšņi pārplūstu ar sviedriem. Te es sēžu kā toreiz Flandrijā, aizmirsies, elkoņiem atspiedies pret galdu, kaulu sažmiedzis ķepā, taukainiem pirkstiem, un apgraužu karbonādes paliekas — turpretī citi ēd kārtīgi, ar nazi un dakšiņu.

Tumši piesarcis, es blenžu savā šķīvī un nolieku kaulu. Kā gan varēju šitā aizmirsties? Bet es vairs nemaz citādi neprotu: karalaukā mēs vienmēr šitā ēdām, tur mums labākajā gadījumā bija viena karote vai dakšiņa, taču Šķīvja nebija nekad.

Manam apkaunojumam pēkšņi pievienojas negantas dusmas. Dusmojos uz tēvoci Karlu, kas uzsvērti skaļi sāk runāt par kara aizņēmumu; dusmojos uz visiem šiem ļaudīm, kuri še izturas tik svarīgi un mētājas, tik gudriem vārdiem; dusmojos uz visu šo pasauli, kura joprojām dzīvo šajā sīkmanībā tā, it kā nekad nebūtu bijis baigo gadu, kuros valdīja tikai viens: nāve vai dzīvība un nekas cits.

Klusēdams un iespītējies, es tik sukāju iekšā visu, ko varu sasniegt, gribu vismaz pamatīgi pieēsties. Tiklīdz iespējams, izspraucos ārā.

Garderobē stāv kalpotājs frakā. Es paķeru savas mantas un šņācu:

— Tev arī vajadzēja būt frontē, tu nolakotais mērkaķi! Tu un visa šī banda! — Tad aizcērtu durvis.

Vilks mani gaidījis nama priekšā. Viņš līksmi lēkā man apkārt. — Nāc, Vilk, — es pasaucu un pēkšņi apzinos, ka mani sarūgtinājusi ne jau tā liksta ar karbonādi, bet gan šis sasmakušais, paštīksmīgais agrāko laiku gars, kas vēl arvien te uzpūtīgi māžojas un dižojas. — Nāc, Vilk, — es skubinu, — šie ļaudis mums neder! Ar katru tomiju, ar katru franču ierakumu žurku mēs saprastos labāk. Nāc, iesim pie mūsu karabiedriem! Tur ir labāk, kaut arī ēdmaņu viņi tur rokās un šmakstina! Nāc!

Mēs skrējām abi, suns un es, mēs drāzām, cik jaudas, ašāk, arvien ašāk, elsdami, riedami, drāžam kā traki, ar dzirkstošām acīm — pie velna visu, mēs dzīvojam dzīvi, aij Vilk, mēs esam dzīvi!

V

Ludvigs Breijers, Alberts Troske un es — mēs ejam uz skolu. Atkal sākas mācības. Mēs bijām skolotāju semināra audzēkņi, un mums nenotika ārkārtas eksāmeni. Karavīriem ģimnāzistiem bijis labāk. Daudzi no tiem varēja nokārtot ārkārtas pārbaudījumus vai nu pirms iesaukuma, vai arī atvaļinājuma laikā. Pārējiem, kuri to nav izdarījuši, atkal jāatgriežas klasēs. Pie tādiem pieder arī Karls Brēgers.

Ejam gar Doma baznīcu. Torņu zaļās vara plāksnes ir noņemtas — un to vietā uzklāta pelēka jumta pape. Torņi izskatās appelējuši un sagrauzti, un tāpēc baznīca atgādina gandrīz vai fabriku. Vara plāksnes ir pārkausētas granātās.

To gan mīļais Dieviņš nav pat sapnī iedomājies, — Alberts novīpsnā.

Doma rietumu pusē līkloču ieliņā atrodas divstāvu ēka — seminārs. Iešķērsām pretī — ģimnāzija. Aiz tas upe un pilsētas valnis ar liepām. Iekams kļuvām kareivji, šis celtnes ietvēra mūsu pasauli. Tad par to kļuva strēlnieku ierakumi. Tagad esam atkal šeit. Bet šī vairs nav mūsu pasaule. Ierakumi bijuši stiprāki.

Ģimnāzijas priekšā sastopam savu rotaļbiedru Georgu Rāi. Viņš bija leitnants un rotas komandieris, bet atvaļinājuma laiku pavadījis, žūpodams un apkārt slaistīdamies, un nav domājis par eksāmeniem. Tāpēc viņam atkal jāmācās pēdējā klasē, kur jau divreiz atstāts uz otru gadu.

Vai tiesa, Georg, — es vaicāju, — ka frontē tu esot pirmklasīgi iemācījies latīņu valodu?

Viņš nosmejas un aizsoļo kā stārķis ar savām garajām kājām pāri uz ģimnāziju.

Pielūko, ka nedabū uzvedībā trijnieku! — viņš sauc man nopakaļ.

Pēdējo pusgadu viņš bijis lidotājs. Georgs notriecis četrus angļus, bet es gan neticu, ka vēl prot pierādīt Pitagora teorēmu.

Mēs ejam tālāk uz semināru. Ieliņā mudžēt mudž uniformas. Uznirst gandrīz aizmirstas sejas, gadiem ilgi nedzirdēti vārdi. Pieklibo Hanss Valdorfs, kuru septiņpadsmitā gada novembri aizvilkām uz aizmuguri ar sadragātu celi. Augšstilbs viņam noņemts; tagad viņam ļir smaga protēze ar šarnīriem, un viņš iedams stipri to Riesit. Uzrodas Kurts Leipolds un smiedamies stādās priekšā: Gecs no Berlihingenas ar dzelzs dūri. Viņam ir mākslīga labā roka. Tad no vārtu aizstūra kāds iznāk un gārdzuļodams saka:

Mani gan jūs vairs nepazīstat, vai ne?

Es ielūkojos viņam sejā, cik nu vēl palicis no tās. Pāri pierei stiepjas plata, sarkana rēta. Tā sniedzas līdz pat kreisajai acij. Ievainojums aizdzijis tā, ka acs izskatās maza un dziļi iegrimusi. Tomēr tā vēl ir savā vietā. Labajā pusē nedzīva stikla acs. Deguna vairs nav, šo vietu nosedz melna skarbala. Rēta, kas stiepjas lejup no tās, pāršķeļ lūpas divās vietās. Mute ir uztūkusi un saaugusi šķībi, tāpēc viņa valoda tik neskaidra. Arī zobi mākslīgi. Var redzēt vienu skavu. Neziņā raugos viņa. Gārdzuļojošā balss saka:

Pauls Rādemahers.

Nu gan es viņu pazīstu. Tas ir viņa pelēkais, strīpainais uzvalks. — Sveiks, Paul, ko tad tu dari?

Redz šu` — viņš lūko savilkt lūpas, — divi lāpstas cirtieni. Tas arī vēl piedevām. — Viņš paceļ roku, kura! trūkst trīs pirkstu. Viņa vienīgā acs skumīgi mirkšķina. Otra raugās stingi un vienaldzīgi. — Kaut tikai zinātu, vai varu vēl būt skolotājs. Izruna pārāk slikta. Vai tu vari mani saprast, kad runāju?

Labi, — es atbildu. — Tas vēl der. Droši vien var arī vēlreiz operēt.

Viņš parausta plecus un klusē. Šķiet, neko daudz necer. Jā jau varētu, tad viņi to būtu arī izdarījuši.

Villijs piestāj pie mums, lai izstāstītu jaunākos notikumus. Mēs uzzinām, ka Borkmanis no ievainojuma plaušās tomēr nomiris. Viņam piedevām vēl sācies ātrais dilonis. Hence nošāvies, uzzinājis, ka mugurkaula ievainojums piesaistīs viņu uz mūžu pie stumjamā krēsla. Tas arī saprotams: viņš bija mūsu labākais futbolists. Meijers kritis septembrī, Lihtenfelds jūnijā. Lihtenfelds sabija frontē tikai divas dienas.

Pēkšņi mēs apstulbstam. Mūsu priekšā stāvs mazs, sīciņš augums.

Kas tas, vai Vesterholts? — neticīgi jautā Villijs.

Vēl joprojām, tu mušmire, — tas atbild.

Villijs ir pārsteigts.

Es domāju, ka esi beigts.

Vēl jau ne, — omulīgi atcērt Vesterholts.

Bet es taču lasīju avīzē.

Tas bija pārpratums, — mazais smīkņā.

— Tagad nekam vairs nevar ticēt, — galvu šūpodams, gvelž Villijs. — Domāju, ka tevi sen tārpi sagrauzuši, — Tikai pēc tevis, Villij, — pašapzinīgi atsaka Vesterholts, — tu būsi pie tiem agrāk. Sarkanmataiņi nekad ilgi nedzīvo.

Mēs ejam iekšā. Pagalms, kur pulksten desmitos ēdām savas sviestmaizes, klases telpas ar tāfelēm un soliem, gaiteņi ar cepuru vadžu rindām — viss vēl tāds pats kā senāk, bet mums tas šķiet kā no citas pasaules. Tikai pustumšo telpu saspiesto gaisu mēs pazīstam atkal; tas nav tik smacīgs, tomēr kazarmu gaisam līdzinās gan. Aulā laistās lielas simtstabuļu ērģeles. Pa labi no tām stāv skolotāju grupa. Uz direktora pults divi puķpodi, tajos augi ar cietām, spīdīgām lapām. Pults priekšā lauru vainags ar lenti. Direktors tērpies vizītsvārkos. Tātad notiks apsveikšanas svinības.

Mēs saspiežamies vienkop barā. Neviens nekāro stāvēt 'pirmajā rindā. Tikai Villijs nesatraucams nostājas tur. Viņa pauris telpas pustumsā spīd kā priekamājas sarkanais lukturis.

Es vēroju skolotāju grupu. Agrāk viņi mums nozīmēja vairāk nekā citi cilvēki — ne tāpēc vien, ka bija mūsu priekšnieki, bet arī tāpēc, ka mēs viņiem ticējām, jebšu par viņiem uzjautrinājāmies. Šodien viņi mūsu acīs ir tikai zināms skaits vecāku vīru, kurus mēs laipnīgi nicinām.

Te nu viņi stāv un grib mūs atkal skolot. Var redzēt, ka gatavi ziedot daļu sava cienīguma. Bet ko nu šie mums var iemācīt. Mēs tagad dzīvi pazīstam labāk nekā viņi, mēs esam guvuši citādu izpratni — bargu, asiņainu, nežēlīgu un nepielūdzamu. Šodien mēs varētu mācīt viņus, bet kurš gan to grib! Ja tagad notiktu pēkšņs triecienuzbrukums aulai, šie cilpotu apkārt pārbīlī un neziņā kā truši; kamēr mēs neviens nezaudētu galvu. Mēs tūdaļ mierīgi Tin noteikti darītu pašu lietderīgāko, proti — ieslodzītu šos, lai mūs netraucē, un sāktu aizstāvēties.

Direktors nokrekstas pirms uzrunas. Vārdi no viņa mutes veļas apaļi un gludi, viņš ir lielisks runātājs, tas jāatzīst. Viņš runā par karaspēka dalu varonīgām kaujām, par cīņu, uzvaru un drosmi. Tomēr, par spīti visiem skaistajiem vārdiem, es sajutos ari sadzelts — varbūt tieši to skaisto vārdu dēļ. Tik gludi un apaļi tas vis nenotika. Raugos Ludvigā; viņš raugās manī; Albertam, Valdorfam, Vesterholtam, Reinersmanim — nevienam tas neder.

Direktors runādams arvien vairāk iejūsminās. Viņš tagad cildina ne vien varonību frontē, bet ari klusāko varonību šeit mājās.

Arī mēs šeit dzimtenē esam pildījuši savu pienākumu, no daudz kā atsacījāmies un cietām badu, baiļojāmies un trīcējām, tas nebija viegli, un bieži vien izturēt šeit varbūt bija grūtāk nekā mūsu pelēki tērptajiem karavīriem tur laukā...

Oho, — noteic Vesterholts. Atskan murdoņa. Vecais greizi paskatās šurp un turpina:

Bet mēs to nevaram tā pretstatīt. Viņi bezbailīgi vērās nāves bargajā vaigā un pildīja savu dižo pienākumu, un, kaut arī mūsu ieročiem nebija lemta galīgā uzvara, tomēr vēl jo ciešāk vienosimies karstā mīlestībā uz mūsu smagi pārbaudīto tēvzemi; mēs to celsim par jaunu, spītējot visām naidīgām varām, sekojot mūsu vecmeistara Gētes vēlējumam; caur gadu simteņiem mūsu juceklīgajā laikmetā skaudri skan viņa aicinājums: «Par spīti visām varām būs celties mūsu garam!»

Direktora balss nolaižas tercu zemāk. Tagad tā ieplīvurota un svaidīta eļļā. Skolotāju tumsnējais pulks satrūkstas. Viņu sejas kļūst nopietnas un koncentrētas.

It sevišķi gribam pieminēt mūsu mācību iestādes kritušos audzēkņus, kuri līksmi aizsteidzās sargāt dzimteni un palika ar godu kaujaslaukā. Divdesmit viena biedra nav vairs mūsu vidū; divdesmit viens cīnītājs kritis slavas pilnā nāvē ar ieroci rokā — divdesmit viens varonis atpūšas svešā zemē no kaujas dārdiem un dus mūžīgā miegā zem zaļām velēnām...

Šai mirklī atskan īsi, skarbi smiekli. Direktors, nepatīkami pārsteigts, apraujas. Smējējs ir Villijs, kurš stāv mīlīgs kā drēbju skapis. Seja viņam tumši piesarkusi — tik saniknojies viņš ir.

Zaļās velēnas... zaļās velēnas, — viņš stostās, — mūžīgais miegs? Ierakumu dubļos viņi guļ sašauti, saplosīti driskās, purvos apslīkuši... Zaļās velēnas! Mēs taču šeit neesam dziedāšanas stundā! — Viņa rokas vēcinās kā vējdzirnavu spārni vētrā. — Varoņnāve! Kādu tad jūs to iedomājaties? Vai gribat zināt, kā nomira mazais Heijers? Cauru dienu viņš gulēja dzeloņdrāšu režģī un vienā gabalā kliedza, un zarnas karājās viņam no vēdera kā makaroni. Tad šrapnelis norāva viņam pirkstus un pēc divām stundām arī gabalu stilba, bet viņš vēl arvien bija dzīvs un pūlējās ar otru roku sastūķēt zarnas atpakaļ — un vakarā beigu beigās bija gatavs. Kad beidzot nakti viņam varējām tikt klāt, tad bija sašaudīts vienos caurumos kā siets. Izstāstiet taču viņa mātei, kā viņš nomira, ja jums ir drosme!Direktors ir nobālis. Viņš svārstās neziņā, vai disciplīna jāsargā ar varu vai ar labu. Bet viņš nepagūst ne vienu, ne otru.— Direktora kungs, — iesāk Alberts Troske, — mēs neesam šeit tālab, lai klausītos, ka savu uzdevumu labi paveikuši, kaut diemžēl nevarējām uzvarēt. Par to mēs nospļaujamies... Direktors saraujas, viņam līdzi visa skolmeistaru kolēģija, aula grīļojas, ērģeles dreb. — Man tomēr jālūdz, vismaz par izteiksmi... — viņš sašutis mēģina iebilst...

Nospļauties, nospļauties un vēlreiz nospļauties! — Alberts atkārto. — Tas mums gadiem ilgi bijis katrs trešais vārds, lai jūs beidzot to reiz par visām reizēm zinātu! Kad mums tur ārā klājās tik sūdīgi, ka visas jūsu muldoņas sen bijām aizmirsuši, mēs sakodām zobus un pateicām — nospļauties, un tā lieta atkal gāja. Kā rādās, jūs nemaz neatskārstat, kas noticis! Šeit nav atnākuši nekādi brašie audzēkņi un nekādi mīļie skolnieki, šeit atnākuši karavīri!

Bet, mani kungi, — vecais sauc, gandrīz vai lūgdamies, — tas ir pārpratums — nepatīkams pārpratums...

Viņš nevar nobeigt savu runu. Viņu pārtrauc Helmūts Reinersmanis, kurš pie Izēras visniknākajā ugunī iznesa savu ievainoto brāli un atstāja pārsiešanas punktā jau beigtu.

Viņi ir krituši, — viņš nikni sauc, — viņi krituši ne jau tālab, lai par to tagad teiktu runas! Viņi ir mūsu karabiedri, un diezgan, un mēs negribam, ka par to tarkšķ blēņas!

Izceļas negants juceklis. Direktors stāv šausmās mēms un galīgi bezspēcīgs. Skolotāju kolēģija līdzinās pārbaidītu vistu baram. Tikai divi skolotāji ir mierīgi. Viņi bijuši karavīri.

Vecais lūko mūs katrā ziņa nomierināt. Mūsu ir pārāk daudz, un Villijs stāv viņa priekšā ar savu varen grandīgo balsi. Kas zina, ko var sagaidīt no šiem mežonīgajiem zeļļiem, varbūt nākamajā brīdī tie izraus pat granātas no kabatām. Viņš vēcina rokas kā erceņģelis spārnus. Bet neviens viņā neklausās.Pēkšņi troksnis tomēr pierimst. Priekšā iznācis Ludvigs Breijers. Iestājas miers.

Direktora kungs, — saka Ludvigs savā skaidrajā balsī. — Jūs esat redzējis karu pats savā skatījumā. Ar plīvojošiem karogiem, sajūsmu un maršu mūziku. Bet jūs esat to redzējis tikai līdz stacijai» no kurienes mēs aizbraucām. Mēs negribam jūs tāpēc pelt. Visi jau tāpat domājām kā jūs. Bet šai laikā esam iepazinuši to otru pusi. 1914. gada patoss drīz izgaisa. Mēs tomēr esam izturējuši, jo mūs kopā saturēja kaut kas dziļāks, kaut kas tāds, kas radies tikai tur kaujulaukā: atbildība, par ko jūs nekā nezināt un par ko nevajag runāt.

Ludvigs mirkli lūkojas tālumā. Tad viņš pārvelk roku pār pieri un runā tālāk.

Mēs neprasām no jums norēķinu; tas būtu muļķīgi,, jo neviens jau nezināja, kas notiks. Bet mēs prasām no jums, lai jūs mums atkal nedotu priekšrakstus, kā mums par šiem jautājumiem jādomā. Mēs aizgājām apgaroti, ar tēvzemes vārdu uz lūpām un esam pārnākuši klusi, nesdami sirdīs to, ko izprotam ar tēvzemes vārdu. Tāpēc tagad lūdzam jūs klusēt. Lai paliek tie dižie vārdi. Mums tie vairs neder. Tie neder arī mūsu mirušajiem karabiedriem! Mēs esam redzējuši viņus mirstam. Atmiņas par to vēl tik tuvas, ka nevaram ciest, ja par to runā tā, kā to darāt jūs. Viņi ir miruši kaut kā lielāka labad, ne tādēļ vien.

Ir iestājies pilnīgs klusums. Direktors sažņaudz rokas.

Bet, Breijer, — viņš klusu saka, — tā... tā jau tas nebija domāts...

- Ludvigs klusē.

Pēc brīža direktors turpina?

Tad pasakiet jel man paši, ko jūs gribat.

Mēs skatāmies cits citā. Ko mēs gribam? Jā, ja tas būtu tik vienkārši pasakāms vienā teikumā. Spēcīgas jūtas neskaidri rūgst mūsos... bet tūdaļ vārdus? Vārdu šīm jūtām mums vēl nav. Varbūt kādreiz vēlāk tie mums būs! Pēc klusuma mirkļa tomēr priekšā izspraucas Vesterholts un nostājas direktoram pretī.— Runāsim par praktiskām lietām, — viņš teic, — tas tagad visvairāk vajadzīgs. Ko jūs ar mums esat domājuši iesākt? Šeit stāv septiņpadsmit karavīri, kam atkal jāatgriežas skolas solā. Es jums uzreiz teikšu: mēs vairs gandrīz nekā nezinām no jūsu mācību vielas, bet mums arī nav nekāda prieka te vēl ilgi sēdēt. w Direktors saņemas. Viņš paskaidro, ka par šiem jautājumiem no priekšniecības vēl neesot nekādu norādījumu. Pagaidām mums jāizkārtojoties pa klasēm, no kurām esot aizgājuši. Vēlāk tad redzēšot, kas darāms.

Viņam atbild murdoņa un smiekli.

— Tam taču jūs pats neticat, — ērcīgi teic Villijs, — ka mēs sēdīsimies solos blakus bērniem, kuri nav bijuši karavīri, un braši celsim gaisā pirkstus, kad kaut ko zināsim. Mēs paliksim kopā. Tikai tagad īsti redzam, cik tas viss te smieklīgi. Gadiem ilgi drīkstējām šaut, durt un nonāvēt, bet nu esot svarīgi, vai mēs šai nolūkā esam aizgājuši no otrās vai trešās klases. Dažs varēja risināt uzdevumus jau ar diviem, bet dažs tikai ar vienu nezināmo. Tās ir atšķirības, kuras šeit spēkā.

Direktors apsola gādāt, lai izcīnītu speciālus apmācības kursus karavīriem.

Tik ilgi mēs nevaram gaidīt, — Alberts Troske īsi nosaka. — Labāk mēs to nokārtosim paši.

Direktors neatbild neko; viņš klusēdams dodas līdz durvīm.Skolotāji seko. Arī mēs dimzājam ārā. Pirms tam Villijs, kuraprāt viss noritējis pārāk klusi, noņem abus puķpodus no runātāja pults un triec pret grīdu.

Es šos dārzeņus tik un tā nekad neesmu vārējis ciest, — viņš nikni nosaka. Lauru vainagu viņš uzmauc Vesterholtam galvā. — Izvāri no tā zupu...

Kūp cigāri un pīpes. Mēs sēžam kopā ar ģimnāzistiem, kas bijuši karā, un apspriežamies. Vairāk nekā simt kareivju, astoņpadsmit leitnantu, trīsdesmit feldfēbeļu un apakšvirsnieku.

Vesterholts paņēmis līdzi burtnīcu ar vecajiem, skolas kārtības noteikumiem un lasa skaļi priekšā. Viņam tas sokas lēnām, jo pēc katras rindkopas atskan smiekli. Mēs nespējam saprast, ka tas reiz mums ko nozīmējis.

Vesterholts sevišķi tīksminās par to, ka pirms kara mēs bez klases audzinātāja atļaujas nedrīkstējām atrasties uz ielas pēc pulksten septiņiem vakarā. Bet Villijs viņu noremdina.

Pievaldies, Alvin, — viņš tam uzsauc, — tu savu klases audzinātāju esi iegāzis vairāk nekā jebkurš cits. Tevi pasludina par kritušu, aizkustinātais direktors tev notur piemiņas runu, topi godināts kā varonis un paraugskolnieks un esi tik bezkaunīgs, ka pēc visa tā pārnāc dzīvs Vecais tagad ir jauki apmulsis. Nu viņam jāņem atpakaļ visi cildinājumi, ko viņš tev veltījis kā mironim, jo algebrā un sacerējumos tu noteikti esi tikpat vājš kā agrāk.

Mēs izvēlam skolnieku padomi; mūsu skolotāji varētu būt labi, lai iekaltu mums galvās dažas gudrības pārbaudījumiem, taču valdīt pār mums gan mēs vairs neļausim. Savai skolai mēs izraugāmies Ludvigu Breijeru, Helmūtu Reinersmani un Albertu Troski, bet ģimnāzijai izvēlē — Georgu Rāi un Kārlu Brēgeru.Tad ieceļam trīs pārstāvjus, kuriem rīt jādodas ceļā uz provinces pārvaldi un ministriju, lai izvirzītu mūsu prasības par mācību laiku un pārbaudījumiem. Tam nolūkam izraugāmies Villiju, Vesterholtu un Albertu. Ludvigs nevar braukt līdzi, jo nav vēl pietiekami vesels.Tie trīs saņem militārpersonu apliecības un brīvbiļetes, kuras mums krājumā vesels bloks. Mums netrūkst ari leitnantu un kareivju padomju locekļu, kas var tās parakstīt.Helmūts Reinersmanis piešķir pasākumam arī īsto ārējo izskatu. Viņš pieprasa, lai Villijs noliktavā saņemto jauno uzvalku atstāj mājās, bet ceļā lai velk mugurā to lāpīto un šķembu sakapāto.

Kā tā? — Villijs satriekts jautā.

Kanceleju kraķus tas ietekmēs vairāk nekā simt argumentu, — Helmūts paskaidro.

Villijs pretojas, jo viņš lepojas ar savu uzvalku un vēlētos paspīdēt lielpilsētas kafejnīcās.

Ja es pie skolu padomnieka kārtīgi uzcirtīšu ar dūri pa galdu, tas līdzēs tikpat labi, — viņš spriež.

Bet Helmūts nav pierunājams. —Mēs, Villij, nedrīkstam satriekt visu driskās, — viņš teic, — tie ļaudis mums tomēr vajadzīgi. Ja tu šiem uzbelzīsi pa galdu, ģērbies salāpītā svārkā, tu mūsu labā izdabūsi vairāk nekā tajā jaunajā. Tādi ir tie brāļi, tici man.Villijs piekāpjas. Helmūts tagad pievēršas Alvinam Vesterholtam un nopēta viņu. Viņš tam šķiet par pliku. Tā pēc viņam piesprauž Ludviga Breijera ordeņus. — Tad tava valoda slepenpadomnieku labāk pārliecinās, — Helmūts piebilst.Albertam tas nav vajadzīgs, viņam pašam uz krūtīm to grabu}u, cik uziet. Tagad šie trīs ir pienācīgi apbruņoti. Helmūts aplūko savu darbu. — Spīdoši, — viņš noteic, — un tagad — aiziet! Parādiet tiem vepriem, kādi ir īsti frontes veči.

— Uz to vari paļauties, — pavēsta Villijs, kurš tostarp atkal atguvies.

Kūp cigāri un pīpes. Vēlmes, domas un alkas kūsā juku jukām. Dievs vien zina, kas no tām iznāks. Simt jaunu kareivju, astoņpadsmit leitnantu, trīsdesmit feldfēbeļu un apakšvirsnieku sēž šeit un grib sākt dzīvot. Ikviens no viņiem varētu izvadīt rotu visgrūtākajos uzbrukuma apstākļos cauri ugunij ar vismazākajiem zaudējumiem, ikviens no viņiem bez vilcināšanās zinātu, kā pareizi rīkoties, ja nakti viņa ierakumu ejā atskanētu rēciens — «Tie nāk!»; ikviens no viņiem ir rūdīts neskaitāmās, nežēlīgās dienās, ikviens no viņiem ir īstens karavīrs, ne vairāk un ne mazāk. Bet miera laikam? Vai mēs tam deram? Vai mēs vispār vēl varam būt kas cits nekā karavīri?

Trešā daļa

I

Es eju no stacijas, lai apciemotu Ādolfu Bētki. Viņa māju pazīstu uzreiz; viņš man ir pietiekami par to stāstījis, kad vēl bijām karalaukā.

Dārzs ar augļu kokiem. Visi āboli vēl nav noņemti. Daudzi guļ zem kokiem zālē. Laukumā pie mājas durvīm stāv milzu kastaņa. Zeme ap to aumaļām nokaisīta sārtbrūnām lapām, arī akmens galds un sols zem tās. Pastarpām paspīd pāršķeltā, adatainā apvalka iesārtais baltums un izlobījušos kastaņas augļu spīdīgais brūnums. Es paceļu dažus un aplūkoju lakoto, svēdraino sarkankoka Čaulu ar gaišāko dīgļa lāsumu apakšpusē. Kā var būt kaut kas tāds, domāju un paveros visapkārt: šie krāsainie koki, šie zili dūmakotie meži — meži, nevis vairs granātu saplosīti koku stumbeņi; šis vējš pāri tīrumiem bez pulvera dūmiem un gāzes smirdoņas, šī uzartā, trekni spīguļojošā zeme ar savu stipro smārdu, zirgi velk arklus, nevis vairs munīcijas kolonnas, un aiz viņiem iet pārnākušie arāji bez šautenēm, arāji karavīru mundieros.

Saule ieslēpusies mākoņos pāri meža puduram, taču sudraboti staru kūļi laužas tiem cauri, raibie bērnu izvilktie pūķi pland augstu debesīs, plaušas elpo, rēns gaiss tajās brīvi ieplūst un izplūst, nav vairs ne lielgabalu, ne mīnu, karavīra mugursoma vairs neapspīlē krūtis, josta nekarājas smagi ap vidukli — nav vairs mūžīgās piesardzības un tādas sajūtas pakausī, ka aiz muguras kāds uzglūn, nav slapstīšanās un lavīšanās, kas katru brīdi varēja beigties ar kritienu, ar šausmām un nāvi, — es eju brīvi un taisni, plecus bezrūpīgi atliecis un visā skaudrumā izjūtu šo mirkli: es esmu mājās un eju apciemot tavu karabiedru Ādolfu. Mājas durvis ir pusviru. Pa labi virtuve. Es pieklaudzinu. Neviens neatbild. Skaļi padodu labdienu. Neviens nenāk. Eju tālāk un atveru vēl vienas durvis. Kāds sēž pie galda; tagad viņš paceļ galvu, tāds nolaidies, vecajā mundieri, viņš paraugās — Bētke.

Ādolf, — iepriecināts iesaucos, — vai tad nemaz nedzirdēji? Laikam tobrīd gulēji, ja?

Viņš paliek tāpat sēžot un sniedz man roku.

Gribēju reiz tevi apciemot, Ādolf.

To tu labi darīji, Ernst, — viņš drūmi nosaka.

Vai kas noticis? — izbrīnā jautāju.

Ak, lai nu paliek, Ernst...

Nosēžos viņam blakus. — Draudziņ, Ādolf, kas tad tev kaiš?

Viņš atvairās.

Ir jau labi, Ernst, lai paliek... Tikai tas labi, ziniet, labi, ka reiz kāds no jums atnāk. — Viņš pieceļas. — Prātā var sajukt šitā — viens pats...

Es paraugos visapkārt. Viņa sievu nekur neredz.

Viņš brīdi klusē, tad vēlreiz nosaka:

Labi gan, ka atnāci. — Viņš kravādamies meklē šņabi un cigaretes. Mēs iemalkojam graudu degvīnu no biezām glāzēm, kurām apakšā rozā iekausējumu Aiz loga redzams dārzs un ceļš ar augļu kokiem. Pūš vējš. Durvis uz dārzu klabinās. Kaktā sit tumši kodināts stāvpulkstenis ar atsvariem.

Sveiks, Ādolf. — Sveiks, Ernst.

Kaķis pārzogas pāri istabai. Tas uzlec uz šujmašīnas un sāk malt. Pēc brīža Ādolfs ierunājas.

Nāk jau šie un mani apvārdo, gan vecāki, gan sievastēvs un māte, un tā viņi mani nesaprot, un es viņus ari ne. It kā mēs visi vairs nebūtu tie paši cilvēki. — Viņš atspiež galvu delnās. — Tu man» saproti, Ernst, un es tevi arī, bet ar tiem tur ir tā, it kā mūsu starpā būtu siena.

Beidzot es uzzinu visu.

Bētke pārnāk mājās ar mugursomu plecos, līdzi arī maiss labas pārtikas, kafija, šokolāde, pat zīda audums veselam tērpam.

Viņš grib ierasties pavisam klusu, lai pārsteigtu sievu, bet suns vaukšt kā traks un gāž vai būdu apkārt — un nu viņš vairs neiztur, viņš metas skriešus pa ceļu starp ābelēm — pa savu ceļu, gar saviem kokiem, uz savu māju, pie savas sievas, sirds dauzās kaut kur augšā kaklā kā Kalēja veseris, viņš ver durvis vaļā, ievelk dziļi elpu, drīzāk iekšā: — Marij!

Viņš redz viņu, viņa skatiens tūdaļ sievu apskāvis, viņu pārņem kā skurbulis, mijkrēslis, dzimtā sēta, pulksteņa tikšķi, galds, lielais krēsls ar galvas atbalstu, sieva — viņš traucas tai klāt. Bet viņa raujas atpakaļ un blenž viņā kā tādā ēnā.

Viņš vēl neko neapjēdz.

Vai es tevi tā nobiedēju? — viņš jautā smiedamies.

Jā, — viņa nedroši atbild.

Būs labi, Marij, — viņš runā, drebēdams aiz satraukuma. Tagad, kad atrodas istabā, visu viņa būtni pārņem trīsas. Pārlieku ilgi viņš bijis prom.

Es nezināju, ka tu jau pārnāksi, Ādolf, — sieva saka. Viņa ir atvirzījusies līdz skapim un raugās viņā lielām acīm. Uz mirkli viņu sagrābj kaut kas salts un aizžņaudz krūtis.— Vai tu nemaz nepriecājies? — viņš bikli jautā.

Kā nu ne. Ādolf...

Vai tad kas noticies? — viņš taujā tālāk un vēl arvien tur visas mantas rokā.

Nu jau izlaužas skaļas raudas, viņas galva noslīd uz galda virsmas — kālab tad viņš lai tūdaļ nedabūtu visu zināt, cilvēki taču viņam tik un tā pateikšot, viņai ir bijis kāds cits, tas noticis tik pēkšņi, viņa nemaz neesot to gribējusi un vienmēr domājusi tikai par viņu, Ādolfu, un lai nu viņš sitot šo kaut nost.

Ādolfs stāv un stāv un beidzot pamana, ka viņam vēl arvien soma uz muguras. Viņš to atsprādzē nost, izkravā, viņš viss dreb, domā vienu un to pašu — tas taču nevar būt tiesa, nevar būt tiesa — un kravājas tālāk, lai tikai nebūtu jāpaliek mierā, zīds čaukst viņa rokā, viņš pastiepj to uz priekšu — «To es gribēju pārvest tev» — un domā vienu un to pašu: tas taču nevar būt tiesa, tas taču nevar būt... Viņš bezpalīdzīgi tur rokā sarkano zīdu un vēl arvien neapjēdz, kas noticis.

Bet viņa tik raud un negrib neko zināt. Viņš apsēžas un sāk pārdomāt, un pēkšņi sajūt briesmīgu izsalkumu. Uz galda ir āboli no tām ābelēm tur ārā, skaisti rudens āboli, viņš tos ņem un ēd, jo kaut kas ir jādara. Bet tad rokas nolaižas un viņš saprot notikušo. Trakas dusmas sāk ārdīties viņā, gribas satriekt kaut ko driskās, un viņš izdrāžas ārā, lai sameklētu to tēviņu. Viņš to neatrod. Tad ieiet krogā. Tur viņu sveicina, bet visi tup kā uz karstām oglēm, skatās viņam garām un Runā piesardzīgi, tātad viņiem tas jau zināms. Viņš rīkojas, it kā nekas nebūtu noticis, bet kurš gan to spēj izturēt; viņš izdzer savu dzeramo un iet prom, kad Kāds jautā: — Vai tu mājās jau biji? — Un, kad viņš atstāja kroga istabu, aiz viņa paliek klusums. Viņš klīst apkārt līdz ir jau vēls. Tad atkal stāv pie savas mājas. Ko citu lai dara — viņš iet iekšā. Lampa deg, uz galda ir kafija, uz plīts pannā — cepti kartupeli. Tas viņam sāpīgs trieciens — cik jauki, ja tas būtu pa īstam, pat balts galdauts uzklāts galdam. Bet tā ir tikai vēl ļaunāk.

Sieva vairs neraud. Kad viņš apsēdies, viņa ielej kafiju un ceļ galdā kartupeļus ar desu. Taču pati sev šķīvi neizliek.

Viņš uzlūko sievu. Viņa ir bāla un vājā. Viss atkal uzvirmo ar bezjēdzīgām skumjām. Viņš vairs negrib it neko zināt, grib noslēgties sevī, likties gultā un pārvērsties akmenī. Kafija kūp, viņš atbīda to nost un pannu arī. Sieva satrūkstas. Viņa zina, kas tagad notiks, Adolfs nepieceļas, to viņš nejaudā, viņš tikai papurina galvu un saka:

— Ej prom, Marij.

Viņa neatbild ne vārda, apmet lielo lakatu ap pleciem, vēlreiz pabīda pannu atkal uz priekšu, tuvāk viņam, vilcinādamās noteic: — Vismaz paēd, Ādolf, — un tad aiz- iet. Viņa iet, iet klusiem soļiem bez skaņas, durvis aizveras, ārā ievaukšas suns, vējš sitas logos. Bētke palicis viens pats.

Un tad ir nakts.

Vairākas dienas mājās tāda vientulība plosa vīru, kurš pārnācis no ierakumiem.

Ādolfs lūko notvert to zelli, lai viņu piesistu kā nabagu, bet tas īstā laikā kaut ko noskārtis un pacenties nozust. Ādolfs uzglūn viņam un visur meklē, bet nevar dabūt ftkā, un tas viņu pagalam satriec.

Tad ierodas sievas vecāki un lūko pierunāt, lai taču viņš pārdomājot, sieva jau sen esot nākusi pie prāta, četri gadi arī nav nekāds nieks, Vai bija vērts tā dēļ pārnākt mājās, Ernst?

Es ieleju, un mēs dzeram. Ādolfam mājā vairs nav cigāru, un viņš negrib iet uz traktieri, eju es. Ādolfs ir kaislīgs smēķētājs, un viņš vieglāk visu pārcietīs, ja būs cigāri. Tāpēc es paņemu tūliņ visu kastīti «Meža miera», resnus, brūnus stumbeņus, kas atbilst savam nosaukumam. Tie ir no tīrām skābaržlapām, tomēr labāki nekā nekas.

Kad atgriežos, ir atnācis vēl kāds, un tūliņ redzu, ka tā ir sieva. Viņa tur augumu taisni, bet pleci viņai vāri. Sievietes pakausim piemīt kas aizkustinošs, tajā šķiet kaut kas bērnišķīgs, un uz viņu nekad nevar pagalam sadusmoties. Izņēmums, protams, ir resnules, kurām spranda līnijas pārklātas ar tauku kārtu.

Es padodu labdienu un noņemu cepuri. Sieva neatbild. Cigārus nolieku Ādolfam priekšā, bet viņš tiem nepieskaras. Pulkstenis tiks. Aiz loga virpuļo kastaņu lapas, dažbrīd kāda nočab pret rūti, un vējš to piespiež klāt. Pieci brūni, zemjaini lapas stari, viena kāta kopā saturēti, tad draud no āra kā izplestas plaukstas, brūnas, rudenīgas nāves rokas.

Beidzot Ādolfs sarosās un saka balsī, ko es vairs nepazīstu:

Nu ej taču, Marij.

Viņa pieceļas paklausīgi kā skolniecīte un, kaut kur tālumā lūkodamās, aiziet. Šis maigais pakausis, šie šaurie pleci ·— kā gan tas viss iespējams?

Tā viņa atnāk katru dienu un sēž te, un neteic ne vārda, un gaida, un tikai raugās manī, — Ādolfs sēri nosaka. Es jūtu līdzi viņam, bet tagad modusies iežēla arī pret viņa sievu.

Brauc man līdzi uz pilsētu, Ādolf, nav nekādas jēgtas, ka tu kverni šeit, — es ierosinu.

Viņš negrib. Ārā ierejas suns. Sieva tagad iziet pa Vārtītiem, atpakaļ pie saviem vecākiem.

Vai tad viņa grib nākt atpakaļ pie tevis? — jautāju. Viņš paloka galvu. Es vairs neko neprasu. Ar to viņam pašam jātiek galā. — Tev vajadzētu tomēr nākt līdzi — aicinu vēlreiz.

Vēlāk, Ernst.

— Aizkūpini vismaz cigāru. — Es pabīdu kastīti viņam; tuvāk un pagaidu, līdz viņš paņem vienu. Tad sniedzu roku. — Es tevi atkal apciemošu, Ādolf.

Viņš mani pavada līdz pagalma vārtiem. Gabaliņu pagājis, pamāju viņam vēl. Viņš joprojām stāv pie žoga, un

vainīgs tas zellis, un karā ne tādas vien lietas atgadījušās...

Ko te lai dara, Ernst? — Ādolfs paceļ acis.

Lai velns par stenderi, — es saku, — šitāda cūcība;

Vai bija vērts tā dēļ pārnākt mājās, Ernst?

Es ieleju, un mēs dzeram. Ādolfam mājā vairs nav cigāru, un viņš negrib iet uz traktieri, eju es. Ādolfs ir kaislīgs smēķētājs, un viņš vieglāk visu pārcietīs, ja būs cigāri. Tāpēc es paņemu tūliņ visu kastīti «Meža miera», resnus, brūnus stumbeņus, kas atbilst savam nosaukumam. Tie ir no tīrām skābaržlapām, tomēr labāki nekā nekas.

Kad atgriežos, ir atnācis vēl kāds, un tūliņ redzu, ka tā ir sieva. Viņa tur augumu taisni, bet pleci viņai vāri. Sievietes pakausim piemīt kas aizkustinošs, tajā šķiet kaut kas bērnišķīgs, un uz viņu nekad nevar pagalam sadus- moties. Izņēmums, protams, ir resnules, kurām spranda līnijas pārklātas ar tauku kārtu.

Es padodu labdienu un noņemu cepuri. Sieva neatbild. Cigārus nolieku Ādolfam priekšā, bet viņš tiem nepieskaras. Pulkstenis tiks. Aiz loga virpuļo kastaņu lapas, dažbrīd kāda nočab pret rūti, un vējš to piespiež klāt. Pieci brūni, zemjaini lapas stari, viena kāta kopā saturēti, tad draud no āra kā izplestas plaukstas, brūnas, rudenīgas nāves rokas.

Beidzot Ādolfs sarosās un saka balsī, ko es vairs nepazīstu:

Nu ej taču, Marij.

Viņa pieceļas paklausīgi kā skolniecīte un, kaut kur tālumā lūkodamās, aiziet. Šis maigais pakausis, šie šaurie pleci — kā gan tas viss iespējams?

Tā viņa atnāk katru dienu un sēž te, un neteic ne vārda, un gaida, un tikai raugās manī, — Ādolfs sēri nosaka. Es jūtu līdzi viņam, bet tagad modusies iežēla arī pret viņa sievu.

^ Brauc man līdzi uz pilsētu, Ādolf, nav nekādas jēgtas, ka tu kverni šeit, — es ierosinu.

Viņš negrib. Ārā ierejas suns. Sieva tagad iziet pa Vārtītiem, atpakaļ pie saviem vecākiem.

Vai tad viņa grib nākt atpakaļ pie tevis? — jautāju. Viņš paloka galvu. Es vairs neko neprasu. Ar to viņam pašam jātiek galā. — Tev vajadzētu tomēr nākt līdzi — aicinu vēlreiz.

Vēlāk, Ernst.

—- Aizkūpini vismaz cigāru. — Es pabīdu kastīti viņam; tuvāk un pagaidu, līdz viņš paņem vienu. Tad sniedzu roku. — Es tevi atkal apciemošu, Ādolf.

Viņš mani pavada līdz pagalma vārtiem. Gabaliņu pagājis, pamāju viņam vēl. Viņš joprojām stāv pie žoga, un aiz viņa atkal plešas vakara tumsa kā toreiz, kad viņš izkāpa no vagona un aizgāja no mums. Labāk būtu palicis kopā ar mums. Tagad viņš ir viens pats un nelaimīgs un mēs nespējam viņam līdzēt, lai cik labprāt to darītu. Ai, karalaukā tas bija vienkāršāk — ja vien cilvēks palika dzīvs, tad viss bija labi.

II

Es guļu uz dīvāna, kājas visā garumā izstiepis, galvu nolicis uz atzveltnes, acis aizvēris. Pusmiegā domas dīvaini mijas. Apziņa izgaist starp nomodu un sapni, un kā ēna smadzenes apņem nogurums. Aiz tā neskaidri atplūst tāla lielgabalu dunoņa, klusu svelpj granātas, un aizvien tuvāk nāk gonga spalgais sitiens, vēstot gāzu uzbrukumu; bet, iekams pagūstu sataustīt gāzmasku, tumsa bez skaņas atkāpjas, zeme, kurai biju pieplacis, izgaist un mani apņem silta, gaiša sajūta, pie vaiga man glaužas dīvāna plīša apvalks, un es jaušu neskaidri un dziļi} esmu mājās, — ierakumu gāzes trauksmes signāls pārtop klusinātā trauku šķindoņā, kad māte tos uzmanīgi noliek uz galda.

Tad tumsa no jauna piezogas tuvāk un tai līdzi artilērijas dunoņa. Tikai iztālēm, it kā pāri mežiem un jūrām, saklausu vārdus, kuri pamazām iespiežas apziņā. — To desu atsūtīja tēvocis Karls, — saka māte cauri lielgabalu klusajai dunai.

Šie vārdi mani sasniedz tieši tās šāviņbedres malā, kurā ieslīdu. Līdz ar tiem garām aizpeld paēdusi, pašapzinīga seja. — Ak, tas, — es sapīcis saku, un mana balss skan tā, it kā mutē man būtu vate, jo nogurums joprojām virmo apmāni, — šitas... stulbais... dirspakaļa... —Tad es krītu, kritu, kritu un ēnas veļas pār mani gariem viļņiem, arvien tumšāk un tumšāk...

Taču es neiemiegu. Trūkst kaut kā tāda, kas bija šeit pirmīt, — nav klusās, vienmērīgās, metāliskās šķindoņas. Lēnītēm manī atgriežas apziņa, un es atveru acis. Man līdzās stāv māte ar bālu, šausmās savilktu seju un cieši veras manī.

Kas tev kaiš? — pārbijies iesaucos un uzlecu kājās. — Vai esi slima?

Viņa atmet ar roku.

Nē, nē — bet kā tu vari teikt kaut ko šitā...

Es padomāju. Ko tad īsti esmu pateicis? Ak tā, par tēvoci Karlu...

Nu, māt, neesi taču tik jūtīga, — es atviegloti smejos. — Tēvocis Karls tiešām ir spekulants, to jau arī tu zini.

Es nedomāju to, — viņa klusu atbild, — bet ka tu vari lietot šitādus izteicienus...

Pēkšņi apjēdzu, ko esmu pusmiegā pateicis. Man kauns, ka tas noticis tieši mātes klātbūtnē.

Tas man tā paspruka, — es atvainodamies taisnojos, — ir tiešām vispirms jāpierod, ka neesmu vairs tur karalaukā. Tur valdīja rupjības, māt. Rupjības, taču sirsnīgas.

Es saglaužu matus un aizpogāju frenči. Tad sameklēju cigaretes. To darot, redzu, ka māte vēl arvien raugās manī un rokas viņai trīc.

Pārsteigts apstājos.

Bet, māt, — izbrīnījies saku un aplieku roku viņai ap pleciem, — tik ļauni tas tiešām nav. Tādi nu reiz tie karavīri ir...

Jā, jā, to es zinu, — viņa atbild, — bet tu... tu arī...

Es smejos. Protams, ka es arī, — gribu iesaukties' taču pēkšņi mani pārņem kaut kas tāds, ka apklustu un palaižu vaļā viņas plecus. Apsēžos uz dīvāna, lai atgūtos.Manā priekšā stāv veca sieva ar rūpju un baiļu pilnu seju. Viņa salikusi rokas, nogurušas, sastrādātas rokas ar sarukušu, krunkainu ādu, zem kuras redzamas zilganas dzīslas, — rokas, kuras tādas kļuvušas manis dēļ. Agrāk nekad to netiku redzējis, agrāk jau vispār daudz ko neredzēju, jo biju vēl par jaunu. Bet tagad apjēdzu, kāpēc lai trauslajai, bēdu nomāktajai sievietei esmu savādāks nekā visi pasaules karavīri: es esmu viņas bērns.Viņai es esmu palicis bērns arvien, arī kā kareivis. Karā viņa redzējusi tikai bīstamu nezvēru baru, kuri tiecās pēc viņas bērna dzīvības. Bet viņai ne reizi nav prātā ienākusi doma, ka šis apdraudētais bērns bijis tikpat bīstams nezvērs citiem bērniem, citām mātēm.

No viņas rokām mans skatiens pārslīd uz manējām. Ar tām es 1917. gada maijā esmu nodūris vienu franču kareivi. Pretīgi karstas asinis plūda man pār pirkstiem, bet es dūru un dūru ārprātīgās bailēs un niknumā. Pēc tam man vajadzēja izvemties, un es raudāju cauru nakti. Tikai no rīta Ādolfs Bētke mani spēja nomierināt; toreiz man bija tieši astoņpadsmit gadu, un tas bija pirmais uzbrukums, kurā es piedalījos.

Lēnām pavēršu delnas uz āru. Lielajā frontes pārrāvuma mēģinājumā jūlija sākumā es ar tām nošāvu trīs cilvēkus. Augu dienu viņi palika karājamies stiepļu aizžogā. Viņu ļenganās rokas vicinājās granātu sprādzienu satracinātajā gaisā, un likās, it kā tās draudētu, bet citreiz atkal, it kā tās lūgtos palīdzību. Vienureiz es no divdesmit metru atstatuma aizsviedu granātu, kas angļu kapteinim norāva kājas. Viņš drausmīgi kliedza, galvu ar atplestu muti augstu izslējis, uz rokām atspiedies, ķermeņa augšdaļu paslējis gaisā kā ronis, bet tad ātri vien noasiņoja.

Un nu šeit sēžu savas mātes priekšā un viņa gandrīz vai raud, jo nevar aptvert, kā es kļuvis tik rupjš un varējis izteikt tik nepieklājīgu vārdu.

Ernst, — viņa klusu saka, — es jau allaž gribēju tev teikt: tu esi ļoti pārvērties. Tu esi tik nemiera pilns.

Jā, rūgti domāju, esmu gan pārvērties. Ko tu vēl zini par mani, māt? Tā ir tikai atmiņa, nekas vairāk kā atmiņa par agrāko sapņaino, kluso zēnu. Nekad, it nekad tu nedrīksti uzzināt par pēdējiem gadiem, tu nedrīksti pat noskārst, kā tas īstenībā bijis un kas esmu kļuvis. Simtā daļa no tā visa tev salauztu sirdi, jo tu jau apkaunota drebi par vienu vienīgu vārdu, kas tā satricinājis tavu priekšstatu par mani. — Gan atkal viss reiz kļūs labāk, es diezgan nedroši saku un mēģinu ar to mierināt sevi pašu.

Viņa nosēstas man līdzās un glāsta manas rokas. Es tās paslēpju. Viņa norūpējusies raugās manī.— Dažreiz tu man šķieti pavisam svešāds, Ernst, tad tev Ir tāda seja, kādu nekad neesmu tev redzējusi.

Vispirms man jāpierod, — atbildu, — es vēl aizvien jūtos tā, it kā šeit būtu tikai ciemos...

Krēsla zogas istabā. No gaiteņa ienāk mans suns un nogulstas uz grīdas man pie kājām. Kad viņš skatās manī, viņa acis spīguļo. Arī viņš vēl ir nemierīgs un nav vēl pieradis.

Māte atslīgst pret dīvānu... — Tu atkal esi pārnācis mājās, Ernst...

Jā, tas ir pats galvenais, — es apliecinu un pieceļos.

Viņa paliek dīvāna stūrī sēžam, tāds sīks augumiņš nokrēslā, un es dīvainā maigumā jūtu, ka pēkšņi mainījušās mūsu lomas. Tagad viņa ir kļuvusi bērns.

Es viņu mīlu, ai, nekad neesmu viņu vairāk mīlējis kā tagad, kad zinu: vairs nekad nevarēšu pieiet viņai klāt, visu viņai izstāstīt un varbūt atgūt mieru. Vai neesmu viņu jau pazaudējis? Piepeši es jūtu, cik svešs un vientuļš īstenībā esmu.

Viņa aizvērusi acis.

Es tagad apģērbšos un vēl drusku iziešu, — čukstu, lai viņu netraucētu. Māte paloka galvu.

Jā, manu zēn, — viņa noteic — un pēc brītiņa vēl, klusītēm: — Manu labo zēn.

Tas man skaudri ieduras sirdī. Es saudzīgi aizveru durvis?

III

Pļavas ir miklas, un ūdens guldzēdams tek no ceļiem lejup. Man mēteļa kabatā neliela konservu burciņa, un es eju gar sudrabapsēm noaugušo grāvi. Zēna gados ķēru šeit zivis un tauriņus un sapņodams gulēju koku paēnā.

Pavasarī grāvis bija pilns aļģēm un varžu kurkuļiem. Gaišie, zaļie elodeju ceri šūpojās dzidrajos, sīkajos vilnīšos, garkājainie ūdenszirnekļi līkloču šaudījās starp niedru stiebriem, un saules gaismā stagaru bari meta savas straujās, šaurās ēnas uz zeltaini lāsumotās smilts.

Ir auksts un drēgns. Sudrabapses stāv garā rindā gar grāvi. To zari vēl kaili, bet tajos plīv viegla, zilgmaina dūmaka. Kādudien tie atkal zaļos un šalks un saule atkal svētīgi lies siltos starus pār šo zemes stūrīti, ar kuru saistās tik daudz manas jaunības atmiņu.

Es speru kāju uz grāvmalas uzbēruma. Dažas zivteles izšaujas no apakšas. Nu es vairs nevaru valdīties. Kur grāvis šaurāks un virs tā var nostāvēt ieplestām kājām, es uzglūnu, līdz noķeru riekšavā divus stagarus. Ielaižu tos burkā un aplūkoju.

Tie šaudās šurpu turpu, graciozi un brīnumaini, ar saviem trim dzelkšņiem uz muguras, šmaugo, brūno rumpīti un ņirbošajām krūšu spurām. Ūdens ir dzidrs kā kristāls. Tajā mirguļo stikla atspulgi. Un pēkšņi man aizraujas elpa, tik spilgti es izjūtu, cik tas skaisti — šis ūdens stikla trauka ar gaismas spīguļiem un atspulgiem.

Es uzmanīgi paņemu burku rokā un ceļoju tālāk, turu to saudzīgi un lāgiem ielūkojos tajā, sirds man strauji sit, it kā būtu atradis savu jaunību un nestu to līdzi mājup. Pietupstos ūdens lāmas malā, kur pa virsu peld biezs ūdenslēcu klājiens, un redzu zili marmorraibas salamandras kā mazas fugasa mīnas uzpeldam augšup, lai ieelpotu gaisu. Dūņās lēnām lodā maksteņu kāpuri, virs lāmas dibena kūtri airējas dzeltensānaina ūdensvabole, un no trūdošas saknes apakšas manī blenž pārsteigtās dīķa vardes stingās acis. Redzu to visu, un tur ir daudz vairāk, nekā saviežams: tur vēl slēpjas atmiņas par bijušo, ilgas un laime.

Uzmanīgi satveru burku un eju tālāk meklēdams, cerēdams... Vējš šalc, un apvāršņa malā zili zviln kalni. Bet piepeši mani pārņem trakas bailes — zemē, meties zemē, aizsegā, tu taču stāvi klajā laukā skaidri saskaitāms!... Es saraujos ārprātīgās bailēs, izplešu rokas, lai f mestos uz priekšu un paslēptos aiz koka, es drebu un elšu, tad atvieglots uzelpoju, tas ir pārgājis... bailīgi paveros apkārt — neviens mani nav redzējis. Paiet krietns brīdis, kamēr nomierinos. Tad noliecos pēc burkas, kas man izkritusi no rokas. Ūdens ir izlijis, bet zivis vēl tur spirinās. Noliecos pie grāvja un ļauju ieplūst svaigam ūdenim.

Ej Lēnām eju tālāk un ļaujos domām. Mežs nāk tuvāk. Pār ceļu pārzogas kaķis. Cauri laukiem līdz pat mežam stiepjas dzelzceļa uzbērums. Te varētu ierīkot blindāžas, es domāju, pamatīgi dzijas un ar betona griestiem, tad pa kreisi gareniskā virzienā ierakumu līniju ar nocietinājumiem un sargposteņiem un viņā pusē iepretim dažus ložmetējus... nē, tikai divus, tos citus mežmalā, tad gandrīz viss apvidus atrastos krustugunīs; sudrabapses būtu jānocērt, lai tās nenoderētu par mērķi ienaidnieka artilērijai... un aizmugurē pie pakalna dažus mīnmetējus... lai tik šie tad nāk...

Nosvelpj vilciens. Es paceļu acis. Ko tad te daru? Es atnācu šurp, lai atkal skatītu savas jaunības ainavu, — un tagad rīkoju te ierakumus... Tas ir ieradums, domāju, mēs vairs nespējam redzēt ainavu, bet tikai apvidu, kur uzbrūk un aizstāvas, vecās dzirnavas pakalnē nav dzirnavas — tas ir atbalsta punkts, mežs nav vis mežs — tas ir artilērijas aizsegs — visur man rēgojas viens un tas pats...

Es nokratu šos prātojumus un mēģinu pievērst domas senākajām dienām. Bet tas lāgā nevedas. Neesmu vairs arī tik jautrs kā pirmīt, un nav nekāda prieka iet tālāk. Griežos atpakaļ.

Iztālēm redzu vientuļu stāvu. Tas nāk man pretī. Georgs Rāe.

— Ko tu dari te? — viņš izbrīnījies jautā. –

Un tu?

Neko, — viņš attrauc.

Es arī neko, — atbildu.

Un tā tur konservu burka? — viņš jautā, mazliet zobgalīgi vērdamies manī.

Es pietvīkstu.

Ko nu kaunies, — Georgs teic, — droši vien gribēji atkal zivis ķert, vai ne?

Es paloku galvu.

Nu, un kā? — noprasa.

Papurinu galvu.

Jā, tādas lietas vis neveicas, kad mundieris mugurā, — viņš domīgi piemetina.

Nometamies uz malkas grēdas un smēķējam. Rāe noņem cepuri.

Vai tu vēl atceries, kā mēs šeit mainījāmies ar pastmarkām?

Jā, atceros gan. Malkas laukumi saulē stipri smaržoja pēc sveķiem un darvas, sudrabapšu lapas ņirbēja, un no ūdens puses plūda dzestrs vējš — es visu vēl atceros... kā meklējām koku vardes, kā lasījām grāmatas, kā spriedām par nākamību un dzīvi, kas mūs gaidīja aiz zilā apvāršņa, aicinoša kā klusa mūzika.

Un nu viss iznācis mazliet savādāk, Ernst, vai ne? — saka Rāe un pasmaida, tāds smaids mums ir visiem, mazliet rūgtens un mazliet gurds. — Frontē toreiz ari zivis ķērām citādi. Rokasgranātu ūdenī iekšā, un šīs jau peld pa virsu ar pārsprāgušiem pūšļiem un baltiem vēderiem. Tas bija praktiskāk.

Kā tas gadījies, Georg, — jautāju, — ka sēžam šitā te un īsti nezinām, ko iesākt?

Kaut kā trūkst, Ernst, vai nav tiesa?

Paloku galvu. Viņš iebaksta ar pirkstu man krūtīs.

Pateikšu tev — es jau arī esmu par to domājis — Šitas te, — viņš rāda uz pļavām mūsu priekšā, — tā bija dzīvība, tā ziedēja un auga, un mēs augām līdzi. Un tas aiz mums, — viņš pamāj ar galvu atpakaļ tālumā, — tā bija nāve, tā postīja un kāva, un arī mūs mazliet nokāva līdzi. — Viņš atkal smaida. — Mūs vajadzētu mazliet sameistarot, manu zēn.

Varbūt liktos labāk, ja būtu vasara, — es saku, — vasarā viss vieglāk panesams.

Neba tur tā lieta, — viņš atbild un izpūš dūmus,

es domāju, tas ir kaut kas pavisam cits.

Kas tad? — pavaicāju.

Viņš parausta plecus un pieceļas.

Iesim mājās, Ernst. Vai lai tev pastāstu, ko esmu apsvēris? — Viņš noliecas uz manu pusi. — Es laikam atkal k]ūšu karavīrs.

Tu esi traks, — iztrūcies saku.

Nebūt ne, — viņš atteic un kādu mirkli ir ļoti nopietns, — varbūt tikai konsekvents.

Es palieku stāvam.

Bet cilvēkbērns, Georg...

Viņš iet tālāk.

Galu galā esmu šeit pāris nedē]u ilgāk nekā tu, — viņš noteic un tad sāk runāt par citām lietām.

Kad parādās pirmie nami, paņemu stagaru burku un izleju tos atpakaļ grāvī. Zivteles aši pazūd, astes vien noņirb. Burku es atstāju grāvmalā.

Atvados no Georga. Viņš lēnām aiziet pa ielu. Es palieku stāvam pie mūsu mājas un raugos viņam nopakaļ. Viņa vārdi mani dīvaini satraukuši. Ap mani ložņā kaut kas nepasakāms; tas atkāpjas, kad gribu to satvert, tas izgaist, kad eju pretī, bet tad atkal savācas aiz manis un uzglūn.

Debesis gulstas kā svins pāri Luīzes laukuma zemajiem krūmājiem, koki ir kaili, kāds vaļējs logs klab vējā, un dārziņos namu priekšpusē izpluinītajos pliederos drēgna un bezcerīga tup krēsla.

Es lūkojos turp, un pēkšņi man ir tā, it kā to visu šodien redzētu pirmoreiz. Tas viss pēkšņi kļuvis tik svešāds, ka gandrīz vairs nepazīstu. Vai tad tas slapjais, netīrais zāliens manā priekšā tiešām aptvēra manas bērnudienas, kas tik spārnotas un starojošas mīt manā atmiņā? Vai tiešām šis tukšais, garlaicīgais laukums ar fabriku tā priekšā ir klusais pasaules stūrītis, kuru mēs dēvējām par dzimteni un kurš vienīgais tais šausmu plūdos tur ārpusē nozīmēja cerību un glābiņu slīcējam? Vai tā nebija kāda cita, nevis šī pelēkā iela ar neglītajiem namiem, kuras veidols tajos skopajos starplaikos starp vienu un otru nāvi pacēlās pāri šāviņbedrēm kā neprātīgs un grūtsirdīgs sapnis? Vai šī iela nebija daudz spožāka, daudz plašāka un bagātāka manās domās? Vai tas viss nav vairs tiesa, vai manas asinis melojušas, vai atmiņa mani krāpusi?

Mani sagrābj drebuļi. Viss kļuvis citāds, lai gan nekas nav mainījies. Vēl arvien Neibauera fabrikas torni pulkstenis iet un sit stundas uz mata tāpat kā toreiz, kad mēs 9 blenzām uz ciparnīcu, lai novērotu, kā kustas rādītāji; vēl ļ arvien turpat blakus tabakas preču bodītē, kur Georgs Rāe mums nopirka pirmās cigaretes, sēž moris ar ģipša pīpi; un vēl arvien viņpusē, koloniālpreču veikalā, stāv ziepju pulvera reklāmas, kuru figūrām Karls Fogts un es saulainā laikā izdedzinājām acis ar pulksteņa stikliem. Vēroju caur skatlogu — vēl pat izdegušie plankumi redzami. Bet starpā ir karš, un Karls Fogts jau sen kritis pie Kemrneles.

Es neapjēdzu, kāpēc te stāvu, un vairs neizjūtu to pašu, 1 ko toreiz šāviņbedrēs un barakās. Kur palikusi tā pilnatnes izjūta, trīsas, gaišums, spozme — tas viss vārdā nesaucamais? Vai tad manas atmiņas bijušas dzīvākas par īstenību? Vai tās ir kļuvušas par īstenību, turpretī pati īstenība atkāpusies atpakaļ un sarukusi sīciņa, līdz no tās vairs nekas nav palicis pāri, vienīgi kails režģis, kurā reiz plivinājās krāsaini karogi? Vai gan atmiņa atraisījusies no īstenības un slīd tai pāri vairs tikai kā grūtsirdīgs padebesis? Vai arī tie gadi tur karalaukā nodedzinājuši tiltu uz bijušo?

Jautājums aiz jautājuma — bet atbildes nav...

VI

Norādījumi par kara dalībnieku skolas mācībām ir saņemti. Mūsu pilnvarotie panākuši to, ko gribējām: saīsinātu mācību laiku, speciālus kursus karavīriem un atvieglojumus pārbaudījumos.

Nebija viegli to sasniegt, kaut arī ir revolūcija, jo viss šis apvērsums ir tikai nelieli, vēja sapūsti zibu vilnīši virspusē. Dziļumā tas nesniedz. Ko tas līdz, ja pāris augstākos posteņus tagad aizņem citas personas; ikviens kareivis zina, ka rotas komandierim var būt vislabākie nodomi, bet, ja apakšvirsnieki to neatbalstīs, viņš tik un tā ir bezspēcīgs. Tāpat visprogresīvāko ministru arvien piemeklē neveiksme, ja pret viņu vēršas reakcionārs slepenpadomnieku bloks. Un slepenpadomnieki Vācijā palikuši savās vietās. Šie biroju napoleoni nav izskaužami.

Pirmā mācībstunda. Mēs tupam skolas solos. Gandrīz visi karavīru tērpos. Trijiem ir pilnbārdas. Viens apprecējies.

Savā sola es atrodu ar nazi rūpīgi iegrieztu un ar tinti izkrāsotu savu paša vārdu. Vēl atceros, ka šo nedarbu nostrādāju vēstures stundā, taču man šķiet — tas noticis pirms simt gadiem, tik savāda ir sajūta, sēžot atkal šeit. Tā karš kļūst par pagātni un loks no jauna noslēdzas. Bet mēs vairs neesam tā iekšienē.

Ienāk mūsu vācu valodas skolotājs Hollermanis un vispirms nokārto pašu nepieciešamāko: viņš atdod mums mūsu mantas, kuras te esam toreiz atstājuši. Šis slogs laikam jau sen nomācis viņa akurāto skolmeistara dvēseli. Viņš atslēdz klases skapi un ņem to mantību laukā: zīmēšanas pastatņus, rasējamos dēļus un, galvenais, prāvās zilo burtnīcu kaudzes — sacerējumus, diktātus, klasesdarbus. Viņam līdzās pa kreisi uz katedras krājas augsta grēda. Izsauc uzvārdus, mēs atsaucamies un saņemam burtnīcas. Villijs jau sviež tās šurp, ka dzēšlapas vien lido pa gaisu.

Breijers. — Šeit.

Bikers. — Šeit.

Detlefs...

Klusums. — Kritis, — sauc Villijs.

Detlefs, maza auguma gaišmatis līkām kājām, reiz bijis otrgadnieks. Jefreitors, kritis 1917. gadā pie Kemmelbergas. Burtnīca aizceļo uz katedras labo pusi.

Dirkers. — Šeit.

Dīrksmanis. — Kritis.

Dīrksmanis, zemnieka dēls, liels skāta spēlmanis, slikts dziedātājs, kritis pie Ipras. Burtnīcu noliek pa labi.

Egers...

Vēl nav ieradies, — sauc Villijs. Ludvigs papildina:

Ar caursautu plaušu guļ Dortmundes rezerves lazaretē,

no turienes tiks nosūtīts uz trim mēnešiem Lipšpringā.

Frīderihs. — Šeit.

Gīzeke. — Pazudis bez vēsts.

. — Nav tiesa, — paskaidro Vesterholts.

Viņš taču pieteikts kā bezvēsts pazudušais, — iebilst Reinersmanis.

Pareizi, — Vesterholts attrauc, — bet kopš trim nedēļām viņš ir šeit vājprātīgo namā. Pats esmu viņu redzējis.

Gērings I. — Kritis.

Gērings I — labākais skolnieks, rakstīja dzejojus, sniedza privātstundas, par iegūto naudu pirka grāmatas. Kritis pie Suasonas kopā ar brāli.

Gērings II, — vācu valodas skolotājs tikai nomurmina un pats noliek viņa burtnīcu pie tām citām pa labi.

Tiešām rakstījis labus sacerējumus, — viņš domīgi nosaka, vēlreiz šķirstīdams Gēringa I burtnīcu.

Vēl daža burtnīca aizceļo pa labi, un, kad nu visi izsaukti, tur sakrājusies krietna neizsniegto darbu kaudze. Virsskolotājs Hollermanis mulsi to uzlūko. Viņa kārtības izjūta laikam gan dumpojas, jo viņš nezina, ko ar tām iesākt. Beidzot viņš atrod izeju. Burtnīcas var taču aizsūtīt kritušo vecākiem.

Bet Villijs ar to nav mierā.

Vai domājat, ka vecākiem būtu liels prieks, redzot tādu burtnīcu ar atzīmēm «nepietiekami» un «vāji»? — viņš jautā. — Lai tas labāk paliek!

Hollermanis paveras viņā apaļām acīm.

Jā, ko tad lai es daru ar šīm burtnīcām?

Lai stāv vien, — Alberts ieteic.

Hollermanis tīri vai sašutis.

Bet tas nekādi nav pieļaujams, Troske, šīs burtnīcas jau nepieder skolai, nevar taču tās vienkārši te atstāt.

Ak Dievs, kas par ceremonijām, — Villijs ievaidas un pārbrauc ar roku matiem. — Dodiet tās burtnīcas mums, mēs to nokārtosim. — Hollermanis vilcinādamies sniedz tās viņam. — Bet... — viņš bailīgi ieminas, jo tas taču ir svešs īpašums.

Jā, jā, — Villijs mierina viņu, — viss būs, kā vien vēlaties, ar markām un adresēm, tikai apmierinieties! Kārtībai ir jābūt, lai tur vai kas! — Viņš pamirkšķina mums ar aci un piesit pirkstu sev pie pieres.

Pēc stundām mēs izšķirstām savus darbus. Pēdējais temats, kuru apcerējām domrakstā, saucās: «Kāpēc Vācijai karā jāuzvar?» Tas bija 1916. gada sākumā. Ievads, seši pierādījumu punkti, kopsavilkuma secinājums. Ceturto punktu — aiz reliģiskiem ieganstiem — es neesmu labi atrisinājis. Ar sarkanu tinti malā pierakstīts: saraustīti un nepārliecinoši. Kopumā viss septiņu lappušu garais darbs novērtēts: četri ar mīnusu, labs rezultāts, ja salīdzina ar šāsdienas faktiem.

Villijs lasa skali savu darbu dabasmācībā: «Cerveida

vizbulīte un tās sakņu sistēma», smīkņādams viņš paveras apkārt. — Ar šito gan mēs laikam esam cauri, vai ne? — Pa tīro, — sauc Vesterholts.

Jā, tiešām — pa tīro! Itin visu esam aizmirsuši, te jau ir tas spriedums. To, ko mums iemācījuši Bētke un Kozole, mēs vis neaizmirsīsim.

Pēcpusdien Alberts un Ludvigs paņem mani līdzi. Mēs gribam redzēt, kā klājas mūsu karabiedram Gizekem. Ceļā sastopam Georgu Rāi. Viņš piebiedrojas mums, jo arī pazinis Gīzeki.

Ir skaidra diena. No pakalna, kurā uzcelta šī ēka, atklājas plašs skats pāri laukiem. Grupās sadalīti, tur mundieros tērptu sargu uzraudzībā strādā vājprātīgie zilbalti svītrotos vamžos. No kāda loga nama labējā spārnā skan dziesma: «Zāles upes gaišā krastmalā...» Droši vien dzied kāds slimnieks. Dīvaini izklausās caur dzelzs spraiš|iemi «Mākoņi tām pāri slīd...»

Gīzeke ievietots lielā palātā kopā ar dažiem citiem slimajiem. Mums ieejot, kāds spalgi Iebrēcas: — Aizsegā, aizsegā! — un palien zem galda. Citi neliekas zinot. Gīzeke tūdaļ nāk mums pretī. Viņam ir šaura, dzeltena seja, un ar savu smailo zodu un atkarenām ausīm viņš izskatās daudz jaunāks nekā agrāk. Tikai acis ir nemierīgas un vecas.

Pirms pagūstam ar viņu sasveicināties, kāds mūs pavelk sānis. — Kas jauns tur ārā? — tas jautā.

Nē, nekā jauna nav, — atbildu.

Un frontē? Vai Verdena beidzot mūsu rokās?

Mēs saskatāmies.

Ir jau sen miers, — Alberts mierinādams nosaka.

Slimnieks smejas nepatīkamus, blējošus smieklus.

Neļaujiet taču sevi apcelti Šie tikai grib mūs apmuļķot un to vien gaida, ka iesim no šejienes laukā. Tad — caps — mūs ciet un uz fronti prom! — Un noslēpumaini piemetinās — Mani viņi vairs nedabūs savos nagos!

Gīzeke sniedz mums roku. Mēs esam samulsuši, jo domājām, ka viņš lēkās, ālēsies kā pērtiķis un vaibstīsies vai vismaz trīcēs vienā trīcēšanā kā tie, kas kratās ielu stūros. Viņš turpretī mums vārgi uzsmaida ar šķību muti un noprasa:

To gan jūs laikam nebijāt gaidījuši, ko?

Tu taču esi pavisam vesels, — atsaku. — Kas tev īsti vainas?

Viņš nobrauka pieri. — Galvassāpes. Pakausis apžņaugts kā stīpā. Un tad Flerī...

Cīņās par Flerī viņš apbērts ar zemi un dabūjis stundām ilgi nogulēt kopā ar otru, viņa seju baļķis piespiedis pie otra kareivja gūžas, bet tā bijusi uzšķērsta līdz vēderam. Tam otram galva palikusi brīva, un tas bļāvis. Ik bļāviena reizē asiņu vilnis plūdis pāri Gīzekes sejai. Pamazām ievainotajam no vēdera izspiedušās zarnas, tās draudējušas Gīzeki nosmacēt. Viņam nācies tās visu laiku stūķēt atpakaļ, lai nenoslāptu, un tad ikreiz, tiklīdz šim pieskāries, viņš dzirdējis, kā šis dobji ierēcies.

To visu viņš izstāsta skaidri un sakarīgi.

Ik nakti redzu to visu atkal, tad es smoku nost un istaba ir pilna ar gļotainām, baltām čūskām un asinīm.

Bet, ja tu zini, ka tā nav, vai tad nevari nekā pret to cīnīties? — vaicā Alberts.

Gīzeke purina galvu.

Nekas nelīdz, kaut ari esmu nomodā. Tās ir atkal klāt, kolīdz satumst. — Viņš notrīc drebuļos. — Mājās es izlēcu pa logu un pārlauzu stilbu. Tad viņi mani atveda šurp.

Ko tad jūs darāt? — viņš pēc brīža vaicā. — Vai eksāmenus jau nokārtojāt?

Tas notiks drīz, — Ludvigs atbild.

No manis gan nekas vairs neiznāks, — drūmi spriež Gīzeke, — tādu kā mani viņi jau nelaidīs bērniem ne tuvumā.

Vīrs, kurš pirmīt sauca «Aizsegā!», aizlien Albertam aiz muguras un uzsit viņam pa sprandu. Alberts saspringst, tomēr apvaldās. — Derīgs karam — šis vīrs irgojas. — Derīgs karami — Viņš spiedz aiz smiekliem, bet pēkšņi kļūst nopietns un klusām ielien kaktā.

Vai jūs nevarētu aizrakstīt majoram? — vaicā Gīzeke.

Kādam majoram? — es pārsteigts prasu. Ludvigs iebiksta man sānos. — Ko tad lai viņam rakstām? — aši turpinu.

Lai viņš mani palaiž atkal uz Flerī, — Gīzeke satraukts atbild, — tas man līdzētu, pavisam noteikti. Tur tagad droši vien valda klusums, un es tak zinu tikai to, kā viss tur uzlidoja gaisā. Tad es ietu pa Nāves gravu gar Salto Zemi uz Flerī, neviens šāviens neatskanētu, un viss būtu garām. Tad ari es atgūtu mieru, vai jums tā neliekas?

— Tas pāries ari tāpat, — saka Ludvigs un uzliek plaukstu uz Gīzekes rokas, — tikai tev ar sevi jātiek īsti skaidrībā.

Gīzeke sērīgi raugās tālumā. — Uzrakstiet taču majoram. Mani sauc Gerhards Gīzeke, uzvārdu raksta ar „ck”. — Viņa acis ir stingas un aklas. — Vai jūs nevarat man atnest mazdrusciņ ābolu uzpūteņa? Es mīļuprāt atkal ieēstu ābolu uzpūteni.

Mēs apsolām viņam visu, bet viņš mūs vairs nedzird — tik vienaldzīgs pēkšņi kļuvis. Kad ejam prom, viņš pieceļas un militāri sveicina Ludvigu. Tad sakņūp pie galda ar neko neredzošu skatienu.

Pie durvīm vēlreiz atskatos uz viņu. Viņš pēkšņi it kā atjēdzas, uzlec kājās un traucas mums pakaļ. — Ņemiet mani līdzi, — sauc savādā, augstā balsī, — tās jau atkal lien šurp. — Viņš bailīgi spiežas mums klāt. Mēs nezinām, ko darīt. Tad ienāk ārsts, ierauga mūs un saudzīgi apņem Gīzekes plecus. — Iziesim dārzā, viņš tam mierīgi saka, un Gīzeke paklausīgi ļauj sevi aizvest.

Arā pār laukiem spīd vakara saule. No aizrežģotā loga vēl arvien skan dziesma: «Bet tās pilis sagruvušas... Mākoņi... tām pāri slīd...»

Klusēdami soļojam cits citam blakus. Tīrumos spīd vagas. Šaurs un bāls koku zaros karājas mēnessirpis.

Es domāju, — Ludvigs pēc brīža ierunājas, — ar mums visiem nav kaut kas kārtībā...

Paraugos viņā. Seju viņam apspīd vakarblāzma. Viņš ir nopietns un domīgs. Gribu viņam atbildēt, bet pēkšņi man pārskrien viegli šermuļi — es nezinu, no kā un kāpēc.

Nevajadzētu vairs runāt par to, — teic Alberts.

Mēs ejam tālāk. Vakarblāzma izbāl, un iesāk krēslot.

Mēnessirpis vēršas spilgtāks. No laukiem ceļas naksnīgs vējš, un namos pirmie logi top gaiši. Mēs ieejam pilsētā.

Georgs Rāe visu ceļu nav runājis ne vārda. Tikai tad, kad apstājamies, lai atvadītos, viņš šķiet pamodies no savām domam.

Vai jūs dzirdējāt, ko viņš grib? — viņš noprasa. — Uz Flerī... atpakaļ uz Flerī...

Es vēl netīkoju iet mājās. Alberts arī ne. Mēs klaiņojam lēnītēm gar pilsētas vaļņiem. Lejā šalc upe. Pie dzirnavām apstājamies un atspiežamies pret tilta margām.

Jocīgi, ka cilvēks nekad nevēlas palikt viens, Ernst, vai tā nav? — ieminas Alberts.

Jā, — atsaku, — nemaz īsti nezini, kur tu piederies.

Viņš paloka galvu. — Tā jau ir. Bet kaut kur taču jāpiederas.

Kaut mums būtu jelkāds amats, — es piemetinu.

Viņš atvairās.

Tas arī nav nekas. Vajadzētu kaut ka dzīva, Ernst. Kāda cilvēka, zini...

Ai, cilvēks, — es attraucu, — tā ir visnedrošākā lieta pasaulē. Cik viegli tas var saiet dēlī, to taču mēs pārāk bieži esam redzējuši. Tad jau tev jābūt kādiem desmit, divpadsmit tādiem, lai arvien kāds vēl pāri paliek, kad tos citus ķer likteņa lode.

Alberts uzmanīgi vēro Doma siluetu. — Tā es to nedomāju, — viņš teic. — Es domāju: tādu cilvēku, kas tev īsti pieder. Dažureiz šķietas: kādu sievieti...

Augstais Dievs! — iesaucos, jo man nāk prātā Bētke.

Negvelz, — Alberts man pēkšņi uzbrūk, — vajag taču kaut ko, pie kā var turēties, vai tu nesaproti? Es gribu, lai mani kāds mīlētu, tad viņš mani noturētu un es turētu viņu! Citādi jau var pakārties! — Viņš nodreb un pagriež man muguru.

Bet, Albert, — klusi bilstu, — vai tad tev neesam mēs?

Jā, jā, bet tas taču ir pavisam kas cits... — Un pēc brīža viņš čukst: — Vajadzētu, lai būtu bērni — bērni, kas vēl neko nezina...

Es īsti nesaprotu, ko viņš domā. Bet nevēlos arī vairs tincināt.

Ceturtā daļa

Mēs to visu bijām iedomājušies citādāk. Mēs ticējām, ka ar varenu akordu sāksies stipra, intensīva dzīve, atkal atgūtās dzīves pilnasinīga līksme; tā mēs gribējām iesākt. Bet dienas un nedējas izslīd no mūsu rokām, mēs tās izšķiežam mazsvarīgās, seklās lietās, un, kad paraugāmies apkārt, nekas nav padarīts. Mēs bijām pieraduši domāt un rīkoties īsam mirklim; nākamajā minūtē viss jau varēja būt beidzies. Tāpēc tagad dzīve plūst, mūsuprāt, pārāk gausi, mēs tai uzbrūkam, bet, iekams tā sāk runāt un skanēt, esam jau atkal no tās atlaidusies. Pārāk ilgi nāve bijusi mums biedros; tā bija strauja spēlmane, un ik mirklis prasīja visaugstāko likmi. Tas mums piešķīra lēcienveidīgo, skubīgo, tikai acumirklim apsvērto rīcības veidu, un tagad tas mūs padara tukšus, jo šeit vairs neiederas. Šis tukšums vieš mūsos nemieru, jo jūtam, ka mūs nesaprot un pat mīlestība mums nespēj līdzēt. Karavīru un nekaravīru starpā atvērusies nepārvarama aiza. Mums vienīgi jāpalīdz pašiem sev.

Bet mūsu nemierīgajās dienās bieži iedim un iedun savādā kārtā vēl kas cits — kā tāla lielgabalu grandoņa — kā neapjaušams brīdinājums viņpus apvāršņa, kuru mēs neprotam izskaidrot, kuru negribam uzklausīt, no kura novēršamies arvien tādās savādās bailēs kaut ko nosebot, — it kā no mums kaut kas bēgtu projām. Pārāk bieži mums kaut kas ir aizslīdējis prom — un dažam tas nav bijis niecīgāks par pašu dzīvību...

I

Karla Brēgera būceni izskatās raibi. Visi grāmatplaukti ir iztukšoti. Veseli klēpji sējumu gul uz galdiem un visapkārt uz grīdas.

Karls agrāk bija negudrs grāmatu vācējs. Viņš krāja grāmatas gluži kā mēs tauriņus un pastmarkas. Sevišķa kaislība Viņu saistīja ar Eihendorfu. Tā raksti bija trijos dažādos izdevumos. Daudzus tā dzejoļus viņš prata ari no galvas. Bet tagad gribot pārdot savu bibliotēku, lai iegūtu sākotnējo kapitālu savas degvīna tirgotavas atvēršanai. Viņš apgalvo, ka ar tādām mantām varot nopelnīt daudz naudas. Līdz šim viņš bijis tikai Lēderhozes aģents, bet tagad gribot nostāties pats uz savām kājām.

Es šķirstu kāda Eihendorfa izdevuma pirmo sējumu mīkstā jo mīkstā zilas ādas iesējumā. Vakarblāzma, meži un sapņi... vasaras naktis, ilgas un sēras pēc mājām... kas tas bija par laiku...

Villijam rokā otrs sējums. Viņš domīgi to aplūko.

Tos tev vajadzētu piedāvāt kādam kurpniekam, — viņš ierosina.

Kā tā? — smaidot jauta Ludvigs.

Āda, — Villijs atbild, — kurpniekiem taču vispār nekādu ādu vairs nav. Šeit, — viņš paņem Gētes darbus, divdesmit sējumu — tur iznāks vismaz seši pāri nevainojamu ādas kurpju. Kurpnieki par tiem tev samaksās noteikti vairāk nekā grāmatu tirgoņi. Tie taču uz īstu ādu kā traki!

Varbūt jūs gribat kādas no šīm grāmatām? — Karls noprasa. — Jums atdošu lētāk. — Tomēr neviens nepiesakās.

Pārdomā nu vēlreiz, — Ludvigs ieteic, — vēlāk būs grūti tās atkal iegādāties.

Nav tik svarīgi, — Karls smej, — visupirms jā dzīvo, tas ir svarīgāk nekā tasīt. Arī savam eksāmenam es atmetu ar roku. Tas viss tikai nieki! Rītu ies vaļā ar šņabja paraugiem. Desmit mārku peļņas par kontrabandas konjaka pudeli — tas ir vilinoši, mans mīļais! Nauda ir vienīgais, kas vajadzīgs, par to tu vari iegūt visu.

Viņš sien grāmatas saiņos. Ienāk prātā, ka agrāk viņš labāk ciestu badu nekā pārdotu kādu no tām.

Ko jūs taisāt tik pārsteigtus ģīmjus, — viņš zobojas,

jābūt praktiskam! Veco balastu pār bortu, un sākt jaunu dzīvi!

Tā jau ir, — Villijs piekrīt, — es arī savējās sistu gaisā — ja tikai man kāda būtu.

Karls uzplikšina viņam pa plecu. — Sprīdis tirdzniecības ir daudz ienesīgāks nekā vesels kilometrs izglītības, Villij. Esmu diezgan ilgi tupējis ierakumu dubļos — tagad gribu kaut ko redzēt no dzīves!— īstenībā viņam taisnība, — piebilstu, — ko tad mēs te darām? Tāds mazumiņš skolas zināšanu — tas taču nav nekas...

Bērni, laidieties arī jūs prom, — Karls ieteic, — ko tad jūs vēl tajā ūķī gribat?

— Nudien, — atteic Villijs, — nieki jau tie ir, tas tiesa. Bet mēs vismaz esam kopā. Un nu līdz eksāmeniem licies vairs tikai pāris mēnešu, būtu no tiesas žēl tieši tagad izstāties. Pēc tam jau vēl redzēs.,.

Karls atgriež no ruļļa ietinamo papīru.

— Pielūko, šitā tev aizvienam atliks kādi pāris mčĻeši, kuru no tiesas žēl, — un beigās tu būsi vecs vecis...

Villijs smīkņā.

Dzīvosim — redzēsim...

Ludvigs pieceļas.

Ko tad tavs tēvs par to saka?

Karls smejas.

Ko jau tādi vecīgi, bailīgi ļautiņi mēdz teikt. To nevar ņemt nopietni. Vecāki allaž aizmirst, ka tu jau esi bijis karavīrs.

Kas no tevis būtu iznācis, ja nebūtu bijis karavīrs? — jautāju.

Droši vien grāmatu tirgotājs... es, stulbenis tāds... — Karls atbild.

Uz Villiju Karla lēmums atstājis lielu iespaidu. Viņš Ierosina mest pie malas visādus niekus un droši ķerties pie īstām lietām, kur vien var tikt klāt.Visvieglāk gūstamo dzīves baudu tomēr sagādā paēdiens. Tāpēc nolemjam doties maišelnieku braucienā. Uz pārtikas kartītēm vienam cilvēkam nedēļā izsniedz divsimt piecdesmit gramu gaļas, divdesmit gramu sviesta, piecdesmit gramu margarīna, simt gramu putraimu un nedaudz maizes. Ar to neviens cilvēks nevar pārtikt.Vakaros un naktīs maišelnieki jau sapulcējas stacijā, lai rīta agrumā izbrauktu uz lauku ciematiem. Mums tāpēc jātiek prom ar pirmo vilcienu, lai Šie mums neaizsteigtos priekšā.

Pelēks trūkums, īgni sarāvies, tup kupejā, kad dodamies ceļā. Mēs izmeklējam attālu ciematu un sadalāmies pa diviem, lai to sistemātiski izķemmētu. Patruļu gājienus jau esam gan iemācījušies.Es eju kopā ar Albertu. Tuvojamies lielai lauku mājai. Kūp kūtsmēslu kaudze. Govis stāv garā rindā uz grīdas. Mūs apņem kūts un piena siltā smarža. Kladzina vistas. Noskatāmies kārām acīm, taču valdāmies, jo piedarbā strādā cilvēki. Mēs sveicinām. Neviens mūs neievēro. Paliekam stāvot. Beidzot kāda sieva iesaucas:

Lasieties prom no pagalma, nolādētie diedelnieki!

Nākamā saimniecība. Pats saimnieks stāv tieši sētsvidū. Mugurā garš karavīra šinelis, viņš plīkšķina pātagu un saka:

Vai jūs zināt, cik jūsējo jau šeit bijis? Ducis. — Mēs esam pārsteigti, jo atbraucām taču ar pirmo vilcienu. Tiem tad vajadzēja ierasties jau vakarā un pārnakšņot kādā šķūnī vai zem klajas debess. — Zināt, cik te tādu dažudien salasās? — saimnieks vaicā tālāk. — Turpat vai simt. Ko tur var līdzēt?

To mēs saprotam. Viņa skatiens kavējas pie Alberta uniformas.

Flandrija? — viņš noprasa. — Flandrija, — atbild Alberts. — Es arī, — saimnieks nosaka, ieiet iekšā un iznes mums katram divas olas. Mēs taustāmies ap saviem kabatas portfeļiem. Viņš atmet ar roku.

Lai paliek. Iztiksim tāpat.

Nu, tad paldies, karabiedri.

Nav ko pateikties. Tik tālāk vien nestāstiet. Citādi te rīt puse Vācijas būs klāt.

Nākamās mājas. Pie žoga uzraksts: «Maišelniekiem ieeja aizliegta. Nikni suņi.» Tas ir praktiski.Ejam tālāk. Ozolu birzs un lielas mājas. Mēs iespraucamies līdz pašai virtuvei. Vidū stāv jaunākās konstrukcijas pavards, ar kādu pietiktu veselai viesnīcai. Pa labi klavieres, pa kreisi klavieres. Iepretī pavardam varens grāmatu skapis ar izvirpotiem pīlāriem un grezniem sējumiem zelta griezumā. Tā priekšā vēl arī vecs galds ar koka ķebļiem. Tas izskatās komiski. Un divējās klavieres uzreiz.

Uzrodas saimniece.

Vai diegi jums ir? Bet tiem jābūt īstiem.

Mēs saskatāmies.

Diegi? Nav.

Vai varbūt zīds? Zīda zeķes?

Es vēroju sievas spēcīgos lielus. Pamazām atskārstam: Viņa grib mainīt, nevis pārdot.

Nē, zīda mums nav, — es saku, — bet mēs jums labi samaksāsim.

Viņa atraida. — Ak nauda, tās draņķa lanckaras. Tā jau jo dienas jo mazvērtīgāka. — Viņa šļūc prom. Spilgti sarkanajai zīda blūzei aizmugurē trūkst divu pogu.— Vai vismaz nevarētu dabūt padzerties? — nosauc Alperts šai nopakaļ. Viņa ar nepatiku atgriežas un noliek mums priekšā pilnu kausu ūdens.— Nu tad ātrāk, man nav vaļas te dīkā stāvēt, — viņa varkšķ. — Būtu labāk strādājuši, nevis citiem cilvēkiem laiku zaguši.Alberts paņem kausu un triec to pret grīdu. Aiz sašutuma viņš nespēj parunāt. Toties runāju es.— Kaut tu vēzi saķertu, vecā slaune! — norēcos. Bet nu tas sievišķis apsviežas un ņemas larkšķēt kā skārdnieka darbnīca pilnā sparā. Mēs metamies bēgt. Kaut ko tādu neizturētu pat stiprākais vīrs.

Soļojam tālāk. Ceļā sastopam veselus maišelnieku barus. Viņi riņķo ap lauku sētām gluži kā izsalkušas lapsenes ap plūmju kūkas gabalu. Tagad saprotam, ka saimnieki no tā bara var prātā sajukt un kļūst tādi rupekļi. Tomēr tik un tā ejam tālāk, tiekam aizraidīti vai ari ko iemangojam, citi maišelnieki mūs lamā un mēs šos arī. Pēcpusdienā visi sastopamies krogā. Ieguvums nav liels. Pāris mārciņu kartupeļu, saujiņa miltu, dažas olas, āboli, mazdruscīt kāpostu un gaļas. Tikai Villijam ir ko svīst. Viņš atnāk pēdējais un stiepj padusē cūkas pusgalvu. Daži citi vīstokļi rēgojas laukā no kabatām. Toties viņam vairs nav šineļa. Viņš to izmainījis, jo mājās vēl ir viens šinelis, ko dabūjis no Karla, un pats spriež, ka reiz jau būšot arī pavasaris.

Līdz vilciena atiešanai mums vēl divas stundas laika. Tās atnes laimi man. Proti, kroga istabā ir klavieres, un es uz tām nospēlēju «Jaunavas lūgsnu», dūšīgi likdams lietā pedāļus. Tūliņ uzrodas saimniece. Viņa brīdi klausās, tad pamirkšķina man, lai iznākot laukā. Izmanos priekšnamā, un viņa man pastāsta, ka mīlot mūziku, bet pie viņas diemžēl reti gan spēlējot. Vai es negribot atkal še iegriezties? Piedevām viņa man pasniedz pusmārciņu sviesta un piemetina, ka varot dabūt biežāk. Es, protams, esmu ar mieru un apņemos par to ikreiz nospēlēt divas stundas. Tūliņ sēstos pie klavierēm un nodragāju vēl «Kapu tīrelī» un «Klints pie Reinas», cik labi vien prazdams.

Tad dodamies uz staciju. Pa ceļam sastopam daudz citu maišelnieku, kuri grib braukt ar šo pašu vilcienu. Visiem bail no žandarmiem. Beidzot sapulcējies vesels bars, un paliekam gabalu nostāk no stacijas, ieslēpušies kādā stūrī vējainā tumsā, lai mūs neierauga pirms vilciena pienākšanas. Tad nav tik bīstami.Bet mums nelaimējas. Pēkšņi priekšā stāv divi žandarmi ar divriteņiem. Viņi klusītēm no aizmugures piebraukuši mums klāt.

Stāt, visiem palikt uz vietas!

Briesmīgs uztraukums. Lūgšanās un vaimanas.

Laidiet taču mūs vaļā, mums jātiek uz vilcienu.

Vilciens pienāks tikai pēc stundas ceturkšņa, — resnākais no abiem salti paskaidro. — Visu šurp! — Viņš norāda uz laternu, tur šie var labāk redzēt. Viens uzrauga, lai neviens neaizmūk, otrs pārbauda. Te gandrīz ir tikai sievietes, bērni un veci ļaudis; vairums stāv klusu un padevīgi — viņi jau pieraduši, ka ar viņiem tā izrīkojas, un nekad nav īsti ticējuši, ka tiešām laimētos līdz mājām pārnest pusmārciņu sviesta. Es aplūkoju žandarmus; tie stāv taisni tādi paši, vīzdegunīgi un augstprātīgi savās zaļajās uniformās, ar sarkaniem ģīmjiem, zobeniem un revolveru makstīm, kā agrāk tie tur karalaukā. Vara, es domāju, vienmēr tikai vara, kaut triju centimetru tiesu augstāka, dara cilvēku cietsirdīgu un nepielūdzamu.

Vienai sievai atņem pāris olu. Kad viņa jau manās prom, resnākais sauc viņu atpakaļ.

Stāt — kas jums tur ir? — viņš parāda uz brunčiem. — Velk laukā! — Sieviete sastingst un saplok. — Vai drīz būs? — Viņa izvelk no brunču apakšas gabalu speķa. Viņš to noliek pie malas. — Tas jums būtu gan labi nederējis, ko? — Viņa vēl aizvien neapjēdz un grib to atkal satvert. — Es tak esu samaksājuse — atdevu par to visu savu naudu!

Žandarms atgrūž tās roku un izvelk kādai citai sievai desas luņķi no blūzes apakšas. — Maišelniecība ir aizliegta, to tak jūs paši zināt.

Sieva grib atteikties no olām, bet žēli lūdzas savu speķi.

Nu vismaz tak speķi. Ko lai saku, mājā pārgājusi? Tas tak ir maniem bērniem.

Griezieties pārtikas pārvaldē pēc papildkartītēm, — žandarms tarkš, — tā nav mūsu darīšana. Nākošais. — Sieviete aizstreipuļo sānis, sāk vemt un brēc:— Tad tālab mans vīrs kritis, lai mani bērni nomirst badā. Jauna meiča, nākamā pēc kārtas, bāž savu sviestu mutē, rij nost, visa mute noziesta, acis izvelbtas, viņa rij aizrīdāmās, tad kaut jel kas tiks no tā, pirms tie atņems. Tas diezgan maz — pēcāk viņai uznāks nelabums un piemetīsies caureja.— Nākamais. — Neviens nepakustas. Žandarms stāv salīcis un sauc vēlreiz: — Nākamais! — Saniknojies viņš izslējās un ielūkojas Villijam acīs. Jau krietni mierīgāk jautā:

— Vai jūs esat nākamais?

— Es neesmu nekas, — nelaipni atcērt Villijs. — Kas jums tajā sainī?— Cūkas pusgalva, — Villijs atklāti paskaidro. — Jums būs tā jāatdod.

Villijs pat nepakustas. Žandarms vilcinās un uzmet skatienu savam kolēģim. Tas nostājas viņam līdzās. Tā ir rupja kļūda. Liekas, šiem abiem tādās lietās maz pieredzes un nav gadījies sastapt pretestību; tam otram sen jau vajadzēja redzēt, ka mēs turamies kopā, kaut neesam cits ar citu runājuši. Tāpēc viņam vajadzēja palikt nostāk, lai mūs pievaldītu ar savu ieroci. Katrā ziņā arī par to mums būtu maza bēda — kas tur liels, viens revolveris! Viņš turpretī nostājas cieši blakus kolēģim, lai palīdzētu gadījumā, ja Villijs sāktu trakot.

Sekas tūliņ redzamas. Proti, Villijs atdod cūkas pusgalvu. Pārsteigtais žandarms to satver un kļūst tikpat kā nespējīgs aizstāvēties, jo abas rokas tagad aizņemtas. Tai :pašā mirklī Villijs vienā mierā bliež viņam pa purnu tā, ka šis saļimst. Pirms otrs paguvis pakustēties, Kozole no mugurpuses triec ar savu cieto pauri viņam pa žokli, un Valentīns aizžņaudz no aizmugures rīkli tā, ka viņš plati 'atpleš knābi. Kozole veicīgi iestūķē tajā avīzi. Abi žandarmi gārdz, rīstās, spļaudās, taču papīrs šiem iesprūst līdz rīklei, viņiem atlauž rokas uz muguras un sasien ar viņu pašu siksnām, cieši savelkot mezglus. Tas noticis aši — bet kur tagad šos likt?

Alberts zina, viņš pamanījis piecdesmit soļu attālumā vientuļu namiņu, kura durvīs izzāģēta sirds: mazmājiņa. Aulekšiem nesamies turp. Abus sabāžam iekšā. Durvis ir ozolkoka, aizšaujamie plati un stingri, paies krietna stunda, iekams šie tiks laukā. Kozole ir ļoti kārtīgs. Viņš novieto pat šo divriteņus durvju priekšā.

Citi maišelnieki to visu noskatījušies pavisam pārbiedēti.

Ķeriet ciet savas mantas, — Ferdinands vīpsnā. Tālumā jau svelpj vilciens. Viņi bailīgi mūs uzlūko, un divreiz vairs nav jāsaka. Bet viena veča galīgi saniknota:

Ak Dies, — viņa vaimanā, — viņi piekāvuši žandarmus... tavu nelaimi... tavu nelaimi!

Redzams, ka viņa to uzskata par nāves grēku. Arī citi nedaudz samulsuši. Bailes no uniformas un policijas vēl; viņiem pārāk cieši ieēdušās kaulos.

Villijs ņirdz.

Nekauc, mammucīt, — un, lai te stāvētu vai visa valdība, mēs neļausim neko sev atņemti Veci karavīri lai atdotu savu kniedējamo, tā tik vēl trūka!

Laime, ka lauku stacijas atrodas tālu nost no mājām. Neviens neko nav manījis. Stacijas priekšnieks tikai tagad iznāk no sava kambara, žāvājas un kasa pakausi. Mēs soļojam uz barjeras pusi. Villijam cūkas pusgalva padusē.

Es lai tevi atdotu! — viņš purpina un mīļi to noglāsta.

Vilciens atiet. Mēs mājam pa logu. Stacijas priekšnieks domā, ka tas veltīts viņam, un sveicina. Bet mūsu ardievas veltītas mazmājiņai. Villijs izliecas tālu laukā pa logu un novēro stacijas priekšnieka sarkano cepuri.

Šis atkal ielien savā būdā, — viņš triumfēdams pasludina. — Tad nu žandarmi dabūs vēl krietni nostrādāties.

Saspringums maišelnieku sejās atslābst. Viņi atkal uzdrīkstas runāt. Sieva ar speķi smejas locīdamās, tik pateicīga viņa ir. Vienīgi meiča, kas norijusi sviestu, žēli raud. Viņa ir pārsteigusies. Turklāt viņai jau metas nelabi. Te nu Kozole parāda sevi. Viņš tai atdod pusi no savas desas. Viņa sabāž to zeķē.Piesardzības labad izkāpjam priekšpēdējā stacijā un skrienam pār laukiem, lai nokļūtu uz ceļa. Pēdējo ceļa gabalu mēs gribam noiet kājām. Bet mūs panāk kravas auto. Šoferim mugurā karavīra mētelis. Viņš paņem mūs līdzi. Tā nu mēs drāžamies cauri vakaram. Zvaigznes dzirkstī. Mēs tupam, cieši saspiedušies kopā, un mūsu vīstokļi patīkami smaržo pēc cūkgaļas.

II

Lielā iela zviln valgā, sudrabotā vakara miglā. Ap laternām plaši, dzelteni apdārzi. Cilvēki iet kā pa vati. Noslēpumainās ugunis kreisajā un labajā pusē ir skatlogi, vilks lāgiem izpeld laukā un lāgiem ienirst atkal miglā. Koki līdzās laternām spīguļo melni un mitri.

Valentīns Lāers soļo man blakus. Viņš tieši gan nesūdzas, tomēr nespēj aizmirst savu akrobātikas vingrojumu uz stieņa, ar ko uzstājies Parīzē un Budapeštā.

Ar to nu cauri, Ernst, — viņš saka, — kauli krakšķ, un arī reimatisms klāt. Esmu vingrinājies un vingrinājies, kamēr gāžos no kājām. To atsākt vairs nav nekādas jēgas.

— Ko tad tu grasies darīt, Valentīn? — es jautāju. - Īstenībā valsts tev varētu maksāt pensiju tāpat kā atvaļinātiem virsniekiem.— Ak nu, valsts, valsts, — noraidoši atmet Valentīns, — tā kaut ko dod tikai tiem, kas cītīgi strādā ar muti. Es pašreiz ņemos iestudēt kopā ar vienu dejotāju dažus skatuves numurus. Publikai tas šķietas tīkami, bet daudz tas nav, un kārtīgam artistam īstenībā jākaunas no tādiem priekšnesumiem. Bet ko tu padarīsi, jādzīvo taču ir. Valentīns grib iet uz mēģinājumu, un es izlemju doties līdzi. Ielas stūrī miglā mums garām aizzib melna katliņcepure, zem tās gumijas mētelis kanārijputniņa dzeltenumā un dokumentu mape. — Artur! — es iesaucos.

Lēderhoze apstājas.

— Deviņi pērkoni, — saka Valentīns, — tu nu gan esi uzcirties. — Viņš lietpratīgi aptausta Artura kaklasaiti, krāšņu mākslīgā zīda izstrādājumu ar mēļiem rakstiem. — Pošamies jau, pošamies, — glaimots un steidzīgs teic Lēderhoze. — Un kas par smuku cepuri — kā jūdam uz šabām, — Valentīns atkal brīnās un aplūko katliņu.

Lēderhoze grasās iet tālāk. Viņš uzsit savai dokumentu somai. — Darīšanas, darīšanas...

— Vai tev vairs nav tā cigāru veikala? — noprasu.

— Kā nu ne, — viņš atteic, — bet tagad tirgojos tikai vairumā. Vai nezināt kādas telpas birojam? Es maksāju katru cenu.

— Biroju telpas gan mēs nezinām; — Valentīns nosūkstās, — tik tālu mēs vēl neesam tikuši. Bet ko dara tava sieva? Kā tā? — Lēderhoze atturīgi jautā.

Nu, tu taču toreiz ierakumos diezgan par to izvaidējies. Viņa bija tev par kārnu tapusi, un tev jau nu reiz patīk tās dūšīgās.

Arturs purina galvu.

Nevaru vairs atcerēties. — Viņš nozūd.

Valentīns smejas.

Kā gan cilvēki pārvēršas, Ernst, vai nav tā? Ierakumos viņš bija mūžīgais ņaudētājs — un tagadīt brašs komersants. Kādas tik cūcības tas zellis tur frontē nenostrādāja! Un tagad par to vairs negrib ne zināt.

Bet rādās, ka viņam veicas sasodīti labi, — es domīgi nosaku.

Mēs klaiņojam tālāk. Migla pludurojas. Vilks ar to kaitējas. Sejas pienāk klāt un aiziet garām. Spilgti baltajā! gaismā es pēkšņi ieraugu spīdīgu, sarkanu lakādas cepurīti, bet zem tās seju, ko maigi ietonē migla, un tāpēc acis vēl jo vairāk mirdz.Es palieku stāvam. Sirds strauji sit. Tā bija Adele. Spēji uzvirmo atmiņas par sen pagājušiem vakariem, kad mēs sešpadsmitgadīgie, slēpāmies pustumsā vingrošanas zāles durvju priekšā un gaidījām iznākam baltos svīteros tērptās meitenes, lai pēc tam drāztos viņām pakaļ pa ielām, panāktu un aizelsušies nostātos zem kādas laternas, klusi sēdami un cieši lūkodamies viņās, līdz viņas izrāvās, un medības sākās no jauna; atmiņas par pēcpusdienām, kad kautri un stūrgalvīgi sekojām viņām, kur vien viņas ieraudzījām, arvien pāris soļu atstatu, pārāk mulsi, lai uzrunātu, un tikai tad, kad viņas iegāja kādā mājā, aši sadūšojušies, uzsaucam: — Uz redzīti! — un metāmies prom...

Valentīns paveras visapkārt.

Man jāpaietas atpakaļ, — steidzīgi saku, — jāparunā ar kādu. Būšu atkal klāt. — Un skrienu, lai uzmeklēt lētu sarkano cepurīti, sarkano spīdumu miglā, savas jaunības dienas pirms kareivja tērpa un pirms ierakumiem.

Adele...

Viņa atskatās.

Ernst — tu atkal esi te?

Mēs ejam viens otram līdzās. Migla plūst mums pa vidu. Vilks lēkā ap mums un rej, tramvaji zvana, un pasaule ir silta un maiga. Ir atgriezušās senās izjūtas, trīsošas, līganas, visi Šie gadi ir aizslaucīti, varavīksnes loks pārmests uz bijušo, tāds gaišs tilts cauri miglai.Es nezinu, par ko mēs runājam, tas arī vienalga, galvenais, ka ejam viens otram līdzās un šī liegā, nedzirdamā pagātnes mūzika atkal skan, šīs nojausmu un ilgu kaskādes, aiz kurām zīdaini vizmo pļavu zaļums, aiz kura dzied apšu sudrabotā šalkoņa un krēslojas jaunības liegie apvāršņi.

Vai esam ilgi gājuši? Es to nezinu. Skrienu atpakaļ viens, Adele ir atvadījusies, bet manī kā liels, spilgts karogs plivinās prieks, cerība un pilnestības izjūta, mana mazā zēna istabiņa, zaļie torņi un plašās tāles.

Atpaka skriedams, sastopu Villiju, un mēs ejam kopš meklēt Valentīnu. Mēs viņu panākam tanī brīdī, kad viņš ar liela prieka izpausmēm metas klāt kādam vīram un [spēcīgi bliež viņam pa plecu.

Vecīt, Kukhof, ak tu, čakārni, no kurienes te radies? — Viņš stiepj tam otram pretī roku: — Tas tik ir gadījums, vai tu re? Tā nu atkal satiekamies.

Tas otrs viņu brīdi vērtēdams nopēta.

Ak, Lāers, vai ne?

Skaidrs, vecīt, mēs taču bijām kopā pie Sommas. Vai vēl atceries, kā tajos mēslos sitām vaigos rausīšus, ko Lilija man bija atsūtījusi? Georgs tos mums atnesa uz priekšējo līniju reizē ar pastu. Toreiz no viņa puses tas bija trakoti riskants numurs, vai nav tiesa?

Jā, protams, — otrs atteic.

Valentīnu atmiņas pagalam satraukušas.

Vēlāk gan viņam pamatīgi ķēra, — viņš stāsta tālāk, — bet tad jau tu biji prom. Toreiz viņam labā roka izčibēja. Tas nav nekāds joks kučierim, kāds viņš bija. Nu jau gan viņam jā meklē cits darbs. Kur tad tu pēc tam biji palicis?

Tas otrs atbild kaut ko nenoteiktu. Tad piemetina:

Jauki, ka esam satikušies. Kā tad jums klājas, Lāer?

Ko? — Valentīns apstulbis attrauc.

Kā klājas? Ko jūs darāt?

Jūs? — Valentīns vēl nav atjēdzies. Mirkli viņš blenž tai otrā, kas stāv viņa priekšā, tērpies elegantā koverkota mētelī. Tad noskata līdz lejai sevi pašu, tumši piesarkst un kāto tālāk. — Mērkaķis tāds!

Man ir smagi Valentīna dēļ. Laikam pirmoreiz viņam] uzaususi doma par atšķirību. Līdz šim mēs visi bijām karavīri. Tagad tāds iedomīgs zellis ar vienu vienīgu „jūs” satriec viņa tiešumu driskās.

Lai paliek, Valentīn, — saku, — tāds jau lepojas ar to, ko tēvs nopelnījis. Arī nodarbošanās!

Villijs tāpat piešauj pāris stipru vārdu.

Jauki gan karabiedri, šitādi te, — Valentīns beidzot nikni noteic — tomēr viņš nav ticis vaļā no sājās piegaršas. Tā joprojām viņu žņaudz.

Par laimi, mēs sastopam Tjādenu. Viņš izskatās pelēka kā rīklupata.

Klausies jel, — saka Villijs, — karš ir beidzies, tagad tu tiešām reiz varētu nomazgāties.

Šodien vēl ne, — Tjādens svarīgi paskaidro, — beta sestdien gan. Tad es iešu pat vannā.

Mēs atsprāgstam atpakaļ. Tjādens ies vannā? Vai viļ ņam tomēr no tā aizgruvuma augustā kas nav lēcies? Villijs šaubīdamies cel delnu pie auss.

Liekas, nebūšu tevi pareizi sapratis. Ko tu darīšot] sestdien?

Iešu vannā, — Tjādens lepni saka. — Proti, sestdienas vakarā es saderinos.

Villijs veras viņā kā retā papagailī. Tad uzliek maigi j savu ķetnu šim uz pleca un tēvišķīgi apvaicājas:

Saki, Tjāden, — vai tu reizēm nejūti dūrienus pakausī? Vai arī tādu jocīgu šalkoņu ausīs?

Tikai tad, kad saēdos kāpostus, — atzīstas Tjādens, — tad man vēl ir arī viesuļuguns vēderā. Traki riebīga sajūta. Bet runāsim labāk par manu līgavu: skaista viņa nav, viņai ir divas kreisās kājas, un pati mazu kripatiņu šķielē, toties viņa ir lāga dvēsele un viņas tēvs miesnieks.

Miesnieks. Mums ataust gaisma. Tjādens mīļuprāt vēsti tālāk:

Viņa ir pavisam traka pēc manis. Nu, un šodien nedrīkst to palaist garām. Laiki ir grūti, tie prasa upurus. Miesnieks ir pats pēdējais, kas mirst badā. Un saderinājies vēl nebūt nav apprecējies.

Villijs klausās ar augošu interesi.

Tjāden, — tad viņš iesāk, — tu zini, mēs aizvien esam bijuši draugi...

Norunāts, Villij, — Tjādens viņu pārtrauc, — dažas

desas tu varēsi dabūt. Un, manis dēj, vēl pāris karbonāžu klāt. Atnāc pirmdien. Tad mums būs baltā nedēļa.

Kā tā? — es pārsteigts vaicāju. — Vai tad jums ir arī veļas veikals?

Nē, kāds tur veikals, bet tad mēs kausim vienu sirmi.

Mēs cieši nosolāmies ierasties un cilpojam tālāk.

Valentīns iegriežas «Vecpilsētas Galmā». Tur mēdz apmesties artisti. Kad ieejam, viena liliputu grupa patlaban ēd vakariņas. Uz galda rāceņu zupa; katram vēl piedevām rieciens maizes.

Cerams, ka vismaz šie būs paēduši no savas talonu devas, — Villijs ņurd, — viņiem jau mazāki vēderi.

Pie sienām karājas plakāti un fotouzņēmumi. Raibas, pa pusei saplēstas afišas: stiprinieki, lauvu dresētājas un klauni. Attēli ir veci un sadzeltējuši, jo pēdējos gados svarcēlāju, iejādes meistaru un akrobātu manēža bija ierakumi. Tur viņiem nekādu plakātu nevajadzēja.Valentīns rāda uz kādu attēlu. — Tas reiz biju es. — Virs ar vareni velvētām krūtīm uz afišas izpilda salto no trapeces, kas iekarināta cirka jumolā. Taču, lai kā gribētu, Valentīnu tajā attēlā vairs nevar pazīt.

Dejotāja, ar kuru viņš nodomājis uzstāties, jau gaida. Mēs ieejam restorāna mazajā zālē. Kaktā ieslietas pāris teātra dekorāciju. Tās gatavotas joku ludziņai «Lido, mazo balodīt» — humoristiskam gabalam no mūsu zaldātu dzīves ar piedziedājumu, divus gadus tam bijuši lieli panākumi.

Valentīns noliek uz krēsla gramofonu un izraugās plates. No taures krekšķēdama skan aizsmakusi melodija, nospēlēta, tomēr vēl ar draiskulības atmirgām, gluži kā nodzīvojušās sievietes, kādreizējās skaistules, apbružātā balss.

Tango, —Villijs man pačukst ar lietpratēja sejas izteiksmi, veiksmīgi noslēpdams, ka tikai nule izlasījis uzrakstu uz plates.

Valentīns ir tērpies zilās biksēs un kreklā, sieviete triko. Viņi mācās apašu deju un kādu fantāzijas gabalu, kura noslēgumā meiča apskāvusi kājām Valentīna kaklu, kamēr viņš griežas, cik ātri vien spēj.

Abi nododas mēģinājumam klusēdami, nopietnām sejām. Tikai reizēm pusbalsī atskan pa vārdam. Lampas bālā gaisma raustās. Deggāze klusu šņāc. Lielas dejotāju ēnas šūpojas pāri tā balodīša dekorācijām. Villijs čāpo kā lācis šurpu turpu, uzvilkdams gramofona atsperi.

Valentīns beidz dejot. Villijs atzinīgi aplaudē. Valentīns īgni atmet ar roku. Meiča pārģērbjas, nelikdamās par mums ne zinis. Lēnām viņa noraisa baleta kurpes gāzes lampas gaismā. Nomazgātā triko tērptā mugura līgani izliecas. Tad viņa izslienas un paceļ rokas, lai uzvilktu kaut ko tam pāri. Uz viņas pleciem mijas gaisma ar ēnām. Viņai ir skaistas, slaidas kājas.Villijs okšķerē pa zāli. Viņš atrod «Balodīša» teksta grāmatiņu. Pēdējās lappusēs iespiesti sludinājumi. Kāds konditors ieteic šokolādes bumbas un granātas, iesaiņotas sūtīšanai uz pozīcijām. Kāda Saksijas firma piedāvā no granātu šķembām darinātus vēstuļu atgriežamos, klozetpapīru ar dižu vīru izteicieniem par karu un divas atklātņu sērijas: «Kareivja atvadas» un «Kad man, uz vakti stāvošam»...

Dejotāja ir apģērbusies. Mētelī un cepurē viņa izskatās pavisam svešāda. Pirmīt bija lokans zvēriņš, bet tagad atkal tāda pati kā visi citi. Gandrīz nevar ticēt, ka viņai vajadzēja tikai uzvilkt šos dažus drēbju gabalus, lai tā pārvērstos. Savādi gan, kā apģērbs mūs pārveido. Sevišķi to dara visupirms uniformas.

III

Villijs ik vakarus mēdz būt pie Valdmaņa. Tas ir lokāls ārpus pilsētas, kur pēcpusdienās un vakaros notiek dejas. Es arī dodos turp, jo Karls Brēgers man stāstījis, ka reizēm tur ierodoties Adele. Un Adeli es vēlētos atkal sastapt.

Valdmaņa dārza zālei visi logi ir gaiši. Dejotāju ēnas slīd gar nolaistajiem aizkariem. Es stāvu pie letes un lūkojos pēc Villija. Visi galdi aizņemti, nav vairs neviena brīva krēsla. Sājos pēckara mēnešos uznācis īsts izpriecu drudzis.

Pēkšņi ieraugu spodri baltu vēderu un ļipaino svārku majestātisko šķēlumu. Villijs tērpies ketavejā. Apžilbis blenžu viņā. Ketaveja ir melna, veste balta, mati sarkani — nu tiešām dzīvs karogmasts.

Villijs augstsirdīgi pieņem manu apbrīnu.

— Ak esi gan pārsteigts, ko? — viņš noteic un grozās kā pāvs. — Mana ketaveja ķeizara Vilhelma piemiņai! Ko visu tik nevar iztaisīt no tāda karavīra šineļa, kā tev šķiet?

Viņš uzsit man uz pleca.

Vispār labi, ka atnāci, šodien ir deju turnīrs, mēs visi piedalīsimies, būs pirmšķirīgas godalgas! Pēc pusstundas ies vaļā.

Tātad tikmēr var vēl patrenēties. Villijs sev par dāmu izraudzījies īstu cīkstoni, vareni noaugušu būtni, spēcīgu kā vezumnieka zirgs. Ar šo viņš iemēģina onstepu, kurā vissvarīgākais ir ātrums. Karls turpretī dejo ar meiču no pārtikas pārvaldes, kura nokarinājusies ar važiņām un gredzeniem kā kamanu ķēvītes iemaukti. Tā viņš ērti apvieno veikala darījumus un izpriecas; bet Alberts — Alberts nesēž pie mūsu galda. Mazliet mulsi viņš sveicina mūs pāri zālei no viena stūra. Tur viņš sēž kopā ar kādu gaišmati.

Tas nu mums ir zudis, — Villijs pareģo.

Pats es lūkojos apkārt, lai notvertu labu dejotāju. Tas nemaz nav vienkārši, jo daža pie galda izskatās gracioza kā stirna, bet pēc tam dejo kā grūsna ziloņmāte. Turklāt labākās dejotājas jau visas aizņemtas. Man tomēr izdodas saprasties ar neliela auguma šuvēju.

Nogrand tušs. Vīrs ar krizantēmas ziedu pogcaurumā iznāk priekšā un paziņo, ka dejotāju pāris no Berlīnes rādīšot pēdējo jaunumu — fokstrotu. To mēs šeit vēl nepazīstam; esam tikai pa ausu galam dzirdējuši par to.

Mēs ziņkāri ielencam dejotājus. Kapela skandina kādu aprautu mūziku. Tās skaņās abi dejotāji lēkā kā jēri viens ap otru. Brīžiem viņi izšķiras, tad saķeras atkal rokās un pieklibodami griežas riņķī. Villijs izslienas un iepleš lielas acis. Šī deja viņam varen iet pie sirds.

Ienes galdu ar godalgām. Mēs traucamies turp. Ir pa trim godalgām katrai dejai — onstepam, bostonam un fokstrotam. Fokstrots mums atkrīt, to mēs neprotam, taču abās pārējās dejās dosimies uzbrukumā kā Blihers.

Pirmā godalga ir desmit kaiju olas vai pudele šņabja. Villijs neticīgi apjautājas, vai tās kaiju olas varot ari ēst. Viņš atgriežas nomierināts. Otrā godalga ir sešas kaiju olas vai tīras vilnas galvas sildītājs, bet trešā — četras olas vai divas kārbas cigarešu, marka «Vācijas varoņslava».

Tās neparko neņemsim, — saka Karls, kas ir lietpratējs.

Turnīrs iesākas. Bostonam esam izraudzījušies Karlu un Albertu, onstepam Villiju un mani. Uz Villiju gan mums cerības mazas. Viņš var uzvarēt tikai tad, ja žūrijai netrūks humora izjūtas.

Bostonā Karls un Alberts kopā ar trim citiem pāriem iekļūst finālā. Karlam ir priekšrocības: viņa parādes uniformas augstā apkakle, lakādas zābaki un viņa «kamanu ķēvītes» važiņas un gredzeni veido satriecošu eleganci, kurai pretī noturēties neviens nespēj. Stājā un stilā viņš ir vienreizējs, taču harmonijas ziņā Alberts vismaz tikpat labs. Tiesneši dedzīgi atzīmē, it kā pie Valdmaņa tiktu izspriests pastarās tiesas fināls. Karls uzvar un iegūst desmit kaiju olas, jo šņabja mārku pazīst pārāk labi; viņš pats to šiem pārdevis. Savu guvumu viņš augstsirdīgi atdāvā mums — mājās viņam ir kas labāks. Alberts dabū otro godalgu. Uzmetis mums mulsu skatienu, laimētās sešas kaiju olas viņš aiznes savai gaišmatei. Villijam pasprūk svilpiens.

Onstepā es kopā ar mazo šuvēju brāžos cīņā un ari iekļūstu finālā. Man par pārsteigumu Villijs gluži vienkārši palicis sēžot un vispār nav nemaz pieteicies. Es paspīdu ar sevišķu ceļgalu locīšanas un atmugurisko pagriezienu variantu, kuru pirmīt netiku parādījis. Mazā dejo viegli kā pūciņa, un mēs iegūstam otro godalgu, kuru sadalām savā starpā.

Lepni atgriežos pie mūsu galda ar valsts sporta deju apvienības sudraba goda žetonu pie krūts.

Villij, tu aitasgalva, — es rājos, — kāpēc tad vismaz nepamēģināji, rasi, bronzas medaļu būtu dabūjis.

Jā, nudien, — Karls man piebalso, — kāpēc tā nedarīji?

Villijs pieceļas, izstaipās, sakārto ketaveju, uzmet mums majestātisku skatienu un atbild tikai vienu vārdu:

Tāpēc!

Vīrs ar krizantēmu patlaban pasludina konkursu fokstrotā. Pieteicas tikai nedaudz pāru. Villijs nevis iet, bet izsoļo parketā.

Viņam taču par to nav ne mazākās jēgas, — Karls nospurc.

Mēs esam saspringti pārkārušies pāri saviem krēsliem, lai redzētu, kas nu būs. Tā lauvu dīdītāja iznāk Villijam pretī. Ar cēlu žestu viņš sniedz tai roku. Mūzika sāk spēlēt.

Šai mirklī Villijs pārvēršas satracinātā kamielī. Viņš uzsprāgst gaisā un pietupienā palecas, griežas riņķī, mētā kājas un savu dāmu svaida šurpu turpu, tad drāžas strupos cūcieša aulos pāri zālei, cirka jātniece nav viņam priekšā, bet spiežas līdzās, tā pie viņa izstieptās labās rokas izdara pievilkšanās vingrojumus, toties otrā pusē viņam pilnīga brīvība, neraizējoties par to, ka varētu saspārdīt viņas kājas. Te viņš uz vietas atdarina karuseli tā, ka ketavejas ļipas noplīvo horizontāli, te nākamajā mirklī dodas šķērsām pāri parketam graciozos palēciensoļos gluži kā āzis, kuram zem astes iešauti pipari, viņš dārdina, virpuļo, rēc un beigās pieliek punktu ar baigu pirueti, reizē svaidot savu dāmu augstu gaisā.

Neviens zālē nešaubās, ka redz līdz šim nepazītu superfokstrota meistaru. Villijs ir savas priekšrocības atskārtis un licis lietā. Viņš uzvar tik pārliecinoši, ka pēc viņa labu laiku iestājas klusums un tikai tad izsauc otrās godalgas ieguvējus. Triumfēdams viņš stiepj mums pretī šņabja pudeli. Protams, pats ir tā nosvīdis, ka ketavejai noplukusi krāsa: krekls un veste tapuši melni, turpretī ketavēja šķietas gandrīz vai gaišāka.

Turnīrs beidzies, bet dejas turpinās. Mēs sēžam pie galda un dzeram Villija laimestu. Trūkst vienīgi Alberta — viņš no gaišmatainās meičas nav atvilināms.

Villijs man iebukņī sānos:

Reku Adele.

Kur? — aši pajautāju.

Viņš norāda ar īkšķi parketa burzmā. Patiesi, viņa tur dejo valsi ar garu, melnūksnēju zelli.

Vai viņa jau sen šeit? — apvaicājos, jo labprāt vēlētos, lai viņa būtu redzējusi mūsu triumfu.

Atnāca pirms piecām minūtēm, — Villijs atbild.

Ar to garo lamzaku?

Ar to garo lamzaku.

Adele dejo, mazliet atmetusi galvu. Vienu roku viņa uzlikusi uz melnūksnējā puiša pleca. Redzot viņas seju profilā, man dažbrīd aizraujas elpa, zāles lampu piesegtajā gaismā tā tik ļoti līdzinās tai sejai, kas manā atmiņā par pirmskara vakariem. Turpretī pretskatā tā apaļīgāka un smejoties šķiet pavisam sveša.

Ierauju krietnu malku no Villija pudeles. Tieši tobrīd garām dejo mazā šuvēja. Viņa ir Šmaugāka un graciozāka par Adeli. Toreiz Lielās ielas miglā to nepamanīju: Adele taču kļuvusi īsta sieviete, ar pilnīgām krūtīm un spēcīgām kājām. Nevaru atcerēties, vai viņa arī agrāk tāda bija; tolaik tam gan neveltīju uzmanību.

Brašs sievišķis iznācis, — Villijs izmet, it kā uzminējis manas domas.

Ak, aizveries nu, — pikti atcērtu.

Valsis beidzies. Adele atslējusies pie durvīm. Eju klāt. Viņa mani sveicina. Vienlaikus joprojām triec un smejas ar savu melnūksnējo puisi. Es palieku stāvot un raugos viņā. Sirds man dauzās gluži kā pirms svarīga izlēmuma.

Ko tu manī tā noskaties? — viņa jautā.

Ak, nekas, — attraucu, — vai dejosim?

Šito ne, nākamo, — viņa atteic un kopā ar savu pavadoni dodas uz parketa pusi.

Sagaidu viņu, un mēs dejojam bostonu. Pielieku visas pūles, un viņa atzinīgi smaida.

Dejot gan frontē tu esi iemācījies.

Tikai ne tur, — es saku, — bet nupat mēs izpelnījāmies godalgu.

Viņa uzmet ašu skatienu.

Žēl, to mēs būtu varējuši izdarīt divatā. Kas tad tur labs bija?

Sešas kaiju olas un medaļas, — attraucu, un karstums man iesitas pierē. Vijoles spēlē tik klusu, ka var dzirdēt daudzo soļu švīkstoņu.

Tagad mēs dejojam kopā, — es runāju, — vai tu vēl atceries, kā vakaros no vingrotāju biedrības skrējām viens pakaļ otram?

Viņa paloka galvu.

Jā, toreiz mēs vēl bijām diezgan bērnišķīgi. Paskaties tur pāri, tā meiča sarkanajā kleitā — šīs pārkrītošās blūzes tagad ir vismodernākās. Šiki, vai ne?

Melodija pāriet no vijolēm uz čellu. Kā aizturētās raudās trīsēdama, tā virmo pāri zeltainbrūnajiem toņiem.

Kad es tevi pirmoreiz uzrunāju, mēs abi metāmies prom, — saku, — tas bija jūnijā uz pilsētas vaļņa, atceros to vēl kā šodien...

Adele pamāj kādam. Tikai tad viņa atkal pagriež galvu uz manu pusi.

Jā, tādas aušības. Vai tu īsti proti dejot tango? Tas melnais tur viņā pusē ir pasakains tango dejotājs.

Es neatbildu. Mūzika klusē.

Varbūt tu drusku atnāksi pie mūsu galda? — jautāju.

Viņa paraugās turp. — Kas ir tas slaidais ar lakkurpēm? — Karls Brēgers, — atbildu.

Viņa apsēžas pie mums. Villijs piedāvā viņai glāzi un izmet kādu asprātību. Viņa smejas un lūkojas pāri uz Karla pusi. Lāgu lāgiem viņa ar skatienu nopētī Karla «kamanu ķēvīti»; viņa ir tā pati meiča modernajā kleitā. Es pārsteigts vēroju Adeli — tik ļoti viņa pārvērtusies. Vai tad atmiņas arī šai ziņā mani vīlušas? Vai tās augušas un briedušas, līdz pāraugušas īstenību? Tā te pie galda taču ir sveša, mazliet skaļa meiča, kas pārāk daudz runā. Vai aiz tās neslēpjas vēl kāda cita, ko es labāk pazīstu? Vai tad var tā izmainīties tikai tāpēc, ka cilvēks kļūst vecāks? Varbūt vainīgi ir gadi, es spriežu, pagājuši taču vairāk nekā trīs, toreiz viņai bija sešpadsmit, vēl tīrais bērns, nu jau deviņpadsmit, un viņa ir pieaugusi... Un pēkšņi mani pārņem neizteicama grūtsirdība par laiku — tas skrien un skrien, un pārvēršas, un, kad tu atgriezies atpakaļ, vairs nekas nav atrodams. Ak, atvadas ir smagas — bet pārnākšana dažkārt vēl grūtāka.

Ko tu, Ernst, savelc tik jocīgu ģīmi? — Villijs jautā. — Vai tev vēdergraizes, vai?

Viņš ir garlaicīgs, — Adele smejas, — arī agrāk viņš vienmēr tāds bija. Esi taču reiz mazdruscīt brašāks. Tas meičām patīk labāk, nevis kad tup kā nelaimes čupiņa.

Pagalam ir, domāju, atkal pagalam. Ne jau tāpēc, ka šī amizējas ar melnūksnējo puisi un Karlu Brēgeru, ne tāpēc, ka uzskata mani par garlaicīgu, ne tāpēc, ka kļuvusi citādāka, — nē, tagad es redzu, ka tam visam nav nekādas nozīmes. Esmu skraidījis riņķī apkārt, esmu klaudzinājis pie visām savas jaunības durvīm un gribējis atkal iekļūt iekšā, cerējis, ka tā mani atkal pieņems, jo esmu taču vēl jauns un tik ļoti gribēju visu aizmirst, — bet tā aizslīdēja prom no manis kā fatamorgāna, tā salūza bez skaņas, tā sabirza kā sagruzdis deglis, kolīdz tai pieskāros, es nespēju to apjēgt, vismaz šeit taču jābūt kaut kam palikušam, es mēģināju to atkal un atkal rast un kļuvu smieklīgs un skumjš — bet tagad zinu, ka arī šajā atmiņu ainavā plosījies mēms, neredzams karš un nebūtu jēgas te turpināt meklējumus. Laiks nostājies aiz manis kā plata aiza, es netieku atpakaļ, atliek tikai viens: ir jātiek uz priekšu, jāsoļo vienalga kurp, jo mērķa man vēl nav.

Es turu sažņaugtā rokā degvīna glāzi un paceļu acis. Tur sēž Adele un vēl arvien tincina Karlu par to, kur var nopirkt kontrabandas zīda zeķes; līdzās vēl arvien dejo kā pirmāk, un mūzika spēlē vēl to pašu valsi no «Trejmeitiņām» — un pats es vēl arvien sēžu uz krēsla un elpoju un dzīvoju kā pirmāk... vai tad nav iespēris zibens un aizrāvis mani līdzi, vai pēkšņi manu acu priekšā nav no-M grimusi kāda ainava, vai neesmu viens pats palicis pāri un tieši tagad patiešām visu zaudējis?

Adele pieceļas un atvadās no Karla. — Tātad pie Meijera un Nikela, — viņa apmierināta nosaka, — pareizi,! viņi tirgojas paklusām ar visu ko. Rīt pat aiziešu turp. Uz redzi, Ernst

Es tevi drusku pavadīšu, — saku.

Ārā viņa sniedz man roku.

Tālāk tu nedrīksti nākt, mani Šeit gaida.

Jūtu, ka esmu muļķīgs un sentimentāls, taču citādi nevaru: es noņemu cepuri un atsveicinos, dziļi palocīdamies, it kā atvadoties no kā liela — ne jau no viņas, bet no visa, kas bijis. Viņa mani nopētī kādu mirkli.

Dažureiz tu nudien esi komisks. — Dungodama viņa aizskrien lejup pa ceļu.

Mākoņi ir izklīduši, un pāri pilsētai klājas skaidra nakts. Es ilgi noraugos uz to pusi. Tad eju atpakaļ.

IV

Konersmaņa lielajā zālē ir pirmais mūsu pulka salidojums, kopš esam pārnākuši no kara. Visi karabiedri ielūgti. Tām jābūt lielām svinībām.

Karls, Alberts, Jups un es jau stundu agrāk esam klāt. Mēs nevaram vien sagaidīt, kad atkal ieraudzīsim pazīstamās sejas.

Pagaidām tupam viesistabā blakus lielajai zālei un gaidām Villiju un pārējos. Tikko mēs grasāmies uzspēlēt vienu partiju, pēkšņi atveras durvis un ienāk Ferdinands Kozole. Mums izkrīt no rokām spēļu kauliņi — tā mūs apstulbinājis viņa izskats. Viņš ir civilā.

Līdz šim viņš, tāpat kā gandrīz visi mēs, vēl joprojām valkāja savu veco formasģērbu, bet šodien par godu šīm svinībām ietērpies civilā un stāv šeit zilā mētelī ar samta apkakli, zaļu platmali pakausī, ar stāvu krekla apkaklīti un kaklasaiti. Viņš kļuvis pavisam cits cilvēks. Mēs vēl neesam atjēgušies no šī pārsteiguma, kad ierodas Tjādens. Ari viņš ir pirmoreiz civilā — svītrotā žaketē, dzeltenos puszābakos, rokā viņam spieķis ar apsudrabotu rokturi. Viņš lepni solo cauri telpai, augstu pacēlis galvu. Saskrējies ar Kozoli, viņš apmulst. Apmulst arī Kozole. Viņi nekad viens otru nav citādus redzējuši kā tikai karavīru tērpā. Mirkli nopētī viens otru. Tad sāk rēkdami smiet. Ikviens atzīst, ka otra civildrānās izskatās traki smieklīgs.

Vecīt, Ferdinand, es gan aizvienam tiku domājis, ka tu esi viens smalks cilvēks, — Tjādens vīpsnā.

Kā tā? — tas atvaicā un aprauj smieklu.

Nu šitas, — Tjādens rāda uz Kozoles mēteli, — katram taču redzams, ka tas pirkts pie lupatnieka.

Ēzeli tāds, — Ferdinands pārskaities noņurd un novēršas, taču redzu, kā viņš lēnām pietvīkst. Es neticu savām acīm; viņš patiesi apmulst un, kad šķiet, ka neviens viņu nevēro, zagšus aplūko apsmieto mēteli. Par savu karavīra tērpu viņš nekad tā neraizētos — bet tagad tiešām ar padilušo piedurkni viņš notrin pāris traipu un tad ilgi skatās viņā pusē uz Kārlu Brēgeru, kurš uzvilcis pirmšķirīgu, jaunu uzvalku. Ferdinands nezina, ka esmu viņu novērojis. Pēc brīža viņš man jautā:

Kas tad īstenībā ir Karla tēvs?

Iecirkņa tiesnesis, — es atbildu.

—Tā, tiesnesis, — viņš domīgi atkārto. — Un Ludviga tēvs?

Nodokļu resora sekretārs.

Viņš brīdi klusē, tad saka:

Nu, tad jau drīz jūs vairs negribēsit ar mums. turēties kopā...

Tu esi ķerts, Ferdinand, — atcērtu. Viņš šaubīdamies parausta. plecus. Es arvien vairāk brīnos. Viņš ne tikai izskatās pārmainījies šais nolādētajās civilista panckās, bet ir patiešām pārvērties. Agrāk viņš par ko tādu nebēdāja ne velna, bet tagad pat novelk mēteli un pakarina to lokāla vistumšākajā kaktā.

— Te ir pārāk karsts, — viņš nikni noteic, redzēdams, ka es viņu vērpju. Paloku galvu. Pēc brīža viņš jautā nomāktā balsis

Un tavs tēvs?

Grāmatsējējs, — es atbildu,

Tiešām? — Viņi atdzīvojas. — Un Albertam?

Tēvs miris. Bija atslēdznieks.

Atslēdznieks, — viņš iepriecināts atkārto, it kā tas būtu gluži vai pāvesta. — Atslēdznieka tas jau lieliski Es esmu virpotājs. Tad jau mēs būtu akurāt kolēģi.

— Būtu gan, — nosaku.

Redzu, kā karavīra Kozoles asinis iestrāvo atpakaļ civilists Kozolē. Viņš atkal atgūst krāsu un spēku.

Citādi jau ari būtu žēl, — viņš man sparīgi apgalvo un, kad Tjādens garāmejot atkal novalkātās, klusēdama velti šim brīnum labi tēmētu spērienu, nemaz nepieceldamies. Viņš atkal ir tas pats vecais Kozole.

Durvis uz lielo zāli sāk klaudzēt. Nāk pirmie karabiedri. Mēs ejam Iekšā. Tukšā telpa ar papīra vītnēm un brīvajiem galdiem vēl šķiet nemājīga. Kaktos sastājušās dažas atsevišķas grupaa. Es ieraugu Jūliusu Vedekampu viņa šāvienu sakapātajā karavīra svārkā un aši pabīdu pāris krēslu sānis, lai ar viņu sasveicinātos.

Kā veicas, Jūlius? — jautāju. — Vai atceries, ka tu man paliki sarkankoka krustu parādā? Toreiz gribēji to uztaisīt no klavieru vāka. Paglabā to labi, veco gudri- niek...

Man pašam ari būtu noderējis, Erast, — viņš drūmi atteic, — man nomira sieva.

Sasodīts, Jūlius, — iesaucos, — kas tad viņai kaitēja?

Viņš parausta plecus.

Laikam bija pārmocījusies, mūžīgi stāvot rindās pie veikaliem ziemas laikā. Tad nāca vēl bērns, un to viņa vairs nespēja izturēt.

Un bērns? — es jautāju.

Ari nomiris. — Viņš uzrauj savus greizos plecus, it kā viņam saltu. — Jā, Erast, Šeflers arī pagalam, to tu laikam zini, vai ne?

Papurinu galvu.

Kā tas noticis?

Vedekamps piebāž pīpi.

Viņš taču septiņpadsmitajā gadā dabūja šāvienu galvā, vai ne? Toreiz viss bija labi saārstēts. Pirms sešām nedēļām viņam pēkšņi uznāk tik trakas sāpes, ka vienā gabalā jāskrien ar galvu sienā. Mums nācās viņu četratā nogādāt slimnīcā. Iekaisums vai kas tāds. Otrā dienā jau bija cauri. — Viņš paņem otru sērkociņu. — Jā, un viņa sievai šie pat pensiju negrib maksāt. Un Gerhards Pols? — es taujāju tālāk.

Tas nevarēja ierasties, Fāsbenders un Fričs ari ne. Bezdarbnieki. Nav naudas pat ēdienam. Viņi labprāt būtu braukuši līdzi, šie vecie puikas.

Zāle tikmēr jau pusē pilna. Mēs sastopam vēl daudzus savas rotas biedrus, tomēr savādi: īstenā gaisotne negrib un negrib rasties. Turklāt jau nedēļām ilgi bijām priecājušies par šo tikšanos un cerējuši, ka tā atbrīvos no nospiestības sloga, nedrošības un pārpratumiem. Varbūt tie ir civilie uzvalki, kas it visur raibi atšķiras karavīru apģērbu vidū, — varbūt dažādie amati, ģimenes un sociālie stāvokļi kā ķīļi iespraukušies vidū: agrākā īstā biedriskuma vairs nav.

Viss pārmainījies. Tur ir Bose, visas rotas vējgrābslis, kuru arvien vilka uz zoba, jo viņš allaž uzvedās tik stulbi; tur laukā viņš bija netīrs un nosušķējis, un ne vienreiz vien mēs šo pabāzām zem pumpja. Tagad viņš sēž mūsu vidū izcili smalkā ķemmdzijas uzvalkā, ar pērli kaklasaitē un getrām kājās, turīgs vīrs, kas mēdz spriest par augstām lietām. Un viņam līdzās Ādolfs Bētke, kurš karalaukā stāvēja galvas tiesu augstāk par viņu, tā ka Bose bija priecīgs, ja tas vispār šo uzrunāja, — pēkšņi tas ir vairs tikai nabadzīgs, sīks kurpnieķelis ar mazu zemes pleķīti. Ludvigs Breijers leitnanta uniformas vietā uzģērbis savu pārāk šauro, apdilušo skolnieka uzvalku ar adītu kakla- saitīti, kas šķībi apmesta ap kaklu, bet viņa kādreizējais gaitnieks omulīgi sit viņam uz pleca un ir atkal lieluzņēmējs — ūdensklozetu instalators, kam ienesīga darbnīca galvenajā veikalu ielā. Valentīns zem nodriskātā, neaizpogātā karavīra svārka pavilcis apakšā vecu, zilibaltu svīteri un izskatās pēc klaidoņa, bet kas viņš bija par kareivi! Un fcēderhoze, šis greizais suns, itin lielīgs sēž ar spīdīgo katliņu galvā, kanārijputniņa krāsas gumijas mēteli un kūpina angļu cigaretes. Viss sajaucies juku jukām.

Bet tas vēl nekas. Taču arī tonis kļuvis citāds, un to noteikuši uzvalki. Ļaudis, kas agrāk nejaudāja ne muti pavērt, tagad runā lielmanīgi. Tie ar glauniem uzvalkiem šķiet augstprātīgi, vēlīgi, sliktāk ģērbtie — lielākoties klusē. Virsskolotājs, kas bija apakšvirsnieks un turklāt slikts, pārākuma apziņā tincina Karlu un Ludvigu par eksāmeniem. Ludvigs par to mīļuprāt aizlietu viņam savu alu aiz apkakles. Paldies Dievam, Karls viņam atbild visai nicīgi par izglītību, pārbaudījumiem un citām tādām lietām, toties slavina darījumus un tirdzniecību.

Mani šī tērgāšana padara gluži slimu. Mums labāk nevajadzēja nemaz satikties, tad vismaz atmiņas būtu palikušas. Velti lūkoju iedomāties, ka visi šie ļaudis atkal valkātu savārtītas karavīru drēbes un šī Konersmaņa dzertuve būtu atpūtas mītnes kantīne. Tas vairs neizdodas. Šejienes apstākli ir spēcīgāki. Svešatnība stiprāka. Kopības sajūta vairs nesaista mūs. Tā ir jau sabirzusi atsevišķās interesēs. Brīžiem gan pavīd vēl kas no agrāks laika, kad bijām vienādā ietērpā, bet šobrīd tas kļuvis bāls un neskaidrs. Viņi vēl ir mūsu karabiedri un tomēr vairs nav, tieši tas uzvēdī skumjas. Karā viss aizgāja bojā, taču mēs ticējām biedriskumam. Un tagad redzam — ko nāve nav paveikusi, tas izdevies dzīvei: tā izšķir mūs.

Tomēr negribam tam ticēt. Mēs sēžam pie viena galda: Ludvigs, Alberts, Karls, Ādolfs, Villijs, Valentīns. Jutoņa ir nomākta.

— Vismaz mēs gan turēsimies kopā, — saka Alberts, pārlaizdams skatienu lielajai zālei. Mēs piebalsojam un sadodamies rokās, kamēr viņā pusē jau sāk apvienoties labie uzvalki. Šai jaunajā kārtībā mēs nepiedalīsimies. Gribam, palikt pie tā, ko tie citi atstumj malā. — Sit saujā arī tu, Ādolf, — es saku Bētkem. Kopš ilga laika viņš atkal pasmaida un uzliek savu ķepu virs mūsu rokām.

Vēl brīdi mēs sēžam kopā. Ādolfs Bētke drīz vien aiziet. Viņš izskatās nelāgi. Apņemos viņu apciemot šajās dienās.

Parādās viesmīlis un sačukstas ar Tjādenu. Tas noraidoši atmāj ar roku. — Dāmām te nav ko meklēt. — Mēs pārsteigti uzmetam viņam skatienu. Tjādens glaimots smaida. Viesmīlis griežas atpakaļ. Aiz viņa straujiem soliem nāk ražena meiča. Tjādens apjucis. Mēs smīknējam. Bet Tjādens zina, kā izlīdzēties. Viņš plaši pamāj ar roku.

Mana līgava.

Viņaprāt, ar to viss nokārtots. Villijs uzņemas iepazīstināšanu. Viņi iesāk ar Ludvigu un nobeidz ar sevi. Tad uzaicina meiču apsēsties. Viņa to dara. Villijs nosēstas viņai blakus tin uzliek roku uz viņas krēsla atzveltnes.

Jūsu tēvam taču pieder pazīstamā gaļas tirgotava pie Jaunā kanāla? - viņš ievada sarunu.

Meitene paloka galvu. Villijs pievirzās tuvāk. Tjādens par to nebēdā nenieka. Viņš omulīgi dzer savu alu. No Villijs atjautīgās un ietekmīgās valodas meiča drīz atkūst.

Es jau labprāt gribēju ar šiem kungiem iepazīties, — viņa stāsta. — Dārgumiņš tik bieži runājis par jums, taču arvien, kad teicu, lai atved kādu no jums līdzi, viņš to nav gribējis.

Ko? — Villijs ar skatieniem iznīcina Tjādenu. — Atvest līdzi? Bet mēs taču labprāt būtu aizgājuši, tiešām traki labprāt. Tas ausainis mums par to nav bildis ne vārda.

Tjādens kļuvis mazliet nemierīgs. Tagad uz priekšu paliecas Kozole.

Tātad viņš bieži stāstījis par mums, tas dārgumiņš? Ko gan īsti viņš stāstījis?

Mums jāiet prom, Marīhen, — izmet Tjādens un pie- ceļas. Kozole nospiež viņu atpakaļ krēslā. — Paliec sēžot, dārgumiņ. Ko tad viņš stāstījis, jaunkundz?

Marīhena ir pilnīgi atklāta. Viņa koķeti uzlūko Villiju. — Jūs esat Homeijera kungs? — Villijs palokās skārņa priekšā. — Tad taču jūs viņš izglābis, — viņa čalo, bet Tjādens tikmēr knosās savā krēslā, it kā sēdētu skudru pūznī. — Vai tad vairs neatceraties?

Villijs saķer galvu.

Vēlāk es tiku apbērts ar zemi, tas briesmīgi vājina atmiņu. Tā man diemžēl daudz kas aizmirsies.

Izglābis? — Kozole pārjautā bez elpas.

Marīhen, es eju, vai tu nāksi līdzi vai ne? — paziņo Tjādens. Kozole viņu cieši satur.

Viņš ir tik kautrīgs, — Marīhena starodama sīkā balstiņā smejas, — turklāt viņš tak nonāvējis trīs nēģerus, kuri Homeijera kungu gribējuši nokaut ar cirvjiem. Vienu notriecis ar dūri...

Ar dūri, — Kozole dobji atkārto.

Tos pārējos ar viņu pašu cirvjiem. Un tad viņš jūs aiznesis atpakaļ pie savējiem. — Marīhena aplūko Villija simt deviņdesmit centimetrus un enerģiski pamet ar galvu savam saderinātajam. — To taču, dārgumiņ, var mierīgi Izstāstīt, ko esi paveicis.

Patiešām, — Kozole piebalso, — to var gan Izstāstīt.

Villijs mirkli domīgi raugās Marīhenas acīs. — Jā, viņš ir lielisks cilvēks, — viņš apstiprina. Tad pamāj uz Tjādena pusi. — Iznāc uz brīsniņu man līdzi.

Tjādens vilcinādamies pieceļas. Bet Villijam nav prātā nekas ļauns Pēc dažiem mirkļiem abi atkal ierodas, rokās saķērusies. Villijs noliecas pie Marīhenas.

- Tātad norunāts, rītvakar, iešu pie jums ciemos. Man taču jāpateicas par izglābšanu no nēģeriem. Bet reiz es izglābu ari jūsu līgavaini.

Tā? — Marīhena liekas pārsteigta.

Varbūt viņš jums to pastāstīs kādreiz vēlāk, — Villijs smīknē. Tjādens atvieglots aizpeld ar savu līgavu.

Saprotiet, rīt viņi atkal kauj, — Villijs mums piebilst. Taču neviens neklausās. Mums pārāk ilgi bijis jāsavaldās, un tagad zviedzam kā izsalkušu zirgu stallis, Kozolem gandrīz jālaiž pār lūpu — tik traki viņš kratās smieklos. Vienīgi pēc brīža Villijs var pavēstīt, kādu izdevīgu līgumu ar Tjādenu noslēdzis zirga desu piegādē.

Tas puisis ir manos nagos, — viņš pavīpsnā.

V

Esmu pēcpusdienu nosēdējis mājās un lūkojis kaut ko darīt. Bet nekas nav sanācis, un kopš stundas jau klejoju bez kāda mērķa pa ielām. Iznāk iet garām Holandes dejugrīdai. Tas ir trešais liķieru lokāls, kas atvērts pēdējās trijās nedēļās. Šie iestādījumi ar raibajām izkārtnēm aug gluži kā mušmires starp namu fasādēm. Holandes deju- grīda ir vislielākā un smalkākā.

Apgaismoto stikla durvju priekšā stāv šveicars, kas atgādina daļēji huzāru pulkvedi, daļēji bīskapu, varens tēvainis, rokā apzeltīts zizlis. Es ieskatos viņā ciešāk — tad šis aizmirst visu cienību, iegrūž man ar savu bozi vēderā un smīn:

Salut*, Ernst, vecais putnubiedēkli! Ķommang pawa, kā saka franči.

Tas ir apakšvirsnieks Antons Dēmūts, agrākais mūsu virtuves karalis. Es viņam braši atdodu godu, jo karadienestā mums iekala, ka gods jānodod formassvārkam, nevis tā valkātājam. Bet šis te fantastiskais formassvārks ir augstas klases un vismaz tā vērts, lai sveicinājums būtu militārs. Sveiks, Anton, — es smejos, — runāsim tūliņ ko prātīgu: saki — vai tev šeit ir kas rijams?

Pa pirmo zorti, — viņš apstiprina, — proti, Elstermaņa Francis arī strādā te, šajā zelta bedrē. Par pavāru!

Kad es varētu pienākt? — jautāju, jo ar šo faktu pietiek, lai būtu lietas kursā! Elstermanis un Dēmūts bija diženākie rekvizētāji visā Francijā.

Šovakar pēc pulksten vieniem, — Antons pamirkšķina ar aci, — mēs paklusām notvērām no kāda pārtikas valdes inspektora duci zosu, kontrabandas preci. Vari būt drošs, ka Elstermaņa Francis dažas no tām iepriekš amputēs! Kas var galvot, ka zosīm nav tāda kara, kur šīs zaudētu locekļus?

It neviens, — es nosaku un pataujāju: — Kā tev veicas?

Ik vakaru pilis kā piebāzts. Gribi iemest aci?

Viņš mazliet atbīda portjeru. Es palūru pa spraugu

Iekštelpā. Pār galdiem līst maiga, silta gaisma, zilgani cigarešu dūmi plūst vāliem vien, paklāji zaigo, porcelāns laistās, sudrabs spīguļo. Pie viesmīļu ielenktiem galdiem sēž sievietes un viņām līdzās vīri, kuri nepavisam nav nosvīduši un apmulsuši. Ar apbrīnojamu pašpaļāvību viņi dod savus norādījumus.

Nu, brālīt, ar vienu šitādu tā pa īstam nošļūkt no kalniņa, ko? — spriež Antons un iebukņī man sānos.

Es neatbildu, jo šī krāsainā, mākonīgā dzīves puse mani savādi satrauc. Tajā ir kaut kas nereāls, it kā es tikai sapņotu, ka stāvu slapjā sniega putrā uz tumšas ielas un redzu šo ainu pa durvju spraugu. Mani tā valdzina, lai gan es neaizmirstu, ka tur izšķiež savu naudu tikai daži spekulanti; taču mēs pārāk ilgi esam gulējuši dubļainā» bedrēs, lai reizēm neuznāktu traka un pavisam vājprātīga kāre pēc luksusa un elegances, jo luksuss ir pasargātība un izkoptība un tieši to jau mēs vispār nepazīstam.

Nu, vecīt, kā rādās, — Antons man vēlreiz pārjautā, itin mīkstas piegulenes, vai ne?

Es sev šķietos muļķīgs, taču šai mirklī nespēju pienācīgi atbildēt. Viss šis tonis, kādā pats esmu gadiem līdzi runājis, man pēkšņi šķietas jēls un pretīgs. Par laimi, Antons tieši tobrīd sastingst cienīgā stājā, jo piebrauc auto. Izkāpj slaida būtne un, mazliet pieliekusies, kažoku uz krūtīm saturēdama, ienāk pa durvīm, mati spulgo zem pieguļošas zelta ķiveres, celīši cieši kopā, slaidas kājas un šaura seja. Viņa paiet man garām, viegli, līgani šūpota mās, smalkas, rūgtenas smaržas apdvesta, — un pēkšņi mani sagrābj traka vēlēšanās, kaut es varētu kopā ar šo meitenīgo sievieti ieiet pa virpuļdurvīm un doties pie galdiem šai mājīgajā krāsu un gaismas pilnajā pasaulē, bezrūpīgi soļojot caur viesmīļu, kalpotāju un naudas aizsargāto dāsno esību, aizmirstot trūkumu un dubļus, kuri jau gadiem bijusi mūsu dienišķā maize.

Laikam gan izskatos visai puicisks, jo Antons Dēmūts izlaiž no bārdas dimdošu smieklu un, šķībi blenzdams, Iegrūž man sānos dunku.

Lai viņas staigā zīdā un samtā — gultā viņas visas ir vienādas.

Zināms, — es nosaku un piemetinu vēl kādu cūcīgu asprātību, lai šis nepamanītu, kas manī notiek. — Tātad līdz vieniem, Anton!

Tieši tā, zēniņ, — viņš cienīgi atbild, — vai ari bon soir, kā francūzis saka.

Eju tālāk, rokas dziļi kabatās sabāzis. Sniegs žļurkst zem kurpēm. Netīksmē pasperu to prom. Ko gan es darītu, ja tiešām sēdētu pie galda kopā ar šādu sievieti? Varētu tikai blenzt uz viņu, vairāk neko. Pat ēst nejaudātu bez samulsuma. Cik grūti tam jābūt, domāju, — augu dienu pavadīt kopā ar šādu būtni. Allaž uzmanīties, allaž uzmanīties. Un naktī — tad nu es vispār nezinātu nekā. Man jau gan šis tas ir bijis ar sievietēm, bet to esmu mācījies no Jupa un Valentīna, un ar šādām dāmām tas būtu pavisam aplam...

Pirmoreiz pie sievietes esmu bijis 1917. gada jūnijā. Mūsu rota toreiz mitinājās barakās, bija pusdienlaiks, un mēs pļavā draiskojāmies ar diviem mums pieklīdušiem suņukiem. Ausīm plīvojot un spalvai spīdot, tie plosījās pa vasaras garo zāli, debess bija zila un karš tālu prom.

Pēkšņi atskrēja Jups no kancelejas. Suņi drāzās viņam pretī un augstiem lēcieniem metās klāt. Viņš atkratījās no tiem un sauca:

Saņemta pavēle, ka šovakar mums jādodas prom! Mēs zinājām, ko tas nozīmē. Dienām ilgi jau rietumos pie apvāršņa dunēja lielās ofensīvas viesuļuguns, dienām ilgi redzējām atgriežamies sakautos pulkus, un, ja kādam par to jautājām, tas tikai atmeta ar roku, stingi blenzdams tālumā, dienām ilgi garām rībināja rati ar ievainotajiem, un dienām ilgi ik rītus rakām garas kapu rindas...

Mēs piecēlāmies. Bētke un Veslings gāja pie savām mugursomām meklēt vēstuļpapīru, Villijs un Tjādens devās uz «gulašlielgabala» pusi, un Francis Vāgners ar Jupu ņēmās pierunāt mani iet viņiem Ildzi uz meitumāju.

Cilvēkbērns, Ernst, — vārdoja Vāgners, — tev taču ari reiz jātiek pie sajēgas, kas tā sieviete tāda irt Kas zina, vai rit jau visi nebūsim auksti, Šie tur esot saņēmuši varenu artilērijas papildinājumu. Tas tak būtu pārāk stulbi, ja tu kā šķista jaunava aizietu uz viņpasauli.

Karalauka bordelis atradās mazpilsētā aptuveni stundas gājiena attālumā. Mēs saņēmām atļaujas un tomēr, dabūjām diezgan ilgi gaidīt, jo uz priekšējām līnijām devās arī citi pulki un daudzi vēl aši gribēja paņemt no dzīves to, kas ņemams. Kādā mazā istabelē bija jānodod atļaujas. Feldšeris pārbaudīja, vai esam veseli, tad mums iešļircināja dažus pilienus protargola, un feldfēbelis paskaidroja, ka tas maksājot trīs markas un lielā klientu pieplūduma dēļ nedrīkstot uzkavēties ilgāk par desmit minūtēm. Tad mēs nostājāmies uz kāpnēm rindā.

Rinda lēnītēm virzījās uz priekšu. Augšā klaudzēja durvis. Tiklīdz viens iznāca laukā, tika aicināts nākamais.

Cik to slauņu tur ir? — Francis Vāgners noprasīja kādam sapierim.

Trīs, — tas atbildēja, — bet izmeklēties nedrīkst. Tas ir kā loterijā — ja nelaimējas, tiksi pie vecmammas.

Man sametās gandrīz nelabi piesmakušajā kāpņu telpā, kur virmoja karstums un izgalējušos karavīru dvinga. Labprāt būtu aizlaidies, jo visa ziņkāre bija pagaisusi. Bet es baidījos, ka citi mani izsmies, tāpēc gaidīju vien tālāk.

Beidzot pienāca mana kārta. Mans priekšgājējs aizklumburoja man garām, un es iegāju istabā. Tā bija zema, tumša un tik stipri 6aa pēc karbola un sviedriem, ka likās savādi, redzot aiz loga liepas zarus, kur svaigajā lapotnē ņirbināja vējš un saule, — tik nobružāts viss bija šajā istabā. Uz krēsla stāvēja mazgājamā bļoda ar rūzganu ūdeni, kaktā tāda kā karalauka gulta ar sadriskātu segu. Sieviete bija resna, un mugurā viņai īss, caurspīdīgs krekls. Viņa mani pat neuzlūkoja, bet tūdaļ atgūlās. Tikai kad vēl arvien nenācu, viņa nepacietīgi pavērās manī; tad viņas uzblīdušajā sejā pavīdēja sapratnes vaibsts. Viņa redzēja, ka esmu vēl pavisam jauns. Es gluži vienkārši nejaudāju, mani bija pārņēmušas šaušalas un smacējošs riebums. Sieviete izrādīja pāris kustību, lai mani iekairinātu, neveiklas, pretīgas kustības, viņa gribēja mani pievilkt sev klāt, turklāt pat smaidīja saldi un klīrīgi; varētu pažēlot viņu, jo galu galā viņa bija tikai nabaga kara slampa, kam ik dienas jāpacieš divdesmit, trīsdesmit un pat vairāk puisiešu; taču es noliku viņai līdzās naudu un steidzos atkal prom, lejup pa kāpnēm.

Jups man pamirkšķināja ar aci.

Kā tas bija?

Zemeņoga, — es atbildēju kā īsts specs, un mēs grasījāmies doties prom. Bet vispirms vēl vajadzēja iegriezties pie feldšera, kur saņēmām jaunu protargola devu.

«Tad tāda ir tā mīlestībai es satriekts un gurdens domāju, saiņodams savas mantas, «tāda nu ir mīlestība, par kuru pilnas visas manas grāmatas tur mājās un no kuras es tik daudz tiku gaidījis savas jaunības nenoteiktajos sapņos!» Saritināju šineli un telteni, saņēmu munīciju, un tad mēs devāmies ceļā, es biju nerunīgs un drūms un domāju par to, ka no visiem cēlajiem sapņiem par dzīvi un mīlestību nav atlicis vairāk nekas kā tikai šautene, tā treknā padauza un šī dobjā dunoņa pie apvāršņa, kurā mēs lēnām iesoļojām. Pāri visam nolaidās tumsa, nāca ierakumi un nāve, Francis Vāgners šai naktī krita, un bez viņa mēs zaudējām vēl divdesmit trīs vīrus.

No kokiem sijājās lietus, un es uzslienu apkakli. Mani tagad bieži māc ilgas pēc maiguma, pēc bikliem vārdiem, pēc saviļņojošām, plašām izjūtām; es vēlētos izkļūt no pēdējo gadu šausmīgās vienmuļības. Bet kā būtu, ja tas patiesi notiktu — ja tas atkal saplūstu kopā, sendienu maigums un plašums, ja tiešām kāda gribētu mīlēt mani, tāda smalka, maiga sieviete kā tā ar to zelta ķiveri un lokanajām locītavām, — kas būtu, ja sidraboti zila vakara noreibums tiešām bezgalīgi aizrautu mūs savā aizmirstībā? Vai pēdējā mirklī vidū neiesprauktos tās izblīdušās padauzas tēls; vai pēkšņi mūsu kazarmu apakšvirsnieku balsis nesāktu zviegt savas cūcības; vai atmiņas par redzēto un dzirdēto, par zaldātu vaļībām nesaplosīs un neizdzēsīs jebkuras skaidrās jūtas? Mēs vēl esam gandrīz nevainīgi, bet mūsu iztēle ir samaitāta, mums pašiem to nemanot; un, iekāms vēl ko zinājām par mīlestību, mūs jau, rindās sastādītus, publiski izmeklēja, vai neslimojam ar venēriskajām slimībām. Elpu aizraujošā, nevaldāmā trauksme, vēja brāzma, neskaidrā krēsla, neatminētais jautājums — tas viss bija tad, kad mēs, sešpadsmitgadīgie, skrējām pakal Adelei un citām meitenēm vēja plandītā laternu gaismā, — vēlāk tas it nekad vairs nav atgriezies, arī tad, kad biju pie priekameitas un ticēju, ka tas būs pavisam kas cits, un sievietes nagi iecirtās manā miesā un iedvesa kaisli. Pēc tam es aizvien jutos nomākts.

Nevilšus sāku iet ašāk, dziļāk ieelpodams. Es gribu to atgūt — tas man jāatgūst. Tam ir jāatgriežas, citādi taču nav nozīmes dzīvot...

Es dodos uz Ludviga Breijera dzīvokli. Viņa istabā vēl ir gaisma. Metu logā akmentiņus. Ludvigs nokāpj lejā un atver man durvis.

Augšistabā stāv Georgs Rāe pie Ludviga akmeņu kolekcijas kastēm. Viņš paņēmis rokā lielu kalnu kristālu un liek tam dzirkstīt.

Labi gan, ka vēl satieku tevi, Ernst, — viņš smaida, — es jau biju tavā mājā. Rīt braucu prom.

Viņš ir formastērpā.

Georg, — es stomīdamies saku, — tu taču negribi...

Tomēr! — Viņš paloka galvu. — Kļūšu atkal karavīrs. Tik tiešām. Viss jau nokārtots. Rīt dodos ceļā.

Vai tu to saproti? — jautāju Ludvigam.

Jā, — tas atbild, — es saprotu. Bet viņam tas neko nelīdzēs. — Viņš pievēršas Rāem. — Tu esi vīlies, Georg, bet apsver taču, ka tas gluži dabiski. Karalaukā mūsu nervi allaž bija saspringti līdz pēdējam, jo cīņa arvien bija uz dzīvību un nāvi. Tagad tie plidinās kā buras bezvējā, jo šeit jārauga tikt uz priekšu sīkiem solīšiem...

Pareizi, — Rāe pārtrauc viņu, — šī sīkumainā žņaudzīšanās pārtikas labad, sacensība un pāris klātpiediegtu ideālu — tas man tieši uzrauj nelabumu, un tāpēc gribu tikt prom.

Ja tu katrā ziņā gribi ko pasākt, vari taču līdzdarboties revolūcijā, — es skubinu, — varbūt tur vēl tiksi par kara ministru.

Ak, Šī revolūcija, — Georgs noraidoši atmet, — to izdarījuši, rokas pie bikšu vīlēm turēdami, partiju sekretāri, kas paši iztrūkušies no savas dūšas. Paraugies vien, kā viņi jau klūp cits citam cekulā, šie sociāldemokrāti, ne atkarīgie, spartakieši, komunisti. Tostarp citi vienā mierā nokniebj tās pāris tiešām gudrās galvas, kas viņiem ir, un viņi to pat nepamana.

Nē, Georg, — saka Ludvigs, — tā vis nav. Izdarot revolūciju, mums bijis pārāk maz naida, tas tiesa, un mēs jau tūdaļ no paša sākuma gribējām būt taisnīgi, tāpēc viss iznācis tizls. Revolūcijai jābrāž pāri kā meža ugunsgrēkam, tad vēlāk var sākt sēt; bet mēs neko negribējām sagraut — un tomēr atjaunot. Mums pat vairs nebija spēka naidam, tik loti mūs bija nogurdinājis un izdedzinājis karš. Pat viesu]uguni var iemigt aiz noguruma — to ari tu pats zini... Bet varbūt vēl nav par vēlu sasniegt darbā to, kas uzbrukumā nokavēts.

Darbā? — Georgs nicīgi atbild un liek kalnu kristālam dzirkstīt lampas gaismā. — Mēs protam karot, bet ne strādāt.

Mums tas atkal jāmācās, — Ludvigs mierīgi atsaucas no dīvāna stūra.

Tam mēs esam pārāk samaitāti, — atcērt Georgs.

Mirkli valda klusums. Aiz loga šalko vējš. Rāe staigā

lieliem soļiem pa Ludviga mazo istabeli, un izskatās tā, it kā viņš tiešām vairs neiederētos šajās sienās, kur tik daudz grāmatu, kur valda klusums un darbs, — it kā viņa asā, skaidrā seja pelēkajā formastērpā iederētos tikai ierakumos, cīņā un karā. Viņš atspiežas ar rokām pret galdu un noliecas pie Ludviga. Lampas gaisma krīt uz viņa uzplečiem, un aiz viņa zvīļo kvarca gabali akmeņu kolekcijā.

Ludvig, — viņš saudzīgi saka, — ko tad īsti mēs šeit darām? Paraugies visapkārt: cik vārgs un bezcerīgs tas viss Mēs esam par nastu sev un citiem. Mūsu ideāli bankrotējuši, mūsu sapņi iziruši, un šajā brašo, mērķtiecīgo cilvēku un spekulantu pasaulē mēs skraidām apkārt kā tādi doni kihoti, kas izmesti svešā zemē.

Ludvigs ilgi noskatās viņā.

Man šķiet, mēs esam slimi, Georg. Mums vēl tas karš ir dzīli kaulos.

Rāe pamet ar galvu.

Mēs ari nekad no tā vairs netiksim vaļā.

Tomēr, — atteic Ludvigs, — jo citādi tas viss būtu bijis veltīgi.

Rāe uzlec kājās un cērt dūres uz galda.

Tas viss bijis veltīgi, Ludvig, tas jau ir tas, kas mani padara traku! Kas mēs bijām par cilvēkiem toreiz, kad šajā sajūsmas vētrā aizgājām karā! Šķita, ka iestājies jauns laikmets, viss vecais, satrunējušais, puskoklēciba, saskaldītība bija aizslaucīts prom, mēs bijām tāda jaunatne, kādas nekad iepriekš nav bijis.

Viņš sagrābj kalnu kristāla kluci kā rokasgranātu. Viņa pirksti trīc.

Ludvig, — viņš turpina, — es esmu gulējis daudzās zemnīcās, mēs visi bijām jauni cilvēki, kas tupējām ap vienu nabaga sveces galiņu un gaidījām, un virs mūsu galvām trakoja sprostuguns gluži kā zemestrīce — mēs vairs nebijām jaunkareivji un zinājām, ko gaidījām, un zinājām, kas nāks, — bet, Ludvig, sajās sejās pustumsā, pazemē bija vairāk nekā savaldība, vairāk nekā drosme, vairāk nekā gatavība mirt — tajās stingajās, cietajās sejās bija citas nākotnes griba, un tā bija tur, kad mēs gājām triecienā, un pat vēl tad, kad mēs mirām! Mēs kļuvām gadu pēc gada rāmāki, daudz kas atkrita, bet šī viena griba neizzuda. Un tagad, Ludvig, kur tā tagad palikusi?. Vai tu apjēdz, ka tas viss varēja nogrimt šajā staignājā, kur valda kārtība, pienākums, sievieši, likumība un diezin kas vēl, ko viņi te dēvē par dzīvi? Nē, dzīvojuši mēs esam toreiz, un, kaut tu man simtreiz teiktu, ka ienīsti karu, taču dzīvojuši esam toreiz, jo tad mēs bijām kopā un mūsos kvēloja kaut kas tāds, kas bija daudz vairāk vērts nekā visi šie mēsli šeit!

Viņš skaļi atvelk elpu.

Tas taču nevarēja notikt velti, Ludvig! Toreiz, kad pasludināja revolūciju, es vienu mirkli domāju! tagad nāks atbrīvošana, tagad tā straume plūdīs atpakaļ, nograus vecos krastus un izraus sev jaunu gultni, — un, Dieva vārds, es būtu pievienojies! Bet šī varenā straume sašķēlusies tūkstoš urdziņās, revolūcija kļuvusi strīdābols par posteņiem un postenīšiem, tā ir izsīkusi, aptraipīta, amatu, sakaru, ģimeņu un partiju uzsūkta. Bet tur nu es nepiedalos. Es eju turp, kur no jauna vēl atradīšu biedriskumu.

Ludvigs pieceļas. Piere viņam sārta. Acis deg. Viņš skatās Rāem cieši sejā.

Un kāpēc, Georg, kāpēc? Tāpēc, ka esam apkrāpt!, piekrāpti tā, ka tikai tagad to atskārstam! Tāpēc, ka esam nelietīgi velti izmantoti! Mums teica; tēvzeme un domāja par rijīgās industrijas okupācijas plāniem; mums teica gods un domāja par godkāru diplomātu un firstu saujiņas ķildu un varaskāri; mums teica — tauta un domāja par bezdarbībā nonākušo ģenerāļu rīcības kāri! — Viņš purina Rāi aiz pleciem. — Vai tad tu nesaproti? Patriotisma vārdā viņi iestūķēja iekšā savas frāžainās pļāpas, savu slavas kāri, savu varaskāri, savu melkulīgo romantiku, savu stulbumu, savu tirgošanās dziņu un tad cēla to mums priekšā kā starojošu ideālu! Un mēs ticējām, ka tās ir fanfaras, kas ieskandina jaunu, spēcīgu, varenu dzīvi! Vai tad tu neaptver? Mēs esam karojuši paši pret sevi, to neapzinādamies! Un ikviens šāviens, kas nepagāja garām, trāpīja kādam no mums! Klausies taču, es kliedzu tev ausīs: visas pasaules jaunatne ir cēlusies kājās, un ikvienā zemē tā tic, ka cīnās par brīvību! Un ikvienā zemē tā ir piekrāpta un nelietīgi velti izmantota, ikvienā zemē tā cīnījusies nevis par ideāliem, bet par interesēm, ikvienā zemē to ir ķērušas lodes un viņa pati savām rokām sevi iznīcinājusi! Vai tad tu neaptver? Ir tikai viena vienīga cīņa — tā ir cīņa pret meliem, pret puskoklēcību, pret kompromisu, pret visu veco! Bet mēs ļāvāmies, lai šie mūs sagūsta ar savām frāzēm, un cīnījāmies par tām, kad vajadzēja cīnīties pret tām. Mēs ticējām, ka darām to savas nākotnes labā! Bet tas notika pret nākotni. Mūsu nākotne ir mirusi, jo mirusi jaunatne, kam vajadzēja to nest. Mēs vairs esam tikai pāri palikušie, atlikums! Bet tie citi, paēdušie un apmierinātie, tie dzīvo vēl labāk paēduši un vairāk apmierināti nekā jelkad! Jo neapmierinātie, trauksmīgie, dedzīgie ir krituši tālab! Apsver taču to! Vesela paaudze ir iznīcināta! Vesela cerību, ticības, gribas, spēka, iespēju paaudze ir tikusi hipnotizēta tā, ka apšāvusi pati sevi, kaut visā pasaulē tai bija vieni un tie paši mērķi!

Viņa balss aizlūst. Viņa acis pilnas apvaldītu elsu un neprāta. Mēs visi esam pielēkuši kājās.

Ludvig, — es saku un aplieku roku viņa pleciem.

Rāe paņem savu cepuri un iesviež kristālu atpakaļ

kastē.

Uz redzēšanos, Ludvig, veco karabiedri!

Ludvigs stāv viņam iepretim. Viņa lūpas ir cieši sakniebtas. Vaigu kauli izspīlēti uz āru.

Tu aizej, Georg, — viņš izgrūž, — bet es palieku! Es vis vēl nepadotos!

Rāe ilgi noraugās viņā. Tad mierīgi nosaka:

Tur nav vairs ko cerēt, — un sakārto savu jostu Es pavadu Georgu lejup pa kāpnēm. Durvīs jau laužas svinpelēks rīts. Dim akmens pakāpieni. Mēs iznākam ārā gluži kā no blindāžas. Iela ir pagalam tukša un pelēka. Tā aizstiepjas tālumā. Rāe pamet ar roku turp.

Visur tikai ierakumi, Erast... — viņš norāda uz namiem, — blindāžas no vienas vietas... karš turpinās... bet šis ir vēl riebīgāks karš — viens pret otru...

Mēs sadodamies rokās. Es nespēju parunāt. Rāe smaida.

Kas tad tev, Ernst? Tur jau nav vairs nekādas īstas frontes, tur austrumos! Galvu augšā, mēs taču esam kareivji! Nav jau pirmā reize, kad atvadāmies...

Tomēr, Georg, — ar skubu saku, — es domāju, tagad tā ir pirmā reize, kad tā īsti atvadāmies...

Viņš mirkli vēl stāv manā priekšā. Tad lēnām paloka galvu un neatskatīdamies aiziet pa ielu, slaids un mierīgs, un es vēl brīdi dzirdu viņa soļus klaudzam, kad pats viņš jau nozudis manam skatienam.

Piektā daļa

I

Pienācis norādījums par eksāmeniem, lai kara dalībniekus pārbaudot visai iecietīgi. Tā ari notiek. Tāpēc mēs visi tos izturam. Nākamajam kursam, kurā ir Ludvigs un Alberts, eksāmeni jānoliek trijos mēnešos. Abiem jāgaida līdz tiem, lai gan viņi uzrakstījuši visus darbus četriem mūsējiem.

Dažas dienas pēc pārbaudījuma mūs norīko par skolotāja amata aizvietotājiem apkārtējos ciematos. Esmu priecīgs par to, jo pietiek bezmērķīgās apkārtmētāšanās. Tā izraisījusi tikai tukšu prātuļošanu, skumjas vai bezjēdzīgu, trokšņainu izlaidību. Tagad gribu strādāt.

Sakravāju savu čemodānu un dodos ceļā kopā ar Villiju. Mums palaimējies, jo būsim kaimiņos. Mūsu ciemati atrodas nepilnas stundas gājiena attālumā viens no otra.

Mani iemitina vecā zemnieku mājā. Aiz loga aug &zoli, un no kūts puses atskan aitu maigie blējieni. Saimniece apsēdina mani augstā atzveltnes krēslā un visupirms klāj galdu. Viņa pārliecināta, ka visi pilsētnieki ir pusbadā, un apmēram tā tas arī ir. Klusā aizgrābtībā redzu, ka galdā ceļ gandrīz aizmirstas mantas: pamatīgu šķiņķi, desu luņķus rokas delma garumā, sniegbaltu kviešu maizi un Tjādena tik izslavētās griķu pladiņas ar varenu speķa aci vidū. To ir tāda kaudze, ka varētu paēdināt veselu rotu.

Es sāku ieturēties, un saimniece stāv līdzās, smaidīdama pār visu ģīmi, rokas gurnos atspriedusi, un priecājas. Pēc stundas man stenot jāmet miers, lai kā arī šomakeru māte skubinātu mieloties tālāk.

Tieši šajā mirkli ienāk Villijs, kas ieradies mani apciemot.

— Tagad paraugieties, — saku saimniecei, — nule jūs kaut ko piedzīvosit. Salīdzinājumā ar viņu es esmu tikai tāds sprīdītis.

Villijs zina, kas viņam kā karavīram darāms. Viņš gari neprāto» bet rīkojas. Pēc īsa Somakeru mātes uzaicinājuma iesāk ar pladiņām. Kad viņš nonācis līdz sieram, saimniece, acis iepletusi, atzveļas pret skapi un noraugās Villijā kā astotajā pasaules brīnumā. Sajūsmināta viņa atstiepj vēl lielu bļodu pudiņa, un Villijs notiesā arī to.

Tā, — viņš pūzdams noteic un noliek karoti sānis,

nule man akurāt sāk mosties izsalkums. Kā būtu, ja tagadīt dabūtu uzēst ko kārtīgu?

Ar šo teikumu viņš iekarojis Šomakeru mātes sirdi uz visiem laikiem.

Apmulsis un mazliet nedrošs es tupu katedrā. Man pretī sēž četrdesmit bērnu. Tie ir visjaunākie. Kā pēc lineāla nolīdzināti, viņi cits aiz cita sēž astoņos solos, mazās, tuklās dūrītes sakrampējuši ap grifelēm vai penāļiem, ar tāfelēm un burtnīcām sev priekšā. Paši mazākie ir septiņus, vecākie — desmit gadus veci. Skolā tikai trīs klases telpas, tāpēc katrā apvienoti vairāki gadagājumi.

Koka tupeles švīkst pa grīdu. Krāsnī sprakšķot deg kūdra. Daudzi bērni ar savām vilnas šallēm un kažokādas mugursomām nākuši šurp divas stundas. Viņu mantiņas samirkušas, un telpas sausajā karstumā no tām sāk celties garaiņi.

Vismazākie apaļģīmīši blenž mani ar vaidziņiem kā āboli. Pāris meitēnu zagšus irgojas. Viens gaišmatis aizgūtnēm urbina degunu. Kāds cits aiz priekšā sēdētāja muguras cērt iekšā biezu sviestmaizi. Tomēr visi uzmanīgi vēro ikvienu manu kustību.

Es neomulīgi grozos savā sēdeklī šurpu turpu. Pirms nedēļas vēl sēdēju solā tāpat kā viņi un vēroju Hollermaņa gludenos, nodeldētos žestus, kamēr viņš stāstīja par Atbrīvošanās kara laika dzejniekiem. Šodien es pats esmu kļuvis tāds Hollermanis. Vismaz tiem tur lejā.

Bērni, tagad mēs rakstīsim lielo latīņu burtu «L», — es saku un eju pie tāfeles. — Desmit rindas «L», tad piecas rindas «Lapa» un piecas rindas «Liepa».

Es lēnām uzrakstu šos vārdus priekšā ar krītu. Man aiz muguras atskan graboņa un čaboņa. Gaidu, ka mani izsmies, un apgriežos. Bet tur tikai atver burtnīcas un parocīgāk pabīda šīfera tāfeles. Četrdesmit galvas klausīgi noliecas pār savu darbu. Esmu par to gandrīz pārsteigts.

Grifeles čirkst, un spalvas skrapst. Es staigāju pa solu starpām šurpu turpu.

Pie sienas karājas krucifikss, izbāzta plīvurpūce un Vācijas karte. Ārā aiz logiem bez mitas slīd zemi un steidzīgi padebeši.

Vācijas karte izzīmēta zaļās un brūnās krāsās. Es apstājos pie tās. Robežas ievilktas ar sarkanu, slīpu svītrojumu, dīvainā lauztā līnijā tās traucas no augšas uz leju. Ķelne-—Āhene, tur ir tievie, melnie pavedieni, kas apzīmē dzelzceļa līnijas, — Herbestāle, Litiha, Brisele, Lille, — es paceļos pirkstgalos, — Rubē, Arrasa, Ostende — kur tad Kemmelberga? Tās tur nav nemaz — bet ir Lange - marka, Ipra, Biksšūta, Stādene — cik maziņas tās ir uz kartes, tikai sīciņi punkti, mēmi, sīciņi punkti — bet tur 31. jūlijā dārdēja debess un drebēja zeme, kad sākās lielais frontes pārrāvuma mēģinājums un mēs līdz naktij bijām jau zaudējuši visus savus virsniekus...

Es novēršos un raugos pāri gaišajām un tumšajām galvām, kuras cītīgi noliekušās pāri vārdiem «Lapa» un «Liepa». Savādi — viņiem šie sīciņie punkti uz kartes nebūs nekas vairāk kā vienkārša mācību viela? pāris jaunu vietvārdu un zināms skaits datumu, ko izmācīties no galvas pasaules vēstures stundā, — tāpat kā Septiņgadu karš un kauja Teitoburgas mežā.

Otrā rindā kāds knauķis uzlec kājās un tur burtnīcu augstu paceltā rokā. Viņš tās divdesmit rindas pabeidzis. Es pieeju un parādu viņam, ka burta «L» apakšējo cilpu uzvilcis mazliet par platu. Viņš manī veras ar savām miklajām, zilajām acīm tik starojoši, ka man uz mirkli jānovērš skatiens. Es strauji pieeju pie tāfeles un uzrakstu divus vārdus ar jaunu burtu. «Karls» un... brīdi apstājos, taču nevaru citādi, gluži kā neredzama roka vadītu krītu — «Kemmelberga».

Kas tas ir — «Karls»? — es jautāju.

Visi paceļ pirkstus.

Viens vīrietis, — atsaucas pirmītējais knauķītis.

Un «Kemmelberga»? — jautāju tālāk pēc īsas pauzes, gandrīz bez elpas.

Klusums. Beidzot pieteicas kāda meitene.

Tas no Bībeles, — viņa vilcinādamās teic.

Es brīdi raugos viņā. Nē, — atbildu, — tas nav pareizi. Tu laikam domāji Eļļas kalnu vai Libāna kalnu, vai ne?

Meitene tramīgi paloka galvu. Es noglāstu viņai matus.

Tad rakstīsim. Libāns ir ļoti skaists vārds.

Atkal staigāju domīgs šurpu turpu starp soliem. Brīžiem pār burtnīcas malu manī paveras kāds pētīgs skatiens. Es palieku stāvot pie krāsns un lūkojos jaunajās sejās. Lielākoties tās ir krietnas un parastas, dažas viltīgas, citas pastulbas, bet dažās atplaiksn kas gaišāks. Tiem dzīvē viss neliksies tik pašsaprotams un arī viss neveiksies tik gludi...

Pēkšņi mani sagrābj mazdūšība. Es domāju: rīt mēs mācīsimies prievārdus, jaunnedēļ rakstīsim diktātu — gada laikā jūs iemācīsities no galvas piecdesmit jautājumus no katķisma, četros gados sāksit mācīties lielo reizrēķinu — un jūs izaugsit, un dzīve jūs sagrābs savās knaiblēs, jums tiks katram savs liktenis — smagnējs vai negantāks, mērenāks vai arī tāds, kas salauž jūs, un tas nāks pār jums šā vai tā — ko nu es jums tur varu līdzēt ar saviem darbības vārdu locījumiem vai Vācijas upju uzskaitījumu... Jūs esat četrdesmit — četrdesmit dažādas dzīves stāv jums līdzās un gaida. Ja es spētu jums palīdzēt, cik labprāt to darītu! Bet kurš gan spēj stāvēt otram klāt par palīgu? Vai tad esmu varējis palīdzēt kaut vai Ādolfam Bētkem?

Nošķind zvans. Pirmā stunda beigusies.

Otrā dienā mēs ar Villiju uzģērbjam ketavejas — manējā tieši īstajā laikā vēl pašūta — un dodamies vizītē pie mācītāja. Tas ir mūsu pienākums.

Mūs saņem laipni, tomēr visai atturīgi, jo ar savu skolas dumpi esam solīdās aprindās iemantojuši diezgan nelāgu slavu. Sakarā gribam apmeklēt vēl pagastvecāko, kas |rī ietilpst mūsu pienākumos. Tomēr viņu mēs sastopam jau krogā, kas vienlaikus ir arī pasta nodaļa.

Tas ir izmanīgs zemnieks ar grumbotu seju un vispirms mums piedāvā pāris prāvas glāzes šņabja. Mēs neatsakāmies. Acīm samezdamies, pienāk vēl daži zemnieki, apsveicina mūs un ari uzaicina izdzert kādu glāzi. Pieklājīgi saskandinām ar viņiem. Viņi blenž un samirkšķinās cits ar citu, acis delnām pieseguši, — nabaga Dieva Jēriņi — mēs, protams, tūdaļ pamanījām, ka viņi grib mūs piedzirdīt, lai dabūtu uzjautrināties. Liekas, tas viņiem nav pirmais tāds mēģinājums smīnēdami viņi stāsta par citiem jaunajiem skolotājiem, kas te bijuši. Tam, ka mēs drīz būšot gar zemi, viņi tic aiz trim ieganstiem: pirmkārt, mēs kā pilsētnieki, viņuprāt, varot turēt mazāk nekā šie; otrkārt, skolmeistari esot izglītoti ļaudis un tālab vien jau no sākta gala slābanāki dzeršanā; treškārt, tik jauniem puišiem vēl nevarot būt īstenas iemaņas. Dala taisnības, varētu būt — iepretim agrākajiem semināristiem, kas Šeit; bijuši, bet šoreiz viņi palaiduši garām vienu apstāklis mēs dažus gadus esam bijuši karavīri un tempuši šņabi veseliem katliņiem. Izaicinājumu pieņemam. Zemnieki grib mūs tikai padarīt mazliet smieklīgus, turpretī mēs trīskārt aizstāvam savu godu — tas vairo mūsu triecienspēku.

Mums pretī sēž pagastvecis, skrīveris un daži sīksti zemnieki. Rādās, tie ir paši rūdītākie žūpas. Maķentiņ ņirgdami savā zemnieku viltībā, viņi saskandina glāzes ar mums. Villijs izliekas, it kā jau tapis mundrs. Irgošanās ap mums pieņemas spēkā.

Mēs paši izsaucam kārtu alus ar šņabi. Tūdaļ kā krusa nobirst septiņas citu izsauktās kārtas. Zemnieki spriež, ka ar to mēs būšot gatavi. Mazuties apjukuši, viņi vēro, kā vienā mierā tukšojam glāzes. Skatienos, ar kuriem šie mūs nopētī, ģiežama zināma atzinība. Villijs ar vienaldzīgu ģīmi pasūta jaunu kārtu.

Bet nekādu alu, tikai stiprā šļukas! — viņš uzsauc krodziniekam.

Sasper jods, šņabi vien? — noprasa pagastvecis.

Saprotams, citādi mēs te sēdēsim līdz rīta gaismai, — Villijs mierīgi piebilst, — alus jau ikreiz padara galvu atkal skaidru!

Pagastveča acīs izbrīns aug augumā. Viens zemnieks jau šļupstošā balsī ņemas apgalvot, ka mēs gan varot sasodīti daudz turēt. Divi citi pieceļas un klusēdami nozūd. Daži mūsu pretinieki jau lūko glāzes pazagšus izliet pagaldē. Bet Villijs stingri raugās, lai neviens neizlocītos. Viņš pieprasa, lai šie tur rokas uz galda un glāžu saturu salej rīklēs. Irgas mitējušās. Mēs esam ieņēmuši kaujaslauku.

Pēc stundas vairums gul tepat krogistabā kur kurais, ar ģīmjiem kā siera gabaliem, vai šļorgani iztenterē laukā. Viss pulks pie galda saplacis līdz pagastvecim un skrīverim. Sākas mūsu divkauja ar šiem abiem. Arī mums jau acu priekšā dubultojas, taču šie abi sen jau šļupst, un tas piešķir mums jaunus spēkus, Vēl pēc pusstundas, kad visiem galvas jau sagriezušās, Villijs gatavo galveno triecienu.

Četras tējas glāzes ar konjaku, — viņš nobļauj uz letes pusi.

Pagastvecis atsprāgst atpakaļ. Glāzes atnes. Divas no tām Villijs Iespiež šiem abiem pirkstos. — Uz veselību!

Šie platām acīm blenž uz mums.

Tempt tukšu! — Villijs sauc, un ugunīgais pauris viņam dzirksteļo. — Cauri, vienā rāvienā! — Skrīveris grib atvairīties, bet Villijs nepiekāpjas. — Četros malkos, — pagastvecis lūdzas jau pavisam mazdūšīgi. — Vienā malkā! — Villijs neatlaižas, pieceļas kājās un pieskandina savu glāzi skrīvera glāzei. Arī es uzlecu kājās. — Atiet! Uz veselību! Tukšu! Uz jūsu lietpratību! — mēs uzrēcam abiem apstulbušajiem.

Kā teļi, kurus tūliņ stieps uz kaujamā bluķa, viņi blenž uz mums un ierauj vienu malku. — Tālāk! Gribat izlocīties? — Villijs kliedz. — Piecelties! — Šie ar pūlēm uzsvempjas stāvus un dzer. Daždažādi lūko atvilkt elpu, taču mēs tik plijamies Šiem virsū, rādām savas glāzes. — Uz veselību! Visu! Līdz dibenam! — Un šie iztukšo līdz galam. Tad viņi lēnām, bet droši nošļūk zemē ar stiklainām acīm. Esam uzvarējuši; lēnā dzeršanā šie varbūt būtu mūs pieveikuši, bet ātrajā ieraušanā mēs esam trenēti, un tā bija mūsu cerība, ka uztiepsim viņiem savu tempu.

Grīļodamies mēs lepni pārlaižam skatienus kaujaslaukam. Neviens vairs nestāv kājās, vienīgi mēs. Pastnieks, kurš reizē ir arī krodzinieks, nolicis galvu uz letes un apraud savu sievu, kura mirusi, būdama nedēļniece, kamēr viņš pats karā. — Marta, Marta, — viņš šņukst savādā, smalkā balsī. Tā viņš darot vienmēr ap šo laiku, stāsta kroga meiča. Raudas griežas mums ausīs. Ir jau arī laiks iet.

Villijs paķer pagastveci, es — svarā vieglāko skrīveri, un stiepjam tos mājup. Tas ir mūsu pēdējais triumfs. Skrīveri mēs noguldām pie mājas durvīm un klaudzinām, līdz iekšā uzdedz gaismu. Bet pagastvecāko jau gaida. Viņa sieva stāv durvīs.

Kungs Jēzu, — viņa spiedz, — jaunie skolotāji! Tik jauni un jau šitādi pļēguri! Kas gan tur labs var iznākti

Villijs mēģina viņai izskaidrot, ka tā bijusi goda lieta, tomēr sapinas.

Kur lai mēs viņu noliekam? — es beidzot jautāju. Lai tai plencis guļ tepat, — viņa izlemj. Mēs noguldām pagastveci uz dīvāna. Tad Villijs, puiciski smaidīdams, palūdz viņai kafiju. Sieva blenž viņā kā hotentotā.

— Mēs taču atstiepām jums jūsu vīru, — Villijs starodams paskaidro. Tik lielas, nevainīgas bezkaunības priekšā kapitulē pat bargā veča. Galvu purinādama, viņa ielej mums pāris lielas kafijas tases un noskaita krietnas pamācības. Mēs visam piebalsojam — šobrīd tā ir visprātīgāk...

Kopš šīs dienas mūs ciematā ieskata par īstiem vīriem un sveicina ar godbijību.

Viennotaļ un vienmērīgi aizrit dienas. No rīta skolā četras stundas, pēcpusdienā divas, bet starpā sēdēšanas un apkārtskraidīšanas laiks, kas izstiepjas bezgalīgi garš vienatnē ar sevi un savām domām.

Visnelāgākās ir svētdienas. Ja tad negrib sēdēt krogos, to gluži vienkārši nevar izturēt. Skolas pārzinis, kurš tepat līdzās, dzīvo šeit jau trīsdesmit gadus un šajā laikā kļuvis pirmšķirīgs cūkkopis, saņemdams daudz godalgu. Taču par kaut ko citu runāt ar viņu gandrīz nav iespējams. Kad paskatos uz viņu, es vismīļāk laistos tūliņ prom tik ļoti atbaida doma, ka pats reiz kļūšu tāds. Ir vēl viena skolotāja, braša, pavecīga būtne, kas saraujas, ja saka „nolādēts ar vienu aci”. Tas arī nav visai uzmundrinoši.

Villijs iejuties labāk. Viņš kā respektējama persona ierodas visās kāzās un kristībās. Ja zirgiem ir vīveles vai govis nejaudā atnesties, viņš palīdz saimniekiem gan vārdos, gan darbos. Bet vakaros sēž kopā ar šiem traktieros un skāta spēlē mauc šiem vai ādu pār acīm.

Bet es vairs negribu dauzīties pa krogiem un labāk palieku savā istabā. Taču stundas tur stiepjas garas un bieži no kaktiem izlien savādas domas — kā pelnainbālas rokas tās māj un draud, dīvaini pārvērtušās rēgainas pagātnes ēnas, atmiņas, kas atkal kāpj augšup, pelēcīgas, nedzīvas sejas, žēlas un apsūdzība...

Mākoņainā svētdienā es agri pieceļos, apģērbjos un eju uz staciju, lai brauktu apciemot Ādolfu Bētki. Nodoms ir labs — varēšu atkal reiz pasēdēt kopā ar cilvēku, kurš man tiešām tuvs, un, kad atgriezīšos, garlaicīgā svētdiena būs pagājusi.

Pēcpusdienā es nokļūstu galā. Vārtiņi čīkst. Suns būdā rej. Aši soļoju pa augļu koku aleju. Ādolfs Ir mājās. Arī viņa sieva ir tur. Kad iegāju un sniedzu Ādolfam roku, viņa iziet ārā. Es apsēžos. Pēc brīža viņš sakas

Tu gan laikam brīnies, Ernst, vai ne?

Par ko, Ādolf?

Par to, ka viņa ir atkal mājās.

Nē — tas jau tev pašam jāzina.

Viņš piebīda man tuvāk bļodu ar augļiem. — Vai

negribi ābolu? — Es paņemu vienu un piedāvāju viņam cigāru. Viņš nokož tam galu un turpina — Redzi, Ernst, es te esmu sēdējis un sēdējis un no tā tīri vai sajucis prātā. Ja esi viens, tad tāda māja ir kaut kas šausmīgs. Tu ej cauri istabām — tur vēl karājas viena viņas blūze, tur viņas šujampiederumi, tur krēsls, kurā viņa aizvienam sēdēja un šuva... un vakaros — tad tā otra gulta stāv tev blakām tik balta un pamesta, tu ik mirkli skaties turp un valsties no vieniem sāniem uz otriem, un nejaudā aizmigt — tad daudz domu iešaujas galvā, Ernst...

Ticu gan, Ādolf...

Un tad tu skrej laukā no mājas un piesūcies, un izdari nejēdzības...

Es pamāju. Pulkstenis tikšķ. Malka krāsni sprakšķ. Sieva klusu ienāk un uzliek galdā maizi un sviestu. Tad viņa atkal iziet. Bētke nogludina galdautu.

Jā, Ernst, un viņai klājies galu galā tāpat, ari tāpat vien sēdējusi visus šos gadus, un guļot bijis bail, un bijusi neziņā un prātojusi, un klausījusies klusuma — un tad tas beidzot noticis, droši vien sākumā viņa to nepavisam nav gribējusi, bet, kad nu tiktāl bijis, viņa vairs nezināja, kā sev palīdzēt, un tā tas turpinājies...

Sieva atnes kafiju. Es grasos viņai padot labdienu, taču viņa māni neskatās.

Vai tad tu nevēlies atnest tasi āri sev? — Ādolfs jautā.

Man vēl jāiet uz virtuvi, — viņa aizbildinās^ Balss Viņai ir klusa un dzija.

Es šeit sēdēju un teicu sevi tu esi sargājis savu godu,

viņu ārā izsviezdams. Bet kas tev tiek no tāda goda, tas tik tāds izteiciens, tu esi vientulis, un, vai ar godu vīrs bez goda, no tā labāk netop. Tad es teicu, lai viņa paliek šepat un kāda tam nozīme, cilvēks taču ir noguris un dzīvo tikai dažus gadus, un, ja neko nezinātu, tad tāpat vien būtu viss palicis pa vecam. Kas zina, ko tikai cilvēks neizdarītu, ja allaž visu zinātu.

Ādolfs nervozi bungo ar delnu pa krēsla atzveltni.

Ielej kafiju, Ernst, tur ir arī sviests.

Es ieleju, un mēs dzeram.

Redzi, Ernst, — viņš klusu ierunājas, — jums jau vieglāk — jums ir jūsu grāmatas, jūsu izglītība un vēl šis un tas. Bet es — man taču nav it nekā cita kā tika! sieva...

Es nesaku nekā, jo tikpat nespētu viņam to izskaidrot; viņš nav vairs tas pats, kas bija karalaukā, — un es arī ne.

Pēc brīža pajautāju!

Ko tad viņa par to saka?

Ādolfs ļauj rokai nokrist lejup.

— Viņa īstenībā maz ko saka, no viņas jau neko daudz nevar izdabūt, sēž tikai un noskatās tevī. Ja nu reizēm raud. Runāt viņa runā maz.

Viņš atbīda tasi sānis.

Dažreiz viņa saka, ka tas noticis tikai tālab, lai kāds vēl būtu te tuvumā. Tad atkal apgalvo, ka neapjēgusi, neesot zinājusi, ka ar to man darīšot pāri, viņai esot bijis tā, itin kā es pats būtu te. Bet to taču nav iespējams saprast, kaut ko tādu tomēr vajadzēja atšķirt, citādi taču viņa ir prātīga sieviete.

Es padomāju.

Varbūt viņai šķiet, ka tolaik nav bijusi īsti savā prātā, tā, itin kā redzējusi to tikai sapnī, Ādolf.

Var jau būt, — viņš atbild, — bet es to nesaprotu. Ilgi jau arī tas neesot vilcies.

Par to otru taču viņa neko vairs negrib zināt? — ievaicājos.

Viņa saka — viņas vieta esot šeit.

Es to atkal pārdomāju. Bet ko gan tālāk prašņāt.

Vai tev tagad labāk, Ādolf?

Viņš raugās manī.

Ne gluži, Ernst, to tu vari gan iedomāt, vēl ne. Bet tas jau vēl nāks, vai tev arī tā nešķiet?

Viņš pats gan neizskatās tāds, kas tam īsti ticētu.

Droši vien, Ādolf, tas nāks, es saku un nolieku uz galda pāris cigāru, ko sev esmu aiztaupījis. Vēl brīdi parunājamies, tad eju. Priekšnamā sastopu Ādolfa sievu, kas grasās steigšus paslīdēt man garām. — Uz redzēšanos, Bētkes kundze, — saku un pastiepju roku. — Uz redzēšanos, — viņa atbild un novērsusies sniedz man roku.

Ādolfs mani vēl pavada līdz stacijai. Vējš šalc. Es vē roju Ādolfu no sāniem un domāju par to, ka ierakumos viņš aizvien savā nodabā smaidīja, kad runājām par mieru. Kas gan tagad no tā iznācis?

Vilciens atiet.

— Ādolf, — vēl ātri saku pa logu, — es taču saprotu tevi ļoti labi — tu pat nevari iedomāties, cik labi es to saprotu.

Viņš viens pats aizslāj atpakaļ pāri laukam uz savu māju.

Pulksten desmitos iezvana lielo starpbrīdi. Man bijusi mācību stunda vecākajā klasē. Tagad četrpadsmitgadīgie drāžas man garām laukā. Vēroju viņus pa logu. Dažās sekundēs viņi pilnīgi pārvēršas, nokrata skolas spaidus un atgūst sava vecuma možumu un dabiskumu.

Kad viņi sēž manā priekšā savos solos, viņi nav īsti} tad tie atgādina vai nu bailuļus un censoņus, vai arī liekuļus un dumpiniekus. Septiņi skolas gadi viņus tādus izveidojuši. Viņi atnākuši uz skolu no savām pļavām, rotaļām un sapņiem kā jauni zvēriņi — vēl skolas nesamaitāti, atklāti un patiesi; viņiem vēl spēkā dabas vienkāršais likums — pats možākais un stiprākais bija vadonis, kuram sekoja pārējie. Taču ar izglītības iknedēļas devām viņiem pamazām tika iedvests cits — mākslots vērtēšanas likums: tas, kurš akurātāk izstrēba šīs savas porcijas, tika izcelts un uzskatīts par labāko. Citiem bija jācenšas viņam sekot kā paraugam. Nav brīnums, ka možākie tam pretojās. Taču viņiem bija vien jāpadodas, jo labs skolnieks nu reiz ir skolas ideāls. Bet kas nu tas par ideālu! Un kas gan labs pasaulē iznācis no tiem labajiem skolniekiem! Skolas siltumnīcas atmosfērā viņi baudīja īsu un šķietamu esamību — toties jo drošāk ieslīga pēc tam viduvējībā un padoto laužu nenozīmībā. Pasauli uz priekšu virzījuši tikai sliktie skolnieki.

Es vēroju rotaļniekus. Ar spēkpilnām, veiklām kustībām viņus vada sproggalvis Damholts, kas ar savu enerģiju pārvalda visu laukumu. Acis dzirkstī uzbrukuma priekā un drosmē, muskuli un cīpslas ir saspringti, un pārējie nevilcinoties paklausa viņam. Tomēr pēc desmit minūtēm šis pats puisis, solā sēdēdams, pārvērtīsies iecirtīgā, stūrgalvīgā zellī, kurš nekad nav iemācījies uzdoto un pavasari droši vien paliks klasē uz otru gadu. Viņš samaisīs svētīja seju, kad viņu uzlūkošu, un tūdaļ man aiz muguras novaikstīsies; viņš melos kā no grāmatas, kad jautāšu, vai viņš savu domrakstu norakstījis, un veikli man uzspļaus uz biksēm vai noliks uz mana krēsla spraudīti, kolīdz radīsies izdevība. Turpretī pirmais skolnieks, kurš tagad ārā izskatās nožēlojams, klasē it kā izaugs, viņš pašapzinīgi pacels pirkstu, kad Damholts nezinās atbildi un padevīgs, taču nikns sagaidīs savu divnieku. Pirmais skolnieks zina visu un pats to apzinās. Tomēr Damholts, kurš īstenībā būtu jāsoda, man tūkstošreiz mīļāks nekā bālais paraugzēns.

Paraustu plecus. Vai tad reiz jau nebija kas līdzīgs? Pulka salidojumā Konersmaņa zālē? Vai tur arī pēkšņi cilvēks vairs nebija nekas, turpretī viņa amats — viss, kaut gan agrāk tas bijis pavisam citādi? Es kratu galvu. Kas gan šī ir par pasauli, kurā mēs atkal esam ieklu- vuši...

Damholta balss skan spalgi pār visu laukumu. Es domāju par to, vai nebūtu labāk, ja starp skolotāju un skolnieku iedibinātu loti biedriskas attieksmes. Varbūt tās atnestu kādu labumu un lautu no šā un tā izvairīties, bet patiesībā tas būtu tikai malds. Zinu to pēc sevis pašai jaunībai ir vērīgas acis, un tā nav piekukuļojama. Jaunie turas kopā un rada nepārraujamu fronti pret pieaugušajiem. Jaunatne nav sentimentāla; tai gan var tuvoties, taču tajā nevar ieiet. Kas reiz no paradīzes padzīts, tas vairs nekad netiek atpakaļ. Tāds ir gadu likums. Damholts ar savu aso skatienu aukstasinīgi izmantotu skolotāja biedrisko izturēšanos. Varbūt viņš pat izrādītu zināmu pieķeršanos, tomēr tas visu netraucētu ievērot savu labumu. Audzinātāji, kuri tic, ka jūtas jauni kopā ar jaunatni, ir sapņotāji. Jaunatne nemaz negrib, lai to saprastu; viņa tikai grib palikt tāda, kāda ir. Pieaugušais, kas tai uzmācīgi tuvojas, kļūst viņas acīs tikpat smieklīgs kā tad, ja tas uzvilktu maza bērna drēbītes. Mēs varam izjust kopību ar jaunatni, bet viņa ar mums — ne. Tas ir viņas glābiņš.

Atskan zvans. Starpbrīdis beidzies. Damholts vilcinādamies nostājas rindā pie durvīm.

Es klaiņoju cauri ciematam uz virsāja pusi. Vilks skrien man pa priekšu. Pēkšņi no kādas sētas izšaujas dogs un metas viņam virsū. Vilks nav pamanījis viņu skrējām. Tāpēc dogam izdodas pirmajā triecienā nogāzt viņu. Nākamajā mirklī pa zemi ar traku rēkoņu veļas negants putekļu un kūleņojošu ķermeņu kamols.

Saimnieks skrien šurp no mājas ar stibu rokā.

Dieva dēļ, skolotāj, — viņš kliedz jau pa gabalu,

sauciet prom savu suni! Pluto viņu saplēsis gabalos!

Es atmetu ar roku.

Pluto! Pluto! Šurp, nolādētais! — viņš uztraukts bļauj un aizelsies pieskrien klāt, lai šos ar sitienu izšķirtu. Taču putekļu virpulis, neganti vaukšķēdams, aizbrāžas kādus simt metrus tālāk un tur kūleņo atkal.

Tam ir beigas, — saimnieks elš un nolaiž stibu.

Bet es jums tūdaļ saku — maksāt gan es nemaksāšu! Jūs varējāt gan viņu pasaukt!

Kam ir beigas? — noprasu.

Jūsu suņam, — padevīgi atbild saimnieks. — Tas rupucis dogs jau kādu duci šitādu pataisījis aukstus.

Nu, par Vilku mēs vēl pagaidīsim, — es iebilstu,

tas nav nekāds parasts aitusuns, mans mīļais. Tas ir kara suns, vecs zaldāts, saprotiet!

Putekļi izklīst. Abi suņi ievēlušies pļavā. Es redzu, ka dogs lūko Vilku nospiest pie zemes un sagrābt aiz krustiem. Ja viņam tas izdosies, Vilkam beigas, tad dogs pārkodīs viņam muguras skriemeļus. Taču aitusuns izslīd kā zutis pa zemi centimetra attālumā no pretinieka grābiena, apsviežas apkārt un tūdaļ atkal uzbrūk. Dogs ņerījas un vaukšķ — turpretī Vilks cīnās pilnīgi bez skaņas.

Nolādēts! — saimnieks sauc.

Dogs nopurinās, lec klāt, notver tikai gaisu, pārskaities apsviežas, atkal lec, un atkal kodiens netrāpa — izskatās, it kā šis būtu viens pats, tik maz redzams aitusuns. Viņš slīd kā kaķis, cieši pieplacis pie zemes, to viņš kā sakarnieku suns pieradis darīt, viņš izslīd dogam pa kājstarpi un uzbrūk no apakšas, viņš aplenc to, trencas apkārt, pēkšņi iekožas tam vēderā un satur ciet.

Dogs iekaucas kā traks un nokrīt zemē, lai tādā vīzē viņu satvertu. Bet ar vienu rāvienu, ātrāks par ēnu, Vilks šo

&

alaidis vaļā un izmantojis izdevību piekļūt šim pie rīkles. Un tagad pirmoreiz dzirdu savu suni dobji, draudīgi rūcam, tagad, kad viņš sagrābis savu pretinieku un tur to ciet, lai kā dogs svaidītos un valstītos pa zemi.

Dieva dēļ, skolotāj, — saimnieks kliedz, — sauciet prom to savu suni! Viņš tak manu Pluto saplosīs gabalos! To nu es varu saukt, cik patīk, 1as tagad nenāks, — nosaku. — Un pareizi ari ir. Vispirms lai viņš to draņķa Pluto pieveic līdz galam.

Dogs sten un smilkst. Saimnieks pacel stibu, lai šim palīdzētu. Es izrauju stibu, satveru saimnieku aiz krūtīm un bļauju, cik spēka:

Nolādēts, tas jauktenis taču uzbruka pirmais! — Daudz netrūkst, un es būtu meties virsū saimniekam.

Par laimi, redzu, ka Vilks pēkšņi palaiž dogu vajā un drāžas šurp, jo viņam šķiet, ka tas otrs uzbrucis man. Tā nu es varu viņu notvert, citādi saimniekam būtu vismaz jauns vamzis jāgādā.

Tikmēr Pluto aizlavījies prom. Es plikšķinu Vilkam pa kaklu un mierinu viņu.

Tas tak ir īstens sātans, — aiz bailēm sastindzis, stostās saimnieks.

Tieši tā, — lepni nosaku, — tas ir vecs karavīrs. Ar to labāk neiesākt.

Mēs ejam tālāk. Aiz ciemata ir pāris pļavu, tad sākas virsājs ar paegļiem un seniem kapkalniem. Bērzu birztalas tuvumā ganās aitu bars. Viņu vilnainās muguras kā matēts zelts spīguļo norietošās saules spožumi,

Piepeši ieraugu, ka Vilks stiepieniem vien drāžas uz Situ ganāmpulka pusi. Domāju, ka pārdzīvojums ar dogu šo padarījis mežonīgu, un skrienu pakal, lai aizkavētu aitu asinspirti.

Uzmanību! Uzmani to suni! — es kliedzu aitu ganam.

Viņš smej.

Tas tak aitusuns. Viņš nekā nedarīs!

Tomēr, tomēr! — saucu. — Viņš šito ganāmpulku nepazīst! Tas ir kara suns!

Ej nu, ej, — saka gans, — vai ir kara suns vai nav. Viņš nekā nedarīs. Re — skatieties — skatieties tik! Labi, manu sunīt, turpini tā! Griez klāt!

Es neticu savām acīm. Vilks — Vilks, kurš savu mūžu nav aitu redzējis, — sadzen ganāmpulku kopā, it kā nekad neko citu nebūtu darījis. Lieliem lēcieniem viņš riedams nesas pakaļ diviem no bara aizklīdušiem jēriem un dzen šos atpakaļ. Ikreiz, kad šie grib atrauties vai palikt stāvam. viņš aizšķērso šiem ceļu, ķer tos aiz cinkšļiem, un Šie skrien atkal ganāmpulkam pakaļ. Lieliski, — saka gans, — viņš šos tikai paknaiba, nu pareizi, uz goda.

Suns ir gluži pārvērties. Viņa acis dzirkstī, sašautā auss plīvo, viņš modri rikšo ap ganāmpulku, un redzu, ka viņš ir varen satraukts.

Sito es tūliņ pērku nost, — gans paziņo, — manējais nejēdz nemaz labāk. Pavei, kā dzen ganāmpulku uz ciemul Tam vairs it nekas nav jāmācās.

Nezinu, kas. notiek ar mani.

Vilk, — es saucu, — Vilk, — un varētu tūdaļ skaļi kaukt, redzot viņu tādu. Viņš izaudzis granātu ugunis un tagad, neviena nemācīts, uzreiz zina, kas ir viņa uzdevums.

Simt mārku skaidrā naudā un vienu nokautu aitu, — piedāvā aitugans.

Es pakratu galvu.

Pat par miljonu mārku ne, — atsaku.

Tagad galvu krata gans.

Viršu cietās skaras skrāpē man seju. Es tās atliecu sānis un nolieku galvu uz rokām. Suns mierīgi elpo man līdzās, iztālēm skan ganāmpulka zvaniņu klusā šķinda. Citādi viss ir klusu.

Pār vakara debesīm lēnām peld mākoņi. Saule riet. Paegļu krūmu tumšais zaļums kļūst sulīgi brūns, un es jūtu, kā no tālīniem mežiem klusām ceļas naksnīgs vējš. Pēc stundas tas pūtīs bērzos. Karavīri pazīst apvidu tikpat labi kā zemnieki un mežkopji, viņi nedzīvo istabā; viņi zina savlaik, kad pūtīs vējš, un pazīst aizmiglotu vakaru smaržu, kas ir kanēļa krāsā; viņi pazīst ēnas, kas šūpojas pār zemi, kad mākoņi sagūsta gaismu, un zina mēness ceļus...

Flandrijā pēc negantas ugunsversmes pagāja ilgs laiks, līdz pienāca palīdzība kādam ievainotajam. Mēs bijām viņam aptinuši visas pārsēju paciņas un apsaitējuši, ko vien varējām, bet no brūces joprojām plūda asinis, viņš gluži vienkārši noasiņoja. Un aiz viņa visu laiku vakara debesīs stāvēja milzu mākoņtūce, viens pats padebesis, bet tā bija vesela kalnu grēda — balta, zeltaina, ar sarkanīgu spīdumu. Nereāla un krāšņa tā stāvēja aiz brūnā, šāviņu saplosītā apvidus, tā bija pavisam rāma un staroja, un mirstošais gulēja pavisam rāms un asiņoja, it kā abi saderētu kopā un tomēr tas man bija neaptverami, ka mākoņtūce stāvēja pie debesīm tik skaista un vienaldzīga, kamēr cilvēks mira...

Pēdējā saules gaisma krāso virsēju drūmi tumšsarkanu. Vaimanādamas ceļas gaisā ķīvītes. No dīķu puses ūkšķ dumpja dūcieni. Es raugos pāri plašajam, purpuraini brūnajam līdzenumam... Pie Hothoulstas bija tāda vieta, kur auga tik daudz magoņu, ka pļavas izskatījās gluži sarkanas. Mēs tās saucām par Asinspļavām, jo negaisa laikā tām bija tikko sarecējušu, vēl svaigu asiņu krāsa... Tur Kēlers sajuka prātā, kad gaišā naktī soļojām tām garām iznīcināti un pārguruši. Trīsošajā mēnessgaismā viņam šķita, ka tie ir asins ezeri, un viņš gribēja ielēkt tur iekšā...

Es nodrebinos un paveros augšup. Kas gan tas? Kālab Šīs atmiņas tagad uzmācas tik bieži? Un tik dīvaini — tā pavisam citādāk nekā tur ārā karalaukā. Vai esmu pārāk vientuļš?

Vilks man blakus sarosās un miegā pavisam klusu ķiukst smalkā balsī. Vai viņš sapņo par savu ganāmpulku? Es ilgi raugos viņā. Tad pamodinu viņu un mēs ejam atpakaļ.

Ir sestdiena. Es aizeju pie Villija un jautāju, vai viņš svētdien negribētu aizbraukt man līdzi uz pilsētu. Viņš tomēr negrib par to ne dzirdēt.

Rīt mums te būs pildīta zoss, — viņš stāsta, — to es neparko nevaru pamest. Kamdēļ tad gribi doties prom?

Es svētdienās nevaru šeit izturēt, — atbildu.

Nesaprotu, — viņš spriež, — te tik labs uzturs.

Aizbraucu viens. Vakarā kādā nenoteiktā cerībā dodos

pie Valdmaņa. Tur iet augsti. Es brīdi palieku stāvot un noskatos. Pa parketu slīd daudz jaunu puišu, kuri nule pamanījušies izsprukt no kara grūtībām. Viņi ir pašapzinīgi tin zina, ko grib, viņu pasaulei skaidrs aizsākums un skaidrs mērķis: panākumi. Viņi daudz vairāk nobrieduši nekā mēs, lai gan ir jaunāki.

Dejotāju vidū es ieraugu glīto, mazo šuvēju, ar kuru toreiz uzvarēju onstepa konkursā. Aicinu viņu uz valsi, un tad mēs paliekam kopā. Pirms pāris dienām esmu saņēmis algu, tāpēc tagad pasūtu pāris pudeļu saldā sarkanvīna. Mēs dzeram to nesteidzīgi, un, jo vairāk dzeru, jo vairāk man pārņem savāda grūtsirdība. Ko toreiz teica Alberts? Vajag cilvēka, kas tev piederētu? Domīgi klausos meičas čalošanā; viņa vidžina kā bezdelīdziņa par darbabiedrēm, par baltveļas šuvējas gabaldarba apmaksu, par jaunām dejām un tūkstoš nenozīmīgiem sīkumiem. Ja apmaksu paaugstinātu par divdesmit feniņiem gabalā, tad varētu trešdienās paēst pusdienas restorānā un viņa būtu apmierināta. Apskaužu viņu par viņas skaidro, vienkāršo dzīvi un taujāju un taujāju tālāk. Man gribētos ikvienam cilvēkam, kas šeit smejas un ir priecīgs, izvaicāt, kā viņš dzīvo. Varbūt viņu vidū atrastos kāds, kurš varētu pateikt ko tādu, kas man palīdzētu.

Vēlāk pavadu bezdelīdziņu uz mājām. Viņa dzīvo pelēkā īresnamā zem paša jumta. Durvju priekšā mēs apstājamies. Es jūtu viņas rokas siltumu savējā. No tumsas ne» skaidri baigo viņas seja. Cilvēka seja, roka, kurā ir siltums un dzīvība...

— Ļauj man iet līdzi, — steidzīgi saku, — ]auj man iet līdzi...

Mēs uzmanīgi zogamies augšup pa ņirkstošajām kāpnēm. Es aizdedzu sērkociņu, bet viņa tūliņ to atkal nopūš, satver mani aiz rokas un velk sev līdzi.

Šaura istabiņa. Galds, brūns dīvāns, gulta, pāris attēlu pie sienas, kaktā šujmašīna, no niedrēm darināts manekens un grozs ar pašūto baltveļu.

Mazā veicīgi sameklē spirta prīmusu un uzvāra tēju no ābolu mizām un desmitkārt uzlietām un atkal izkaltētām tējas lapiņām. Divas tases, smejoša, mazliet šķelmīga sejiņa, aizkustinoši zila kleitiņa, istabas mājīgā nabadzība, bezdelīdziņa, kuras vienīgā manta ir viņas jaunība... Es apsēstos uz dīvāna. Vai Tā sākas mīlestība? Tik viegli un rota]Igi? Tālab gan laikam jāpārlec sev pašam pāri.

Bezdelīdziņa ir mīļa, tas jau arī pieder pie viņas mazās dzīvītes, ja kāds atnāk, skauj viņu rokās un tad atkal aiziet; šujmašīna dūc, nāk atkal cits, bezdelīdziņa smejas, bezdelīdziņa raud un šuj, un šuj joprojām... Viņa pārmet šujmašīnai pāri mazu, raibu sedziņu, un tā no tēraudā un niķelī darināta darbalopa pārvēršas sarkaniem un ziliem zīda ziediem klātā uzkalnītī. Viņa negrib vairs atcerēties dienu, viņa ieritinās man padusē un vidžina, viņa dungo un čalo, un dzied savā vieglajā tērpā, viņa ir tik sīciņa un bāla, un mazliet izsalkusi, un tik viegliņa, ka viņu var aiznest uz gultu, uz saliekamu dzelzs gultiņu, viņas sejā ir tik salda atdošanās izteiksme, turklāt viņa apskauj manu kaklu, viņa nopūšas un smaida, viņa ir bērns ar aizvērtām acīm, viņa nopūšas un trīc, un mazliet stostās, dziļi elpo un īsi iekliedzas, es raugos viņi, es visa laiku raugos viņā, es ari vēlētos būt tāds pats un klusībā jautāju: vai tas ir tas... vai tas ir tas?... Un tad bezdelīdziņa sauc mani visādos raibos vārdos un ir nokaunējusies un maiga, un pieglaužas klāt, un, kad eju prom un vaicāju: — Vai tu esi laimīga, bezdelīdziņ? — tad neskaitāmas reizes skūpsta mani, saverkšķī sejiņu un māj ari roku un galvu, māj un māj...

Bet es eju lejup pa kāpnēm un esmu izbrīna pilns. Viņa ir laimīga; cik ātri tas notiek. Es to neaptveru. Vai tad viņa vēl joprojām nav cits cilvēks, dzīve sevī, kurā es nevaru iekļūt? Vai viņa tāda nepaliktu arī tad, ja manī plosītos visi mīlas ugunsgrēki? Ai, mīlestība — lāpa, kasi ielido bezdibenī un tikai mirkli parāda, cik dziļš tas ir.

Es eju pa ielām uz stacijas pusi. Nē, tas nav tas, arī tas ne. Tad jūties vēl vientuļāks nekā citkārt...

II

Lampas spožais aplis apgaismo galdu. Manā priekšā zilu burtnīcu kaudze. Līdzās stāv pudele ar sarkano tinti. Es pārbaudu burtnīcas, pasvītroju kļūdas, ielieku dzēšlapas un aizveru tās atkal ciet.

Tad piece]os. Vai nu tā ir dzīve? Šī vienmuļā dienu un stundu vientulība? Cik maz tas būtībā aizpilda! Vēl arvien atliek pārāk daudz laika domām. Biju cerējis, ka vienveidīgums nomierinās. Bet tas tikai dara mani vēl nemierīgāku. Cik gari šeit Ir vakari!

Es pārkāpju pār slieksni. Pustumsā sprauslā un mīņājas govis. Kalpones tās slauc, tupēdamas uz zemiem ķeblīšiem līdzās. Katra sēž gluži kā mazā kambarītī, kuram sienas abās pusēs veido lopu melnraibie sāni. Mazi gaismeklīši plaiksnās viņām pāri siltajos kūts garaiņos, piens tievām strūklām šļāc slaucenēs, un meiču krūtis līgojas līdzi zilajos uzsvārčos. Viņas pacel galvas un smaida, un elpo, atviezdamas veselīgus, baltus zobus. Viņu acis tumsumā zib. Smaržo pēc siena un govīm.

Pastāvu kādu brīdi durvju priekšā, tad atgriežos savā Istabā. Zilās burtnīcas turpat zem lampas — tās šitā gulēs aizvienam. Vai es arī aizvienam tā sēdēšu, līdz pamazām kļūšu vecs un beidzot nomiršu? Gribu iet gulēt.

Sarkanais mēness lēnām ceļas pāri šķūņa ļumtam un met uz grīdas loga atspīdumu, slīpu četrstūri ar krustu vidū; mēnesim kāpjot augstāk, tas nemitīgi pārbīdās. Pēc stundas tas ierāpjas manā gultā un ēnu krusts slīd pāri manām krūtīm.

Es zvilnu lielā, zilsarkanām rūtīm izkrāsotā zemnieku gultā un nevaru aizmigt. Dažbrīd acis aizkrīt ciet un es kā akmens iegāžos telpā bez robežām — taču pēdējā mirkli pēkšņi uznākušas bailes mani uzrauj atpakaļ nomodā, un atkal dzirdu, kā baznīcas pulkstenis sit stundas, es klausos un gaidu, un valstos gultā no vieniem sāniem uz otriem.

Beidzot pieceļos un atkal apģērbjos. Tad izkāpju pa logu, līdzi izceļu arī suni un izskrienu viršiem klātajā laukā. Mēness spīd, gaiss san, un līdzenums aizstiepjas plašā tālumā. Kā tumša strīpa to pāršķeļ dzelzceļa līnija.

Es nosēžos zem paegļu krūma. Pēc kāda laika redzu, ka sliežu malā uzliesmo signālspuldžu virtene. Tuvojas nakts vilciens. Sliedes sāk klusu un metāliski dunēt. Pie apvāršņa uzzibsnī lokomotīves starmeši, dzīdami sev pa priekšu gaismas kūļus. Vilciens ar apgaismotiem logiem aizdrāžas garām, mirkli kupejas ar ceļasomām un cilvēku likteņiem ir man pavisam tuvu, tad tie aizslīd tālāk, sliedes atkal nospīgo valgajā gaismā, un vēl tikai sarkanā signālspuldze vilciena galā no tāluma blenž šurp draudīga kā kvēlojoša acs.

Es redzu, kā mēness kļūst dzeltens un gaišs, es skrienu caur birztalu zilo mijkrēsli, lāses no zariem sijājas man uz skausta, es klūpu pār saknēm un akmeņiem, un aust svinpelēks rīts, kad pārnāku mājās. Lampa vēl deg — izmisis paveros apkārt istabā — nē, es to neizturēšu, tad jābūt divdesmit gadus vecākam, lai ar to samierinātos...

Noguris un iztukšots lūkoju noģērbties. Tas man vairs neizdodas. Taču vēl iemiegot savelku dūres — nē, es negribu atkāpties — vēl negribu padoties...

Tad atkal kā akmens nogrimstu telpā bez robežām...

...un uzmanīgi virzos Uz priekšu. Lēnītēm, centimetru pēc centimetra. Saule svilina dzeltenās nogāzes, zied irbulenes, gaiss ir karsts un rāms, pie apvāršņa karājas aerostatu baloni un balti mākonīši kā karodziņi. Manas bruņucepures priekšā šūpojas magones sarkanās ziedlapas.

No krūmāja tieši man pretī šurp atskan pavisam klusa, tikko sadzirdama čaboņa. Tad atkal klusums. Es gaidu tālāk. Vabole ar zaļzeltainiem spārniņiem rāpjas augšup pa kumelītes stiebru. Tās taustekļi aptausta robotās lapiņas. Tad pusdienas klusumu atkal pārtrauc viegla Čaboņa. Tagad aiz krūmāja uznirst bruņucepures mala. Zem tā ir piere, gaišas acis, cieši sakniebta mute — acis vērīgi pārslīd apvidum un atkal pievēršas balta papīra blokam. Neko nenoskārzdams, tas vīrs rauga uzskicēt fermu tur viņā pusē.

Es pievirzu sev klāt granātu. Tas aizņem daudz laika. Beidzot tā gul man līdzās. Ar kreiso roku atrauju to un klusu skaitu. Tad zemā lokā sviežu uz kazenāju brikšņiem un aši ieslīdu atpakaļ savā bedrē, cieši piekļauju augumu pie zemes, iespiežu seju zālē un atplešu muti.

Sprādziena grands saplosa gaisu, šķembas svelpj, atskan gari stiepts kliedziens, mežonīgs, Šausmu pilns. Man rokā otra granāta, un es glūnu pāri aizsegam. Anglis tagad guļ atklātā vietā, stilbi saplosīti driskās, asinis plūst straumēm. Tālu atritinājušās, aiz viņa karājas stilbtiņu sloksnes kā lentes, viņš gul uz vēdera, rokām airējas pa zāli, mute plati atplesta brēcienā.

Viņš apsviežas un ierauga mani. Tad atspiežas uz rokām un paslienas augšup kā ronis, viņš kliedz kaut ko man un asiņo, asiņo... Tad sarkanā seja kļūst bāla un sakrītas, skatiens top neskaidrs un acis un mute top vairs tikai melni dobumi saplokošajā sejā, kura lēnām noslīgst pie zemes, saļogās un iegrimst kumelīšu ceros. Gatavs.

Es virzos prom un gribu ielīst atpakaļ mūsu ierakumos. Taču vēlreiz atskatos — tur mirušais pēkšņi atkal atdzīvojies, viņš uzslienas stāvus, it kā gribētu dzīties man pakal... Atrauju otru granātu un sviežu viņam pretī. Tā nokrīt metru no viņa, paveļas... es skaitu, skaitu — kāpēc tad nesprāgst? Mironis tagad stāv, atiezis zobus, es sviežu nākamo granātu — arī tā nesprāgst... tagad tas tur viņā pusē sper jau pāris soļu, viņš ņirgdams skrien ar saviem kāju stumbeņiem, rokas izstiepis pēc manis... es sviežu pēdējo granātu... tā trāpa viņam krūtīs, viņš to aiztrauc nost... te uzlecu kājās, gribu bēgt, bet ceļgali man neklausa, tie kļuvuši mīksti kā sviests, es velku tos uz priekšu bezgala lēnām, pieploku cieši pie zemes, metos, sviežos uz priekšu, jau dzirdu vajātāja elsas, rauju ar rokām savas ļenganās kājas... bet no aizmugures divas rokas sakļaujas ap manu skaustu, spiež mani atpakaļ, zemē iekšā, mironis uzmeties ar ceļiem man uz krūtīm, viņš saķer no zāles līdzi atvilkušos stilbtiņus un tin tos man ap kaklu. Es griežu galvu prom, sasprindzinu visus muskuļus, sviežos pa labi, lai izvairītos no cilpas... piepeši rāviens, žņaudzošas sāpes kaklā, mironis velk mani uz priekšu, tieši uz kaļķu bedres krauju, viņš veļ mani lejup, es zaudēju līdzsvaru un lūkoju noturēties, es slīdu, krītu, kliedzu, krītu bezgala ilgi, kliedzu, sviežos augšup, kliedzu ...

Manās krampjaini savilktajās rokās tumsa salūst gabalos, kaut kas dārdēdams nogāžas zemē man blakus, es atsitos pret akmeņiem, stūriem, dzelžiem, kliedziens visu laiku nevaldāmi laužas man no krūtīm, spēji, spalgi, nejaudāju apklust, starpā skan saucieni, kāds satver manas rokas, grūžu to prom, kāds paklūp pār mani, satveru šauteni, sataustu aizsargu, piesviežu šauteni pie pleca, nospiežu mēlīti, vēl arvien kliegdams, tad kā nazis cauri šim jūklim manī ieduras sauciens — Birkholc... un atkal — Birkholc... es uzlecu kājās, tur nāk palīdzība, man jāizlaužas līdz tai, es raujos vaļā, skrienu, saņemu sitienu pa celi, iegāžos mīkstā bedrē, gaismā, spilgtā, raustīgā gaismā... — Birkholc, Birkholc, — vēl tikai telpā spalgi atskan mans kliedziens... pēkšņi tas apraujas...

Man iepretim stāv saimnieks un viņa sieva. Zvilnu pa pusei gultā, pa pusei uz grīdas, man blakus kājās raušas kalps, es krampjaini žņaudzu saujā spieķi gluži kā šauteni, kaut kur man laikam tek asinis, tad sajūtu, ka tikai suns laiza manu roku.

Skolotāj, — saimniece drebēdama jautā, — kas gan jums kait?

Es neko, neapjēdzu.

-Kā es atkļuvu šurp? — jautāju aizsmakušā balsi.

Bet, skolotāj... mostieties jel... Jums rādījušies sapņi.

Sapņi, — es atkārtoju — tātad esmu to visu sapņojis?

Pēkšņi es smejos, smejos, smieklos kratīdamies, smejos līdz sāpēm, smejos...

Bet piepeši mani smiekli pārtrūkst.

Tas bija tas angļu kapteinis, — čukstu, — tas, kuru es toreiz...

Kalps berzē savu sagrūsto roku.

Jūs bijāt sasapņojies, skolotāj, un izkritis no gultas,— viņš saka. — Jūs it neko nedzirdējāt un mani gan drīz nositāt... Es viņu nesaprotu, esmu bezgala noguris un bezspēcīgs. Tad ieraugu spieķi savā rokā. Nolieku to pie malas un atsēstos uz gultas. Suns iespraucas man starp ceļiem.

— Iedodiet man glāzi ūdens, Somakeru māt, — palūdzu, — un ejiet vien atkal gulēt...

Es gan vairs neapgulstos, bet palieku sēžam pie galda, segā satinies. Lampu atstāju degam.

Tā es kvernu ilgi, ilgi, nekustēdamies, ar izklaidīgu skatienu — tā var sēdēt tikai karavīri, kad viņi ir vienatnē. Pamazām kļūstu nemierīgs, un man ir tāda sajūta, it kā istabā būtu vēl kāds. Es sajūtu, kā lēnītēm, man pašam nepakustoties, acīs atgriežas spēja vērot un redzēt. Plakstiņus mazliet pacēlis, ieraugu, ka sēžu taisni pretī spogulim, kas karājas virs mazgājamā galdiņa. No nedaudz viļņotā stikla man pretī veras ēnām klāta seja ar melniem acu dobumiem. Mana seja...

Es pieceļos, noņemu spoguli un nostatu to kakta ar stiklu pret sienu.

Pienāk rīts. Es ieeju savā klasē. Mazie sēž tur, roķeles salikuši. Lielajās acīs vel staro viss bērnības biklais izbrīns. Viņi veras manī tik paļāvīgi un ticīgi, ka pēkšņi sažņaudzas sirds.

Te es stāvu jūsu priekšā, viens no simtiem tūkstošiem bankrotējušo, kuram karš sadragājis jebkuru ticību un spēkus; te es stāvu jūsu priekšā un izjūtu, cik daudzkārt dzīvāki un ciešāk saistīti pie dzīves esat jūs; te es stāvu jūsu priekšā, un man jābūt jūsu skolotājam un vadonim. Bet ko gan varu jums mācīt? Vai lai stāstu jums, ka divdesmit gadu vecumā jūs būsit izžuvuši kropļi, ka jūsu brīvākās dziņas būs sagandētas, bet jūs paši nežēlīgi sapresēti par sērijveida preci? Vai lai stāstu, ka visa izglītība, visa kultūra un visas zinātnes nav nekas vairāk kā drausmīgs izsmiekls, kamēr vien cilvēki vēl karo ar gāzi, dzelzi, pulveri un uguni cits pret citu Dieva un cilvēcības vārdā? Ko gan lai mācu jums, mazās būtnes, — jums, kas vienīgie esat palikuši skaidri šais šausmu pilnajos gados?

Ko tad es varu jums iemācīt? Vai pastāstīt jums, kā atraut rokasgranātu un mest ar to cilvēkiem? Vai parādīt jums, kā cilvēku nodur ar durkli, nosit ar šautenes laidi, sašķaida ar sapiera lāpstu? Vai atklāt jums, kā pavērš šautenes stobru pret tādu neaptveramu brīnumu, kādas ir elpojošas krūtis, pulsējošas plaušas, dzīva sirds? Vai neskaidrot jums, kas ir stinguma krampji, sadragāts mugurkauls, norauts pakausis? Vai aprakstīt jums, kā izskatās izšķaidītas smadzenes, sadragāti kauli, izgāzušās zarnas? Vai attēlot jums, kā vaid vēderā ievainots cilvēks, kā gārdz plaušās ievainotais, kā svelpj cilvēks ar cauršautu galvu? Vairāk neko es nezinu! Vairāk par to neesmu mācījies.

Lai vedu jūs pie zaļi brūnās kartes, velku pa to ar pirkstu un stāstu, ka šeit nogalināta mīlestība? Lai izskaidroju jums, ka grāmatas, ko turat rokās, ir tīkli, ar kuriem ievilināt jūsu vientiesīgās dvēseles frāžu briksnājos un viltotu jēdzienu dzeloņstiepļu aizsprostos?

Bet es taču stāvu jūsu priekšā pats aptraipīts un vainīgs, un man vajadzētu jūs lūgt: palieciet tādi, kā esat, un neļaujiet bērnības silto gaismu pārvērst naida griezīgajā liesmā. Ap jūsu pierēm vēl ir nevainības dvesma — kā gan es varētu jūs mācīt? Mani vēl vajā pagātnes asiņainās ēnas — kā lai uzdrīkstos stāvēt jūsu vidū? Vai man vispirms pašam nav jākļūst atkal par cilvēku?

Es sajūtu, ka manī mostas stingums, it kā es pārvērstos akmenī un būtu jāsasprāgst, sairstot druskās. Lēnām atslīgstu krēslā un apjēdzu, ka nevaru vairs še palikt. Es mēģinu kaut ko aptvert, bet nespēju. Tikai pēc kāda laika, kas man šķiet bezgalīgs, stingums atlaižas. Es pieceļos.

— Bērni, — ar pūlēm saku, — jūs varat iet. Šodien jums būs brīvdiena.

Mazie raugās manī, vai tik es nejokoju. Vēlreiz pamāju ar galvu.

—.Jā gan, tautieša — šodien ejiet, rotaļājieties — visu dienu — mežā vai ar saviem suņiem un kaķiem — skolā jums jānāk tikai rīt...

Viņi samet penāļus mugursomās, ka nograb vien, un čivinādami vai bez elpas traucas laukā no klases.

Es savācu savas mantas un eju uz kaimiņciemu, lai atvadītos no Villija. Viņš izmeties vienā kreklā, pieslējies pie loga un spēlē vijoli — «Ai, cik jauks ir maija lauks». Uz galda stāv bagātīga maltīte.

—Tā man šodien trešā, — viņš apmierināts paskaidro. — esmu ievērojis, ka varu saēsties priekšdienām gluži kā kamielis.

Pasaku viņam, ka gribu šovakar aizbraukt. Villijs nav tas vīrs, kurš ilgi tincina.

Es tev ko teikšu, Ernst, — viņš domīgi saka, — gari laicīgi jau te ir... bet, kamēr vien man šitāds paēdiens, — viņš parāda uz galdu, — tikmēr mani no šī te Pestalocija staļļa ar desmit zirgiem nedabūs laukā.

Tad viņš izvelk no dīvāna apakšas kasti ar alus pudelēm. — Augstspriegumstrāva, — viņš smīn un tur etiķeti pret lampu.

Ilgi viņā noraugos.

Brālīt, Villij, es vēlētos, kaut būtu tāds kā tu! — es nopūšos.

To es ticu, — viņš pasmīn un atrauj aizbāzni, ka nopaukšķ vien.

Kad eju uz staciju, no kaimiņmājas pieskrien pāris meitēniņu ar nozieķētiem ģīmīšiem un plīvojošām matu lentēm. Viņas nupat dārzā apbedījušas beigtu kurmi un noskaitījušas lūgšanu par to. Tagad viņas kniksē un sniedz man rokas.

Uz redzēšanos, skolotāja kungs!

Sestā daļa

I

Ernst, man reiz ar tevi jārunā, — tēvs saka.

Varu jau iedomāties, kas nu nāks. Dienām ilgi viņš staigā apkārt ar noraizējušos seju un grasās ko aizrādīt. Tomēr līdz šim man izdevies allaž izvairīties, jo reti atrodos mājās.

Mēs ieejam manā istabā. Viņš apsēstas dīvānā un norūpējies raugās manī.

Mēs raizējamies par tavu nākotni, Ernst.

Es paņemu no grāmatplaukta cigāru kastīti un piedāvāju viņam. Viņa seja drusku noskaidrojas, jo cigāri ir labi; es tos dabūju no Karla, un Karls vis nesmēķē skābaržu lapas.

Vai tu tiešām esi atteicies no skolotāja vietas? — tēvs jautā.

Es paloku galvu.

Kāpēc tu tā darīji?

Paraustu plecus. Kā lai viņam to izskaidroju? Mēs esam divi pavisam dažādi cilvēki un līdz šim gluži labi sapratāmies tikai tāpēc, ka vispār neesam viens otru sapratuši.

Un kas tagad būs? — viņš taujā tālāk.

Kaut kas jau būs, — saku, — tas taču vienalga. Viņš iztrūcies raugās manī un tad sāk runāt par labu,

cienījamu amatu, par tikšanu uz priekšu un piemērotu stāvokli dzīvē. Es klausos viņā aizkustināts un garlaikots un domāju, cik tas savādi, ka šis vīrs uz dīvāna ir mans tēvs, kas senāk noteica visu manu dzīvi. Taču viņš mani nevarēja aizsargāt tajos gados tur karalaukā, viņš pat nevarēja man palīdzēt kazarmās, tur ikviens apakšvirsnieks bija stiprāks par viņu. Man bija jāiziet visam cauri vienam pašam un bija pilnīgi vienalga, vai ir tēvs vai nav.

Kad viņš beidzis runāt, ieleju viņam konjaku. — Redzi, tēv, — es saku un nosēstos viņam līdzās, — tev varētu būt taisnība. Bet esmu mācījies mitināties zemē izrakta alā — iztikt ar maizes riecienu un šķidru viru. Un jutos jau apmierināts, ja tobrīd nešāva. Veca baraka man likās greznums un salmu maiss atpūtai — paradīze. Tad vari saprast, ka man pagaidām pietiek ar to, ka dzīvoju un kaļ uz mani vairs nešauj. To nepieciešamo mazumiņu ēdiena un dzēriena gan jau es sagādāšu, un visam citam vēl vesela dzīve priekšā.

Jā, bet... — viņš iebilst, — tā taču nav nekāda dzīve — tāda, uz zila gaisa...

Kā to ņem, es atkal domāju, ka tā nav nekāda dzīve, Ja vēlāk varēšu teikt, ka trīsdesmit gadus diendienā esmu gājis iekšā vienā un tai pašā skolas klasē vai vienā un tai pašā birojā.

Viņš ir pārsteigts.

Es nu jau eju divdesmit gadus uz kartonāžas fabriku un kā nekā esmu kļuvis patstāvīgs meistars.

Es, tēv, ne par ko negribu kļūt, gribu tikai dzīvot.

Es arī esmu godīgi dzīvojis, — viņš saka lepnuma uzplūdā, — citādi jau nebūtu ievēlēts par amatnieku kameras locekli.

Tu vari priecāties, ka tev tā veicies, — atsaku.

Bet kaut kas taču tev jādara, — viņš gaužās.

Pagaidām varu strādāt viena karabiedra uzņēmumā, viņš man to piedāvāja, — saku, lai viņu nomierinātu, — tur es nopelnīšu tik, cik man vajag.

Viņš šūpo galvu.

Un tāpēc tu atteicies no labas dienesta vietas?

Man, tēv, jau ne reizi vien bijis no kaut kā jāatsakās.

Viņš noraizējies sūc savu cigāru.

Tev tur būtu arī tiesības uz pensiju.

Ak, — es pasmejos, — kurš tad no mums, kareivjiem, nodzīvos līdz sešdesmit gadiem? Mums tik daudz grūtuma sagūlis kaulos, kas parādīsies tikai vēlāk, — mēs noteikti aiziesim viņsaulē agrāk. Lai kā gribētu, nespēju iedomāties, ka man pienāks sešdesmit. Pārāk bieži esmu redzējis mirstam cilvēkus divdesmit gadu vecumā.

Es domīgi smēķēju un lūkojos tēvā. Vēl arvien jūtu, ka viņš Ir mans tēvs, — tomēr viņš Ir vēl ari mīļš, pavecs vīrs, uzmanīgs un pedantisks, kura uzskati man pilnīgi vienaldzīgi. Varu labi iedomāties, kāds viņš būtu karalaukā: mūžīgi uzraugāms, un par apakšvirsnieku viņš, zināms, nekad nebūtu kļuvis. Pēcpusdien es apciemoju Ludvigu. Viņš sēž pie grāmatu un brošūru kaudzes. Es labprāt gribētu ar viņu pa- runāt par daudz ko, kas nospiež sirdi, jo man ir sajūta, ka varbūt viņš man var parādīt ceļu. Bet pats viņš šodien ir nemierīgs un satraukts. Brīdi mēs runājam šo to maz» svarīgu, tad viņš teic:

Man tagad jāiet pie ārsta...

Vēl arvien tās dizentērijas dēļ? — pajautāju.

Nē... ir kaut kas cits.

Kas tad tev vēl, Ludvig? — pārsteigts noprasu. Viņš brīdi klusē. Lūpas viņam trīc. Tad saka:

Es to nezinu.

Vai varu iet līdzi? Tik un tā man nekas nav padomā...

Viņš meklē savu cepuri.

Jā, nāc vien.

Ce]ā viņš reizumis pazagšus uzmet man acis. Viņš ir savādi nomākts un nerunīgs. Mēs iegriežamies Liepu ielā un ieejam namā, kura priekšā mazs, bēdīgs dārziņš ar, krūmiem. Es izlasu balto emaljas izkārtnīti pie durvīm «Dr. med. Frīdrihs Šulcs, speciālists ādas, urīnceļu un venēriskajās slimībās» — un apstājos.

Kas noticis, Ludvig?

Viņš nobālis raugās manī.

Vēl jau nekas, Ernst. Reiz man bija tāds augonis. Un tagad atkal kaut kas līdzīgs.

Ja jau tikvien, Ludvig, — atviegloti izmetu, — kāds man tik savulaik nav metušies budži! Vai bērna galvas lielumā. Tas viss no surogātiem, ko lietojam uzturā.

Mēs piezvanām. Durvis atver žēlsirdīgā māsa baltā tērpā. Abi šausmīgi apjukuši un sasarkuši ieejam uzgaidāmajā telpā. Tur, paldies Dievam, esam vieni. Uz galda kaudze žurnālu „Nedēļa”. Šķirstām tos. Tie diezgan veci. Tur ir ziņas tieši par Brestļitovskas miera līgumu.

Ienāk ārsts. Viņa acenes spīguļo. Durvis uz pieņemamo istabu paliek aiz viņa pusvirus. Tur redzams no niķelētām caurulēm un ādas darināts krēsls, nomācoši praktisks un netīkams.

Daudziem ārstiem piemīt jocīga patika apieties slimniekiem kā ar maziem bērniem. Zobu rāvējiem tas tieši ietilpst studiju programmā, bet arī šī šķira liekas tāda pati.

Nu, Breijera kungs, — jautri mēļo tas briļļučūska,

turpmāk mums būs mazlietiņ jāpadraudzējas.

Ludvigs stāv kā rēgs un rīstās.

Tas tātad...

Ārsts uzmundrinot paloka galvu.

Jā, asins analīzes saņemtas. Pozitīvas. Tagad tiem draņķiem pamatīgi klupsim virsū.

Pozitīvas, — Ludvigs stostās, — tas tātad nozīmē.

Jā, — atbild ārsts, — mums būs jāiziet neliels ārstēšanās kurss.

Tas tātad nozīmē, ka man ir sifiliss?

Jā.

Istabai cauri dūcot izlido gaļasmuša un atsitas pret loga rūti. Laiks apstājies uz vietas. Gaiss starp šīm sienām tapis receklīgi lipīgs. Pasaule pārvērtusies. Briesmu nojauta kļuvusi par briesmīgu skaidrību.— Vai tā nevar būt kļūda? — jautā Ludvigs. — Vai nevar izdarīt vēl otru analīzi?

Ārsts purina galvu.

Labāk būs, ja drīzāk sāksim ārstēšanas kursu. Tā ir sekundārā stadija.

Ludvigs rīstās..

Vai tas ir izārstējams?

Ārsts atdzīvojas. Viņa sejā prieks un paļāvība.

Bet noteikti. Šeit šīs ampulas turpmāk ik pēc pusgada pa vienai jāiešļircina. Tālāk tad redzēsim. Varbūt jau viss tad būs kārtībā. Luess mūsdienās ir izdziedināms.

Luess — šaušalīgs vārds, itin ka tieva, melnai čūska.

Vai dabūjāt to karā? — taujā ārsts. Ludvigs paloka galvu.

— Kāpēc tūliņ neārstējaties?

— Es jau nezināju, kas tas ir. Agrāk taču mums nekas netika stāstīts par šādām lietām. Uzreiz nepamanīju, Izskatījās tīrais, nieks, pēc tam atkal pats no sevis izzuda. Ārsts šūpo galvu.

Jā, tāda ir medaļas otra puse, — viņš it kā starp

citu piezīmē.

Vismīļāk es viņam blieztu ar krēslu pa, pauri. Ko gan šis noskārst, kā tas ir, kad saņem trīs dienas atvaļinājumu uz Briseli un no ierakumiem, vēmekļiem, dubļiem un asinīm ar vakara vilcienu nokļūst pilsētā ar ielas laternām, gaismu, veikaliem un sievietēm, ar īstām viesnīcu istabām un baltām vannām, kur var plunčāties un noberzt visus netīrumus, ar klusu muziķu, terasēm un vēsu, stipru vīnu; ko gan šis noskārst par to burvību, kas slēpjas jau krēslas zilā dūmakā vien tai aprautā mirklī starp šausmām un šausmām, tā ir kā plaisa mākoņos, kā nevaldāmas dzīvības gaviles īsajā starpbrīdī starp nāvi un nāvi. Kas zina, vai pēc pāris dienām tu jau nekarāsies dzeloņdrāšu aizžogā ar sadragātiem kauliem, rēkdams aiz slāpēm un sāpēm, izlaizdams garu... vēl vienu malku stiprā vīna, vēl vienu elpas vilcienu un skatienu šai nereālajā garāmslīdošo krāsu, sapņu, sieviešu un satraucošu Čukstu pasaulē, tādu vārdu pasaulē, no kuriem asinis pārvēršas melnā fontānā, no kuriem izgaist dubļos, naidā un bezcerībā pavadītie gadi, pārtopot saldu, dziedošu atmiņu un vērību virpulī. Rīt nāve atkal brāzīsies pāri ar lielgabaliem, rokasgranātām, liesmumetējiem, asinīm un iznīcību, bet šodien vēl šeit šī maigā āda, tā smaržo un sauc kā pati dzīve, tā neaptverami vilina, mulsinošās ēnas uz pakauša, maigās rokas, viss sprēgā un zibsnī, brāžas un mutuļo, debesis deg... kurš gan tad domā vēl par to, ka Šajos čukstos un vilinājumā, šajā smaržā, šajā ādā tveras kas cits — glūnīgs, noslēpies, zaglīgs, nogaidošs — luess... kurš gan to zina, un kurš grib to zināt, kurš tad vispār domā tālāk par šodienu... rīt varbūt viss jau būs pagalam nolādētais karš, kas mūs mācījis redzēt un tvert tikai šo acumirkli.

Un ko tagad? — jautā Ludvigs.

Cik drīz vien iespējams jāiesāk.

Tad jau tūliņ pat, — mierīgi nosaka Ludvigs, Viņš ieiet ārstam līdzi pieņemamajā istabā.

Es palieku uzgaidāmajā telpā un saplēšu dažas «Nedēļas» burtnīcas, kuras taisni ņirbēt ņirb no parāžu un uzvaru aprakstiem un kara sajūsminātu mācītāju spēcīgajiem vārdiem.

Ludvigs nāk atpakaļ. Pačukstu viņam!

Aizej vēlreiz pie kāda cita ārsta, šis te noteikti neko nespēj. Viņam nav nekādas sajēgas.

Ludvigs gurdi atmet ar roku, un mēs klusēdami ejam lejup pa kāpnēm. Lejā viņš, novērsis seju, pēkšņi teici

Nu tad uz redzi...

Es paceļu acis. Viņš stāv, atbalstījies pret margām, un krampjaini žņaudz rokas kabatās.

Kas tad nu? — izbijies pajautāju.

Es nu iešu, — viņš atbild.

Tad dod vismaz ķepu! — pārsteigts iesaucos. Trīcošām lūpām viņš paskaidro:

Tu taču nedrīksti man vairs pieskarties, tagad.

Viņš stāv pie margām bikls un trausls, tādā pašā pozā. kādā parasti atzvēlās pret ierakuma malu, sērīgu seju un nodurtu skatienu.

— Ai, Ludvig, Ludvig, ko tik visu viņi te neizdarās ar mums — es nedrīkstot tev pieskarties, tu te]aste tāds, muļķa maitasgabal, es tev skaršos klāt gan, vēl simtiem reižu pieskaršos. — Šie vārdi man tāpat vien izraujas, sasodīts, tagadīt pat sākšu kaukt, ēzelis tāds, un es apņemu viņu ap pleciem, piekļauju cieši sev klāt un jūtu, kā viņš trīc... — Ai, Ludvig, tas viss nieki, un varbūt ari man tas ir, nu nomierinies taču, gan jau briļļučūska tur augšā atkal visu vērsīs par labu... — Viņš trīc un trīc, un es viņu cieši spiežu sev klāt.

II

Ir pieteikts, ka pēcpusdien pilsētā būšot demonstrācija. Mēnešiem ilgi cenas visur aug augumā, un trūkums kļuvis vēl lielāks nekā kara laikā. Ar algām nepietiek, lai iegādātos visnepieciešamāko, un pat tad, ja nauda ir, bieži vien par to neko nevar nopirkt. Bet liķierbāru un deju lokālu uzrodas arvien vairāk, un spekulācija un krāpšana diendienā pieņemas spēkā.

Atsevišķas streikojošo strādnieku grupas dodas cauri pilsētai. Laiku pa laikam salasās bari. Runā, ka kazarmās pulcēšot karaspēku. Bet vēl nekas tāds nav redzams.

Atskan saucieni «Lai dzīvo!» un «Nost!». Ielas stūri kāds teic runu. Bet tad pēkšņi viss apklust.

Lēnām tuvojas |aužu gājiens, tie tērpušies izbalojušos frontinieku šineļos. Gājiens sakārtots grupās, pa četri rindā. Priekšējie nes lielus, baltus plakātus: «Kur paliek tēvzemes pateicība?» — «Kara invalīdi cieš badu».

Plakātus nes vienroči. Viņi bieži atskatās, vai pārējie demonstranti tiek līdzi. Jo viņi iet visātrāk.

Viņiem seko cilvēki ar aitusuņiem īsās ādas saitēs. Uz dzīvnieku kaklasaitēm piestiprināts sarkans krusts, kā jau aklo pavadoņiem. Uzmanīgi tie soļo blakus saviem saimniekiem. Ja gājiens apstājas, suņi tūdaļ notupstas un ari neredzīgie paliek stāvot. Dažreiz gājienā, riedami un astes kulstīdami, iespraucas suņi no ielas, lai patrakotu un padraiskotos ar pavadoņsuņiem. Bet šie tikai aizgriež prom galvas un neliekas zinis par ošņātājiem un rējējiem. Lai fan viņu ausis ir stingras, vērīgi saslietas un acis možas, taču viņi soļo tā, it kā vairs nekad negribētu paskrieties un palēkāt, it kā izpratuši savu pienākumu te. No saviem ciltsbrāļiem tie atšķiras gluži kā žēlsirdīgās māsas no jautrām pārdevējām. Pieskrējušie suņi ilgi ari neaušojas; pēc dažām minūtēm liek šiem mieru un drāžas prom tādā steigā, it kā no kaut kā bēgtu. Tikai viens milzīgs miesnieka suns paliek stāvot, plati izpletis priekškājas, un rej gausi, rešņā balsī un sūdzēdamies, līdz gājiens viņam aizgājis garām...

Savādi gan — šie cilvēki kļuvuši neredzīgi no ievainojumiem, tāpēc viņi kustas citādāk nekā akli dzimušie. Viņi ir straujāki un reizē piesardzīgāki kustībās, jo tām vēl trūkst tumsas gadu ilga pieraduma. Viņos vēl dzīvas atmiņas par krāsām, debesīm, zemi un nokrēsli. Viņi kustas tā, it kā vēl būtu acis, nevilšus pacel un pagriež galvu uz to pusi, kur stāv viņu sarunu biedrs. Daži valkā uz acīm melnus aizsējus, bet vairums iet bez tiem, itin kā tā acis atrastos mazliet tuvāk krāsām un gaismai. Bāla vakarblāzma spīguļo aiz aklo noliektajām galvām. Skatlogos iedegas pirmās spuldzes. Bet diezin vai viņi jūt maigo un glāstošo vakara vēsmu uz pieres; savos smagajos zābakos viņi lēnām soļo caur mūžīgo tumsu, kas izpletusies ap viņiem kā melns padebesis, un viņu domās neatlaidīgi un drūmi rindojas tie nelielie skaitļi, kas nozīmē maizi, apgādu un dzīvību, taču to gaužām maz Bads un trūkums kūtri rosās viņu smadzeņu apdzisušajās šūnās. Nevarīgi un tumšu baiļu pilni, viņi sajūt to tuvojamies un nezina iesākt pret tiem neko citu kā pulcēties un lēnām soļot pa ielām, paceļot no tumsas pret gaismu nedzīvās sejas ar mēmu lūgumu, lai viņus ieraudzītu tie citi, kuri vēl spēj redzēt»

Aiz aklajiem seko vienači, šīs ložu saplosītās sejas, greizas, uzpūstas mutes, galvas bez deguniem un apakšžokļiem, dažas sejas kā vienas vienīgas lielas, sarkanas rētas ar pāris caurumiem tajās vietās, kur agrāk bijusi mute un deguns. Bet pāri šai postažai — mēmas, vaicājošas, sēras cilvēku acis.

Viņiem seko garas rindas to, kam amputētas kājas. Daudziem jau ir mākslīgas kājas, kuras viņi iedami šķībi velk uz priekšu un žvakstot noliek uz bruģa tā, it kā arī pats cilvēks būtu mākslīgs — no dzelzs un ar šarnīriem.

Tad nāk tranšejās aizgruvušie. Viņu rokas, viņu galvas, viņu uzvalki, viņu ķermeņi trīc, it kā viņi vēl arvien drebētu šausmās. Viņi vairs nespēj savaldīt sevi, griba ir ap dzisusi, muskuļi un nervi sadumpojušies pret smadzenēm acis kļuvušas trulas un bez maņas.

Vienači un vienroči stumj mazus pītus ratiņus ar vaskadrānas pārsegiem — tajos smagi ievainotie, kuri spēj vilkt dzīvību vairs tikai braucamkrēslos. Viņu vidū daži velk platus rokas vāģīšus, ar kādiem galdnieki pārvadā gultas un zārkus. Vāģīšos sēž kāds rumpis. Kāju vairs nav nemaz. Tā ir spēcīga vīra ķermeņa augšdaļa un vairāk nekas. Viņam ražens skausts un plata, broža seja ar kuplām ūsām. Viņš varētu būt bijis mēbeļu saiņotājs. Blakus stāv plakāts ar šķībiem burtiem, ko droši vien rakstījis viņš pats. «Biedri, arī es labāk staigātu.» Vīrs sēž ar nopietnu seju, tikai brīžiem atbalstās uz rokām un pasvempjas ratos gabaliņu tālāk, lai iekārtotos ērtāk.

Gājiens lēni virzās pa ielām. Kur tas iet garām, iestājas klusums. Reiz viņiem ilgi jāpaliek stāvam, tas ir Aķu ielas stūrī. Tur iekārto jaunu deju lokālu un ielu aizšķērso smilšu kaudzes, cementa mucas un sastatnes. Sastatņu starpā pāri ieejas durvīm sarkanā luminiscējošā rakstā jau liesmo nosaukums: Astorija, deju zāle un liķierbārs. Rati ar rumpi stāv tur taisni apakšā un gaida, līdz novāks pāris dzelzs stieņu. Uzraksta tumšā kvēle līst viņam pāri un krāso kluso, vērojošo seju tumšsarkanu it kā tā tvīktu drausmā kaislē, lai tūdaļ ar baismu kliedzienu sasprāgtu, gabalos.

Bet tad gājiens dodas tālāk, un atkal tā ir tikai mēbeļu saiņotāja blāvā vakarā lazaretē izbālusī seja, kura pateicīgi smaida, kad karabiedrs viņam iesprauž cigareti, lūpu starpā. Kolonnas klusu virzās pa ielām, bez saucieniem, bez sašutuma, savaldīgi; viņi neapsūdz, tikai lūdz- viņi zina: tas, kurš vairs nespēj šaut, nevar cerēt uz diez cik lielu palīdzību. Viņi aizies līdz rātsnamam un brīdi tur pastāvēs, kāds sekretārs viņiem pateiks dažus vārdus tad viņi izklīdīs un dosies katrs, uz savu mitekli, savu šauro dzīvoklīti pie saviem bālajiem bērniem un pelēkā trūkuma, bez lielām cerībām — tā likteņa gūstekņi, kuru viņiem lēmuši citi...

Jo tuvojas vakars, jo nemierīgāka kļūst pilsēta. Es eju pa ielām kopā ar Albertu. Visos stūros stāv ļaužu pulciņi. Apkārt virmo baumas. Karaspēkam jau esot bijusi sadursme ar strādnieku demonstrācijas gājienu.

No Marijas baznīcas puses pēkšņi atskan šāvieni; vis pirms atsevišķi spraksti, tad vesela zalve. Mēs ar Albertu saskatāmies, tad, ne vārda nerunādami, metamies šāvienu virzienā.

Arvien vairāk laužu skrien mums pretī.

Gādājiet ieročus, tā maitu banda šauj! — viņi sauc. Paātrinām soļus. Izlokāmies cauri pūlim, spraucamies tālāk, nu jau mēs skrienam — skaudrs, bīstams satraukums dzen mūs uz priekšu. Mēs elšam. Šāvienu spraksti pastiprinās.

Ludvig! — es saucu.

Viņš skrien mums līdzās. Viņa lūpas sakniebtas, žokļu kauli izspiedušies, acis saltas un saspringtas — viņam atkal ir ierakumu seja. Arī Albertam. Man tāpat. Mēs skrienam uz šauteņu šāvieniem, it kā tas būtu mums baiss signāls.

Mums pretī kliegdams gāžas atpakaļ pūlis. Izspiežamies tam cauri. Sievietes aizsedz acis ar priekšautiem un drāžas prom. Atskan niknuma pilns rēciens. Aizstiepj kādu ievainoto.

Mēs nokļūstam tirguslaukumā. Tur pie rātsnama nocietinājies karaspēks. Blāvi mirgo tērauda bruņucepures. Lieveņa priekšā šaušanas gatavībā uzstādīts ložmetējs. Laukums ir tukšs, tikai ielās, kas ved uz laukumu, drūzmējas cilvēki. Būtu neprāts doties tālāk. Ložmetējs pārvalda visu. laukumu.

Bet kāds soļo uz priekšu, pilnīgi viens. Aiz viņa verd laužu masas laukā no ielu aizām, kūso ap namiem un saslēdzas melnā paisumā.

Bet nepazīstamais vīrs ir tālu priekšā. Laukuma vidū viņš no baznīcas ēnas iznāk mēnesnīcā. Skaidra, asa balss, sauc:

Atpakaļ!

Vīrs pacel rokas. Mēness spīd tik spoži, ka redzami pat mutes tumšajā dobumā balti zobi zibam, kad viņš sāk runāt.

Biedri... — Visi apklust.

Viņa balss skan viena pati starp baznīcu, rātsnama masīvu un krītošo ēnu, tā kā lidojošs balodis plīv viena pati pār laukumu.

Biedri, nolieciet ieročus! Vai tad jūs gribat šaut uz saviem brāļiem? Nolieciet ieročus un pārnāciet pie mums!

Nekad mēness nav spīdējis tik spoži. Karavīru formas pie rātsnama kāpnēm balsnī kā krīts. Logu rūtis spīguļo. Baznīcas torņa apstarotā puse ir kā spogulis no zaļa zīda. Akmeni cirstie bruņinieki pie vārtiem, mēnesnīcā mirgodami, paceļ bruņucepures un sejsegus pāri aizēnotajai sienai.

Atpakaļ, šausim! — salti atskan pavēle no priekšpuses.

Es uzlūkoju Ludvigu un Albertu. Tas taču mūsu rotas komandieris! Tā ir Hēla balss! Mani pārņem smacējošs spriegums, it kā būtu jānoskatās nāvessoda izpildē. Es zinu: Hēls pavēlēs šaut.

Tumšā ļaužu gūzma viļņojas namu ēnā, tā zvārojas un murd. Paiet vesela mūžība. Tad no rātsnama trepēm nokāpj divi kareivji ar šautenēm un tuvojas vientuļajam vīram laukuma vidū. Liekas, paiet bezgala ilgs laiks, līdz šie ir klāt, viņi itin kā mīdās uz vietas pelēkā staignājā — spīguļojošas lupatu lelles ar šaušanas gatavībā nolaistām šautenēm. Vīrs viņus mierīgi sagaida. Kad kareivji pienākuši klāt, viņš atkal saka: — Biedri...

Viņi sagrābj to aiz padusēm un rauj uz priekšu. Vīrs nepretojas. Viņi rauj to uz priekšu tik strauji, ka viņš paklūp. No aizmugures atskan griezīgi kliedzieni, pūlis sāk kustēties, lēnām un nekārtīgi izplūst laukumā. Spalgā balss komandē:

Ātri aizvāciet viņu! Es pavēlēšu šaut!

Gaisā nosprakst brīdinājuma zalve. Vīrs piepeši izraujas no kareivju rokām, taču neglābjas, viņš skrien iešķērsām pretī ložmetējam.

Nešaujiet, biedri!

Vēl nekas nav noticis, tomēr pūlis, redzēdams vīru bez ieroča skrienam tālāk, arī virzās atkal uz priekšu. Tas viļņojas šaurā ejā pie baznīcas. Nākamajā mirklī pār laukumu noskan komanda, pērkonīgi nodārd ložmetēja tarkšķu daudzkāršotā atbalss no namu sienām un svelpdamas un šķindēdamas pret bruģi atsitas lodes.

Mēs esam zibensātri aizlēkuši aiz nama izciļņa. Pirmajā mirklī mani pārņēmušas stindzinošas, suniskas bailes, pavisam citādas nekā jebkad tur kaujaslaukā. Tad tās pārvēršas niknumā. Es redzēju, kā vientuļais vīrs apgriezās un nokrita uz priekšu. Uzmanīgi paglūnu gar stūri. Tieši tagad viņš atkal mēģina izslieties, taču neizdodas. Lēnām saļogās rokas, galva noslīgst, un augums kā bezgalīgā nogurumā noslīd zemē uz bruģa... Tad manā rīklē atraisās kamols: — Nē! — es kliedzu. — Nē! — Spalgi noskan kliedziens starp namu sienām.

Pēkšņi jūtu, ka mani pastumj sānis. Ludvigs Breijers pie ceļas un iet pāri laukumam tieši pie tumšā, nāves skartā stāva.

Ludvig! — es saucu.

Bet viņš iet tālāk... tālāk... Šausmās blenžu viņam nopakaļ...

Atpakaļ! — atkal skan komanda no rātsnama kāpnēm.

Ludvigs mirkli apstājas.

Lieciet, lai jau šauj, virsleitnant Hēl! — viņš sauc uz rātsnama pusi. Tad viņš dodas uz priekšu un noliecas pie zemē gulošā.

Mēs redzam, ka virsnieks no kāpnēm nāk šurp. Skaidri neapzinādamies, ko darām, mēs pēkšņi stāvam līdzās Ludvigam un sagaidām nācēju, kuram ieroča vietā ir rokā tikai spieķis. Viņš nevilcinās ne mirkli, lai gan mēs esam trijatā un, ja gribētu, viņu varētu aizraut sev līdzi, jo kareivji neuzdrošinātos šaut aiz bailēm, ka trāpīs viņam.

Ludvigs atliecas taisni. — Apsveicu jūs, virsleitnant Hēl. Tas vīrs ir miris.

Asinis plūst no mirušā svārku apakšas un iesūcas spraugās starp bruģakmeņiem. Blakus labajai rokai, kas izslīdējusi no piedurknes tieva un dzeltena, tās sakrājas peļķē, kura melna laistās mēnesnīcā.

Breijer, — Hēls ierunājas.

Vai jūs zināt, kas viņš ir? — vaicā Ludvigs.

Hēls paraugās viņā un papurina galvu.

Makss Veils.

Es būtu Jāvis viņam aizbēgt, — Hēls pēc brīža gandrīz domīgi noteic.

Viņš ir miris, — atbild Ludvigs.

Hēls parausta plecus.

Viņš bija mūsu karabiedrs, — Ludvigs turpina.

Hēls neatbild.

Ludvigs lūkojas viņā salti.

Tīrs amats gan!

Nu Hēls sarosās.

— Tas nav galvenais, — viņš mierīgi atteic, — svarīgs ir tikai mērķis, kārtība un miers.

Mērķis... — Ludvigs nicīgi atkārto. — Kopš kura laika jūs taisnojaties? Mērķis! Jums vajadzīga nodarbošanās — tas ir viss. Atvelciet atpakaļ savus ļaudis, lai izbeigtos šaudīšana.

Hēls nepacietīgi sakustas. Mani ļaudis paliks. Ja atkāpsies, rīt viņiem uzbruks desmitkārt lielāks pūlis. To taču jūs pats zināt. Pēc piecām minūtēm es ieņemšu ielu krustojumus. Līdz tam laikam varat aiznest kritušo.

Ķerieties klāt, — Ludvigs saka mums. Tad viņš vēlreiz pievēršas Hēlam. — Ja jūs tagad atkāpsities, neviens! jums neuzbruks. Ja paliksit, būs atkal jauni kritušie. Jūsu vainas dēļ! Vai jūs to zināt?

Eš to zinu, — Hēls salti atbild.

Mirkli vēl stāvam cits pret citu. Hēls nopēta mūs pēc kārtas. Tas ir savāds mirklis. Kaut kas it ka salūst.

Tad mēs paceļam ļengano Maksa Veila ķermeni un nesam prom. Ielas atkal ir ļaužu pilnas. Mūsu priekšā pašķiras plaša eja. Uzlido saucieni: — Bendessuņi! Asins policijai Slepkavnieki! — No Maksa Veila muguras pil asinis.

Mēs ienesam viņu tuvākajā namā. Tā ir «Holandiešu dejugrīda». Daži sanitāri jau tur pārsien divus cilvēkus,, kuri gul uz deju parketa. Kāda sieviete ar asiņainu priekšautu vaid un visu laiku grasās iet mājās. Sanitāri to tikai ar pūlēm novalda, kamēr atnesīs nestuves un ieradīsies ārsts. Viņai ir šāviena brūce vēderā. Līdzās viņai gul vīrietis, kuram vēl mugurā vecais karavīra svārks. Viņam cauršauti abi ceļgali. Viņa sieva nometusies pie viņa uz. ceļiem un vaimanā:

Viņš tak it nekā nav darījis! Viņš gājis te tikai garam! Es viņam vienīgi atnesu ēdienu! — Viņa rāda pelēku, emaljētu podu ar osām. — Tikai viņa ēdienu...

Lokāla dejotājas saspiedušās vienā stūrī. Vadītājs uztraukts skraida šurpu turpu un jautā, vai ievainotos nevarot aiznest kur citur. Viņa uzņēmums būšot izputināts,, ja par to celšoties valodas. Neviens viesis vairs negribēšot šeit dejot. Antons Dēmūts savā zeltotajā šveicara tērpā atnesis pudeli konjaka un tur ievainotajam to pie mutes. Lokāla vadītājs šausmās noskatās un rāda viņam zīmes, lai izbeidz. Antons neliekas ne zinis.

Vai tu domā, ka man kājas paliks? — vaicā ievainotais. Es esmu šoferis.

Atnes nestuves. Ārā atkal sprakst šāvieni. Mēs uzlecam kājās. Skan bļāvieni, kliedzieni, šķind logu stikli. Izskrienam laukā. — Uzlauziet bruģi! — kāds sauc un cērt akmeņos. stieni. No augšstāviem met lejup matračus, krēslus, bērnu ratiņus. No laukuma puses zibsnī šāvieni. Tagad no jumtiem blīkšķina pretī.

Izdzēst gaismu! — Kāds vīrs izlec no pūļa un met laternai ar bruģakmeni. Tūdaļ kļūst tumšs. — Kozolel — Alberts sauc. Jā, tas ir viņš. Arī Valentīns kopā ar to. Šāvieni visus šeit ierāvuši kā virpulī. — Uz priekšu, Ernst, Ludvig, Albert! — rēc Kozole. — Tie cūkas šauj uz sievietēm!

Mēs esam iegūluši nama durvīs, šāvieni šmīkst, cilvēki kliedz, notikušais mums gāzies pāri kā plūdi, esam aizrauti līdzi, iztukšoti, naida satracināti, asinis slakās uz bruģa, mēs atkal esam karavīri, karš atkal mūs pārņēmis, tas sprakstēdams plosās un brāžas mums pāri, starp mums, mūsos... viss zudis, biedriskumu nonāvējusi ložmetēji, kareivji šauj uz kareivjiem, karabiedri uz kara biedriem, uz galu, uz galu...

III

Ādolfs Bētke pārdevis savu māju un pārnācis dzīvot uz pilsētu.

Pēc sievas atgriešanās kādu laiku viss ritēja labi. Viņš darīja savu darbu, sievā darīja savējo, un šķita, Ica viss atkal ieietu vecajās sliedēs.

Bet ciemā sāka sačukstēties. Kad sieva vakaros gāja pāri ielai, aiz muguras atskanēja saucieni; puiši, kurus satika, bezkaunīgi smējās viņai sejā; sievieši atklāti pavilka savus brunčus nostāk no viņas. Sieva Ādolfam par to neteica ne vārda. Bet viņa izdila un kļuva jo dienas jo bālāka.

Ādolfam klājās tāpat, Ja viņš iegāja krogā, sarunas aprāvās; ja kādu apciemoja, viņu sagaidīja mulsuma pilns klusums; pamazām jau atskanēja divdomīgi jautājumi; dzērumā sākās muļķīgas ķircināšanas, un promejot viņam nopakaļ dārdēja zobgalīgi smiekli. Viņš īsti neziņoja kā pret to cīnīties, jo kālab, gan viņam būtu visam ciemam jāatbild par kaut ko, kas ir vienīgi viņa paša darīšana un ko nesaprata pat mācītājs, kurš viņu īgni nopētīja caur savām acenēm, zelta iet vāros, kad viņš gāja garām. Tas viņu nomāca, bet arī Ādolfs par to sievai nekad nebilda nevārda.

Tā viņi kādu laiku dzīvoja viens otram blakus, līdz tā banda kādā svētdienas vakarā kļuva vēl pārdrošāka un uzsauca kaut ko Ādolfa sievai viņa paša klātbūtnē. Ādolfs saslējās. Bet viņa uzlika savu plaukstu viņa rokai — Lai paliek, tā viņi dara tik bieži, ka es vairs pat neklausos. Bieži? — Pēkšņi viņš atskārta, kāpēc viņa kļuvusi tik klusa. Niknumā viņš metās šiem virsū, lai notvertu! kādu no kliedzējiem. Bet tie bija nozuduši aiz savu biedra mugurām.

Viņi pārnāca mājās un klusēdami nolikās gultā. Ādolfs! stingi blenza griestos. Tad viņš izdzirda klusu, apspiest» skaņu. Sieva raudāja zem segas. Varbūt viņa jau bieži tai gulējusi, kad viņš bija aizmidzis.

Esi mierīga, Marij, — viņš klusu teica, — lai viņa runā kaut visi. — Bet viņa joprojām raudāja.

Viņš jutās viens un bez palīga. Tumsa naidīgi stāvēja! aiz logiem, un koki šalca kā vecas tenkotājas. Viņš saudzīgi uzlika roku sievai uz pleca. Viņa vērās tam pretī ari asarām noplūdušu seju.

Ādolf, ļauj man aiziet, tad viņi rimsies...

Viņa piecēlās, svece vēl dega, viņas ēna šūpojās telpai mīlīgi liela, tā slīdēja pāri sienām, un viņa pret to šķita sīka un vāja skopajā gaismā. Tā viņa sēdēja uz gultas! malas un paņēma zeķes un blūzi. Milzīgā ēna dīvaini atkārtoja viņas kustības itin kā mēms liktenis, kas no melnās glūnoņas tur ārā ielīdis pa logu un tagad groteski, kropli un izsmējīgi ņirgdams atdarināja visas sava upura! kustības, — drīz tas viņam uzbruks un aizraus prom šalcošajā tumsā.

Ādolfs uzlēca kājās un aizrāva logam priekšā baltosi muslīna aizkarus, it kā ar tiem varētu aizsargāt zemo istabu pret nakti, kura glūnēja pa melnajiem četrstūriem ar kārām pūces acīm.

Sieva jau bija uzvilkusi zeķes un ņēma ņieburu. Pēkšņa Ādolfs nostājās viņai līdzās.

Bet, Marij... — Viņa paraudzījās uz to un nolaida rokas. Ņieburs nokrita uz grīdas. Ādolfs ieraudzīja viņas acīs sāpes, dzīvas būtnes sāpes, vajāta dzīvnieka sāpes, visas neremdināmās to būtņu sāpes, kuras nespēj aizsargāties. Viņš apskāva sievas piecus. Viņa bija tik maiga un silta — kā tad varēja mest akmeņus uz viņu, vai tad viņiem abiem nebija laba griba? Kāpēc viņu rīdīja un vajāja tik nežēlīgi? Viņš pievilka viņu sev klāt un viņa ļāvās, apvija rokas ap kaklu un piespieda galvu pie krūtīm. Tā viņi abi drebinādamies stāvēja naktskreklos, piekļāvušies viens otram, meklēdami glābiņu viens otra siltumā; viņi nosodās uz gultas malas un klusēja, un, kad viņu ēnas atkal trīsēja viņu priekšā uz sienas, jo sveces dakts bija sazvēlusies; slīpi un liesma grasījās izdzist, tad Ādolfs maigi ievilka sievu atpakaļ gultā, tas nozīmēja: mēs paliksim kopā, mēs mēģināsim atkal... Un viņš teicas — Iesim prom no šejienes, Marij. —Tā bija izeja.

— Jā, Ādolf, iesim gan prom! — Viņa piekļāvās tam un tikai tagad iesāka skaļi raudāt. Viņš cieši turēja to savās rokās, atkal un atkal atkārtodams: — Rītu mēs meklēsim pircēju... ritu pat... — Un nodomu, cerību, niknuma un bēdu virpulī viņš to paņēma, izmisums pārvērtās kvēlē, līdz viņa apklusa un raudas pamazām mitējās kā bērnam, beidzot tās pārgāja pilnīgā nogurumā un mierīgā elpā.

Svece bija nodzisusi, ēnas izgaisušas, sieva gulēja, taču Ādolfs vēl ilgi zvilnēja nomodā savā gultā un prātoja. Vēlu naktī pamodās sieva un sajuta, ka viņai vēl kājās zeķes, kuras bija uzvilkusi, kad gribēja aiziet no mājām. Viņa tās novilka un noglāstīja, pirms nolika uz krēsla blakus gultai.

Pēc divām dienām Ādolfs Bētke pārdeva māju un savu darbnīcu. Drīz viņš atrada dzīvokli pilsētā. Mēbeles paņēma līdzi. Suns bija jāatstāj turpat. Bet visgrūtākās bija atvadas no dārza. Nebija vis viegli tā aiziet, un Ādolfs nezināja, kas no tā visa vēl iznāks. Sieva toties bija paļāvīga un klusa.

Māja pilsētā ir mitra, un tajā maz gaismas, kāpņu margas netīras un apsvīdušas «10 mazgātās veļas tvaikiem, gaiss sasmacis no kaimiņu ķildām un nevēdinātām istabām. Darba ir maz, toties vairāk laika prātošanai. Abiem trūkst prieka. Ir tā, it kā viņus vajātu itin viss.

Ādolfs kvern virtuvē un neapjēdz, kālab nekas netaisās pārvērsties citādi. Kad viņi vakaros sēž viens otram pretim, kad avīze izlasīta un ēdiens no galda novākts, tad māju atkal apņem grūtsirdības tukšums un viņiem no klausīšanās un domām sāk reibt galva. Sieva sapošas kaut ko darīt, viņa spodrina pavardu, un kad viņš saka: — Nāc, Marij, — tad viņa noliek lupatu un smilšpapīru un pienāk, un, kad viņš, nožēlojami vientuļš, pievelk to sev klāt un čukst: — Gan jau viss būs labi, — tad viņa paloka galvu, taču paliek klusa, viņa nav jautra, kādu viņš to vēlētos. Viņš nezina, ka tas no viņa tikpat atkarīgs kā no viņas, ka viņi šajos četros gados, kamēr nav bijuši kopā, atsvešinājušies viens no otra un tagad viens otru nomāc. Viņš tai uzbrūk: — Nu, runā taču kaut ko. — Viņa izbīstas un paklausīgi ko nebūt pasaka; ko nu viņa var pateikt, kas tad var gadīties te šajā mājā, šajā virtuvē, — un, ja diviem cilvēkiem ir tikai tā, ka viņiem jārunā, tad viņi nekad nespēj visu izrunāt līdz galam, lai viss būtu kārtība Runāt ir labi, ja valoda raisās aiz laimes, ja tā rit vieglai un dzīva, bet ko gan var līdzēt tik nepastāvīgi un pāra protami vārdi, ja cilvēks iestidzis nelaimē. Tie padara visu vēl ļaunāku.

Ādolfs seko ar skatienu sievas kustībām un redz aiz tāmi viņu citādu — jaunu, līksmu sievieti no savām atmiņām kuru nevar aizmirst. Viņā uzliesmo aizdomas, un viņš saērcināts izmet:

— Laikam vēl vienmēr gudro par to zelli, ko? — Un kad viņa paveras vīrā lielām acīm, viņš atskārst, ka biji netaisns, taču tīšuprāt tāpēc vien urķējas tālāk: —Tā jau jābūt, senāk tak tu biji pavisam citāda! Kālab tad nāci atpakaļ? Varēji jau palikt pie šā!

Katrs vārds pašam sāp, bet kā lai klusē! Viņš runā tālāk, līdz sieva iespiežas kaktā pie izlietnes, kur gaisma neiespīd, un atkal raud kā nomaldījies bērns. Ai, mēs visi esam bērni, apmaldījušies, muļķīgi bērni, un mūsu māju arvien apņem nakts.

Ādolfs to nespēj panest, viņš iet prom un skraida bez mērķa pa ielām, viņš stāv pie skatlogiem, nekā neredzēdams, viņš steidzas turp, kur ir gaisma. Tramvaji zvana, automašīnas aizsvelpj garām, cilvēki uzgrūžas viņam virsū, un laternu dzeltenajā gaismas lokā stāv ielenes Viņas šūpo kuplos gurnus, smejas un ieķeras elkoni, viņš jautā: — Vai tu esi jautra? — Un tad viņš dodas tām līdzi, priecīgs par to, ka dabūs redzēt un dzirdēt ko citu. Taču pēc tam stāv atkal dīkā, negrasās mājup, lai gan mājās tomēr vēlētos iet; viņš staigā pa krogiem un piesūcas.

Tādu es viņu atrodu, klausos un vēroju, kā viņš tur sēž ar miglainām acīm, izmet pa vārdam un dzer: Ādolfs Bētke, pats apzinīgākais, labākais kareivis, visuzticamākais karabiedrs, kas palīdzējis daudziem un dažlabu arī izglābis no nāves. Viņš bieži bija man sargs un mierinātājs, māte un brālis tur laukā, kad plaiksnījās gaismas izpletņi un nervus plosīja uzbrukumi un nāve... viens otram cieši līdzās mēs esam gulējuši slapjajās ierakumā ejās, un viņš mani sedzis, kad biju slims, viņš visu prata un allaž zināja padomu — bet nu pats karājas dzeloņstiepļu aizsprostā, plosa sev rokas un seju, un viņa acis jau kļuvušas blāvas... — Brālīt, Ernst, — viņš izmisuma pilnā balsī saka, — būtu mēs labāk tur ierakumos palikuši — tur mēs vismaz bijām vienmēr kopā... — Es neatbildu, raugos tikai uz savu piedurkni, uz kuras pāris sarkanīgu, mazgājot izbalējušu asiņu traipu. Tās ir Veila asinis, kuru nošāva pēc Hēla pavēles. Tik tālu mēs nu esam. Ir atkal karš, taču biedriskuma vairs nav.

IV

Tjādens svin kāzas ar zirggaļas skārni. Uzņēmums izvērties par īstenu zelta bedri, un Tjādena pieķeršanās Marīhenai arī augusi tādā pašā mērā.

No rīta jaunais pāris brauc laulāties melni lakotā, ar baltu zīdu izoderētā karietē, protams, četrjūgā, kā jau tas piederas uzņēmumam, kam ienākumu avots ir zirgi. Villijs un Kozole izraudzīti par laulību lieciniekiem. Villijs šīm svinībām par godu nopircis īstas kokvilnas baltu cimdu pāri. Tas prasīja daudz pūļu. Ķarlam vispirms bija jāsagādā pusducis iegādes atļauju un meklēšana aizņēma divas dienas, jo nevienā veikalā nebija krājumā Villijam vajadzīgā lieluma. Tomēr tas atmaksājies. Tās kules kaļķa baltumā, kuras viņš beidzot sameklējis, izskatās varen iespaidīgi kopā ar tikko pārkrāsoto ketaveju. Tjādens tērpies frakā, Marīhena līgavas tērpā ar velci un miršu vainagu.

Īsi pirms, izbraukšanas uz dzimtsarakstu nodaļu notiek vēl viens starpgadījums. Kozole atnāk, ierauga Tjādenu frakā un aiz smiekliem dabū vai krampjus. Tikko atkal cik necik, nomierinājies un no jauna pamet skatienu sānis, kur Tjādena atkarenās ausis spīgo pāri augstajai apkaklei, tā šim atkal sprūk vaļā smējiens. Nekas nelīdz, Viņš arī baznīcā, ņemtos rēkt aiz smiekliem un sabojātu visu laulību, ceremoniju tālab man pašā pēdējā mirklī jāielec liecinieka lomā.

Viss zirggaļas skārnis ir svinīgi izrotāts. Pie ieejas puķes tin bērziņu meijas, un pat kautuves telpu grezno egļu zaru vija, pie kuras Villijs, dedzības atzinības pavadīts, piestiprina uzrakstu «Esiet sirsnīgi sveicināti!»

Pats par sevi saprotams, ka mielastā nav ne kripatas zirdzenes; bļodās kūp vislabākā cūkgaļa, un mūsu priekšā ir. milzīgs, gabalos sašķēlēts teļa cepetis.

Pēc teļa cepeša Tjādens novelk fraku un noņem apkaklīti. Nu Kozolem iespējams īsti ieturēties, jo līdz šim viņa nedrīkstēja raudzīties sānis, lai neuznāktu smieklu lēkmei Mēs sekojam Tjādena piemēram, un visiem kļūst omulīgi.

Pēcpusdienā sievastēvs nolasa dokumentu, ar kuru Tjādens top par skārņa līdzīpašnieku. Mēs apsveicam viņu, un Villijs, tērpies baltajos cimdos, saudzīgi ienes mūsu! kāzu velti: misiņa paplāti ar divpadsmit slīpēta kristāla] šņabja glāzīšu garnitūru. Piedevām vēl trīs konjaka pudeles no Karla krājumiem.

Vakarā uz brītiņu atnāk Ludvigs. Paklausot Tjādena neatlaidīgajam lūgumam, viņš ieradies formastērpā, jo Tjādens grib saviem ļaudīm parādīt, ka ir draugos ar īstenu leitnantu. Bet Ludvigs drīz vien atkal aiziet. Mēs citi ēdam un dzeram tālāk, līdz uz galda vairs palikuši tikai kauli un tukšas pudeles.

Kad beidzot iznākam uz ielas, ir pusnakts. Alberts ierosina vēl iegriezties Grēgera kafejnīcā.

Tur jau viss sen slēgts, — iebilst Villijs.

Mēs varam iekļūt pa otru pusi, — Alberts iespītējas,! — Karls ceļu zina.

Mums nevienam vairs nav īstas patikas iet. Taču Albertai ņemas pierunāt tik ilgi, līdz beidzot padodamies. Mani tas pārsteidz, jo citreiz viņš arvien ir pirmais, kurš vedina! uz mājām.

Lai gan priekšpusē pie Grēgera viss tumšs un kluss, mēs ieejam no pagalma pa sētas durvīm un iekļūstam dzīvā mutulī. Grēgera lokāls ir spekulantu perēklis; tur atvērtai gandrīz ik dienas līdz pat rītam.

Vienu telpas daļu aizņem mazas kabīnes ar sarkana samta priekškariem. Tā ir vīnu nodaļa. Priekškari lielākoties aizvilkti. Aiz tiem atskan spiedzieni un smiekli. Villijs vīpsnā pār visu ģīmi.

Grēgera privātbordeļi.

Mēs ieņemam vietas tālāk priekšā. Kafejnīca ir ļaužu pārpilna. Pa labi ir padauzu galdiņi. Kur veicas darījumi, tur plaukst arī dzīvesprieks. Tāpēc ducis sieviešu te nemaz nav par daudz. Katrā ziņā viņu starpā valda konkurence. Karls mums parāda Nikela kundzi, kuplu, melnīksnēju sievišķi. Viņas vīrs ir tikai sīks gadījuma spekulants, kurš bez viņas nosprāgtu badā. Tālab viņa šim palīdz, risinādama sarunas ar darījumu partneriem parasti kādu stundu iepriekš viena pati savā dzīvoklī. Pie visiem galdiem valda uzbudināta rosīšanās, apslāpētas sarunas, sačukstēšanās, uzšņācieni, burzma. Ļaudis ar virsjakām, bez apkaklītēm ievelk kaktos citus ļaudis angļu uzvalkos un jaunās platmalēs, noslēpumaini iznirst no kabatām vīstokļi un paraugi, tos pārbauda, noraida, atkal piedāvā, parādās piezīmju grāmatiņas, zīmuli skrien pār papīru, lāgu lāgiem kāds aizsteidzas pie telefona vai izmetas laukā, un gaisā švīkstēt švīkst vagoni, kilogrami, sviests, siļķes, speķis, ampulas, dolāri, guldeņi, akciju nosaukumi un skaitļi.

Tieši mums līdzās sevišķi cītīgi apspriež ogļu vagonu. Taču Karls tikai nicīgi atmet ar roku.

Tas viss ir uz zaķa. Viens kādreiz ko padzirdējis, otrs stāsta tālāk, trešais ieinteresē ceturto, tie skraida apkārt un tēlo svarīgus vīrus, bet tur gandrīz nekad nekā nav iekšā. Tie tik tādi līdzskrējēji, kas labprāt vēlētos nokampt kādu starpnieka naudiņu. īstie spekulācijas lielmaņi savus darījumus veic, augstākais, ar vienu vai diviem starpniekiem, kurus paši pazīst. Tas resnais tur viņā pusē vakar Polijā nopircis divus vagonus olu. Tagad tās, jādomā, aizies uz Holandi, ceļā tās pāradresēs — un tad atnāks atpakaļ kā svaigas Holandes dzeramās olas par trīskāršu cenu. Tie tur priekšā ir kokaīna tirgoņi; protams, tie pelna kolosāli. Pa kreisi sēž Dīderihs, tas tirgojas tikai ar speķi. Arī traki labi.

Šito vepru dēļ mums nu jāsajož vēderi ciešāk, — kurn Villijs.

Arī bez viņiem būtu tas pats, — atteic Karls. — Pagājušonedēļ valsts vārdā tika pārdotas desmit mucas sviesta, jo, pārāk ilgi glabājot, tās bija pavisam sabojājušās. Tas pats ar labību. Barčers vēl nesen varējis nopirkt pāris vezumu par pāris feniņiem, jo, valstij turot tos kādā pussabrukušā šķūnī, graudi galīgi salijuši un sapelējuši.

Kā viņu sauc? — Alberts pavaicā.

Barčers. Jūliuss Barčers.

Vai viņš te bieži mēdz būt?

Domāju gan, — Karls atteic, — vai tu gribi ar viņu uzsākt veikalu?...

Alberts purina galvu.

Vai nauda viņam ir?

Naudas kā spaļu, — atbild Karls ar zināmu respektu.

Ekur Arturs nāk! — smiedamies sauc Villijs.

Sētas durvīs uznirst gumijas mētelis kanārijputniņa dzeltenumā. Pāris viru pieceļas un steidzas viņam pretim Lēderhoze pabīda tos sānis, vēlīgi sveicina vienu otru un kā ģenerālis solo tālāk pa galdu starpu. Pārsteigts es] vēroju, kāda cieta, netīkama izteiksme uzradusies viņai sejā, izteiksme, kas paliek arī tad, kad viņš smaida.

Viņš mūs sveicina diezgan augstprātīgi.

Piesēsties, Artur, — Villijs smīn. Lēderhoze vilcinās,» taču nespēj turēties pretī kārdinājumam parādīt mumsl šeit, savā valstībā, kāds vīrs viņš k]uvis.

Tikai uz mirklīti, — viņš izmet un paņem Alberta krēslu, jo tas tieši šobrīd klejo pa lokālu, it kā meklēdams kādu. Gribu steigties viņam nopakaļ, bet tad nodomājuša, ka viņš grasās tikai iziet ārā. Lēderhoze liek atnest mums šņabi un iesāk tirgoties par desmittūkstoš pāriem karavīru zābaku un divdesmit otrreizējo izejvielu vagoniem ar kādu vīru, kura pirksti mirgot mirgo vienos dimantos. Reizumis Arturs uzmet mums skatienu, lai pārliecinātos, vai arī mēs klausāmies.

Bet Alberts soļo gar kabīnēm. Kāds viņam papūtis kaut ko tādu, kam viņš nespēj ticēt, tomēr augu dienu lauzījis par to galvu. Paglūnējis pa aizkara spraugu priekšpēdējā kabīnē, viņš pēkšņi izskatās tā, it kā viņam kāds ietriecis ar cirvi pa pieri. Mirkli sagrīļojas, tad atrauj aizkaru! sānis.Uz galda stāv šampanieša glāzes, blakus tām rožu pušķis, galdauts sagriezies, pa pusei nokāries uz grīdas. Aiz galda atzveltnī izlaidusies gaišmate. Drēbes noslīdējušas, mati sajaukti, krūtis vēl kailas. Meiča sēž ar muguru pret Albertu, dungo šlāgeri un sukā matus neliela spoguļa priekšā.

Lūcija,—Alberts aizsmacis pasauc.

Viņa apsviežas apkārt un blenž Albertā kā spokā. Lūko krampjaini pasmaidīt, taču seja sastingst, redzot, ka AIbērta skatiens kavējas pie viņas kailajām krūtīm. Nav vairs ko liegties. Izbīlī viņa paslēpjas aiz atzveltņa.

Albert... es neesmu vainīga... — viņa stostās,

Viņš, viņš tas bija... — Un pēkšņi vervelē itin aši:

— Viņš mani piedzirdīja, Albert, es nemaz negribēju, viņš deva man dzert arvien vairāk, es vairs nekā nesajēdzu, es svēru tev...

Alberts neatbild.

Kas tad te notiek? — kāds viņam aiz muguras pēkšņi prasa. Barčers atgriezies no āra un šūpojas ceļos šurpu turpu. Viņš pūš cigāra dūmus Albertam tieši sejā. — Biškulīt palaizījāties, ko? Marš, lasās prom!

Alberts mirkli stāv viņa priekšā kā apdullināts. Drausmā skaidrībā viņa smadzenēs iespiežas tā otra izvelbtais vēders, brūnā uzvalka rūtotais raksts, zelta pulksteņķēde un platais, sarkanais ģīmis.

Šai mirklī Villijs pie mūsu galda nejauši paraugās turp, tūdaļ uzlec kājās, nogāž pāris cilvēku zemē un drāžas cauri lokālam. Tomēr ir jau par vēlu. Pirms viņš pagūst pieskriet, Albertam rokā jau viņa frontes revolveris, viņš šauj. Mēs skrienam turp.

Barčers mēģinājis aizsegties ar krēslu, taču paguvis to pacelt tikai līdz acīm. Bet Alberta šāviens ķēris pierē divus centimetrus augstāk. Viņš gandrīz nemaz nav mērķējis; Alberts jau allaž bijis labākais šāvējs rotā un savu frontes revolveri pazīst gadiem ilgi.

Barčers sabrūk uz grīdas. Viņa kājas raustās. Šāviens bijis nāvējošs. Meiča ķērc. — Prom! — Villijs kliedz un notur piesteigušos viesus pienācīgā atstatumā. Albertu, kurš vēl stāv nekustīgi un skatās meičā, mēs izraujam cauri pagalmam, pāri ielai, ap tuvāko stūri līdz tumšam laukumam, kurā stāv divēji rati, piekrauti ar mēbelēm. Villijs steidzas mums nopakaļ. — Tev tūdaļ jāpazūd, vēl šonakt pati — viņš elsodams saka.

Alberts raugās viņā, it kā nule pamodies. Tad atvairās no mūsu rokām. — Lai nu paliek, Villij, — viņš smagi atbild, — es zinu, kas man tagad darāms.

Vai traks esi, vai? — Kozole šņāc.

Alberts drusku grīļojas. Mēs viņu pieturam. Viņš atkal mūs atgaiņā.

Nē, Ferdinand, — viņš klusi saka, it kā būtu ļoti noguris, — kas spēris vienu soli, tam jāsper arī otrs.

Viņš lēnām dodas uz ielas pusi.

Villijs skrien' viņam nopakaļ un cenšas pierunāt. Alberts tikai purina galvu un nogriežas gar Dzirnavu ielas stūri. Villijs viņam seko.

Viņš jādabū prom ar varu, — sauc Kozole, — viņš ir spējīgs pats aizskriet uz policiju!

Es domāju, Ferdinand, tur nekas nelīdzēs, — Karls samulsis piemetina, — es Albertu pazīstu.

Bet tas cilvēks no tā taču netaps dzīvs, — Ferdinands kliedz, — ko tas līdzēs? Albertam jātiek prom!

Mēs sēžam klusēdami un gaidām Villiju. Ka gan viņš varēja to izdarīt? — pēc brīža Kozole ieprasās.

Viņš tai meičai bija pieķēries, — es saku.

Villijs atgriežas viens. Kozole uzlec kājās.

Vai viņš ir prom?

Villijs novērš galvu.

Aizgāja uz policiju. Neko nevarēja darīt. Viņš tikko mani nenošāva, kad gribēju viņu aizvilkt prom.

Sasodīts! — Kozole uzliek galvu uz ratu dīseles. Villijs atkrīt zālē. Mēs abi ar Karlu atslienamies pret ratiem.

Kozole, Ferdinands Kozole šņukst kā mazs bērns.

V

Viens šāviens atskanējis, viens akmens izkustināts, kāda tumša roka iespraukusies starp mums. Mēs esam bēguši no ēnas, bet esam skrējuši pa apli, un ēna mūs panākusi.

Mēs esam cēluši troksni un meklējuši, esam nocietinājušies un padevušies, plakuši pie zemes un atkal izslēju- sies lēcienam, apmaldījušies un skrējuši tālāk, bet arvien esam jutuši šo ēnu cieši aiz sevis un gribējuši no tās aizbēgt. Mums šķitis, ka tā dzenas mums pakaļ, bet mēs nezinājām, ka esam to vilkuši sev līdzi, ka visur, kur vien bijām, klusēdama klāt arī tā, ka šī ēna bija nevis aiz mums, bet gan mūsos — mūsos pašos.

Mēs gribējām celt namus, mums bija ilgas pēc dārziem un terasēm, jo vēlējāmies redzēt jūru un sajust vēja dvašu, — taču mēs nedomājām par to, ka namiem vajag pamatu. Mēs bijām gluži kā tie pamestie kauju lauki Francijā; tie ir tikpat klusi kā apkārtējie tīrumi, bet tajos vēl slēpjas aizbērtā munīcija — un, kamēr tā nebūs izrakta un aizvākta prom, tikmēr arkls tur ir bīstams un apdraudēts.

Mēs aizvien vēl esam karavīri, paši to neapzinādamies. Ja Alberta jaunība aizritētu miera laikā un bez šī lūzuma, tad būtu daudz kā tāda, kas uzticami un silti audzis kopā ar viņu, kas viņu saistītu un pasargātu. Bet nu viss sagrauts, viņam pārnākot vairs nebija it nekā — visa viņa Izstumtā jaunība, viņa apspiestās ilgas un viņa alkas pēc dzimtenes un maiguma akli pieķērās šim vienam cilvēkam. kuru, šķita, viņš mīl. Un, kad viss sabruka, viņš nezināja nekā cita, vienīgi šaut — jo neko citu nebija iemācījies. Nebūtu viņš karavīrs, viņam atliktu vēl daudz citu ceļu. Bet tagad viņa roka pat neietrīcējās — gadiem ilgi viņš bija pieradis raidīt lodi tieši mērķī.

Sapņotājā zēnā Albertā, biklajā mīlētājā Albertā vēl arvien mita arī kareivis Alberts.

Bēdu sagrauztā, vecā sieva nespēj vēl aptvert. — Kā gan viņš varēja to izdarīt? Viņš tak aizvienam bija tik rāms bērns. — Viņas vecsievu cepures lentes dreb, mutautiņš dreb, melnais apmetnis dreb — visa šī sieviete ir vienvienīgs trīcošs sāpju kamols. — Rasi tas tālabad, ka viņam vairs nava tēva. Viņam bija tikai četri gadiņi, kad nomira tēvs. Bet viņš tak aizvienam bija tik rāms, labs bērns...

Tāds viņš ir arī vēl šodien, Troskes kundze, — es saku. Viņa pieķeras šiem vārdiem un iesāk stāstīt par Alberta bērnību. Viņai jārunā, viņa vairs nejaudā izturēt, kaimiņi esot te bijuši, paziņas, divi skolotāji arīdzan, tie visi nespējot to saprast...

Lai nu viņi labāk tur mutes, — es saku, — tie visi ir līdzvainīgi.

Viņa neizpratnē uzlūko mani. Bet tad turpina stāstīt par to, kā Alberts mācījies staigāt, ka viņš nekad neesot brēcis kā citi bērni, bijis drīzāk par daudz mierīgs zēns, — un tagadiņ kauč kas tāds... Kā gan viņš varējis to izdarīt?

Es pārsteigts raugos viņā. Viņa it neko nezina par Albertu. Varbūt manai mātei ar mani klātos tāpat. Mātes spēj tikai mīlēt, tā ir viņu vienīgā izpratne.

Apdomājiet jel, Troskes kundze, — es saudzīgi iebilsti — Alberts taču ir bijis karā.

Jā, — viņa atbild, — jā... jā... — Viņa neaptver šo sakarību. — Tas Barčers gan laikam bijis nelabs cilvēks? — tad viņa klusu pavaicā.

Viņš bija nelietis, — es apstiprinu, sīkāk neskaidrojot jo, manuprāt, ne jau tas ir svarīgi.

Viņa raudādama paloka galvu.

Citādi es arīdzan nevaru iedomāties. Viņš jau ne mušai nedarīja pāri. Hanss — tas gan rāva viņām spārnus nost, bet Alberts nekad. Ko gan tie tagad darīs ar viņu?

Nekas liels viņam nevarētu notikt, — mierinu veco

sievu, — viņš bija ļoti uztraukts, un tas ir gandrīz taa iats, kas aizstāvēšanās.

Paldies Dievam, — viņa nopūšas. — Tas skroderia (kas dzīvo virs mums, teica, ka viņu sodīšot ar nāvi. 9

Tas skroderis ir jucis, — es atbildu.

Jā, viņš arī teica, ka Alberts esot slepkava, — asaras viņai plūst aumaļām. — Bet viņš nekad, ne reizi nav tāds bijis, nekad un ne reizi!

To skroderi es paņemšu aiz dziesmas, — saniknoti paziņoju.

Es vairs nedrīkstu nemaz iziet no mājas, — viņa šņukst, — viņš vienmēr tur stāv.

Es jūs pavadīšu, Troskes māmiņ, — saku.

Mēs tuvojamies viņas mājai.

Tur jau viņš atkal glūn, — vecīte bailīgi čukst un tāda uz namdurvīm. Es saspringstu. Ja viņš tagad bildīs kaut vārdu, samalšu viņu miltos, kaut arī man par to būtu jānosēž desmit gadu. Taču viņš pagriež mums ceļu tāpat kā abi sievišķi, kuri slaistās viņa tuvumā.

Dzīvoklī Alberta māte man vel rāda Hansa un Alberta zēnudienu attēlu. Te viņa par jaunu sāk raudāt, tomēr drīz atkal aprimstas kā nokaunējusies. Vecas sievietes šai ziņā jau ir kā bērni; viņām ātri birst asaras, bet ātri arī nomierinās.

Gaitenī viņa man noprasa:

Vai viņam tur pietiek, ko ēst?

Droši vien, — atbildu, — gan jau Karls Brēgers par to gādās. Tam visa kā diezgan.

Man vēl ir druscīt pankūku, tās viņš tik mīļuprāt ēd. Vai drīkstu viņam tās aiznest?

- — Pamēģiniet, — es atbildu, — un, ja jums atļauj, tad vienkārši tā pasakiet viņam: Albert, es zinu, ka tu neesi tur vainīgs. Vairāk nekā.

Viņa pamāj ar galvu.—Varbūt es pārlieku maz rūpējoši par viņu. Bet Hansam taču nav kāju.

Mierinu viņu.

Nabaga puika, — viņa saka — tur nu viņš tagad sēž pavisam viens. . .

Es sniedzu viņai roku.

Ar to skroderi es tūliņ aprunāšos. Turpmāk viņš liks jūs mierā.

Tas vēl aizvien stāv namdurvju priekšā. Plakana, pastulba sīkpilsoņa seja. Viņš manī izsmējīgi glūn, purns jau gatavs, lai man aiz muguras atkal ņemtos tērgavot. Sagrābju viņu aiz svārka.

Jūs, nolādētais āzi, ja jūs vēl kaut vienu vienīgu vārdu teiksit tai vecajai kundzei tur augšā, tad es jūs sakapāšu gabalos, lieciet to aiz auss, jūs diegavaroņi, pasakutarba tāds. — Sapurinu viņu kā lupatu maisu un triecu ar muguru pret durvju rokturi. — Es atkal atnākšu, kaulus es tev salauzīšu, tu utainais plūtīzer, nolādētais mekmekmē! — Tad iecērtu viņam no labās un no kreisās pamatīgus pliķus.

Esmu jau krietni gabalā, kad šis ķērc man nopakaļ:

Tas ies pie tiesas! Tas jums maksās vismaz simt mārku.

Es apgriežos un dodos atpakaļ. Viņš nozūd.

Georgs Rāe tup netīrs un neizgulējies Ludviga istabā. Ziņu par Albertu viņš izlasījis laikrakstā un tūdaļ steidzies šurp.

Mums viņš ir jāglābj, — viņš nosaka.

Ludvigs paveras viņā.

Ja mums būtu pusducis prātīgu vīru un automobilis, — Rāe turpina, — tam vajadzētu izdoties. Pats labākais laiks būtu tad, kad viņu vedīs uz tiesas zāli. Mēs metīsimies starpā, sacelsim kņadu, un divi aizskries ar Albertu līdz automašīnai.

Ludvigs ir brīdi klausījies. Tad viņš purina galvu.

Tas neder, Georg. Ja neizdosies, mēs ar to Albertam tikai kaitēsim. Šitā viņam vismaz ir cerība, ka tiks cauri ar sodu. Bet tas būtu pats mazākais — es jau tūdaļ tur piedalītos, taču Alberts... mēs viņu nedabūtu līdzi. Viņš negrib.

Tad jau mums arī pret viņu jālieto vara, — pēc brīža paskaidro Rāe, — laukā viņam jātiek... un ja es tur ķeršos klāt...

Ludvigs neatbild neko.

Es arī domāju, ka tas neko nedos, Georg, — es piebilstu, — pat tad, ja mēs viņu dabūtu laukā, viņš tūliņ atkal turp atgrieztos. Viņš jau bija gandrīz šāvis Villijam, kad tas gribēja viņu aizvilkt prom.

Rāe atbalsta galvu rokās. Ludvigs izskatās pelēks un sakrities. - Es domāju, mēs visi esam pazuduši, — viņš bezcerīgi nosaka.

Neviens neatbild. Klusums un raizes mēmi lidinās istabā...

Pēc tam es vēl ilgi sēžu pie Ludviga. Viņš atspiež galvu rokās.

Viss velti, Ernst. Mēs esam pagalam, bet pasaule trauc tālāk, it kā nekāda kara nebūtu bijis. Nepaies ilgs laiks — un mūsu pēcteči skolas solos kārām acīm klausīsies stāstos par karu, lai tiktu laukā no skolas garlaicības, un vēlēsies, lai arī paši būtu tur piedalījušies. Jau tagad viņi skrien un iestājas brīvkorpusos — un tikko septiņpadsmit gadu vecumā ņem dalību politiskās slepkavībās. Es esmu tik noguris, Ernst...

Ludvig... — Apsēstos viņam blakus un apņemu ar roku šauros plecus.

Viņš bezcerīgi smaida. Tad klusi teic:

Toreiz, pirms kara, man bija viena tāda skolaszēna iemīlēšanās, Ernst. Pirms pāris nedēļām es atkal satiku to meiteni. Viņa man šķita kļuvusi vēl daiļāka. Tas bija tā, it kā pagātne vēlreiz būtu atdzīvojusies vienā cilvēkā. Pēc tam mēs redzējāmies biežāk — un pēkšņi esmu. atskārtis... — Viņš noliek galvu uz galda virsmas. Kad atkal palūkojas augšup, viņa acis aiz sāpēm ir bez dzīvības. — Tas viss vairs nav priekš manis, Ernst, — es taču esmu slims...

Viņš pieceļas un atver logu. Ārā ir silta, nozvaigžņojusi nakts. Nomākts es stingi veros turp. Ludvigs ilgi lūkojas ārā. Tad viņš atgriežas:

Vai atceries vēl, kā mēs naktīs klejojām pa mežu ar Eihendorfa sējumu rokās?

Jā, Ludvig, — strauji saku, priecīgs par to, ka viņa domas ņēmušas citu virzienu, — tas bija atvasarā. Reiz mēs tādā pastaigā noķērām ezi.

Viņa seja atmaigst.

Un mēs jau ticējām, ka tā ir dēka ar pasta karietēm, mežragiem un zvaigznēm... Vai atceries vēl, kā gribējām bēgt uz Itāliju?

Jā, bet neatbrauca pasta kariete, kurai vajadzēja paņemt mūs līdzi. Un dzelzceļa biļetēm mums nebija, naudas.

Ludviga seja vēl vairāk noskaidrojas, tā izskatās gan drīz noslēpumaina — tik saulaina tā šķiet. — Un tad mēs lasījām Verteru... — viņš piemetina.

Un dzērām vīnu... — es atgādinu.

Viņš pasmaida. — Un lasījām par Zaļo Heinrihu. — Vai atceries, ka mēs sačukstējāmies par Judīti?Es paloku galvu. — Bet vēlāk Helderlīns tev patika labāk par visiem citiem...Ludvigu pārņēmis savāds miers. Viņš runā klusu un maigi. — Kādi mums toreiz bija plāni, un cik cēli un labi mēs vēlējāmies kļūt! Bet īstenībā esam kļuvuši gluži nabagi suņabērni, Ernst...

Jā gan, — domīgi atbildu, — kur gan tas viss ir palicis...

Mēs zvilnam pret palodzi viens otram blakus. Vējš sapinies ķirškoku zaros. Tie klusītēm šalc. Krīt asteszvaigznes. Pulkstenis sit divpadsmit.

Iesim nu gulēt. — Ludvigs sniedz man roku. — Ar labu nakti, Ernst...

Guli mierīgi, Ludvig.

Vēlu nakti kāds dauza man pie durvīm. Pietrūkstos kājās. — Kas tur ir?

Es, Karls! Taisi vajā!

Izlecu no gultas.Viņš iedrāžas iekšā.

Ludvigs...

Pierauju viņu sev klāt.

Kas ir ar Ludvigu?

Miris...

Istaba griežas apkārt. Es atkrītu uz gultas.

Jāsauc ārsts!

Karls triec krēslu pret grīdu tā, ka tas sašķīst gabalos.. — Miris, Ernst, — pārgriezis artērijas...

Pats nezinu, kā esmu apģērbies. Nezinu, kā esmu aizkļuvis turp. Pēkšņi redzu istabu, spalgu gaismu, asinis, kvarcu un kramakmeņu nepanesamo dzirkstoņu un zibu un priekšā, kādā krēslā, bezgala gurdu, sīku. sakritušu stāvu, drausmīgi bālu, asu seju ar pusaizvērtām, izdzisušām acīm...

Es nezinu, kas notiek. Viņa māte ir tur, Karls ir tur, trokšnis, kāds man kaut ko stāsta, es saprotu — jāpaliek šeit, apjēdzu, viņi grib kādu atsaukt, es pamāju, es tupu uz dīvāna, durvis čīkst, nespēju pakustēties, nespēju parunāt, pēkšņi esmu divatā — ar Ludvigu un raugos viņā...

Karls bijis pie viņa pats pēdējais. Viņš atradis to mierīgu, gandrīz priecīgu. Kad viņš aizgājis, Ludvigs sakārtojis savas mantas un brīdi rakstījis. Tad piestūmis krēslu pie loga un nolicis uz galda tam līdzās bļodu ar siltu ūdeni. Aizslēdzis durvis, viņš nosēdies krēslā un, iemērcis rokas ūdenī, pārgriezis artērijas. Sāpes nebija lielas. Viņš redzēja asinis aizplūstam, to ainu, par ko bieži tika domājis: ļaut šīm ienīstajām, saindētajām asinīm iztecēt no ķermeņa.Istabā viss kļuva loti skaidri saskatāms. Viņš redzēja ikvienu grāmatu, ikvienu naglu, ikvienu atspulgu akmeņu kolekcijā, lāsumu, krāsas, viņš sajuta: tā ir viņa istaba. Tā tiecās pie viņa, ieplūda viņa elpā un saauga ar viņu. Tad tā kļuva atkal tālāka. Neskaidra. Acu priekšā atainojās viņa jaunība. Eihendorfs, meži, ilgas pēc mājām. Samierināti, bez sāpēm. Aiz mežiem uznira dzeloņstieples. Šrapneju baltie mākonīši, smago granātu sprādzieni. Tomēr tie viņu vairs nebiedēja. Tie skanēja klusināti, gandrīz kā zvani. Zvani kļuva skaļāki, bet meži palika. Tie zvanīja viņam galvā tik skali, it kā tai būtu tūdaļ jāpārsprāgst. Kļuva tumšāks. Tad viņš sajuta vājumu un pa logu ielaidās vakars, mākoņi peldēja šurp, zem viņa kājām. Viņš bija vēlējies redzēt reiz flamingus, tagad viņš zināja: tie bija flamingi ar platiem, rožainpelēkiem spārniem, to bija daudz, vesels kāsis... vai tās nebija meža zosis, kuru kāsis reiz lidoja pret loti sarkanu mēnesi, sarkanu kā magones Flanarijā?... Ainava vērtās arvien plašāka un plašāka, meži nogrima zemāk, sidrabaini uzspīgoja upes un salas, rožainpelēkie spārni cēlās arvien augstāk un augstāk, un arvien gaišāks kļuva apvārsnis — jūra... Bet piepeši kaklā vēlreiz izlauzās melns kliedziens, pēdējā doma no smadzenēm pārlidoja dziestošajā apziņā: bailes, glābiņš, pārsējums... viņš lūkoja grīļodamies uzslieties kājās, pacelt roku augšup — ķermenis gan noraustījās, bet bija jau par vāju. Viss griezās riņķī apkārt, tad pēkšņi izzuda, un milzu putns ar tumšajiem spārniem, lēnām tos vēzējot, pielaidās ļoti klusu un bez skaņas sakļāva tos viņam pāri...

Kāda roka bīda mani prom. Istabā ir atkal cilvēki, viņi pieskaras Ludvigam, es atrauju nost pirmo, neviens nedrīkst viņu aiztikt, bet tad pēkšņi ieraugu viņa seju — ļoti gaišu un saltu, pārvērstu, stingru, svešu — es viņu vairs nepazīstu un streipuļodams kāpjos atpakaļ, laukā no istabas.

Nezinu, kā esmu nokļuvis savā istabā. Mana galva ir tukša, un rokas bez spēka balstās uz krēsla paročiem.

Ludvig, es vairs negribu. Arī es vairs negribu. Kas tad man vēl šeit darāms? Mēs visi jau vairs šeit nepiederam. Ar izrautām saknēm, izkvēlojuši, noguruši... kāpēc tu aizgāji prom viens pats?

Es pieceļos. Delnas kaist. Acis deg. Es jūtu, ka man ir drudzis. Domas jūk. Es vairs nezinu, ko daru.

— Ņemiet taču mani, — es čukstu, — ņemiet taču ari mani!

Aiz aukstuma man klab zobi. Rokas ir miklas. Es streipuļoju uz priekšu. Lieli, melni apļi griežas acu priekšā.

Pēkšņi es sastingstu. Vai tur nevērās durvis? Vai neiešķindējās logs? Man pārskrien šermuļi. Pa savas istabas atvērtajām durvīm redzu mēnesnīcā blakus vijolei pie sienas karājamies savu veco kareivja svārku. Es uzmanīgi uz pirkstgaliem žogos tam klāt, lai tas nepamana, pielienu šim pelēkajam svārkam, kurš visu izpostījis — mūsu jaunību un mūsu dzīvi... Es to norauju no sienas, gribu sviest prom, bet pēkšņi noglāstu, uzvelku mugurā, jūtu, kā tas cauri ādai iegūst varu pār mani, es drebinos, sirds negudri dauzās man augstu kaklā... tad kāda skaņa spalgi pāršķeļ klusumu, es satrūkstos un apcērtos apkārt, es pārbīstos un cieši piekļaujos pie sienas...

Jo atvērto durvju blāvajā gaismā stāv kāda ēna. Tā Šūpojas un plīv, tā tuvojas un māj, tā pārvēršas par tēlu par seju ar tumšiem acu dobumiem, kuru starpā rēgojas plata sprauga, mute, kura runā bez skaņas... vai tad tas nav?... Valters, es čukstu, Valters Villenbroks, kritis septiņpadsmitā gada augustā pie Pašendāles... Vai esmu prātu zaudējis vai sapņoju? Vai esmu slims?... Bet aiz viņa jau virzās šurp otrs, bāls, saliecies, sakumpis, — Fridrihs Tomberge, kuram pie Suasonas šķemba sadragāja muguru, kad viņš sēdēja uz blindāžas sliekšņa... Un nu viņi spraucas iekšā, ar mirušām acīm, pelēki un spokaini, ēnu bars, viņi atkal atnākuši un piepilda istabu — Francis Kemmerihs, astoņpadsmit gadu vecumā viņam amputēja kāju, un pēc trim dienām viņš nomira; Staņislavs Kačinskis ar šļūcošām kājām un nokārtu galvu, no kuras sūcas tumšs, tievs pavediens; Gerhards Feldkamps, minas saplosīts pie Ipras; Pauls Beimers, kritis 1918. gada oktobrī; Heinrihs Veslings; Antons Heincmanis; Haije Vesthūzs; Oto Matess; Francs Vāgners — ēnas, ēnas, gara virtene, bezgalīga ēnu rinda... Tās ieplīvo iekšā, tās notupstas uz grāmatām, tās rāpjas augšup gar Logu, tās piepilda istabu...

Bet pēkšņi šausmas un pārsteigums manī aizlūst... jo lēnām pacēlusies kāda spēcīgāka ēna, tā ielien pa durvīm, balstīdamās uz rokām, tā atdzīvojas, kauli ieaug miesās, ķermenis šļūc nopakaļ, melnajā sejā spīd balti zobi kā krīts, nu arī acis jau kvēlo dobuļos... viņš ielien istabā, paslējies kā ronis, velkas man klāt — tas angļu kapteinis — aiz viņa čabēdami stiepjas atrisušie stilbtiņi. Līganā uzrāvienā viņš izšaujas augšā un izstiepj rokas, lai grābtu mani... — Ludvig, Ludvig, — es kliedzu, — palīdzi man, Ludvigi

Es sagrābju grāmatu kaudzi un sviežu šīm rokām pretī.

Rokas granātu, Ludvig! — es kunkstu, norauju akvāriju no pastatņa un triecu to uz durvju pusi, tas šķindēdams saplīst drumslās, metu viņam pakaļ tauriņu kasti, vijoli, paķeru krēslu un situ ar to ņirdzīgajā sejā, kliedzu:

Ludvig! Ludvig! — metos viņam virsū, izlaužos laukā pa durvīm, krēsls nobrīkš, skrienu prom, aiz manis skan saucieni, izbaiļpilni saucieni, taču arvien stiprākā, tuvāka nāk aprautā elšana, viņš dzenas man paka], es drāžos lejup pa kāpnēm, viņš klumburo man pa pēdām, es izskrienu uz ielas, es jūtu pakausī viņa plēsīgo elpu, es bēgu, nami grīļojas. — Palīgā! Palīgā! — Laukumi, koki, kāda ķetna man uz pleca, viņš mani panācis, es kaucu, rēcu, klūpu, formastērpi, dūres, soļu dārdi, zibšņi un trulu cirvju dobja dunoņa — tie mani notriec gar zemi...

Septītā daļa

l

Vai pagājuši gadi? Vai tikai nedēļas vien? Kā migla, kā tālīna rūsa pagātne plaiksnās apvāršņa malā. Esmu ilgi bijis slims, un ikreiz, kad drudzis pierima, redzēju līdzās mātes raižpilno seju. Bet tad uznāca liels gurdenums, kas noņēma visu smagmi, miegs nomodā, kad pagaisa visas domas, vāra ļaušanās asiņu klusajai šalkai un saules siltumam...

Pļavas laistās atvasaras saules spožumā. Tik labi ir gulēt pļavā — zāļu stiebri stiepjas augstāk par seju, tie lokās, tie ir visa pasaule, nav nekā vairs, vien liega līgošanās vēja ritmā. Tajās vietās, kur aug tikai zāle, vējš klusi san kā tālas izkapts švīksti, bet tur, kur aug skābenes, viņa balss tumšāka un dziļāka. Lai to sadzirdētu, ilgi ir jāzviln mierīgi un jāklausās.

Bet tad klusums atdzīvojas. Sīkas mušiņas ar melniem, sarkanpunktotiem spārniņiem tup cieši kopā uz skābeņu skarām un līdz ar stiebriem šūpojas šurpu turpu. Pāri āboliņam kā mazas lidmašīnītes dūc kamenes, un vientuļa mārīte stūrgalvīgi rāpjas augšup plikstiņa visaugstākajā galotnē.

Kāda skudra sasniedz manu plaukstas locītavu un nozūd svārka piedurknē kā tunelī. Viņa velk sev līdzi sausas zāles kriksīti, daudz garāku par viņu pašu. Es jūtu uz ādas vieglu kairinājumu un nezinu: vai tā ir skudra vai zālīte, kas velk šo maigo dzīvības švīku man pa delmu un izplūst vieglos tirpuļos. Bet tad piedurknē ieskrien vējš, un es sajūtu: visi mīlas glāsti ir raupji salīdzinājumā ar šo dvesmu uz ādas.

Tauriņi lidinās šurp, visnotaļ ļaudamies vējam, it kā peldētu tam pa virsu — baltas un zeltainas buras maigajā gaisā. Viņi kavējas ziedos, un pēkšņi, atkal pacēlis plakstus, es redzu: divi uzmetušies man uz krūtīm, viens ir kā dzeltena lapa ar sarkaniem punktiņiem, otrs izpletis spārnus ar mēļām pāvactiņām uz tumšbrūna samta. Vasaras ordeņi. Es elpoju ļoti lēnām un klusu,, tomēr mana elpa satrīsina viņu spārnus; taču viņi paliek pie manis. Pār zāļu stiebriem šūpojas gaiša debess, un viena spāre, spārniem zuzot, lidinās gaisā virs manām kurpēm.

Gaisā lidinās balti pavedieni, mirgojošie tīmekļi atvasarā. Tie iekarinās stiebros un lapās, vējš dzen tos šurp, tie nostiepjas pār manām rokām, pār uzvalku, tie gulstas man uz sejas, pāri acīm, tie mani apsedz. Mans ķermenis, tikko manējais vēl, soļo pāri pļavai. Tā robežas aizplūst, tas Vairs nav nošķirts pats par sevi, gaismā izkūst tā aprises, un tā vairs nav.

Pāri kurpēm ceļas zāles elpa, uzvalka vilnas porās iespiežas zemes dvaša, caur maniem matiem plūst līgana debess, tas ir vējš — un asinis pulsē pret ādu, tās traucas pretī tam, kas spiežas manī iekšā, nervu gali sarosās un trīsuļo, es jau sajūtu tauriņa kājas uz savām krūtīm, un skudru gājiens atbalsojas manu asinsvadu dobajās ejās... tad vilnis kļūst spēcīgāks, norimst pēdējā pretestība, un esmu vairs tikai bezvārda paugurs, pļava, zeme...

Zemes mēmās strāvas rit augšup un lejup, un manas asinis rit tām līdzi, tās top aiznestas prom un dalās itin visā. Cauri zemes siltajai tumsai manas asinis saplūst ar kristālu un kvarcu balsīm, tās ir tai noslēpumainajā smagmes skaņā, ar kādu pilieni rit lejup pa sakņu starpām un savienojas sīkās urdziņās, kuras meklē ceļu uz avotiem. Tās atkal izlaužas līdz ar tiem zemes virspusē, tās ir strautos un upēs, krastu spozmē, jūras, klaidā un valgi sudrabotajā tvaikā, kuru saule atkal uzvelk augšā un pārvērš padebešos... tās rit un rit, paņem līdzi arvien vairāk no manis un ieskalo zemē un pazemes straumēs, lēnām un bez sāpēm mana miesa izgaist... tā ir prom, atlikušas tikai vielas un čaulas, tā pārvērtusies pazemes avotu tecējumā, zāļu valodā, vēja vēdās, šalcošā lapotnē, mēmi dunošajās debesīs. Pļava pienāk tuvāk un tuvāk, puķes aug man cauri, ziedi līgojas pāri, es esmu nogrimis aizmirsts, aizplūdis zem magonēm un dzeltenām purenēm, kurām pāri lidinās tauriņi un spāres...

Tik tikko jaušama kustība... vismaigākās trīsas... Vai tās ir pēdējās svārstības pirms beigām? Vai tie ir magoņziedi un zāles? Vai tā ir tikai strāvošana starp koku saknēm vien? Bet kustība pieņemas spēkā. Tā kļūst ritmiskāka, tā pārvēršas elpā un pulsa sitienos, vilnis pēc viļņa atkal plūst šurp un skalojas atpakaļ — atpakaļ no upēm, kokiem, lapām un zemes... Aprite sākas par jaunu, tomēr tā neko neatņem, tikai piepilda mani un paliek, tā pārvēršas šalkā, sajūtās, jutībā, rokās, ķermenī — apvalki nav vairs tukši — nesaistītu, vieglu un trauksmainu zeme atkal ieskalo manī manu ķermeni — es atveru acis...

Kur es esmu? Kur biju? Vai esmu gulējis? Vēl joprojām pastāv šī mīklainā vienotība, es klausos un neuzdrīkstu pakustēties. Bet tā paliek, un aizvien pieņemas spēkā laimes un viegluma sajūta, spārnotība, starojums, es gulu pļavā, tauriņi aizlidinājušies, skābene šūpojas, dievgosniņa sasniegusi tās, galotni, tīmekļi ieķērušies manās drānās, spārnotības sajūta paliek manī, tā sakāpj krūtīs, acīs, es pakustinu rokas, kāda laime! Es saliecu ceļus, paslejos sēdus, mana seja ir mikla, un tikai tad es pamanu, ka raudu, nesavaldīgi raudu, it kā daudz kas būtu pagājis...

Brīdi es atpūšos. Tad pieceļos un dodos uz kapsētas pusi. Līdz šim vēl neesmu tur bijis. Kopš Ludviga nāves man šodien pirmoreiz atļauts vienam iziet laukā.

Kāda veca sieva nāk man līdzi parādīt Ludviga kapu. Tas atrodas aiz skābaržu dzīvžoga un apdēstīts ar kapmirtēm. Zeme vēl irdena, un pie kopiņas pieslieti daži novītuši vainagi. Zeltītie uzraksti uz lentēm jau izbalojuši, tie vairs nav salasāmi.

Es biju mazliet baidījies nākt šurp. Taču šai klusumā nav baismas. Vējš pūš pāri kapiem, aiz krustiem zeltainas septembra debesis, un platānu alejas lapotnē dzied melnais strazds.

Ai, Ludvig? šodien pirmoreiz es mazliet izjūtu dzimteni un mieru, tikai tevis vairs šeit nav. Vēl es neuzdrīkstos tam ticēt, vēl uzskatu to par vājumu un gurdenumu... bet varbūt reiz tas kļūs par īstenu pašatdevi, varbūt mums tikai jāgaida un jāklusē, un tad tā atnāks pie mums pati; varbūt tas ir vienīgais, kas nav mūs pametis, patiesi, tikai mūsu miesa un zeme, un varbūt mums nav jādara nekas cits, vienīgi jāieklausās un jāklausa tiem.

Ai, Ludvig, tā nu mēs meklējām un meklējām, maldījāmies un pakritām, izraudzījāmies sev mērķus un klupām paši pār sevi, mēs to neesam atraduši, un tu jau esi sabrucis... un tagad lai tā būtu tikai vēja pūsma zālē vai strazda sauciens vakarā, kas ielaužas mūsu sirdīs un ved mūs atpakaļ mājās? Vai tiešām mākonim pie apvāršņa un vasarīgam Kokam ir lielāka vara nekā mūsu visu gribai?

Es to nezinu, Ludvig. Es vēl nespēju tam ticēt, jo man vairs nebija nekādu cerību. Bet mēs jau arī nezinām, kas ir pašatdeve, un nepazīstam tās spēku. Mēs pazīstam tikai varu.

Bet, ja tas arī Sutu ceļš, Ludvig, — ko gan tas vairs man nozīmētu bez tevis...

Aiz koku galotnēm lēnām paceļas vakars. Tas atkal nes līdzi nemieru un skumjas. Es nekustīgi veros kapu kopiņās.

Uz grantētā celiņa čirkst soļi. Paceļu acis. Tas ir Georgs Rāe. Viņš lūkojas manī noraizējies un grib pierunāt, lai eju uz mājām.

- Es ilgi neesmu tevi redzējis, Georg, — ierunājos, — kur tu biji?

Viņš nenoteikti atmet ar roku.

Esmu izmēģinājis visādus amatus...

Vai tad tu vairs neesi karavīrs? — jautāju.

Nē, — viņš cieti atbild.

Divas sievietes sēru drānās nāk pa ceļu starp platānām. Viņām rokās mazas, zaļas lejkanniņas, un viņas sāk aplaistīt puķes uz kāda veca kapa. Salda zeltziežu un rezēdu smarža atvēsmo šurp.

Rāe paceļ galvu.

Es ticēju, ka atradīšu tur biedriskuma atliekas, Ernst. Bet tā bija vairs tikai baram piemītoša kopības sajūta, kara spocīga karikatūra. Ļaudis, kuri ticēja, ka varēšot glābt tēvzemi, paslēpjot pāris duču šauteņu; bez iztikas palikuši virsnieki, kas neko citu nezināja ar sevi iesākt kā būt klāt visos nemieros; mūžīgie karakalpi, kuri pazaudējuši jebkurus sakarus un kuriem taisni bail par to, ka būs atkal jāatgriežas civilajā dzīvē, — pēdējie, viscietākie kara izdedži. Pa vidu vēl pāris ideālistu un saujiņa ziņkārīgu, jaunu puišu — piedzīvojumu meklētāju. Visi sarīdīti, saniknoti, izmisuši un neuzticīgi cits pret citu. Jā, un tad...

Viņš brīdi klusē un stingi veras tālumā. Es vēroju viņa seju no sāniem. Tā ir nervoza un samocīta, ap acīm dziļas ēnas. Tad viņš sarosās.

Kāpēc lai tev to neteiktu, Ernst, — es par to diezgan ilgi esmu gudrojis. Kādudien mums bija kauja. Mums teica, ka pret komunistiem. Bet, kad pēc tam ieraudzīju mirušos, dažus vēl vecajos frontinieku ģērbos un zābakos, ieraudzīju agrākos karabiedrus, — tad manī kaut kas pārtrūka. Reiz es ar savu lidmašīnu nokniebu pusi angļu rotas — tas man nebija nekas, karš paliek karš. Taču šie kritušie karabiedri Vācijā — agrāko karabiedru nošauti — vakars, Ernstl

Man jādomā par Hēlu un Veilu, un es paloku galvu.

Virs mums sāk zizināt žubīte. Saule grasās rietēt un klust zeltaināka. Rāe sakož cigareti.

Jā, un tad — tad mazliet vēlāk mums pēkšņi pazuda divi cilvēki. Runāja, ka viņiem esot bijis plāns, kā nodoft vienu ieroču noliktavu. Karabiedri viņus bez kādas izmeklēšanas naktī mežā nosituši ar laidēm. To sauca par linča tiesu. Viens no mirušajiem man frontē bija apakšvirsnieks. Nu zelta dvēsele. Tad es to visu metu pie malas. — Viņš paraugās manī. — Tas nu ir no tā iznācis, Ernst. Un toreiz — toreiz, kad aizgājām karā, kas tā bija par gribu un trauksmi! — Viņš aizsviež cigareti. — Nolādēts, kur tas viss palicis — Tad pēc brīža klusu piebilst: — Es tikai vēl gribētu zināt, Ernst, — kā no visa tā varēja iznākt kaut kas šitāds...

Mēs pieceļamies un soļojam starp platānām uz izejas pusi. Saule rotājas lapās un mirgo mums sejās. Tas viss ir tik nereāli — tas, par ko spriežam, un atvasaras maigais, siltais gaiss, meža strazdi un atmiņu saltā dvesma.

Ko tagad dari, Georg? — jautāju.

Viņš, tālāk iedams, kapā ar spieķi dadžu vilnainās pogājās..— Esmu visu ko izmēģinājies, Ernst, — amatus, ideālus, politiku, bet es šinī būšanā vairs neiederos. Kas tad tas ir — visur spekulācija, neuzticēšanās, vienaldzība un. bezgalīgs egoisms...

Iešana mazdruscīt nogurdinājusi, un mēs apsēžamies uz sola Klosterkalnā.

Pilsētas torņi zaļi vizmo, jumti kūp, un no dūmeņiem paceļas sudrabots tvaiks. Georgs rāda lejup:

Kā zirnekļi viņi tur glūn savos birojos, savās tirgotavās, savos amatos, ikviens ir gatavs izsūkt otru. Un kas tik viss vēl nenospiež viņus — ģimenes, savienības, iestādes, likumi, valsts. Zirnekļu tīkli cits virs citai Protams, var jau to dēvēt par dzīvi un lepoties ar to, ka četrdesmit gadus lodājis tur pa apakšu. Bet es esmu kara- laukā mācījies, ka laiks nav dzīves mēraukla. Kālab tad man vajadzīga lejupslīde četrdesmit gadu garumā? Gadiem esmu visu licis uz vienas kārts, un likme allaž bijusi dzīvība; tagad vairs nevaru spēlēt uz feniņiem un sīkiem panākumiem.

Pēdējā gadā tu jau nebiji vairs ierakumos, Georg, — saku, — aviācijā tas varbūt izskatījās savādāk. Bet mēs bieži vien mēnešiem netikām nevienu ienaidnieku redzējuši, mēs bijām tikai lielgabalu gaļa. Tur nekas nebija jāliek uz spēles, tur atlika tikai gaidīt savu lodi.

Es jau nerunāju par karu, Ernst, — es runāju par jaunību un par biedriskumu...

Jā, tas nu ir pagājis, — nosaku.

Mēs esam dzīvojuši kā siltumnīcā, — Georgs domīgi runā. — Šodien jau esam veci ļaudis. Bet ir labi, ja esi skaidrībā. Es nenožēloju it neko. Es tikai noslēdzu rēķinus. Visi ceļi man aizšķērsoti. Paliek tikai veģetēšana. Bet to es negribu. Gribu palikt brīvs.

Ei, Georg, — es iesaucos, — tas, ko tu saki, tās ir beigas! Bet jābūt taču arī mums vēl kādam atsākumam! Es to šodien izjutu. Ludvigs to zināja, tikai viņš bija pārāk slims...

Viņš apņem ar roku manus plecus.

Jā, jā — kļūsti tikai noderīgs, Ernst...

Es atbalstos pret viņu.

Kad tu saki to, tas skan nejauki un šķērmi. Bet aiz visa tā jābūt vēl kādai draudzībai, par kuru mēs patlaban vēl nekā nezinām.

Es viņam labprāt gribētu pastāstīt par to, ko pirmīt izjutu pļavā. Bet nespēju to īsti ietvert vārdos.

Mēs sēžam klusēdami viens otram līdzās.

Ko tu īsti gribi tagad darīt, Georg? — pēc brīža atkal jautāju.

Viņš domīgi smaida.

Es, Ernst? Es tikai aiz pārpratuma neesmu kritušo pulkā — tas mani padara mazliet smieklīgu.

Atbīdu viņa roku un cieši ielūkojos sejā. Viņš mierina mani.

— Vispirms es atkal druscīt aizbraukšu....

Viņš rotaļājas ar savu spieķi un ilgi veras tālumā.

Vai tu vēl atceries, ko reiz teica Gīzeke? Tai trako- namā tur augšā? Viņš gribēja tikt uz Flerī... Atpakaļ, tu zini. Viņš domāja, ka tas viņam palīdzēšot...

Pamāju.

Viņš vēl arvien ir tur augšā. Karls nesen pie viņa bijis... Klusi ceļas vējš. Mēs raugāmies uz pilsētu un garo sudrabapšu rindu, zem Kuras senāk cēlām teltis un spēlējām indiāņus. Georgs vienmēr bija mūsu vadonis, un es viņu mīlēju tā, kā mīl tikai zēni, paši to neatskārzdami.

Mūsu acis sastopas.

Olā Shatterhand, — klusi teic Georgs un smaida

Winnetou, — es tikpat klusi atbildu.

II

Jo tuvāk nāk prāvas diena, jo biežāk es domāju par Albertu. Un kādudien pēkšņi smalki un skaidri redzu savā priekšā mālu valni, šaujamlūku, šauteni ar tālskati un aiz tā glūnīgu, saspringtu seju — Bruno Mikenhauptu, bataljona labāko snaiperi, kurš nekad nešāva garām mērķim.

Es pielecu kājās: man jāredz, ko viņš dara un kā ar to visu ticis galā.

Liels nams ar daudziem dzīvokļiem. Kāpnes pil aiz slapjuma. Ir sestdiena, un visur stāv spaiņi, beržamās sukas un sievas ar uzspraustiem brunčiem.

Spalgs zvans, kas šīm durvīm pārlieku skaļš. Kāds vilcinādamies atver tās. Jautāju pēc Bruno. Sieviete ]auj man ienākt. Mikenhaupts, kreklos izmeties, sēž uz grīdas un rotaļājas ar savu meitu, gadus piecus vecu meitēniņu salmukrāsas matiem, tajos iesieta liela, zila lente. Viņš no sudrabota papīra izveidojis pāri paklājam upi un salicis uz tās papīra kuģīšus. Dažos iebāzti vates vīšķīši, tie ir tvaikoņi, un tajos vizinās celuloīda lellītes. Bruno omulīgi sūc vidēja garuma pīpi. Uz tās porcelāna galviņas attēlots ceļos nometies strēlnieks, viņam apkārt apvīts uzraksts: «Vingrini aci un roku, lai tēvzemei slavu dotu!»

Vai tu re, Ernsts! — Bruno iesaucas, viegli uzplikšķina meitēniņam pa dibenteli un atstāj to, lai tālāk rotaļājas viena pati. Mēs ieejam godistabā. Dīvāns un krēsli apvilkti ar sarkanu plīšu, tamborētas sedziņas pārklātas uz atzveltnēm, un grīda ir novaskota tik gluda, ka man paslīd kājas. Viss spodrs, viss savā vietā; uz kumodes gliemežvāki, dažādi nieciņi un fotouzņēmumi, tiem pašā vidū uz sarkana samta, zem stikla kupola — Bruno ordeņi.

Mēs runājamies par toreizējiem laikiem.

Vai tev vēl ir tavs trāpījumu saraksts? — pavaicāju. Bet, bračiņ, — Bruno ar pārmetumu attrauc, tas taču glabājas goda vietā.

Viņš to izņem no kumodes un ar baudu šķirsta.

Vasarā, saprotams, man aizvien bija pats brangākais laiks, jo tad vakaros ilgi var redzēt. Te, pavei šur — jūnijs: 18. — četri trāpījumi galvā, 19. — trīs, 20. — viens, 21. — divi, 22. — viens, 23. — neviena, nav trāpīts. Proti, tie suņabērni bija kaut ko saoduši un uzmanījās — bet šite, pavei, 26. — bija akurāt pienākusi jauna maiņa, kurai par Bruno vēl ne jausmas, deviņi trāpījumi galvā, ko tu nu teiksi?

Viņš starodams veras manī.

Divu stundu laikā! Tas bija jocīgi, nezinu, vai tāpēc, ka trāpīju šiem no apakšas, no zoda puses, ikreiz tie cits aiz cita izlēca kā āži līdz pat krūtīm no ierakuma laukā. Un tagad skaties te, 29. jūnijā pulksten 10.02 vakarā, trāpījums galvā, bez jokiem, Ernst, man bija liecinieki, rau, kur rakstīts: «Apstiprinu. Vicefeldfēbelis Slī.» Pulksten desmitos vakarā, gandrīz vai tumsā, pamatīgi, vai ne? Vecīt, kastie bija par laikiem!

Saki, Bruno, — ieprasos, — pamatīgi jau tas bija, bet tagad — es domāju, vai tev to nabaga zeļļu dāžureiz nav maķenīt žēl?

Ko? — viņš pārsteigts iesaucas. Atkārtoju savu vaicājumu.

Toreiz mēs bijām tur pašā uguns peklē, Bruno, — bet Šodien taču viss izvērties citādi. Viņš atvirzās tālāk ar savu krēslu.

Bračiņ, tu laikam gan esi lielinieks, ko? Bija taču pienākums! Pavēle! Kā nu var tā runāt... — Apvainots viņš ievīksta savu trāpījumu sarakstu atkal zīdpapīrā un noglabā kumodes atvilktnē.

Es viņu nomierinu ar labu cigāru. Viņš norimies ievelk pāris dūmu un stāsta par savu strēlnieku biedrību, kura sanākot kopā ik sestdienas.

— Nesen mums bija balle. Pa pirmo, ka tev saku! Un nākošsestdien sacensības ķegļu bumbošanā. Tev kādreiz jāatnāk, Ernst, tur. lokālā ir alus, tik lepni brūvētu reti kur esmu dzēris. Un kauss par desmit feniņiem lētāks nekā citur. Pa vienu vakaru jau kas sanāk. Tur iet braši Un omulīgi. Palūk, viņš rāda apzeltītu pulksteņķēdi.

Esmu ticis par strēlnieku ķēniņu! Bruno Pirmais! Tas tik ir numurs, ko? Ienāk bērns. Viens kuģītis pāršķīries pušu. Bruno to rūpīgi sakārto un noglauda meitenītei matus. Zilā lente nosprakst.

Tad viņš pieved mani pie bufetes, kas stāvgrūdām nokrauta ar daždažādām mantām. Tās viņš ieguvis gadatirgū mērķī šaušanas būdās. Trīs šāvieni tur maksā pāris nieka grašu, un tas, kurš sašauj noteiktu punktu skaitu, var sev izraudzīties laimestu. Bruno cauru dienu nav bijis dabūjams prom no tām būdām. Viņš tā piezēvelējis veselu kaudzi rotaļlācīšu, kristāla šķīvīšu, pokālu, alus kausu, kafijkannu, pelnutrauku, bumbu un pat divus pītos krēslus.

— Beidzot šie vairs nekur nelaida mani klāt, — viņš apmierināts smejas, — es būtu izputinājis visu to bandu. Jā, amats paliek amats.

Eju pa tumšo ielu. No māju durvīm plūst gaisma un mazgājamais ūdens. Bruno atkal rotaļāsies ar savu meitenīti. Tad nāks sieva ar vakariņām. Pēc tam viņš aizies iebaudīt alu. Svētdienās kopā ar ģimeni dosies zaļumos. Viņš ir omulīgs vīrs, labs tēvs, cienījams pilsonis. Tur nav ko iebilst. Tur nav ko iebilst.

Un Alberts? Un mēs?...

Jau stundu pirms Alberta prāvas iztiesāšanas mēs stāvam tiesas nama gaitenī. Beidzot izsauc lieciniekus. Ejam iekšā ar strauji pukstošām sirdīm. Alberts stāv apsūdzēto solā, viņš ir bāls un lūkojas tikai uz priekšu. Mēs gribam pamest viņam ar acīm. Drosmi; Albert! Mēs neatstāsim tevi nedienā! Bet viņš uz mums neparaugās.

Kad mūsu vārdi nolasīti, atkal jāatstāj zāle. Iziedami mēs pamanām skatītāju pirmajā rindā Tjādenu un Valentīnu. Viņi mums pamirkšķina ar acīm.

Liecinieks ielaiž citu pēc cita. Villija nopratināšana velkas sevišķi ilgi. Tad nāk mana kārta. Ašs skatiens uz Valentīna pusi — tas tikko manāmi papurina galvu. Alberts tātad līdz šim atsacījies sniegt paskaidrojumus. Tā jau biju domājis. Vienaldzīgs viņš sēž blakus aizstāvim. Bet Villijs pietvīcis sarkans. Viņš vēro prokuroru modrs kā mednieka suns. Liekas, šiem abiem jau iznākusi sadursme.

Mani nozvērina. Tad priekšsēdētājs sāk izjautāt. Viņš grib zināt, vai Alberts jau iepriekš solījies Barčeram pamatīgi ielikt. Kad atbildu noliedzoši, viņš piezīmē, ka dažiem lieciniekiem esot dūries acīs: Alberts bijis savādi mierīgs un nosvērts.

Tāds viņš ir vienmēr, — atsaku.

Nosvērts? — prokurors iemet starpā.

Mierīgs, — es attraucu.

Priekšsēdētājs paliecas uz priekšu.

Arī šādā situācijā?

Protams, — apstiprinu, — viņš ir palicis mierīgs gluži citādos brīžos.

Kādos citādos brīžos? — prokurors noprasa un strauji atliec vienu pirkstu.

Viesuļugunī.

Viņš atkal atliec to pirkstu. Villijs apmierināts ierukšķas. Prokurors uzmet viņam niknu skatienu.

Tātad viņš bija mierīgs? — priekšsēdētājs vēlreiz atkārto jautājumu.

Tikpat mierīgs kā tagad, — pikti atbildu. — Vai tad jūs neredzat, ka viņš gan stāv mierīgs, tomēr iekšā viņam viss vārās un mutuļo? Viņš taču bija kareivis! Tur viņš ir iemācījies kritiskos brīžos nelēkāt apkārt un izmisumā nemest rokas pret debesīm. Citādi viņam gan vairs nevienas nebūtu.

Aizstāvis kaut ko pieraksta. Priekšsēdētājs mirkli paraugās manī.

— Kāpēc tad viņam tūliņ bija jāšauj? — viņš jautā. — Tas taču nebija nekas tik briesmīgs, ka meitene sēdējusi kafejnīcā ar kādu citu.

Viņam tas bija ļaunāk nekā šāviens vēderā, — es saku.

Kālab?

Tālab, ka tā meitene bija vienīgais, kas viņam piederēja.

Viņam taču vēl ir arī māte, — iejaucas prokurors.

Māti taču viņš nevar precēt, — iebilstu.

Kāpēc tad viņam noteikti jāprecas? — vaicā priekšsēdētājs. — Vai viņš tam vēl nav par jaunu?

Viņš arī nebija par jaunu, lai kļūtu karavīrs, — aprādu. — Un precēties viņš gribēja tāpēc, ka pēc kara nespēja tikt ar sevi galā; tāpēc, ka viņš baidījās no sevis un savām atmiņām un meklēja kādu atbalstu. Šāds atbalsts viņam bija tā meitene.

Priekšsēdētājs pievēršas Albertam.

Apsūdzētais, vai jūs nu beidzot nevēlēsities atbildēt? Vai taisnība, ko teica šis liecinieks?

Alberts brīdi vilcinās. Villijs un es cieši raugāmies viņā. — Jā, — viņš beidzot negribīgi atteic.

Vai jūs man nepateiktu arī to, kālab jums bija klāt revolveris?

Alberts klusē.

Tas jau viņam pastāvīgi klāt, — es ieminos.

Pastāvīgi? — priekšsēdētājs pārvaicā.

Protams, — attraucu, — gluži tāpat kā kabatlakatiņš un pulkstenis.

Priekšsēdētājs pārsteigts uzlūko mani.

Revolveris taču ir pavisam kas cits nekā kabatlakatiņš.

Pareizi, — es piekrītu, — kabatlakatiņš viņam nebija tik nepieciešams. Dažreiz viņam tā arī nebija klāt.

Un revolveris...

Tas viņam dažlabu reizi izglābis dzīvību. To viņš jau trīs gadus nēsā sev klāt. Šis paradums viņam palicis no karalauka.

Bet tagad viņam tas vairs nebija vajadzīgs. Mums taču ir miers.

Es paraustu plecus.

Par to mēs vēl tā neesam domājuši.

Priekšsēdētājs atkal pievēršas Albertam.

Apsūdzētais, vai jūs beidzot nevēlaties atvieglot savu sirdsapziņu? Vai tad jūs nenožēlojat savu rīcību?

Nē, — Alberts strupi atbild.

Iestājas klusums. Zvērinātie sāk ausīties. Prokurors noliecas uz priekšu. Villijs savelk tādu seju, it kā grasītos mesties Albertam virsū. Es raugos viņā ar izmisīgu skatienu.

Bet jūs taču esat nonāvējis cilvēku! — priekšsēdētājs uzsver.

Esmu jau daudzus cilvēkus nonāvējis, — vienaldzīgi atbild Alberts.

Prokurors pielec kājās. Zvērinātie pārstāj garlaikoties. — Ko jūs esat darījis? — priekšsēdētājs bez elpas pārjautā.

Karā, — es aši iebilstu starpā.

Tas taču pavisam kas cits, — vīlies paskaidro prokurors.

Nu Alberts paceļ galvu.

Kādā ziņā tas ir kas cits?

Prokurors pieceļas.

Varbūt jūs gribat cīņu par tēvzemi pielīdzināt jūsu nodarījumam?

Nē, — atcērt Alberts, — cilvēki, kurus toreiz nošāvu, nebija man nodarījuši nekā ]auna...

Kaut kas nedzirdēts, — prokurors iesaucas un griežas pie priekšsēdētāja: — Man ļoti jālūdz...

Tas tomēr ir mierīgāks.

Kur gan mēs nonāktu, ja visi kareivji domātu tāpat kā jūs! — viņš teic.

Pareizi, — es piekrītu, — bet par to taču mēs neesam atbildīgi. Ja viņš, — norādu uz Albertu, — nebūtu iedresēts šaut cilvēkus, tad arī tagad nebūtu to darījis.

Prokurors tumši pietvīcis.

Tas tiešām nav pieļaujams, ka liecinieki nejautāti paši...

Priekšsēdētājs viņu nomierina.

Es domāju, ka mēs te drīkstam gan atkāpties no parastās kārtības.

Pagaidām mani pārtrauc iztaujāt un izsauc meiču. Alberts satrūkstas un cieši sakniebj lūpas. Meičai mugurā melna zīda kleita un mati tikko safrizēti. Viņa pašapzinīgi iznāk priekšā. Var redzēt, cik svarīga viņa jūtas.

Tiesnesis iztaujā viņu par attiecībām ar Albertu un ar Barčeru. Viņa raksturo Albertu kā neciešamu, bet Barčeru kā laipnu, patīkamu cilvēku. Viņa nekad neesot domājusi precēties ar Albertu, bet ar Barčeru bijusi tikpat kā saderināta.

Troskes kungs taču precībām ir par daudz jauns, — viņa spriež un pašūpojas gurnos.

Albertam sviedri plūst straumēm pār pieri, bet viņš nepakustas. Villijs žņauga plaukstas. Mēs ar pūlēm valdāmies.

Priekšsēdētājs jautā par viņas attiecībām ar Albertu.

Pavisam nevainīgas, — viņa saka, — mēs bijām tikai paziņas.

Vai apsūdzētais toreiz bija uztraucies?

Protams, — viņa dedzīgi atbild. Liekas, tas viņai glaimo.

Kāpēc tad tā?

Nu tā... — Viņa smaida un mazliet pagriežas. — Viņš jau bija manī dikti ieķēries.

Villijs dobji ievaidas. Prokurors cieši paraugās viņā caur degunkniebi.

Baigā maita! — pēkšņi skaļi nodimd zālē.

Visi satrūkstas.

Kurš to teica? — jautā priekšsēdētājs.

Tjādens lepni pieceļas.

Viņam piespriež piecdesmit mārku soda naudu par kārtības traucēšanu.

Lēti, — viņš nosaka un izvelk kabatas portfeli, — vai tūliņ jāmaksā uz vietas?

Viņam uzliek vēl otras piecdesmit soda markas un izraida no zāles.

Meiča kļuvusi acīm redzami kautrīgāka.

Kas tad notika starp jums un Barčeru tajā vakarā? — priekšsēdētājs tincina tālāk.

Nekas, — viņa nedroši atbild, — mēs tikai tāpat vien kopā pasēdējām.

Tiesnesis pievēršas Albertam.

Vai jums ir kas piebilstams?

Es nenolaižu no viņa acis. Bet viņš klusu teic:

Nē.

Vai viņas liecība ir patiesa?

Alberts rūgti pasmaida, seja viņam gluži pelēka. Meiča cieši raugās Kristus attēlā, kas karājas pie sienas virs priekšsēdētāja. — Var jau būt, — saka Alberts, — šo liecību šodien dzirdu pirmoreiz. Varbūt esmu kļūdījies.

Meiča atviegloti uzelpo. Bet pārāk agri. Jo Villijs uzšaujas kājās.

Melis — viņš bļauj. — Viņa melo kā kuce! Viņa ar to tēviņu ir maukojusi, bija tak vēl pusplika, kad iznāca laukā!

Vispārējs apjukums. Prokurors klaigā. Priekšsēdētājs izteic Villijam rājienu. Bet šis nav vairs apturams, lai cik izmisīgi Alberts viņu uzlūkotu. — Un, kaut tu manā priekšā vai ceļos mestos, tam jānāk gaismā, — viņš tam uzkliedz, — viņa ir maukojusies, un, kad Troske nostājās tās priekšā, šī viņam gvelza, ka Barčers esot šo piedzirdījis, tad Troski pārņēma trakums — un viņš izšāva! Viņš pats to man pateica, kad gāja uz policiju!

Aizstāvis sparīgi raksta, meiča apjukusi spiedz: — To viņš arī izdarīja — to arī izdarīja!

Prokurors mētā rokas pa gaisu.

Tiesas cieņa prasa...

Villijs kā vērsis pagriežas pret viņu.

Neceliet vis tik augstu degunu, jūs paragrāfu Čūska! Vai domājat, ka mēs turēsim mutes jūsu mērkaķīgā talāra priekšā? Pamēģiniet tikai mūs izmest laukā! Ko tad jūs vispār zināt par mums? Šis puisis bija maigs un rāms, pavaicājiet viņa mātei! Bet šodien viņš šauj, kā agrāk mētājās ar akmentiņiem. Nožēlot! Nožēlot! Kā gan viņš var nožēlot, ja nu piebeidzis kādu, kas viņam visu saplosījis driskās? Vienīgā kļūme, ka nav nošāvis īsto. To sievišķi viņam vajadzēja novākti Vai tad jūs domājat, ka j četrus slepkavošanas gadus var ar miglaino vārdu miers kā ar slapju sūkli izdzēst no smadzenēm? Mēs paši zinām, ka nedrīkstam pēc sirds patikas kniebt nost savus personīgos ienaidniekus, bet, ja mūs reiz sagrābj niknums un viss juku jukām grūst mums virsū, tad padomājiet arī no kurienes tas nācis!

Sacēlies negants juceklis. Priekšsēdētājs velti pūlas atjaunot mieru.

Mēs stāvam kopā ciešā pulciņā, Villijs izskatās briesmīgs, Kozole sažņaudzis dūres — šobrīd viņiem nav nekādu līdzekļu pret mums, mēs esam pārāk bīstami. Vienīgais kārtībnieks neuzdrošinās mums tuvoties. Es pieskrienu pie sola, kurā sēž zvērinātie.

Tas ir mūsu karabiedrs! — saucu. — Nenotiesājiet viņu! Viņš nemaz negribēja kļūt tik vienaldzīgs pret dzīvību un nāvi, mēs neviens to negribējām, bet karalaukā esam pazaudējuši visas mērauklas, un neviens mums nav palīdzējis! Patriotisms, pienākums, dzimtene — šos vārdus mēs paši sev vienmēr atkārtojām no jauna, lai spētu visu izturēt un attaisnot! Bet tie bija tikai jēdzieni, un tur lija tik daudz asiņu, ka tās aizskaloja tos prom!

Villijs piepeši stāv man līdzās.

Pirms viena gada šis te, — viņš rāda uz Albertu, — kopā ar diviem biedriem gulēja vienā ložmetēja ligzdā,' i tā Vienīgā vēl bija atlikusi visā sektorā, un šie nāca uzbrukumā, bet tie trīs bija pavisam mierīgi, viņi mērķēja un gaidīja, un nesāka šaut par agru, viņi tēmēja tieši jostasvietas augstumā, un, kad kolonnas viņu priekšā jau domāja, ka viss ir brīvs, un metās triecienā, tikai tad viņi šāva — un tā atkal no jauna, un tikai daudz vēlāk viņi saņēma pastiprinājumu. Uzbrukums tika atsists. Pēcāk mēs dabūjām aiznest tos, ko nokniebis ložmetējs, tur bija divdesmit septiņi nevainojami trāpījumi vēderā, proti, visi nāvīgi, nemaz nerunājot par citiem trāpījumiem kājās, pautos, kuņģos, plaušās, galvās. Šis te, — viņš atkal norāda uz Albertu, — viens pats ar saviem abiem karabiedriem piešāva pilnu veselu lazareti; vairums vēderā ievainoto gan vairs nemaz līdz turienei nenokļuva. Par to viņš saņēma pirmās pakāpes Dzelzs krustu un pulkveža atzinības rakstu. Vai tagad saprotat, kāpēc šis vīrs neko nav dzirdējis par jūsu paragrāfiem un jūsu civiltiesām? Jūs nemaz nevarat viņu tiesāt! Viņš ir karavīrs, viņš ir mūsējais, un mēs viņu attaisnojam!

Bet nu beidzot prokurors tiek pie vārda.

Kāda nāvīga mežonība... — viņš elš un uzbrēc kārtībniekam, lai Villiju apcietina.

Atkal tracis. Villijs nelaiž nevienu klāt. Es atkal aizsvilstos.

Mežonība? Kurš tad mūs tādus pataisījis? Jūs! Jums visiem jāstājas mūsu tiesas priekšā! Tādus jūs padarījāt mūs ar savu karu! Ieslogiet taču uz vietas mūs visus, tā būs vislabāk! Ko tad jūs esat darījuši mūsu labā, kad mēs pārnācām? Neko! Itin neko! Jūs ķildojāties par uzvarām, jūs iesvētījāt pieminekļus kritušajiem varoņiem, jūs skandinājāt par varonību un vairījāties no atbildības! Jums pienācās mums palīdzēt! Bet jūs pametāt mūs vienus visgrūtākajā laikā, kad bija jāatrod mājupceļš! No visām kancelēm jums vajadzēja sludināt, atbrīvojot no armijas dienesta, jums vajadzēja dot mums līdzi ceļa vārdus, atkal un atkal mums teikt: «Mēs visi esam drausmīgi kļūdījušies! Meklēsim kopā ceļu uz mājām! Esiet drosmīgi! Jums ir visgrūtāk, jo jūs aiz sevis neesat atstājuši nekā tāda, kas jūs atkal varētu sagaidīt! Esiet pacietīgi!» Jums vajadzēja mums atkal parādīt dzīvi! Vajadzēja atkal mācīt mūs dzīvot! Bet jūs pametāt mūs vienus! Pasviedāt mūs suņiem par barību! Jums vajadzēja mācīt mūs atkal ticēt labestībai, kārtībai, jauncelsmei un mīlestībai! Bet jūs atkal laidāt darbā viltību un rīdīšanu un cēlāt gaismā savus paragrāfus. Viens no mums jau tāpēc aizgājis bojā! Šeit stāv otrs!

Mēs vairs nevaldām pār sevi. Viss niknums, viss sarūgtinājums, visa vilšanās laužas no mums laukā. Zālē valda mežonīga kņada. Paiet ilgs laiks, līdz kaut cik izdodas atjaunot mieru. Mums visiem uzliek vienu dienu aresta par necienīgu uzvedību tiesas priekšā, un mums tūdaļ jāatstāj zāle. Mēs vēl tagad varētu bez sevišķām pūlēm tikt galā ar kārtībnieku, bet negribam to. Gribam kopā ar Albertu būt cietumā. Ejam viņam cieši garām, lai parādītu, ka visi esam viņa pusē... Vēlāk dabūjam dzirdēt, ka viņš notiesāts uz trim gadiem cietumā Un spriedumu noklausījies klusēdams.

III

Georgam Rāem ir izdevies sagādāt ārzemju pasi un nokļūt pāri robežai. Viņu apsēdusi viena doma: vēlreiz nostāties aci pret aci ar savu pagātni. Viņš brauc cauri pilsētām un ciematiem, nīkst lielās un mazās stacijās un vakarā beidzot ir nonācis tur, kur vēlējies būt.

Bez kavēšanās viņš soļo pa ielām, laukā no pilsētas, uz augstieņu pusi. Pretī nāk strādnieki, kas atgriežas mājās no darba. Bērni rotaļājas laternu gaismas apļos. Garām aizrūcina pāris automašīnu. Tad viss apklust.

Mijkrēšļa gaisma vēl pietiekama, lai varētu redzēt. Turklāt Rāes acis pieradušas pie tumsas. Viņš nogriežas no ceļa un iet tieši pāri laukiem. Pēc brīža viņam aizķeras kāja. Sarūsējusi dzeloņstieple ieķērusies biksēs un ieplēsusi tajās robu. Viņš noliecas, lai atbrīvotos no tās. Dzeloņstieple ir no aizžoga, kurš stiepjas gar šāviņu saārdītu ierakumu. Rāe izslējās taisni. Viņa priekšā — kailie kaujulauki.

Neskaidrajā mijkrēslī tie šķietas kā sabangota un sastingusi jūra, kā pārakmeņojusies vētra. Rāe sajūt asiņu, pulvera un zemes skāņo dvaku, mežonīgo nāves dvesmu, kas vēl joprojām valda šajos laukos.

Viņš nevilšus ierauj galvu, saslien plecus, rokas vaļīgi pastiepjas uz priekšu, plaukstas locītavās ir kritiena gatavībā; tas vairs nav pastaigas gājiens ārā no pilsētas — tas atkal ir pieplakušais, uzmanīgais zvēra līdiens, kareivja glūnīgā piesardzība...

Viņš apstājas un vēro apvidu. Vēl pirmāk tas viņam bija svešs, bet tagad viņš to atkal pazīst — katru uzkalnu, katru zemes ievalku, katru lejieni. Viņš nekur nav bijis prom, atmiņu plaiksnījumos mēneši sačokurojas kā papīra lapiņa, tie sadeg un aizplēn kā dūmi — atkal leitnants Georgs Rāe lien ikvakara izlūkgaitā, un pastarpām it nekas nav noticis. Ap viņu ir tikai vakara klusums un vēja pūsma zālē, bet ausīs atkal grand kauja, viņš redz, kā uzliesmo sprādzieni, gaismas izpletņi karājas kā milzīgas loklampas pāri postažai, melni kvēlojoša vārās debess, un zeme uzsprāgst kā fontāni, un sēra krāteri dārd no apvāršņa līdz apvārsnim.

Rāe sakož zobus. Viņš nav fantasts, tomēr nespēj atvairīties: atmiņas brāžas pāri kā viesuļvētra, šeit vēl nav miera, šī pārējās pasaules šķietamā miera, šeit vēl arvien valda cīņa un karš, šeit iznicināšana rēgaini plosās joprojām un tās viesuļi aizzūd mākoņos.

Zeme tīko viņu sagrābt, tā tver gluži kā ar nagiem, dzeltenais, stīgrais māls līp pie kurpēm un padara soļus smagus, it kā mirušie grasītos dobjām, murdošām balsīm viņu, vēl dzīvo, aizraut lejup pie sevis.

Viņš skrien pār melno, granātu izvagoto lauku. Vējš pieņemas spēkā, mākoņi auļo, un mēness lāgu lāgiem lej savu blāvo gaismu visapkārt. Ik reizi tad Rāe, sirdij sažņaudzoties, apstājas, nometas zemē un nekustīgi piekļaujas tai. Viņš zina, ka nekā nav, taču nākamo reizi izbailēs atkal ielec granātas izrautā bedrē. Vaļējām acīm viņš apzināti padodas šīs zemes likumam, pār kuru nevar iet pilnā augumā.

Mēness kļuvis par milzīgu gaismas izpletni. Blāvajai gaismai pretim rēgojas sveša koku pudura melnie stumbēni. Aiz fermas krāsmatām stiepjas grava, no kuras nekad nav ticis uzbrukts. Rāe ieslēpjas kādā ierakumā. Turpat līdzās mētājas siksnu strēmeles, pāris kareivju katliņu, karote, sarūsējušas rokasgranātas, patronsomas un turpat pelēkzaļa, mitra, pašķīdusi drāna, pa pusei pārvērtusies mālā, — viss, kas palicis pāri no kāda kareivja.

Rāe nogulstas, piespiedis seju zemei; un klusums iesāk runāt. Zemē atskan dobja, baisma krākoņa kā elpas grūdieni, dārdi un atkal krākoņa, klaudzieni, žvadzoņa. Viņš iecērt pirkstus zemē un atspiež galvu uz tiem, šķiet, ka viņš dzird balsis un saucienus, pats gribētu jautāt, runāt, kliegt, bet klausās un gaida atbildi, atbildi visai savai dzīvei...

Taču tikai vēja gaudas kļūst arvien stiprākas mākoņi auļo straujāk un zemāk, un ēnas aiz ēnām joņo pāri laukiem. Rāe pieceļas un iet atkal, iet ilgi, nenoteiktā virzienā, līdz ierauga sev priekšā melnus krustus, kas nostādīti garās, garās rindās kā rota, bataljons, pulks, vesela armija...

Un pēkšņi viņš visu saprot. So krustu priekšā sabrūk visas skaistās frāzes un vārdi. Vienīgi šeit vēl ir karš, nevis vairs smadzenēs un to izbālušajās atmiņās, kuri izrāvušies no karalauka! Šeit kā spokaina migla pāri kapiem nostājušies zaudētie, nepiepildītie gadi; nedzīvotās dzīves, kas nerod nekur miera, šeit kliedz draudīgā klusumā pret debesīm; kā baisas žēlabas šeit skan cauri naktij un bango tās jaunās paaudzes spēks un griba, kura nomira, pirms vēl bija sākusi dzīvot. Rāem pārskrien tirpas. Pēkšņi viņš spilgti ierauga savus bezgalīgos maldus: te viņa ir, tā alkatīgā rīkle, kas aprijusi. veselas paaudzes uzticību, drošsirdību un dzīvību. Viņam aizžņaudzas elpa, un krata drebuļi.

Biedri! — viņš sauc vējā un naktī. — Karabiedri! Mēs tikām nodoti! Mums vēlreiz jāiet cīņā! Pret to visu!.... Pret to visu... Biedri!

Viņš stāv krustu priekšā, mēnessgaisma izlaužas cauri mākoņiem, viņš redz tos atmirdzam; pēkšņi tie paceļas no zemes ar izplestām rokām, jau nodun viņu soļi, viņš stāv to priekšā un soļo uz vietas, tad pašauj augšup roku:

Biedri!... Soļos, marš!...

Un, iebāzis roku kabatā, atkal to izvelk... Atskan vientuļš, noguris šāviens, vējš to satver un aizrauj tālumā... tad sagrīļojies viņš nokrīt ceļos, atspiežas uz rokām un ar pēdējiem spēkiem pagriežas pret krustiem — viņš redz tos maršējam, viņi soļo smagi, slāj uz priekšu, viņi iet lēnā kopsolī, un viņu ceļš ir tāls, paies daudz gadu, bet tas vedīs uz priekšu, viņi sasniegs savu mērķi, un tad tie, ies savā pēdējā kaujā — kaujā par dzīvi; viņi soļo klusēdami, šīs tumšās armijas kareivji, iet vistālāko ceļu, ceļu uz cilvēku sirdīm, paies daudz gadu, bet kas viņiem laiks? Viņi ir cēlušies kājās, viņi soļo, viņi nāk...

Galva viņam noslīgst lejup, tumsa viņu apņem, viņš nokrīt uz priekšu, viņš soļo līdzi gājienā. Kā vēlu pārnākušais viņš gul zemē, rokas izpletis, acis jau stingas, viens celis pievilkts klāt. Ķermenis vēlreiz notrīs, tad visu pārņem dziļš miegs, un tikai vienīgi vējš vēl aizšalc pāri tuksnesīgajam, tumšajam klaidam, tas šalc un šalc pār mākoņtūcēm un debesīm, pāri laukiem un bezgalīgiem līdzenumiem ar granātu bedrēm, un kapiem, un krustiem.

Izskaņa

I

Zeme smaržo pēc marta un vijolītēm. Sniegpulkstenīši spraucas laukā no miklo lapu apakšas. Tīrumos vagas mēļi vizmo.

Mēs ejam pa meža ceļu. Villijs un Kozole pa priekšu, Valentīns un es nopakaļ. Pirmoreiz kopš ilga laika atkal esam kopā. Mēs reti kad vairs tiekamies.

Karls uz visu dienu nodevis mūsu rīcība savu jauno auto. Bet pats līdzi nav braucis, viņam neatliek laika. Kopš dažiem mēnešiem viņš pelna kaudzēm naudu, jo markas kurss krītas, un tas nāk par labu viņa darījumiem. Mūs šurp atvedis viņa šoferis.

Ko tu īsti dari, Valentīn? — es apvaicājos.

Braukāju apkārt pa gadatirgiem, — viņš atbild, — ar savām šūpolēm.

Pārsteigts raugos viņā.

Kopi kura laika tad?

Jau krietnu laiku. Mana partnere toreiz mani drīz pameta. Tagad viņa dejo kādā bārā. Fokstrotus un tango. Tos šodien vairāk pieprasa. Nu, un tur tāds vecs, izdienē- jis kraķis kā es vairs nav diezgan smalks.

Vai tad šūpoles kaut ko ienes arī? — noprasu.

Viņš atmēt ar roku. — Rimsties jel! Lai dzīvotu

- par maz, lai nomirtu — par daudzi Un tā mūžīgā apkārtbraukāšana. Rīt jau atkal rullējam tālāk. Uz Krēfeldi. Iet pavisam grūti, Ernst! Bet kur tad īsti palicis Jups?

Es paraustu plecus.

Aizbraucis. Tāpat kā Ādolfs. Nekad nekas par šiem vairs nav dzirdēts.

Un Arturs?

Tas drīz būs miljonārs, — attraucu.

Tas jau māk, — Valentīns sērīgi pamet ar galvu.

Kozole apstājas un izpleš rokas. Bērni, pastaigašanās būtu jauka lieta — ja tik patsj nebūtu bezdarbnieks.

Vai tu neceri drīz atkal tikt kādā robā? — Villijs prašņā.

Ferdinands šaubīgi purina galvu. — Viegli tas nebūs, Es skaitos melnajā sarakstā. Neesmu pietiekami rāms. Nu, vismaz veselība turas. Un pagaidām aizņemos no Tjādena. Tas peld kā niere taukos.

Kādā klajumiņā apstājamies. Villijs izvelk cigarešu paciņu, ko Karls viņam iedevis līdzi. Valentīna seja noskaidrojas. Mēs apsēžamies un smēķējam.

Koku vainagi klusu švīkst. Zizina pāris zīlītes. Saulei ir jau spēcīga un silta. Villijs sirsnīgi nožāvājas, tad atlaižas uz sava mēteļa. Kozole savāc no sūnām tādu kā pagalvi un arī izstiepjas garšļaukus. Valentīns domīgs sēž pie skābarža stumbra un aplūko zaļu skrejvaboli.

Es raugos tuvajās sejās, un mirkli viss brīnumainā kārtā sagrīļojas... Te mēs atkal tupam kopā kā senāki tik bieži... vairs tikai nedaudzi... bet vai paši tiešām! esam vēl kopā?

Kozole pēkšņi ieklausās. Iztālēm atskan balsis. Jaunas: balsis. Tie būs ceļotāji, kuri šai sudrabaini vizošajā dienā dodas savā pirmajā pārgājienā ar mandolīnām un lentēm.; Pirms kara ari mēs tā darījām — Ludvigs Breijers, Georgs Rāe un es.

Es atzveļos un domāju par toreizējiem laikiem; par vakariem pie nometņu ugunskuriem, par tautasdziesmām, ģitārām un lieliskajām naktīm telts priekšā. Tā bija mūsu jaunība. Tajos pirmskara gados tādā klejotāju romantikā slēpās sajūsma par jaunu, brīvu nākotni, kura kādulaik vēl plaiksnīja strēlnieku ierakumos un sabruka 1917. gadā kauju drausmās.

Balsis tuvojas. Es atbalstos uz rokām un paceļu galvu, lai redzētu gājienu aizsoļojam garām. Savādi — pirms dažiem gadiem mēs vēl iederējāmies tur, un tagad rādām, it kā tā būtu pavisam jauna paaudze, paaudze pēc mums. kura atkal var atsākt to, kas mums bija jāpamet.

Atskan saucieni. Vesela brāzma, gandrīz vai koris. Tad vairs tikai atsevišķa balss, neskaidra, vēl nesaprotama. Zari lūst, un zeme dobji dim no daudzu soļu dipoņas. Atkal sauciens. Atkal dipoņa, brīkšķi, klusums. Tad skaidri un gaiši atskan pavēles: Kavalērijas uzbrukums no labās — pa grupām, kreiso plecu uz priekšu — skriešus, marš!

Kozole uzlec kājās. Es ari. Mēs saskatāmies. Vai mums spokojas ērmi? Ko tas nozīmē?

Nu te jau visi izbirst no krūmiem, skrien uz mežmalu, metas atkal zemē.

Grauds — četri simti! — tā pati pirmītējā balss nober. — Aizsarguguni!

Atskan knikšķi un brakšķi. Gara virtene piecpadsmit, septiņpadsmit gadu vecu zēnu izvērsušies zviln cits citam līdzās gar mežmalu. Mugurā viņiem vējjakas, un pāri tām savilktas ādas siksnas kā karavīru vidusjostas. Visi vienādi ģērbti, visiem pelēkas jakas, stilbtiņi un cepures ar nozīmītēm — līdzība karavīru formām izgudrēm uzsvērta. Katram ir spieķis ar kalnos kāpēju uzgali, ar tiem šie vālē pa kokiem, atdarinādami šāvienu troksni.

Taču zem kareivīgajām cepurēm redzamas jaunas zēnu sejas sārtiem vaigiem. Vērīgi un satraukti tās gaida no labās puses uzbrūkošo kavalēriju. Viņi neredz vijolīšu maigo brīnumu zem brūnajām lapām, nedz mēļo plauksmes dūmaku pāri tīrumiem, nedz jaunā zaķēna dūnaini mīksto kažociņu, kad tas cilpo pāri vagām. Zaķi viņi tomēr redz, taču tikai mērķē uz to ar saviem spieķiem, un spēcīgāk atskan klabināšanās pret koku stumbriem. Aiz viņiem stāv plecīgs tēvainis ar nelielu vēderiņu, tāpat tērpies vējjakā un stilbtiņos, un dod enerģiskas komandas;

Mierīgāku uguni! Grauds — divi simti! — Viņam ir līdzi karalauka tālskatis, ar to viņš novēro ienaidnieku.

Ak debestiņ! — es satriekts saku.

Kozole atjēdzies no pārsteiguma.

Kas tas par nolādētu vājprātu? — viņš nikni lamājas.

Bet viņu saņem naidīgi. Vadonis, kuram vēl piebiedrojas divi citi, šķiļ pērkoņus un zibeņus. Maigais pavasara gaiss švirkst vien no sparīgiem vārdiem:

Turiet žaunas, dezertieri! Tēvzemes ienaidnieki! Gļēvais nodevēju bars!

Puikas cītīgi piebalso. Viens vicina sīko dūrīti.

Būs mums reiz jāņem jūs uz grauda, ko? — viņš sauc skanīgā balstiņā, — Zaķapastalas! — otrs piebalso.

Pacifisti! — tā trešais. — Šie lielinieki visi ir jānovāc, ātrāk Vācija nekļūs brīva, — aši un iedresēti sauc ceturtais.

Tieši tā! — Vadonis viņam uzsit uz pleca un izraujas uz priekšu. — Dzeniet šos prom, zēni!

Šai mirkli pamostas Villijs. Līdz šim viņš bija gulējis. Šai ziņā viņš vēl arvien ir vecs karavīrs — kad ilgi zviln, viņš tūliņ iemieg.

Viņš uzslienas kājās. Vadonis tūdaļ apstājas. Villijs platām acīm paveras visapkārt un sāk neganti smieties!

Vai te ir masku balle? — viņš noprasa. Tad apjēdz situāciju. — Pareizi ir, — viņš uzrēc tam vadonim iepretī, —jūsējo mums tiešām jau sen pietrūcis! Jā, jā, tēvzemi — to jūs vienīgie esat saņēmuši dzimtsnomā, ko? Citi visi ir nodevēji, vai tā? Jocīgi gan, tādā gadījumā trīs ceturtdaļas no visas vācu armijas bijuši nodevēji! Taisieties, ka tiekat prom, spoki tādi! Vai tad nevarējāt pāris gadu likt mieru tiem puikām, kamēr viņi par to vēl nekā nezina!

Vadonis savu armiju atvilcis atpakaļ. Bet mežs mums ir kļuvis netīkams. Ejam atpakaļ uz ciematu. Aiz mums skaldīt noskaldīti, ritmiski skan:

Front Heill Front Heil! Front Heill.

Front Heill — Villijs tver ar roku matos. — Ja to pateiktu kādam musketierim karalaukā!

Jā, — Kozole pikti nosaka, — tas nu iet atkal vaļā.

Ciemata sākumā mēs atrodam kādu krodziņu dārzā, kur jau iznesti daži galdi. Lai gan Valentīnam pēc stundas jābūt atpakaļ pie savām šūpolēm, mēs vēl uz ātru roku brītiņu nometamies — kas zina, kad atkal reiz tiksimies..V

Bāla vakarblāzma krāso debesis. Man vēl arvien jādomā par to scēnu pirmīt tur mežā.

Kungs tētīt, Villij, — es saku, — mēs visi taču esam vēl dzīvi un tikko izķepurojušies — kā gan iespējams, ka jau atkal uzradušies cilvēki, kuri dara kaut ko tādu.

Tādi vienmēr atradīsies, —- Villijs atbild neparasti nopietni un domīgi, — bet vēl jau esam arī mēs. Un neskaitāmi ļaudis domā tāpat kā mēs. Lielākā daļa, varat man ticēt. Kopš tā laika — jūs jau zināt, kopš Ludvigs un Alberts... es esmu domu domas izdomājies, un man šķiet, ka ikviens cilvēks savā veidā var kaut ko darīt, pat ja viņam kālis galvas vietā. Jaunnedēļ beidzas brīvdienas un man atkal jākļūst ciema skolotājam. Es tieši priecājos par to. Saviem puikām es tur iedvesīšu, kas īstenībā ir viņu tēvzeme. Proti, viņu dzimtene un nevis kaut kāda politiskā partija. Viņu dzimtene taču ir koki, lauki, zeme, nevis plātīgi lozungi. Es to ilgi esmu apsvēris, vienādi un otrādi, un atskārtis, ka esam jau diezgan veči, lai katram mums būtu savs uzdevums. Šis ir manējais. Liels tas nav, to es atzīstu. Bet maniem spēkiem ar to pietiek. Neesmu jau nekāds Gēte.

Es paloku galvu un ilgi lūkojos viņā. Tad ejam prom.

Šoferis gaida mūs. Mašīna klusu slīd cauri lēnām uzbrūkošai krēslai.

Esam jau tuvu pilsētai, uzliesmo pirmās ugunis, te pēkšņi riepu švīkoņai un švirkstoņai piejaucas gari stieptas, aizsmakušas, gurdzuļainas skaņas — vakara debesīs uz austrumiem lido putnu kāsis — mežazosu bars...

Mēs saskatāmies. Kozole grasās ko teikt, tad tomēr klusē. Visi domājam vienu domu.

Pienāk pilsēta ar ielām un kņadu. Valentīns izkāpj. Tad Villijs. Tad Kozole.

II

Augu dienu biju mežā. Tagad noguris esmu iegriezies mazā lauku viesnīciņā un palūdzis istabu naktsmājām. Gulta jau uzklāta, bet gulēt vēl nekāroju. Nosēstos pie loga un klausos pavasara nakts skaņās.

Ēnas slīd caur koku starpām, un no meža puses atlido saucieni, it kā tur gulētu ievainotie. Es raugos tumsā rāms un savaldīgs, jo pagātnes vairs nebīstos. Raugos tās izdzisušajās acīs nenovērsdamies. Pat eju tai pretī, sūtu savas domas atpakaļ ierakumos un blindāžās, taču atgriežoties tās nenes vairs līdzi ne bailes, ne šausmas, bet gan spēku un gribu.

Es biju gaidījis vētru, kura mani glābs un aizrauš prom, bet nu tas ir atnācis klusītēm, man pašam nemaz to neapjaušot. Tomēr tas ir šeit. Kamēr mocījos izmisumā un domāju, ka viss zaudēts, tas klusu auga manī. Man šķita, ka atvadas arvien ir beigas. Šodien es zinu: arī izaugsme ir atvadas. Arī augot no kaut kā jāšķiras. Un nav nekādu beigu.

Daļa manas būtnes ir kalpojusi postīšanai; tā piederējusi naidam, nīdēšanai, nāvēšanai. Bet dzīve palikusi man. Tas ir gandrīz uzdevums un ceļš. Es gribu strādāt pats ar sevi un būt gatavs, es gribu rosināt savas rokas un domas, es negribu kļūt vīzdegunīgs, bet iet tālāk arī tad, kad dažkārt vēlētos apstāties. Daudz kas ir jāuzceļ un gandrīz viss jāvērš atkal par labu, ir jāstrādā un jāatrok tas, kas aizbērts šajos granātu un ložmetēju gados. Ne jau katram jābūt celmlauzim, lieti derēs arī vājākas rokas un mazāki spēki. Tur es gribu meklēt savu vietu. Tad klusēs mirušie un pagātne vairs nevajās, bet palīdzēs man.

Cik vienkārši tas viss, taču cik ilgs laiks bija vajadzīgs, kamēr nonācu līdz tam. Un varbūt es tomēr vēl būtu maldījies priekšlaukā un būtu kritis par upuri stiepļu cilpām un detonatoru kapsulām, ja Ludviga nāve kā raķete nebūtu uzšāvusies mūsu priekšā un apgaismojusi mums ceļu. Mēs kritām izmisumā, redzēdami, ka mūsu kopības straume, mūsu varenās un vienkāršās, uz nāves robežas atgūtās dzīves griba neaizmēza novecojušās puspatiesības un pašmīlas uzplūdus, nemeklēja jaunus krastus, bet gan iesūcās aizmirstības kūdrājā, tika aizvadīta frāžu dūkstīs, izsīka apstākļu, raižu un amatu grāvjos. Tagad es zinu, ka dzīvē it viss, iespējams, ir tikai sagatavošanās un darbošanās vienpatībā, daudzās šūniņās, daudzos vadu audos, katram par sevi — un, tāpat kā koka šūnas un audi tikai uzsūc un novada tālāk augšup kāpjošās sulas, tā arī mūsu darbs reiz nesīs šalku un saules apmirdzētu lapotni, galotni un brīvību. Es gribu sākt.

Tas nebūs piepildījums, par kādu sapņojām jaunībā un kādu gaidījām pēc tiem gadiem tur karalaukā. Tas būs tāds pats ceļš kā citi, brīžiem akmeņains un brīžiem gluds, ar izpostītām vietām un ciematiem, un druvām: darba ceļš. Es būšu viens. Varbūt reizēm atradīšu līdzgaitnieku kādam ceļa posmam, tomēr uz visiem laikiem gan ne.

Un var būt, ka man vēl bieži būs jānoņem no kamiešiem mugursoma, kad tie būs noguruši, un bieži vēl apstāšos pie krustcelēm un robežām, un kaut kas būs jāatstāj un jāpaklūp, un jāpakrīt, bet gribu atkal celties un nepalikt guļam, gribu iet tālāk un negriezties atpakaļ. Varbūt es nekad vairs nespēšu būt īsti laimīgs, varbūt karš to ir satriecis un būšu arvien mazliet atsvešināts un nekur nejutīšos īsti mājās, tomēr nekad arī nebūšu pavisam nelaimīgs, jo arvien atradīsies kas tāds, kas mani balstīs, un kaut arī tās būtu tikai manas rokas vai koks vai elpojošā zeme.

Sula stumbros kāpj augšup, pumpuri plīst ar klusu sprikšķi, un tumsa ir pilna augsmes šalkām. Istabā nakts un mēnesnīca. Istabā ir dzīvība. Tā sprakst, krakst mēbelēs, galds brakšķ, un skapis knakšķ. Šie koki ir pirms daudziem gadiem nocirsti un sazāģēti, noēvelēti un salīmēti par noderīgām mantām, par krēsliem un gultām, bet ik pavasari sulu laika naktīs tajos atkal kaut kas rosās, tie pamostas un izstaipās, tie vairs nav rīki, krēsli un nedzīvi priekšmeti, tie atkal piedalās dzīvības strāvojumos un plūsmās tur ārā. Zem manām kājām knakst un kustas grīdas dēļi, zem manām rokām knikst palodze, un blakus ceļam durvju priekšā pat pārsprādzis, ietrunējis liepas stumbrs dzen laukā resnus, brūnus pumpurus — pēc dažām nedējām tam būs tādas pašas mazas, zīdaini zaļas lapas kā plaši izplestajiem platānas zariem, kuri met ēnu pār viņu.

[1]črite (franču vai.) — Ķeizariskās Vācijas kaujas ordenis par nopelniem. (Tulk.)

Content

Remarks Ērihs Marija Mājupceļš

Ieskaņa

Pirmā daļa

Otrā daļa

Trešā daļa

Ceturtā daļa

Piektā daļa

Sestā daļa

Septītā daļa

Izskaņa