Remarks Erihs Maria

Mīli savu tuvāko

Erihs Maria Remarks

Mīli savu tuvāko

.

PIRMĀ DAĻA

I

Kerns ar joni uztrūkās no melna, trauksmīga miega un ieklausījās. Kā jau visi vajātie, viņš acumirklī bija pilnīgi pamodies, sasprindzis un gatavs bēgt. Nekustīgi sēdēdams gultā, sasvēris kalsno augumu uz priekšu, viņš pārlika, kā varētu izglābties, ja kāpnes jau būtu ieņemtas.

Istaba atradās piektajā stāvā. Tās logs vērās uz sētu, taču nebija ne balkona, ne dzegas, no kurienes varētu aizsniegt jumta noteku. Tātad sētas pusē bēgšana nebija iespējama. Atlika vēl tikai viens ceļš: pa gaiteni uz bēniņiem un pa jumtu uz blakusmāju.

Kerns paraudzījās sava pulksteņa spīdošajos ciparos. Bija nedaudz pāri pieciem. Istabā vēl valdīja gandrīz pilnīga tumsa. Pelēki un neskaidri tumsā vizēja abu pārējo gultu palagi. Polis, kas gulēja pie sienas, krāca.

Kerns uzmanīgi izslīdēja no gultas un piezagās pie durvīm. Tai pašā mirklī vīrietis, kas gulēja vidējā gultā, sakustējās. — Kas tur ir? — viņš čukstēja.

Kerns neatbildēja; viņš bija piespiedis pie durvīm ausi.

Otrs piecēlās sēdus. Viņš vandījās drēbēs, kas karājās pie dzelzs gultas gala. Uzzibsnīja kabatas lukturītis un bālajā, drebošajā gaismas aplī ietvēra gabalu brūno, nobružāto durvju un Kernu, kas izspūrušiem matiem un saņurcītā apakšveļā klausījās pie atslēgas cauruma.

—   Nolādēts, saki taču, kas ir! — vīrs gultā šņāca.

Kerns izslējās. — Nezinu. Pamodos tāpēc, ka kaut ko izdzirdu.

—   Kaut ko! Ko «kaut ko», stulbeni?

—   Kaut ko lejā. Balsis, soļus vai ko tamlīdzīgu.

Vīrietis piecēlās un pienāca pie durvīm. Mugurā viņam

bija dzeltenīgs krekls, no kura, kabatas lukturīša apspīdētas, rēgojās divas ļoti spalvainas, muskuļotas kājas. Vīrietis brītiņu saspringti klausījās. Tad ievaicājās: — Cik ilgi tu jau te dzīvo?

—   Divus mēnešus.

—   Vai pa šo laiku policija jau ir nākusi okšķerēt?

Kerns papurināja galvu.

—       Ahā! Tad tu būsi pārklausījies. Pa miegam purkšķis šad tad izklausās kā pērkona spēriens.

Viņš pavērsa lukturīti pret Kerna seju. — Nūja, knapi divdesmit, vai ne? Emigrants?

—   Protams.

—       Jesus Christus co si stalo.. — kaktā pēkšņi iegārdzās polis.

Kreklā ģērbtais vīrietis lika gaismas aplim slīdēt turp. No tumsas iznira melni bārdas rugāji, alai līdzīga ieplesta mute un ieplestas acis zem kuplām uzacīm.

—       Turi muti ar savu Jēzu Kristu, sasodītais poli! — norūca vīrietis ar kabatas lukturīti. — Tā vairs nav starp dzīvajiem. Kritis pie Sommas kā brīvprātīgais.

-— Atkal! — Kerns metās pie gultas. — Viņi nāk no lejas. Mums jābēg pa jumtu!

Otrais apsviedās kā vilciņš. Bija dzirdama durvju aizciršanās un klusinātas balsis. — Nolādēts! Arā! Polski, ārā! Policija!

Viņš norāva no gultas savas drēbes. — Ceļu zini? — viņš noprasīja Kernam.

—       Jā. Pa labi, caur gaiteni. Aiz izlietnes augšā pa kāpnēm.

—       Nu! — Kreklā ģērbtais vīrietis bez trokšņa atvēra * durvis.

—   Turi muti! Nenodod!

Vīrietis aizvēra durvis. Viņi ar Kernu manījās prom pa šauro, netīro gaiteni. Abi skrēja tik klusu, ka dzirdēja pilam pavirši aizgriezto izlietnes krānu.

—       Te jānogriežas! — Kerns nočukstēja, pagriezās ap stūri un uzskrēja kaut kam virsū. Viņš sagrīļojās, ieraudzīja formas tērpu un gribēja mesties atpakaļ.

Tai pašā mirklī viņš sajuta sitienu pa roku. — Stāt! Rokas augšā! — tumsā kāds komandēja.

Kerns ļāva savām drēbēm noslīdēt uz grīdas. Kreisā roka tirpa no sitiena, kas bija trāpījis pa elkoni. Kreklā

ģērbtais vīrietis kādu mirkli izskatījās tā, it kā gribētu mesties virsū balsij tumsā. Taču tad pamanīja revolvera stobru,_ ko viņam pret krūtīm bija pavērsis otrs ierēdnis, un lēnām pacēla rokas.

—       Apkārt griezties! — balss komandēja. — Stāties pie loga!

Abi paklausīja.

—   Paskaties, kas kabatās, — teica policists ar revolveri.

Otrais ierēdnis pārmeklēja drēbes, kas gulēja uz grīdas.

—  Trīsdesmit pieci šiliņi… kabatas lukturītis.,, pīpe… kabatas nazis,,. utu ķemme… vairāk nekā…

—   Papīru nav?

—   Pāris vēstules vai kaut kas tāds…

—   Pasu nav?

—   Nē.

—   Kur jums ir pases? — jautāja policists ar revolveri.

—   Man tādas nav, — Kerns atteica.

—        Nu protams! — Policists iegrūda kreklā ģērbtajam vīrietim ar revolveri mugurā. — Un tu? Vai tev īpaši jāprasa, tu slampasbērns? — viņš sacīja.

Abi policisti saskatījās. Tas — bez revolvera — sāka smieties. Otrs aplaizīja lūpas. — Nu paskat tik, kas par smalku kungu! — viņš novilka. — Viņa ekselence Klaidonis! Ģenerālis Smerdelis! — Viņš pēkšņi atvēzējās un zvēla vīrietim ar dūri pa zodu. — Rokas augšā! — viņš ierēcās, kad tas sagrīļojās.

Vīrietis paskatījās viņā. Kernam šķita, ka tādu skatienu viņš vēl nekad nav redzējis. — Es runāju ar tevi, sūdabrāli! — policists sacīja. — Nu, būs vai nebūs? Vai vēlreiz sapurināt tavas smadzenes?

—   Man nav pases, — vīrietis teica.

—       Man nav pases, — mēdījās policists. — Kā tad, Slampasbērna kungam nav pases. Tas jau arī bija gaidāms! Nu, ģērbies un labi nadzīgi!

Pa gaiteni skrēja grupa policistu. Viņi rāva vaļā durvis. Pienāca viens ar uzplečiem. — Kas tad jums te ir?

—   Divi putniņi, kuri gribēja aizlaisties pa jumtu.

Virsnieks abus nopētīja. Viņš bija jauns. Seja šaura un

bāla. Rūpīgi apcirptas mazas ūsiņas. Viņš smaržoja pēc sejas ūdens. Kerns pazina — tas bija Eau de Cologne 4711. Viņa tēvam tika piederējusi parfimērijas fabrika, tāpēc viņš šai ziņā šo to saprata.

—   Sos abus ņemsim priekšā īpaši, — noteica virsnieks.

—   Roku dzelžus!

—   Vai tad Vīnes policistiem ir atjauts sist apcietināmos? — kreklā ģērbtais vīrietis jautāja.

Virsnieks pacēla acis. — Kā jūs sauc?

—   Šteiners. Jozefs Šteiners.

—   Viņam nav pases, un viņš mūs apdraudēja, — paskaidroja policists ar revolveri.

—   Atļauts ir vēl daudz vairāk, nekā jūs iedomājaties, — virsnieks īsi noteica.

—   Marš, lejāl

Abi saģērbās. Policists izvilka roku dzelžus. — Nāciet nu, mīlīši! Tā, tagad jūs izskatāties jau labāk. Der kā uzlieti.

Kerns sajuta tērauda vēsumu pie locītavām. Viņš tika sasaistīts pirmo reizi mūžā. Tērauda riņķi iešanu sevišķi netraucēja. Taču viņam šķita, ka tie sasaista ne jau rokas vien.

Ārā bija agrs rīts. Pie mājas stāvēja divas policijas mašīnas. Šteiners saviebās. — Pirmklasīga apbedīšana! Cēli, mazais, vai ne?

Kerns neatbildēja. Cik labi vien varēdams, viņš slēpa roku dzelžus zem svārkiem. Uz ielas kavējās pāris ziņkārīgu piena vedēju. Mājās otrpus ielai bija atvērti logi. Tajos kā tumšos caurumos vaskaini balsnīja sejas. Ieķiķinājās sieviete.

Ap trīsdesmit apcietināto aizveda uz mašīnām. Tie bija vaļēji, nelieli policijas auto. Lielākā daļa cilvēku kāpa^ iekšā klusēdami. Starp viņiem bija arī nama īpašniece, resna, gaišmataina, gadu piecdesmit veca sieviete. Viņa vienīgā satraukti protestēja. Pirms dažiem mēnešiem viņai par smiekla naudu bija izdevies pārvērst divus tukšus stāvus savā vecajā namā par kaut ko līdzīgu pansijai. Drīz paklīda runas, ka tur varot nakšņot nelegāli, nepiesakoties policijā. Sievietei bija tikai četri likumīgi īrnieki, kas pieteikušies policijā, — sīktirgotājs, dezinfektors un divas ielasmeitas. Pārējie ieradās vakarā, kad satumsa. Gandrīz visi bija emigranti un bēgļi no Vācijas, Polijas, Krievijas un Itālijas.

—   Kustieties, kustieties! — virsnieks teica namsaimniecei. — To visu varēsiet paskaidrot iecirknī. Tur jums būs pietiekami daudz laika.

—   Es protestēju! — sieviete kliedza.

—  Varat protestēt, cik vien gribat. Šimbrīžam brauksiet līdzi.

Divi policisti satvēra sievieti zem rokām un iecēla mašīnā.

Virsnieks pagriezās pret Kernu un Steincru. — Tā, tagad šos abus. Uzmaniet viņus īpaši.

—     Mērci, — Šteiners noteica un kāpa iekšā. Kerns viņam sekoja.

Mašīnas sakustējās. — Uz redzēšanos! — no logiem spiedza sievietes balss.

—     Sitiet nost tos emigrantu salašņas! — nopaka] auroja kāds vīrietis. — Tā jūs ietaupīsiet vēdera tiesu.

Policijas automašīnas brauca diezgan ātri, jo ielas vēl bija gandrīz tukšas. Debesis aiz namiem atkāpās, kļuva gaišākas un plašākas, un caurspīdīgi zilas, bet apcietinātie stāvēja mašīnu kravas kastēs tumši kā vītoli rudens lietū. Daži policisti ēda sviestmaizes. No plakanām skārda blašķēm viņi dzēra kafiju.

Netālu no Asperna tilta ielu šķērsoja dārzeņu furgons. Policijas mašīnas nobremzēja un tad sakustējās atkal. Tai pašā mirklī viens no apcietinātajiem pārrāpās pāri otrās automašīnas bortam un nolēca zemē. Viņš sāniski uzkrita uz mašīnas spārna, sapinās mētelī un ar sausu troksni atsitās pret bruģi.

—     Apturēt! Pakaļ viņam! — kliedza komandieris. — Ja neapstājas, šaujiet!

Mašīna strauji nobremzēja. Policisti metās lejā. Viņi skrēja uz vietu, kur vīrietis bija nokritis. Šoferis atskatījās. Ievērojis, ka vīrietis nebēg, lēnām brauca atpakaļ.

Vīrietis gulēja uz muguras. Viņš bija atsities ar pakausi pret akmeņiem. Tā viņš tur gulēja vaļējā mētelī, ieplestām rokām un kājām — kā liels, zemē notriekts sikspārnis.

—     Celiet iekšā! — uzsauca virsnieks. Policisti pieliecās. Tad viens no tiem izslējās. — Viņš būs kaut ko salauzis. Nevar piecelties.

—   Ko niekus, var gan! Celiet viņu augšā!

—     Iesperiet šim, kā nākas, gan tad atžirgs, — laiski noteica policists, kurš bija sitis Šteineram.

Vīrietis ievaidējās. — Viņš patiešām nevar piecelties, — pavēstīja otrs policists. — Arī galva asiņo.

—     Sasodīts! — Komandieris norāpās lejā. — Tā ka neviens no jums nekustētos! — viņš uzbrēca apcietinātajiem. — Nolādētā banda! Tīrās klapatas!

Mašīna tagad stāvēja cieši blakus cietušajam. No augšas

Kerns varēja viņu labi redzēt. Viņš to pazina. Tas bija kalsns Polijas ebrejs ar plānu, sirmu bārdu. Pāris reižu Kerns bija gulējis vienā istabā ar viņu. Skaidri atcerējās veco vīru, kā tas rīta agrumā lūgšanu siksnām pār pleciem stāvēja pie loga un, viegli šūpodams augumu šurpu turpu, lūdza dievu. Viņš tirgojās ar diegu spolītēm, kurpju auklam un šujamdiegiem un jau trīsreiz bija izraidīts no Austrijas.

—       Piecelties! Nu! — komandēja virsnieks. — Kādēļ tad jūs lecat no mašīnas? Pārāk daudz uz sirdsapziņas, ko? Zaglis un vēl sazin kas!

Vecais vīrs kustināja lūpas. Viņa ieplestās acis raudzījās virsniekā.

—   Ko? — virsnieks jautāja. — Šis ko teica?

—       Viņš saka, tas esot noticis aiz bailēm, — atteica policists, kas bija nometies blakus vecajam vīram.

—       Ak aiz bailēm? Protams, aiz bailēm! Būs kaut ko savārījis. Ko viņš saka?

—   Saka, nekā neesot savārījis.

—       To saka visi. Bet ko mēs tagad ar viņu iesāksim? Kas šim kaiš?

—   Būtu jāpasauc ārsts, — kravas kastē teica Šteiners.

—       Stāviet klusu! — virsnieks nervozi uzbļāva. — Kur lai ap šo laiku rauj ārstu? Tik ilgi viņš taču nevar gulēt uz ielas. Pēc tam atkal runās, ka mēs viņu esam tā apstrādājuši. Mūžīgi visu gāž uz policiju!

—       Viņš jāved uz slimnīcu, — Šteiners teica, — turklāt ar steigu!

Virsnieks bija apjucis. Nu viņš redzēja, ka vīrietis ir smagi ievainots, un tādēļ piemirsa aizliegt Šteineram runāt.

—       Uz slimnīcu! Tur taču viņu tik vienkārši neuzņems. Vajadzīgs nosūtījums. Un viens pats es to nemaz nevāru darīt. Man par viņu vispirms jāziņo.

—       Vediet uz ebreju slimnīcu, — Šteiners sacīja. — Tur pieņems bez nosūtījuma un ziņošanas. Pat bez maksas.

Virsnieks pablenza viņā. — Kā tad jūs to zināt?

—       Viņu vajadzētu vest uz Glābšanas biedrību, — ierosināja viens no policistiem. — Tur vienmēr ir kāds sanitārs vai ārsts. Tie tad redzētu, ko darīt tālāk. Tā mēs arī tiktu no viņa vaļā.

Virsnieks bija izlēmis. — Labi, celiet viņu augšā! Brauksim gar glābšanas posteni. Tad kāds tur paliks pie viņa. Sasodīta cūcība!

Policisti pacēla vīrieti. Viņš ievaidējās un kļuva ļoti bāls. Viņi to noguldīja uz kravas kastes koka grīdas. Vīrietis sarāvās un atvēra acis. Izdilušajā sejā tās nedabiski mirdzēja. Virsnieks iekoda lūpā. — Kāda muļķība! Tik vecs vīrs un lec ārā! Braucam — lēnām!

Zem ievainotā galvas lēnām veidojās asins peļķe. Mezglainie pirksti kārpīja kravas kastes grīdu. Lūpas pamazām vērās vaļā un atsedza zobus. Izskatījās, it kā aiz spocīgi apēnotās sāpju maskas kāds cits bez skaņas un ņirdzīgi smietos.

—   Ko viņš saka? — virsnieks vaicāja.

Tas pats policists atkal nometās zemē pie vecā un, automašīnai dārdot, pieturēja viņa galvu. — Saka, esot gribējis tikt pie saviem bērniem. Tiem nu būšot jānomirst badā, — viņš paziņoja.

—   Ko niekus! Gan nenomirs. Kur tad šie ir?

Policists pieliecās zemāk. — Negrib teikt. Tad viņus

izraidīšot. Nevienam neesot uzturēšanās atļaujas.

—   Tās tak ir iedomas. Ko viņš saka tagad?

—   Saka, lai jūs viņam piedodot.

—   Ko? — virsnieks izbrīnījies pavaicāja.

—       Viņš teic, lai jūs piedodot par tām klapatām, ko viņš jums sagādājot.

—       Piedot? Ko tad tas nu atkal nozīmē? — Galvu šūpodams, virsnieks blenza uz grīdas gulošajā vīrietī.

Automašīna apstājās pie glābšanas posteņa. —Nesiet viņu iekšā! — virsnieks komandēja. — Tikai uzmanīgi. Un jūs, Rode, palieciet pie viņa, līdz es piezvanīšu.

Viņi pacēla cietušo. Šteiners pieliecās. — Mēs atradīsim tavus bērnus. Mēs tiem palīdzēsim, — viņš sacīja. — Vai saprati, vecais?

Ebrejs aizvēra un atkal atvēra acis. Tad trīs policisti ienesa viņu namā. Rokas viņam nokarājās lejup un padevīgi vilkās pa bruģi, it kā būtu jau bez dzīvības. Pēc kāda laiciņa divi policisti atgriezās un iekāpa atpakaļ mašīnā. — Vai viņš vēl ko teica? — virsnieks jautāja.

—       Nē. Viņš jau bija gluži zaļā ģīmī. Ja skarts mugurkauls, tad ilgi viņš vairs neķeips.

—       Nu jā, par vienu žīdu mazāk, — noteica policists, kurš bija sitis Šteineram.

—        Piedot, — murmināja virsnieks. — Kaut kas traks! Jocīgi cilvēki…

—   Sevišķi šajos laikos, — sacīja Šteiners,

Virsnieks izslējās. — Esiet tik laipns un turiet muti, boļševiks tāds! — viņš uzbrēca. — Gan mēs jums izdzīsim jusu nekaunību!

Apcietinātos nogādāja policijas iecirknī pie Elizabetes bulvāra. Šteineram un Kernam noņēma roku dzelžus, tad viņi nonāca pie pārējiem lielā, pustumšā telpā. Vairums sēdēja klusēdami. Viņi bija pieraduši gaidīt. Tikai resnā, gaišmatainā namsaimniece joprojām bez mitas zūdījās.

Ap deviņiem viņus citu pēc cita veda augšā. Kernu ieveda istabā, kurā atradās divi policisti, rakstvedis civilā, virsnieks un pavecs policijas virskomisārs. Virskomisārs sēdēja koka atzveltnes krēslā un smēķēja cigareti. — Biogrāfiskos datus, — viņš teica vīrietim pie galda.

Rakstvedis bija kalsns, piņņains un atgādināja siļķi. — Vārds? — viņš vaicāja pārsteidzoši dobjā balsī.

—   Ludvigs Kerns.

—   Dzimis?

—   1914. gada 30. novembrī Drēzdenē.

—   Tātad vācietis?

—   Nē. Bez pavalstniecības. Tā man atņemta.

Virskomisārs pacēla acis. — Divdesmit viena gada vecumā? Ko t' jūs ievārījāt?

—       Neko. Manam tēvam ir atņemta pavalstniecība. Tā kā es toreiz nebiju pilngadīgs, tad man arī.

—   Un kāpēc jūsu tēvam? ^

Kerns mirkli klusēja. Gads emigrācijā bija iemācījis

iestādēs uzmanīties ik vārdā. — Viņš tika netaisnīgi denuncēts kā politiski neuzticams, — Kerns beidzot sacīja.

—   Ebrejs? — jautāja rakstvedis.

—   Tēvs — jā. Māte ne.

—   Ahāi

Virskomisārs ar knipi notrauca cigaretes pelnus uz grīdas. — Kāpēc tad jūs nepalikāt Vācijā?

—       Mums atņēma pases un izraidīja. Ieslodzītu, ja būtu palikuši. Un, ja jau mums bija jāiet cietumā, tad labāk kādā citā zemē, nevis Vācijā.

Virskomisārs dzedri iesmējās. — Saprotu. Kā tad jūs bez pases tikāt pāri robežai?

—       Toreiz pie čehu robežas īstermiņa ieceļošanai pietika ar vienkāršu pieteikšanās zīmi. Tā mums vēl bija. Ar to trīs dienas varēja palikt Cehoslovakijā.

—   Un pēc tam?

—       Dabūjām uzturēšanās atļauju uz trim mēnešiem. Pēc tam bija jadodas prom.

—   Cik ilgi jūs jau esat Austrijā?

—   Trīs mēnešus.

—   Kāpēc neesat pieteicies policijā?

—   Tāpēc, ka tūliņ tiktu izraidīts.

—       Nu, nu! — Virskomisārs uzsita ar delnu pa krēsla paroci. — Kā tad jūs to tik skaidri zināt?

Kerns noklusēja, ka, pirmo reizi pārgājis Austrijas robežu, kopā ar vecākiem tūdaļ pieteicās policijā. Tai pašā dienā viņi tika pārsūtīti atpakaļ pār robežu. Pēc tam, atgriezušies vēlreiz, viņi vairs nepieteicās.

—   Vai varbūt tas nav tiesa? — viņš jautāja.

—       šeit jums nav jāprašņā. Šeit jums ir tikai jāatbild, — rupji noteica rakstvedis.

—   Kur jūsu vecāki ir tagad? — virskomisārs vaicāja.

—       Māte ir Ungārijā. Tur viņa ir dabūjusi uzturēšanās atļauju, jo ir ungāru izcelsmes. Tēvu apcietināja un izsūtīja, kad manis nebija viesnīcā. Es nezinu, kur viņš ir.

—   Kāda ir jūsu nodarbošanās?

—   Biju students.

—   No kā jūs pārtikāt?

—   Man ir mazliet naudas,

—   Cik daudz?

—   Te man ir divpadsmit šiliņu. Pārējais pie paziņām.

Kernam nebija vairāk par divpadsmit šiliņiem. Tos viņš

bija nopelnījis, tirgodamies ar ziepēm, smaržām un sejas ūdeni. Taču, ja atzītos, viņš droši vien tiktu sodīts arī par aizliegtu darbu.

Virskomisārs piecēlās un nožāvājās. — Vai esam galā?

—   Lejā ir vēl viens, — rakstvedis atteica.

—       Gan jau arī būs tāds pats. Liela brēka, maza vilna. — Virskomisārs pameta šķību skatienu uz virsnieku. — Tie visi ir ieceļojuši nelegāli. Neizskatās pēc komunistu sazvērestības, vai ne? Kas tad ziņoja?

—        Kāds, kam pašam arī ir tāda būda. Un vēl ar blaktīm, — rakstvedis sacīja. — Acīmredzot amatbrāļa skaudība,

Virskomisārs iesmējās. Tad pamanīja, ka istabā joprojām ir Kerns. — Vediet viņu lejā. Jūs jau zināt, kas būs: divas nedēļas apcietinājumā un izraidīšana. — Viņš nožāvājās vēlreiz. — Nu, ko, iešu iebaudīt gulašu un kādu alu.

Kernu ieveda mazākā kamerā nekā iepriekš. Tur atradās vēl pieci no apcietinātajiem; starp tiem polis, kas bija gulējis vienā istabā ar Kernu. Pēc stundas ceturkšņa atveda arī Šteineru. Viņš apsēdās blakus Kernam. — Pirmo reizi krātiņā, mazais?

Kerns palocīja galvu.

—   Nu un? Jūties kā slepkava, ko?

Kerns sašķobīja lūpas. — Apmēram. Cietums — par to man jau no agrākiem laikiem ir šāds tāds priekšstats.

-»* Sis te nav nekāds cietums, — Šteiners pamācīja.

—  Tas ir apcietinājums. Cietums būs vēlāk.

—   Tu jau esi tur bijis?

—        Jā. Pirmo reizi tu to ņemsi pie sirds. Pēc tam vairs ne. īpaši ziemā ne. Pa to laiku tev vismaz būs miers. Cilvēks bez pases ir atvaļināts līķis. Tādam atliek tikai darīt sev galu, vairāk nekā.

—       Un ar pasi? Arī ar pasi tu nekur ārzemēs nedabūsi darba atļauju.

—        Protams, ne. Tā tev dod vienīgi tiesības nomirt badā mierīgi. Nevis bēguļojot. Tas jau ir daudz.

Kerns stingi vērās tukšumā.

Šteiners uzsita viņam uz pleca.

—       Galvu augšā, bērniņ! Toties tev ir tā laime dzīvot divdesmitajā gadsimtā — kultūras, progresa un cilvēcības gadsimtā.

—       Vai tad te patiesi nav nekā ēdama? — jautāja mazs, plikpaurains vīriņš, kas sēdēja kaktā uz nāras. — Vismaz kafija?

—   Jums tikai jāpazvana viesmīlim, — atteica Šteiners.

—   Lai atnes ēdienkarti. Seit var izvēlēties no četrām kartēm. Kaviārs, bez šaubām, а discrйtion

—   šeit dikti slikts ēst, — sacīja polis.

—        Ak, un te ir arī mūsu Jēzus Kristus! — Šteiners ieinteresēts viņu aplūkoja. — Vai tu esi cietuma profesionālis?

—   Dikti slikts, — polis atkārtoja. — Un tik maz …

—       Ak dievs! — plikpauris kaktā noteica. — Un man koferī ir cepta vista. Kad gan viņi laidīs mūs no šejienes ārā?

—       Pēc divām nedēļām, — Šteiners atteica. — Tas ir parastais sods emigrantiem, kam nav papīru. Vai ne, Jēzu Krist? Tu tak to zini!

1 Cik tīk. (Franču vai.)

—        Divas nedēļas, — polis apstiprināja, — Vai ilgāk. Est dikti maz. Dikti slikts. Šķidra zupa.

—        Sasodīts! Vista pa to laiku sapūs. — Plikpauris ievaidējās. — Mans pirmais cālītis divu gadu laikā. Krāju grasi pie graša. Gribēju to šodien apēst pusdienās.

—        Pagaidiet ar saviem sirdēstiem līdz vakaram, — Šteiners sacīja._— Tad varēsiet iztēloties, ka esat to jau apēdis, un jums kļūs vieglāk,

—        Ko? Kādas blēņas jūs tur runājat? — Vīrietis uzbudināts pablenza Šteinerā. — Tas esot viens un tas pats, jūs balamute? Ja es to tomēr nebūšu ēdis? Un turklāt es vēl būtu pataupījis stilbiņu rītrītam.

—   Tad gaidiet līdz rītdienas pusdienlaikam.

—        Priekš manis tas nav bēdīgi, — iejaucās polis. — Nekad neēdu cāļus.

—       Tevi jau tas arī nevar apbēdināt. Tev taču koferi nav ceptas vistas, — vīrietis kaktā sodījās.

_— Ja ar būtu, nav bēdīgi. Nekad neēdu šito! Nepanesu cāļus. Pēcāk vemju. — Polis izskatījās ļoti apmierināts un ieskāja bārdu. — Priekš manis nemaz nav bēdīgi, šitas cālis!

—        Klausies, muļķadesa, to taču neviens negrib zināt! — plikpauris nikni iekliedzās.

—       Pat ja cālis šite — es to neēdu! — polis triumfējoši pavēstīja,

—        Kungs dievs! Kur tas dzirdēts! — Koferī ieslēgtās vistas īpašnieks izmisumā iespieda seju plaukstās,

—        Ceptu cāļu dēļ viņam acīmredzot nekas nevar notikt, — Šteiners teica. — Tur mūsu Jēzus Kristus ir imūns. Ceptu vistu Diogēns. Un kā tad ir ar vārītu vistu?

—   Arī ne, — polis noteikti paziņoja.

—   Un vistu paprikā?

—   Vispārīgi nekādu vistu! — Polis staroja.

—       Es sajukšu prātā! — ieaurojās spīdzinātais cāļa īpašnieks,

Šteiners pagriezās, — Un olas, Jēzu Krist? Vistu olas?

Starojums pazuda. — Oliņas. Jā! Oliņas labprāt! — Izplūkātajai bārdai pārlaidās ilgpilna vizma. — Dikti labprāt.

—   Paldies dievam! Beidzot kāds robs šai pilnībā!

—        Oliņas dikti labprāt, — polis apliecināja. — Četras gabalas, sešas gabalas, divpadsmit gabalas, vārītas sešas gabalas, citas ceptas. Ar ceptiem kartuplīšiem. Kartuplīši ar speķi.

—       Es vairs nespēju klausīties! Sitiet viņu krustā, šo rijīgo Kristu! — trakoja vista koferī.

—       Mani kungi, — ierunājās maiga, dobja balss ar krievu akcentu, — kālab tik daudz uztraukuma ilūzijas dēļ. Man izdevās ienest līdzi pudeli vodkas. Vai drīkstu piedāvāt? Vodka sasilda sirdi un nomierina prātu.

Krievs atkorķēja pudeli, iedzēra un sniedza to Šteineram. Tas ieņēma malku un deva pudeli tālāk Kernam. Kerns papurināja galvu.

—       Dzer, bērniņ! — Šteiners sacīja. — Tas pieder pie lietas. Tev būs jāiemācās.

—   Vodka dikti labs! — polis apstiprināja.

Kerns ieņēma malku un padeva pudeli polim, kas ar ierastu ķērienu piemeta to pie mutes.

—       Tas olu fetišists vēl iztemps visu! — norūca vīrs ar cāli un izrāva pudeli polim no rokām. — Tur iekšā vairs nav daudz, — viņš ar nožēlu teica krievam, kad bija iedzēris.

Tas atmeta ar roku. — Nekas. Vēlākais, šovakar es tikšu ārā.

—   Jūs par to esat tik pārliecināts? — Šteiners jautāja.

Krievs viegli paklanījās. — Gandrīz jāteic — diemžēl.

Man kā krievam ir Nansena pase. y

—        Nansena pase! — Cālis godbijīgi atkārtoja. — Tad jūs, protams, piederat pie dzimteni zaudējušo aristokrātijas. _ *

—       Man ļoti žēl, ka jus vel neesat tik tālu, — krievs pieklājīgi sacīja.

—       Jums bija priekšroka, — Šteiners atteica. — Jūs bijāt pirmie. Jums piederēja pasaules lielā līdzjūtība. Mums atlikusi vairs tikai mazā. Mūs nožēlo, taču mēs esam apgrūtinoši un nevēlami.

Krievs paraustīja plecus. Tad pasniedza pudeli kameras pēdējam vīram, kas līdz šim bija sēdējis klusēdams. — Lūdzu, iedzeriet arī jūs kādu malku.

—       Paldies, — vīrietis noraidoši sacīja. — Es nepiederu pie jums.

Visi paskatījās uz viņu.

—       Man ir derīga pase, dzimtene, uzturēšanās atļauja un darba atļauja.

Visi klusēja. — Atvainojiet par jautājumu, — krievs pēc brīža vilcinādamies teica, — kādēļ tad jūs esat šeit?

—Sava amata dēļ, — vīrietis augstprātīgi attrauca.

— Neesmu nekāds apšaubāms bēglis bez papīriem. Es esmu godīgs kabatzaglis un kāršu blēdis ar visām pilsoņa tiesībām.

Pusdienās bija plāna pupiņu zupa bez pupiņām. Vakariņās — tas pats, tikai šoreiz to sauca par kafiju, un klāt vēl gabals maizes. Pulksten septiņos noklaudzēja durvis. Kā jau krievs bija pareģojis, izsauca viņu. Viņš atvadījās kā no veciem paziņām. — Pēc divām nedējām iemetīšu aci Šperlera kafejnīcā, — viņš teica Šteineram. — Varbūt tad jūs jau būsiet tur un es kaut ko zināšu. Uz redzēšanos!

Pulksten astoņos pilntiesīgais pilsonis un kāršu blēdis bija nobriedis piebiedroties pārējiem. Viņš izvilka cigarešu paciņu un laida to apkārt. Visi smēķēja. Cigaretēm kvēlojot, kamera mijkrēslī šķita gandrīz mājīga. Kabatzaglis stāstīja, ka policijā tikai gribot izdibināt, vai viņam pēdējā pusgadā bijis kāds ķēriens. Viņš nedomājot, ka tikšot kas atrasts. Tad viņš ierosināja uzspēlēt un izbūra no savas žaketes kāršu kavu.

Bija satumsis, un elektriskā gaisma netika iedegta. Kāršu blēdis bija tam sagatavojies. Viņš būra vēlreiz — sveci un sērkociņus. Sveci pielipināja pie mūra izciļņa. Tā lēja blāvu, šaudīgu gaismu.

Polis, Cālis un Šteiners pievirzījās tuvāk. — Spēlēsim bez naudas, vai ne? — Cālis teica.

—   Pats par sevi saprotams. — Kāršu blēdis pasmaidīja.

—   Tu nespēlēsi? — Šteiners jautāja Kernam.

—   Es neprotu spēlēt kārtis.

—   Jāiemācās, bērniņ! Ko tad tu citādi sadarīsi vakaros?

—   Rīt. Šodien ne.

Šteiners pagriezās. Vājā gaisma ievilka viņa sejā dziļas grumbas. — Tev kas kaiš?

Kerns papurināja galvu. — Nē. Esmu tikai mazliet noguris. Nolikšos te uz nāras.

Kāršu blēdis jau jauca kārtis. Viņš prata ar eleganta knakšķi zibenīgi salaist divas kavas daļas vienā.

—   Kas dala? — Cālis vaicāja.

Pilntiesīgais pilsonis sniedza kārtis apkārt. Polis izvilka devītnieku, Cālis — dāmu, Šteiners un kāršu blēdis — pa dūzim.

Kāršu blēdis uz mirkli pacēla acis. — Stiķis.

Viņš vilka. Atkal dūzis. Viņš pasmaidīja un sniedza

kavu Šteineram. Tas nevērīgi apsvieda apakšējo kārti — kreiču dūzis.

—   Kāda sagadīšanās! — Cālis iesmējās.

Kāršu blēdis nesmējās. — Kā jūs zināt šo triku? — viņš apjucis jautāja Šteineram. — Vai esat no mūsu branžas?

—   Nē, amatieris. Tad speciālista atzinība iepriecina divkārt,

—   Ne jau tur tā lieta. — Kāršu blēdis paraudzījās viņā. — So triku esmu izgudrojis es.

—   Ak tā! — Šteiners nospieda cigareti. — Es to iemācījos Budapeštā. Cietumā pirms izraidīšanas. No kāda Kačera.

—   Kačers! Nu es saprotu! — Kabatzaglis uzelpoja. — Tātad no turienes! Kačers ir mans skolnieks. Jūs to esat labi iemācījies.

—   Jā, — Šteiners noteica, — ce|ā jau iemācās visu ko.

Kāršu blēdis padeva viņam kavu un vērtējoši paskatījās

uz sveces liesmu. — Gaisma ir slikta — bet mēs jau spēlējam tikai prieka pēc, mani kungi, vai ne tā? Godīgi…

Kerns apgūlās uz nāras un aizvēra acis. Viņš bija neskaidru, pelēku skumju pilns. Kopš rīta pratināšanas nemitīgi bija jādomā par vecākiem — atkal reiz pēc ilgiem laikiem. Acu priekšā viņš redzēja tēvu, pārnākušu no policijas. Kāds konkurents bija denuncējis viņu gestapo par valstij bīstamām runām, gribēdams izputināt viņa medicīnisko ziepju, smaržu un sejas ūdens laboratoriju un tad to nopirkt par nieka grašiem. Plāns izdevās tāpat kā tūkstošiem citu šajos laikos. Pēc pusotra mēneša ilga apcietinājuma Kerna tēvs atgriezās pilnīgi salauzts. Viņš nekad par to nerunāja, bet savu fabriku pārdeva konkurentam par smiekla naudu. Drīz pēc tam sekoja izraidīšana, un līdz ar to sākās nemitīgā bēgšana. No Drēzdenes uz Prāgu; no Prāgas uz Brinnu; no turienes naktī pāri robežai uz Austriju, nākamajā dienā ar policijas rīkojumu atpakaļ uz Čehiju, pāris dienu vēlāk atkal slepus pari robežai uz Vīni, — māte ar naktī salauztu roku, kas meža slikti iešinēta starp diviem žagariem, — no Vīnes uz Ungāriju; pāris nedēļu pie mātes radiem, tad atkal policija; atvadas no mātes, kas varēja palikt, jo bija ungāru izcelsmes, — atkal robeža; atkal Vīne — nožēlojamā tirgošanās ar ziepēm, sejas ūdeni, bikšturiem un kurpju auklām, mūžīgās bailes tikt uzrādītiem vai notvertiem, vakars, kad tēvs nepārnāca, — mēneši vienatnē, no vienaspaslēptuves uz otru.,,

Kerns pagriezās uz otriem sāniem un uzgrūdās kādam. Viņš atvēra acis. Blakusnārā kā melns vīkšķis tumsā gulēja pēdējais kameras iemītnieks, gadu piecdesmit vecs vīrietis, kas visu dienu tikpat kā nebija pakustējies.

—   Piedošanu, — Kerns teica. — Es jūs nepamanīju.

Vīrietis neatbildēja. Kerns ievēroja, ka acis tam vaļā.

Sādu noskaņojumu viņš pazina; tāds bija daudziem ceļā sastaptajiem. Vislabākais bija likt vīrieti mierā.

—       Nolādēts! — kāršu spēlmaņu kaktā pēkšņi iekliedzās Cālis. — Ak es ēzelis! Es vienreizējais ēzelis!

—       Kāpēc? — Šteiners rāmi jautāja. — Ercena dāma bija taisni vietā!

—       Ne jau to es domāju! Bet tas krievs taču būtu varējis man atsūtīt manu cāli! Kungs dievs, es stulbais ēzelis! Ak, es galīgi vājprātīgais ēzelis!

Viņš pavērās visapkārt tā, it kā pasaule būtu gājusi bojā.

Kerns piepeši pamanīja, ka smejas. Smieties negribējās. Taču viņš pēkšņi vairs nevarēja rimties. Smējās locīdamies un nezināja, kāpēc. Iekšā kaut kas smējās un jauca kopā visu — skumjas, pagātni un visas domas.

—       Kas ir, bērniņ? — Šteiners vaicāja un pacēla acis no savām kārtīm.

—   Nezinu. Es smejos.

—       Smiekli vienmēr nāk par labu. — Šteiners izvilka pīķa karali un notrumpoja valodu zaudējušajam polim pilnīgi drošu stiķi.

Kerns tvēra pēc cigaretes. Viss piepeši šķita pavisam vienkārši. Viņš nolēma rīt mācīties spēlēt kārtis un jutās tā, it kā šī apņemšanās mainītu visu viņa dzīvi.

II

Pēc piecām dienām izlaida kāršu blēdi. Pret viņu neko nebija varējuši atrast. Viņi ar Šteineru šķīrās kā draugi. Kāršu blēdis bija izmantojis laiku, lai turpinātu izglītot Šteineru pēc sava skolnieka Kačera metodes. Uz atvadām viņš uzdāvināja Šteineram kāršu kavu, un tas sāka mācīt Kernu. Iemācīja skātu, jasu, taroku un pokeru; skātu emigrantiem, jasu Šveicei, taroku Austrijai un pokeru visiem citiem gadījumiem.

Pēc divām nedējām Kernu uzveda augšā. Inspektors ielaida viņu telpā, kur sēdēja padzīvojis vīrietis. Istaba Kernam šķita milzīgi' liela un tik gaiša, ka nācās samirkšķināt acis; bija jau pierasts pie kameras.

—  Jūs esat Ludvigs Kerns, bez pavalstniecības, students, dzimis 1914. gada 30. novembrī Drēzdenē? — vīrietis vienaldzīgi vaicāja, skatīdamies kādā papīrā.

Kerns pamāja. Viņš nespēja parunāt. Rīkle pēkšņi bija izkaltusi. Vīrietis paskatījās šurp.

—   Jā, — Kerns aizsmacis teica.

—   Jūs esat uzturējies Austrijā bez dokumentiem un pieteikšanās.,, — Vīrietis steidzīgi nolasīja protokolu. — Jums piespriests sods — divas nedējas apcietinājumā —, kas pa šo laiku jau izciests. Jūs tiekat izraidīts no Austrijas. Katra atgriešanās ir sodāma. Te būs tiesas slēdziens par izraidīšanu. Un te jums jāparakstās, ka esat pieņēmis to ievērībai un zināt, ka katra atgriešanās ir sodāma. Te, labajā pusē.

Vīrietis aizdedzināja cigareti. Kerns kā apburts skatījās uz nedaudz uzblīdušo, resnām dzīslām klāto roku, kas turēja sērkociņu. Pēc divām stundām šis vīrietis aizslēgs savu rakstāmgaldu un ies vakariņās — pēcāk varbūt uzspēlēs kādu taroka partiju un izdzers pāris glāžu jauna vīna, ap vienpadsmitiem nožāvāsies, samaksās tēriņu un pavēstīs: es esmu noguris. Es eju mājās. Gulēt. Mājās. Gulēt. Tai pašā laikā dzija tumsa klāsies pār pierobežas mežiem un laukiem, tumsa, svešatne, bailes — un tajās pazudusi, vientuļa nogurusī, niecīgā, mirgojošā Ludviga Kerna dzīvības dzirkstelīte, pilna ilgu pēc cilvēkiem un pilna baiju no cilvēkiem. Un tas viss tikai tāpēc, ka viņu un garlaikoto ierēdni aiz rakstāmgalda šķīra papīra gabals, ko sauca par pasi. Viņu asinīm bija vienāda temperatūra, acīm vienāda uzbūve, nervi reaģēja uz vienādiem kairinājumiem, domas darbojās vienādi — un tomēr viņus šķīra bezdibenis, nekas viņiem nebija līdzīgs, kas vienam labsajūta, otram -— mokas, viens bija mantīgais, otrs — izstumtais, un bezdibenis, kas viņus šķīra, bija tikai mazs papīra gabaliņš, uz kura neredzēja neko vairāk kā vien vārdu un dažus nenozīmīgus datus.

—   Te, labajā pusē, — ierēdnis teica. — Vārdu un uzvārdu.

Kerns saņēmās un parakstījās.

—. Pie kuras robežas gribat tikt nogādāts? — ierēdnis jautāja.

—   Pie Čehijas,

—   Labi. Pēc stundas brauksiet. Kāds jūs aizvedis.

—       Mājā, kurā es dzīvoju, man vēl palikušas dažas mantas. Vai iepriekš varu tās paņemt?

—   Kādas mantas?

—   Koferis ar ve|u un tamlīdzīgi.

—       Labi. Pasakiet to ierēdnim, kas vedīs jūs uz robežu. Varat iet tur garām.

Inspektors atkal noveda Kernu lejā un uzveda sev līdzi Šteineru. — Kas tur bija? — Cālis ziņkārīgi vaicāja.

—   Pēc stundas mēs tiksim ārā.

—       Jēzus Kristus! — teica polis. — Tad atkal sākas mēsli.

—   Tu gribētu palikt te? — Cālis jautāja.

—       Ja ēst labāk — un mazs darbs par apkalpotāju — labprāt.

Kerns izvilka mutautu un, cik vien labi varēdams, noberza savu uzvalku. Krekls pa šīm divām nedēļām bija kļuvis ļoti netīrs. Manšetes viņš apgrieza otrādi. Visu laiku bija tās saudzējis. Polis noraudzījās viņā. — Pēc gada, diviem tev tas galīgi vienalga, — viņš pareģoja.

—   Kurp tu dosies? — Cālis vaicāja.

—   Uz Čehiju. Un tu? Uz Ungāriju?

—       Uz Sveici. Esmu to apdomājis. Nāc līdzi! No turienes liksim mūs nosūtīt tālāk uz Franciju.

Kerns papurināja galvu. — Nē, es lūkošu nokļūt Prāgā.

Dažas minūtes vēlāk tika atvests Šteiners. — Zini, kā sauc policistu, kas apcietinot iesita man pa seju? — viņš jautāja Kernam. — Leopolds Sēfers. Dzīvo Trautenavas ielā divdesmit septiņi. To viņi man nolasīja priekšā no protokola. To, ka viņš man sita, gan, protams, ne. Tikai, ka es esot viņu apdraudējis.™ Šteiners paraudzījās Kernā. — Vai tu domā, ka es aizmirsīšu šo vārdu un šo adresi?

—   Nē, — Kerns teica. — Noteikti ne.

—   Man arī tā šķiet.

Kriminālpolicijas ierēdnis civilā atnāca pēc šteinera un Kerna. Kerns bija uztraucies. Aiz durvīm neviļus apstājās. Viņš ieraudzīja tādu ainu, ka šķita — pieri noglāsta maigs dienvidvējš. Debesis virs namiem bija zilas un tikko sāka tumst, jumtgales vizēja pēdējā sarkanajā saules blāzmā, Donavas kanāls zalgoja, un uz ielas cauri mājupejošu un pastaigājošos cilvēku straumei virzījās saules apmirdzēti autobusi. Cieši garām aizsteidzās bariņš smejošu meiteņu gaišās kleitās. Kernam šķita, ka viņš vēl nekad nav redzējis kaut ko tik skaistu.

—   Nu, ejam, — noteica kriminālierēdnis.

Kerns sarāvās. Nokaunējies nopētīja pats sevi. Pamanīja, ka viņu nekautrīgi vēro kāds garāmgājējs. Viņi soļoja pa ielām, ierēdnis vidū. Pie kafejnīcām bija iznesti ara galdiņi un krēsli, un visur sēdēja līksmi, čalojoši cilvēki. Kerns nolieca galvu un sāka iet ātrāk. Šteiners pavērās viņā ar labsirdīgu zobgalību. — Nu, mazais, tas nav priekš mums, vai ne? Tas tur.

—   Nē, — Kerns atteica un saknieba lūpas.

Viņi nonāca pie savas pansijas. Saimniece uzņēma viņus ar dusmām un līdzjūtību reizē. Tūliņ pat atdeva viņu mantas. Nekas nebija nozagts. Kamerā Kerns bija nodomājis uzvilkt tīru kreklu, taču tagad, pēc gājiena pa ielām, nedarīja to. Paņēma nobružāto koferi padusē un pateicās saimniecei.

—       Man žēl, ka jums bija tādas nepatikšanas, — viņš sacīja.

Saimniece atmeta ar roku. — Ka tik jums labi klātos. Un jums arī, Šteinera kungs. Kurp tad dosieties?

Šteiners nenoteikti pamāja, — Pa robežas blakšu ceļu. No viena krūmāja uz otru.

Saimniece mirkli svārstījās. Tad sparīgiem soļiem piegāja pie riekstkoka sienasskapīša, kas bija darināts viduslaiku pils veidā. — Iedzeriet vēl ceļakāju …

Viņa izņēma trīs glāzes un pudeli un ielēja.

—   Slivovica? — Šteiners apjautājās.

Viņa palocīja galvu un piedāvāja glāzi arī ierēdnim.

Tas nobraucīja ūsas. — Mēs galu galā veicam tikai savu pienākumu, — viņš pavēstīja.

—        Protams! — Saimniece atkal pielēja ierēdņa glāzi. — Kāpēc tad jūs nedzerat? — viņa vaicāja Kernam.

—   Es nevaru. Tā — tukšā dūšā …

—       Ak tā! — Saimniece vērtējoši paraudzījās viņā. Viņai bija uzblīdusi, salta seja, kas tagad negaidot kļuva laipnāka. — Ak tu dieviņ, viņš laikam vēl aug, — viņa nomurmināja. Tad iesaucās: — Francij, kādu sviestmaizi!

—        Paldies, nevajag. — Kerns nosarka. — Man negribas ēst.

Viesmīle atnesa lielu, divkāršu šķiņķa maizi. — Neklīrējieties! — saimniece teica. — Ķerieties tik klāt.

—       Negribi pusi? — Kerns jautāja Šteineram. — Tas man ir pārāk daudz,

—   Nerunā! Ed! — Šteiners attrauca.

Kerns apēda šķiņķa maizi un izdzēra glāzi slivovicas.

Tad viņi atvadījās. Ar tramvaju aizbrauca uz Austrumu staciju. Vilcienā Kernu pēkšņi pārņēma dziļš nogurums. Vagona klandoņa viņu iemidzināja. Kā sapnī viņš redzēja slīdam garām namus, fabriku pagalmus, ielas, sa'imniecību dārzus ar augstiem riekstkokiem, pļavas, laukus un maigo, zilo vakara krēslu. Viņš bija paēdis, sāta sajūta skurbināja. Domas kļuva neskaidras, tās maldījās sapņos — par baltu māju starp ziedošām kastaņām, par svinīgu, vizītsvārkos ģērbtu cilvēku deputāciju, kas pasniedz viņam goda pilsoņa apliecību, un par formas tērpā ģērbtu diktatoru, kas, raudādams un ceļos krizdams, lūdz Kernam piedošanu.

Bija gandrīz tumšs, kad viņi nonāca pie muitnīcas. Kriminālpolicijas ierēdnis nodeva viņus muitas sargpostenim un tad pa ceriņkrāsas krēslu slāja atpakaļ.

—  Vēl par agru, — teica muitas ierēdnis, kas apkalpoja automašīnas. — Tas labākais laiks ir ap kādiem pusdesmitiem.

Kerns un Šteiners apsēdās uz sola pie durvīm un noraudzījās, kā piebrauc automašīnas. Pēc kāda laika ārā iznāca otrs muitas ierēdnis. Viņš aizveda abus pa taku, kas aizvijās pa labi no muitnīcas. Viņi gāja pa laukiem, kas spēcīgi smaržoja pēc zemes un rasas, garām dažām mājām ar apgaismotiem logiem un meža strēlei. Pēc kāda laika ierēdnis apstājās. — Ejiet šeit tālāk un turieties pa kreisi, lai krūmi jūs piesedz, līdz nonāksiet pie Marhas. Tā tagad nav dziļa. Varēsiet viegli pārbrist pāri.

Abi sāka iet. Bija ļoti klusu. Pēc brīža Kerns atskatījās. Pret apvārsni izcēlās ierēdņa melnais stāvs. Viņš tos vēroja. Viņi gāja tālāk.

Pie Marhas abi izģērbās. Sasēja apģērbu un mantas sainī. Ūdens bija dumbrains un viznīja brūni sudrabains. Pie debesīm bija zvaigznes un mākoņi un reizumis izlauzās mēness.

—  Es iešu pa priekšu, — Šteiners sacīja. — Esmu garāks par tevi.

Viņi brida pa upi. Kerns juta, kā ūdens, vēss un noslēpumains, aizvien augstāk apskalo augumu, it kā nekad vairs negribētu laist to vaļā. Pirms viņa lēnām un uzmanīgi uz priekšu taustījās Šteiners. Virs galvas viņš turēja savu mugursomu un drēbes. Platie pleci balsnīja mēness gaismā. Upes vidū viņš apstājās un atskatījās. Kerns sekoja cieši aizmugurē, Viņš pasmaidīja un pamāja Šteineram ar galvu.

Abi uzrāpās pretējā krastā un pavirši noslaucījās mutautos. Tad apģērbas un devās tālāk. Pēc brīža Šteiners apstājās. — Nu mēs esam pāri robežai, — viņš teica. Gaismā, kas vizēja caur mākoņiem, viņa acis bija gaišas un gandrīz stiklainas. Viņš paraudzījās Kernā. — Vai koki aug citādi? Vai citādi smaržo vējš? Vai tās nav tās pašas zvaigznes? Vai cilvēki citādi mirst?

—    Nē, — Kerns sacīja. — Viss ir tāpat. Taču es jūtos citādi.

Zem veca skābarža viņi sameklēja vietu, kur varēja būt droši, ka netiks pamanīti. Priekšā pletās viegli nolaidena pļava. Tālumā mirdzēja kāda slovaku ciema ugunis. Šteiners raisīja vaļā mugursomu, lai sadabūtu cigaretes. Reizē paskatījās uz Kerna koferi. — Esmu atzinis, ka mugursoma ir praktiskāka par koferi. Mazāk krīt acīs. Tu tiec uzskatīts par nekaitīgu klejotāju,

—     Arī klejotājus pārbauda, — Kerns atteica, — Pārbauda visus, kas izskatās nabadzīgi. Vislabākais būtu auto.

Viņi aizdedzināja cigaretes. — Pēc stundas es iešu atpakaļ, — Šteiners sacīja. — Un tu?

—    Mēģināšu tikt uz Prāgu. Tur ir labāka policija. Var viegli dabūt uzturēšanās atļauju pāris dienām, un tad jau jāskatās, ko iesākt tālāk. Varbūt atradīšu arī tēvu, un viņš varēs man palīdzēt. Esmu dzirdējis, ka viņš esot tur,

—   Vai zini, kur viņš dzīvo?

—   Nē.

—   Cik tev naudas?

—   Divpadsmit šiliņu.

Šteiners parakājās žaketes kabatā. — Te tev būs vēl kaut cik. Ar to pietiks apmēram līdz Prāgai.

Kerns pacēla acis. — Ņem vien droši, — Šteiners teica. — Man pašam vēl ir diezgan.

Viņš parādīja dažas naudaszīmes. Koku ēnā Kerns nevarēja saskatīt, kas tās bija. Viņš mirkli minstinājās. Tad paņēma naudu.

—   Paldies, — viņš sacīja.

Šteiners neatbildēja. Smēķēja. Kad ievilka dūmus, cigarete iegailējās un izgaismoja viņa apēnoto seju. — Kāpēc īsti tu klīsti apkārt? — Kerns vilcinādamies jautāja.—Tu taču neesi ebrejs!

Šteiners brīdi klusēja. — Nē, es neesmu ebrejs, — viņš pēdīgi noteica.

Krūmājā viņiem aiz muguras kaut kas iečabējās. Kerns pielēca kājās. — Zaķis vai trusis, — sacīja Šteiners. Tad pagriezās pret Kernu. — Lai tev būtu, par ko domāt, mazais, ja gadītos krist izmisumā. Tu esi ārā, tavs tēvs ir ārā, tava māte ir ārā. Es esmu ārā, bet mana sieva ir Vācijā. Un es nezinu par viņu neko.

Aizmugurē atkal iečabējās. Šteiners nodzēsa cigareti un atspiedās pret skābarža stumbru. Cēlās vējš. Virs apvāršņa karājās mēness. Krīta balts un nežēlīgs mēness kā tai pēdējā naktī.,,

Pēc bēgšanas no koncentrācijas nometnes Šteiners nedēļu slēpās pie drauga. Sēdēja aizslēgtā jumtistabā gatavs kuru katru mirkli bēgt pa jumtu, ja izdzirdētu aizdomīgu troksni. Naktī draugs atnesa viņam maizi, konservus un dažas pudeles ūdens. Otrajā naktī — dažas grāmatas. Pa dienu Šteiners tās vēl un vēlreiz pārlasīja, lai aizgainītu domas. Viņš nedrīkstēja iedegt gaismu un smēķēt. Dabiskās vajadzības nācās kārtot podā, kas bija paslēpts kartona kārbā. Naktī draugs nesa to lejā un atpakaļ augšā. Bija jābūt tik uzmanīgiem, ka viņi tikpat kā nesačukstējās; kalpones, kas gulēja blakustelpā, varētu viņus izdzirdēt un nodot.

—   Vai Marija zina? — Šteiners pirmajā naktī vaicāja.

—   Nē. Māju apsargā.

—   Vai ar viņu kaut kas noticis?

Draugs papurināja galvu un aizgāja.

Šteiners arvien jautāja to pašu. Katru nakti. Ceturtajā naktī draugs beidzot atnesa vēsti, ka redzējis Mariju. Tagad viņa zinot, kur ir Šteiners. Viņš paguvis to pačukstēt. Rīt redzēšot viņu atkal. Iknedēļas tirgus burzmā. Nākošo dienu Šteiners pavadīja, rakstīdams viņai vēstuli, ko draugs apņēmās slepus nodot. Vakarā viņš to saplēsa. Nezināja, vai Marija netiek novērota, šā iemesla dēļ naktī palūdza draugu vairs nesatikties ar viņu. Vēl trīs naktis Šteiners palika istabiņā. Beidzot draugs atnāca ar naudu, biļeti un uzvalku. Šteiners apgrieza matus un ar ūdeņraža pārskābi izbalināja tos. Tad noskuva ūsas. Priekšpusdienā izgāja no mājas. Viņš bija ģērbies montiera jakā un nesa darbarīku kasti. Pilsēta bija jāatstāj tūlīt pat; taču viņu pārņēma vājums. Pagājuši divi gadi, kopš viņš redzējis sievu. Viņš devās uz iknedēļas tirgu. Pēc stundas atnāca Marija. Šteineru pārņēma trīsas. Viņa pagāja garām, taču

Šteineru nepamanīja. Viņš tai sekoja un, būdams cieši aiz muguras, teica: — Neatskaties! Tas esmu es! Ej tālāk! Ej tālāk!

Marijas pleci sarāvās, un viņa atmeta galvu. Tad gāja tālāk. Šķita, ka viņa visiem spēkiem ieklausās, kas notiek aizmugurē.

—       Vai tev ko nodarīja? — balss viņai aiz muguras jautāja.

Viņa papurināja galvu.

—   Vai tevi novēro?

Viņa pamāja.

—   Pašlaik?

Viņa vilcinājās. Tad papurināja galvu.

—       Tagad es tūliņ iešu prom. Gribu mēģināt izkulties. Nevaru tev rakstīt. Tas ir pārāk bīstami priekš tevis.

Viņa pamāja.

—   Tev jāpieprasa šķiršanās.

Sieva uz mirkli aprāva soli. Tad gāja tālāk.

—       Tev jāpieprasa šķiršanās. Rīt pat tev jāaiziet turp. Jāsaka, ka gribi pieprasīt šķiršanos manu uzskatu dēļ. Ka agrāk neesi visu to zinājusi. Tu saprati?

Sieva nekustināja galvu. Stingri izslējusies, viņa gāja tālāk.

—        Saproti taču mani, — Šteiners Čukstēja. — Tas ir tikai tādēļ, lai tu būtu drošībā. Es sajuktu prātā, ja viņi tev ko nodarītu! Tev jāpieprasa šķiršanās — tad tevi liks mierā!

Sieva neatbildēja.

—       Es mīlu tevi, Marij, — Šteiners teica klusu, caur zobiem, un viņa acis satraukumā mirdzēja. — Es mīlu tevi un neiešu prom, ja tu to neapsolīsi! Es iešu atpakaļ, ja tu neapsolīsi! Saproti?

Pēc veselas mūžības, kā viņam šķita, sieva pamāja ar galvu.

—   Vai tu man to apsoli?

Sieva lēnām palocīja galvu. Viņas pleci saguma.

—       Tagad es nogriezīšos un tad nākšu pa to ieliņu labajā pusē. Apej apkārt pa kreisi un nāc man pretī. Nerunā un nedari nekā! Gribu tevi tikai vēlreiz redzēt. Tad es iešu. Ja nedabūsi nekādu ziņu, es būšu izkūlies.

Sieva pamāja ar galvu un paātrināja soli.

Šteiners nogriezās un sāka iet pa labās puses šķērsielu. To iejoza miesnieku bodītes. Pie galdiem kaulējās sievietes ar groziem rokās. Gaļa saulē vizēja asiņaina un balta,

Smaka bija neciešama. Klaigāja miesnieki. Taču piepeši viss pagaisa. Cirvju zvēlieni pa koka bluķiem pārvērtās maigā izkapšu kapināšanā. Te bija pļava, labības lauks, brīvība, bērzi, vējš un mīļotās gaita, un mīļotās seja. Viņu skatieni sastapās un nespēja novērsties viens no otra, un tajos bija viss: sāpes un laime, un mīlestība, un šķiršanās, dzīve, kas šūpojās augstu pār viņu sejām pilnskanīga un salda, un mežonīga, un atteikšanās, tūkstoš mirdzošu asmeņu trakā ziba.

Viņi gāja un vienlaikus stāvēja uz vietas, un gāja, paši to neapzinādamies. Tad Šteinera acu priekšā pēkšņi pavērās baiss tukšums, un tikai pēc brīža viņš atkal atšķīra krāsas un saskatīja bezjēdzīgi riņķojošo kaleidoskopu, ko nespēja uztvert.

Viņš klupdams gāja tālāk un tad sāka iet, cik ātri vien varēja, nekrītot acīs. Nogrūda nokautas cūkas pusi no vaskadrānu apklāta galda, gluži kā bungu rīboņu saklausīja miesnieka lādēšanos, metās ap bodīšu šķērsielas stūri un apstājās.

Viņš redzēja Mariju ejam prom no tirgus. Viņa gāja ļoti lēni. Uz ielas stūra apstājās un pagriezās. Tā viņa stavēja labu laiku, seju mazliet pavērsusi augšup, plati ieplestām acīm. Vējš raustīja viņas drēbes un glauda tās pie auguma. Šteiners nezināja, vai Marija viņu redz. Neuzdrošinājās parādīties viņai vēlreiz. Nojauta, ka sieva varbūt mestos atpakaļ pie viņa. Pēc brīža Marija pacēla rokas un aptvēra krūtis. Sniedza tās viņam. Sniedza viņam sevi. Sniedza viņam sevi smeldzoši tukšā, aklā skāvienā, pavērtām lūpām, aizdarītām acīm. Tad lēnām aizgriezās, un viņu aprija ielas ēnainā aiza,

Pēc trim dienām Šteiners pārgāja robežu. Nakts bija gaiša un vējaina, pie debesīm spīdēja krītbalts mēness. Šteiners bija cietas dabas cilvēks, taču, šķērsojis robežu, izmircis aukstos sviedros, viņš pagriezās atpakaļ un uz to pusi, no kuras nācis, kā neprātā čukstēja sievas vārdu.

Viņš izvilka jaunu cigareti. Kerns pasniedza uguni.

—   Cik tev gadu? — Šteiners jautāja.

—   Divdesmit viens. Drīz būs divdesmit divi.

—   Ak tad drīz būs divdesmit divi. Nav nekādi joki, ko, bērniņ?

Kerns papurināja galvu.

Šteiners brīdi klusēja. Tad sacīja: — Kad man bija

divdesmit viens, es karoju. Flandrijā. Arī nebija nekādi joki. Tad jau šitā ir simtreiz labāk. Saproti?

—   Jā. — Kerns pagriezās. — Tā ir arī labāk nekā būt beigtam. To visu es zinu.

—   Tad tu zini jau daudz. Pirms kara ko tādu zināja tikai nedaudzi.

—   Pirms kara — tas jau bija pirms simt gadiem.

—   Pirms tūkstoš. Kad man bija divdesmit divi gadi, es gulēju lazaretē. Tur es šo to iemācījos. Gribi zināt, ko?

—   Jā.

—   Jauki. — Šteiners ievilka dūmu. — Nekas īpašs man nekaitēja, Sašauts muskulis, bez sevišķām sāpēm. Taču blakus gulēja mans draugs. Ne jau šāds tāds draugs. Mans draugs. Šķemba bija uzšķērdusi viņam vēderu. Viņš gulēja un kliedza. Morfija nebija, saproti? Pat virsniekiem nepietika. Otrajā dienā viņš bija tik aizsmacis, ka vairs tikai vaidēja. Lūdzās, lai padaru viņam galu. Es būtu to izdarījis, ja zinātu, kā. Trešajā dienā pusdienās negaidot bija zirņu zupa. Trekna mierlaiku zupa ar speķi. Līdz tam mums deva tikai tādas kā samazgas. Ēdām to. Un, rīdams kā pagalam izsalcis lops, aizmirsdamies un ar baudu rīdams, es pāri bļodas malai redzēju sava drauga seju, sasprēgājušās, saplaisājušās lūpas, redzēju, ka viņš mira mokās, divas stundas vēlāk viņš bija beigts, un es riju, un man garšoja kā vēl nekad mūžā.

Viņš apklusa.

—Nu, jums tikai šausmīgi gribējās ēst, — Kerns teica*

—   Nē, ne jau tāpēc. Tas bija kas cits: ka tev blakus kāds var sprāgt nost — un tu neko no tā nejūti. Labi,līdzjūtību — bet sāpes tu nejūti tā kā tā! Tavs vēders ir vesels, tur tā lieta. Pusmetru no tevis kādam rēkoņā un mokās iet bojā pasaule — un tu nejūti neko. Tas ir pasaules posts! Ielāgo to, bērniņ! Tāpēc viss tik lēni iet uz priekšu. Un tik ātri atpakaļ. Tu tam tici?

—   Nē, — Kerns atteica.

Šteiners pasmaidīja. — Skaidra lieta. Bet pie gadījuma padomā par to. Varbūt tev palīdz.

Viņš piecēlās. — Sākšu iet. Atpakaļ. Muitnieks nedomā, ka nākšu tagad. Pirmo pusstundu viņš uzraudzīja. Rīt no rīta uzraudzīs atkal. Tas, ka es varētu laisties pāri starplaika, nenāk viņam ne prātā. Muitnieku psiholoģija. Paldies dievam, pēc kāda laiciņa medījamais lielākoties ir gudrāks par mednieku. Vai zini, kāpēc?

—   Nē.

—   Tāpēc, ka tas vairāk licis uz spēles. — Viņš uzsita Kernam uz pleca. — Tāpēc ebreji ir kļuvuši par viltīgāko tautu zemes virsū. Pirmais dzīves likums ir — briesmas asina jutekļus.

Viņš sniedza Kernam roku. Tā bija liela un sausa, un silta.' — Visu labu. Varbūt kādreiz vēl redzēsimies. Vakaros es tā biežāk būšu Sperlera kafejnīcā. Vari tur apjautāties pēc manis.

Kerns pamāja.

—   Nu tad visu labu. Un neaizmirsti kāršu spēli. Tā izklaidē, neliekot domāt. Augsts mērķis ļaudīm bez pajumtes. Jass un taroks tev padodas tīri labi. Pokerā tev vēl vairāk jāriskē. Vairāk jāblefo.

—   Labi, — Kerns teica. — Blefošu vairāk. Un pateicos tev. Par visu.

—   No pateicības tev jāatradinās. Ne, neatradinies vis. Ar tās palīdzību labāk tiksi galā. Es domāju, ne jau ar cilvēkiem, tas nu ir visviens. Pats ar sevi. Ja reizi pa reizei varēsi būt pateicīgs, sasils sirds. Un atceries: viss ir labāks par karu.

—   Un labāk nekā būt beigtam.

—   To es nezinu. Bet katrā ziņā labāk nekā mirt. Servus, bērniņ!

—   Servus, Šteiner!

Kerns vēl kādu brīdi palika sēžam. Debesis bija noskaidrojušās un apkārtne pilna miera. Tajā nebija cilvēku.

Kerns klusēdams sēdēja skābarža ēnā. Lapu gaišais, caurspīdīgais zaļums vilnīja virs viņa kā liela bura, it ka vējš maigi dzītu zemi pa bezgalīgo, zilo telpu — garām zvaigžņu signālugunīm un mēness ugunsbojai.

Kerns nolēma mēģināt pa nakti nokļūt līdz Presburgai un no turienes Prāgā. Pilsētā allaž bija visdrošāk. Viņš atvēra koferi un izņēma tīro kreklu un zeķu pāri, lai pārģērbtos. Zināja, ka tas ir no svara, ja gadītos kādu satikt. Viņš gribēja to arī tādēļ, lai tiktu vaļā no cietuma.

Stāvot kailam mēness gaismā, bija savādi ap sirdi. Viņš šķita pats sev kā nomaldījies bērns. Steidzīgi paņēma tīro kreklu, kas gulēja turpat zālē, un uzvilka mugurā. Tas bija zils krekls un tāpēc praktisks, jo tik ātri nesmērējās. Mēness gaismā tas izskatījās bāli pelēks un violets. Kerns apņēmās nezaudēt drosmi,

III

Pēcpusdienā Kerns ieradās Prāgā. Koferi atstāja stacijā un tūliņ devās uz policiju. Viņš negribēja pieteikties; gribēja tikai mierīgi apdomāt, ko lai iesāk. Šim nolūkam policijas nams bija vislabākā vieta. Tur apkārt neklimta policisti un neprasīja dokumentus.

Viņš apsēdās gaitenī uz sola. Pretī atradās kantoris, kurā nodarbojās ar ārzemniekiem. — Vai tas ierēdnis ar ķīļbārdu ir vēl tepat? — viņš pajautāja vīram, kas gaidīja blakus.

—   Nezinu. Tam, ko es pazīstu, bārdas nav.

—       Ak tāl Var gadīties, ka viņš pārcelts. Kādi tad šie te tagad ir?

—       Nekas, — vīrs atteica. — Pāris uzturēšanās dienas jau var dabūt. Bet pēc tam kļūst spaidīgi. Saradies pārāk daudz ļaužu.

Kerns apsvēra. Ja uz pāris dienām tiktu pie uzturēšanās atļaujas, tad Bēgļu palīdzības komitejā kādu nedēļu varētu saņemt pārtikas un guļamvietas kartītes, to viņš zināja no agrākiem laikiem. Ja viņš tās nesaņemtu, tad riskētu tikt ieslodzīts un aizsūtīts atpakaļ pār robežu.

—   Jūsu kārta, — vīrs viņam blakus sacīja.

Kerns pavērās viņā. — Vai negribat iet pirmais? Man laika pietiek.

—   Labi.

Vīrs piecēlās un iegāja iekšā. Kerns izlēma nogaidīt, kas ar viņu notiks, lai tad izšķirtos, iet pašam iekšā vai ne. Beidzot vīrs atkal iznāca ārā. Kerns steigšus devās klāt. — Kā gāja? — viņš jautāja.

—        Desmit dienas! — Vīrs staroja. — Tāda laime! Un neko nejautāja. Laikam labā omā. Vai varbūt tāpēc, ka šodien te nav tik daudz ļaužu. Pēdējoreiz man bija tikai piecas dienas.

Kerns sasparojās. — Tad es arī mēģināšu.

Ierēdnim nebija ķīļbārdas. Tomēr Kernam viņš šķita pazīstams. Varbūt pa šo laiku viņš bārdu bija nodzinis. Viņš rotaļājās ar smalku spalvu nazīti no perlamutra un uzmeta Kernam nogurušu zivs skatienu. — Emigrants?

—   Jā.

—   Ieradies no Vācijas?

—   Jā. Šodien.

—   Ir kādi dokumenti?

—   Nē.

Ierēdnis pamāja. Aizcirta sava nazīša asmeņus un atlieca skrūvgriezi. Kerns redzēja, ka perlamutra spala bija iemontēta vēl ari nagu vīlīte. Ierēdnis uzmanīgi sāka ar to līdzināt īkšķa nagu.

Kerns gaidīja. Viņam šķita, ka nogurušā vīrieša nags viņa priekšā ir svarīgākais pasaulē. Kerns tikko uzdrīkstējās elpot, lai ierēdni netraucētu un nesadusmotu. Viņš tikai slepus aiz muguras cieši sažņaudza rokas.

Nags beidzot bija kārtībā. Ierēdnis apmierināts to aplūkoja un pievērsās Kernam. — Desmit dienas, — viņš teica. — Varat palikt te desmit dienas. Pēc tam jums jāvācas prom.

Kerna sasprindzinājums ar joni izzuda. Viņam šķita, ka krīt, taču viņš tikai dziļi elpoja. Tad aši saņēmās. Bija iemācījies neatstāt gadījumu neizmantotu. — Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja varētu dabūt divas nedēļas, — viņš sacīja.

—   Tas neiet. Kādēļ?

—   Gaidu, ka man pārsūtīs dokumentus. Tādēļ man vajadzīga noteikta adrese. Pēc tam es gribētu tikt uz Austriju.

Kerns baidījās vēl pēdējā brīdī visu sabojāt; taču atpakaļceļa vairs nebija. Viņš meloja gludi un ātri. Tikpat labprāt būtu teicis taisnību, taču zināja, ka jāmelo. Toties ierēdnis zināja, ka jātic šiem meliem — jo nebija nekādas iespējas tos pārbaudīt. Tā nu iznāca, ka abi gandrīz ticēja, ka runā patiesību.

Ierēdnis aizcirta nazīša skrūvgriezi. — Labi, — viņš noteica. — Izņēmuma kārtā divas nedēļas. Bet pēc tam gan nebūs nekāda pagarinājuma.

Viņš paņēma zīmīti un sāka rakstīt. Kerns noskatījās tā, it kā rakstītājs būtu ercenģelis. Viņš ar pūlēm spēja aptvert, ka viss bija gājis tik gludi. Līdz pat pēdējam mirklim viņš gaidīja, ka ierēdnis palūkosies kartotēkā un konstatēs, ka Kerns jau divreiz bijis Prāgā. Tāpēc viņš drošības labad uzdeva citu vārdu un nepareizus dzimšanas datus. Tad vēl arvien varētu apgalvot, ka iepriekšējais bijis viņa brālis.

Taču ierēdnis bija pārāk noguris, lai kaut ko pārbaudītu. Viņš pastūma Kernam zīmīti. — Te būs! Vai ārā ir vēl kāds?

—    Nē, domāju, ka ne. Vismaz pirmīt neviena vairs nebija.

—   Labi,

Vīrietis izvilka mutautu un ņēmās maigi spodrināt sava nazīša perlamutra spalu. Viņš ir nemanīja, ka Kerns pateicās un tad izgāja ārā tik ātri, it kā papīru viņam varētu atņemt vēl tagad.

Tikai laukā, pie nama vārtiem, viņš apstājās un paraudzījās apkārt. Ak mijā debestiņ, viņš pilnu sirdi domāja, tu mīļā, zilā debestiņl Es esmu atgriezies un nevis ieslodzīts! Četrpadsmit dienas man nav jābaidās, apaļas četrpadsmit dienas un četrpadsmit naktis, veselu mūžību! Lai dievs svētī vīru ar perlamutra nazīti! Lai viņš visā drīzumā atrod tādu, kam spalā būtu vēl arī ielaižams pulkstenis un zelta šķēres!

Viņam blakus pie ieejas stāvēja policists. Kerns sataustīja kabatā apliecību. Tad apņēmīgi devās pie policista. — Cik pulkstenis, priekšniek? — viņš jautāja.

Kernam pašam bija pulkstenis. Taču tas nu reiz šķita pārlieku rets piedzīvojums, ka nevajag baidīties no policista.

—   Pieci, — policists norūca.

—   Paldies. — Kerns lēnām kāpa lejup pa kāpnēm. Vismīļāk būtu skrējis. Tikai tagad viņš ticēja, ka viss patiesi notika īstenībā.

Bēgļu palīdzības komitejas lielā uzgaidāmā telpa bija cilvēku pārpildīta. Tomēr tā savādā kārtā šķita kaila. Pustumsā kā ēnas visur stāvēja un sēdēja ļaudis. Gandrīfe neviens nerunāja. Katrs jau simtreiz bija pateicis un pārrunājis to, kas attiecas uz viņu. Tagad atlika tikai viens — gaidīt. Tas bija pēdējais šķērslis izmisuma priekšā.

Lielākā puse klātesošo bija ebreji. Blakus Kernam sēdēja bāls cilvēks ar bumbierveidīgu galvu, turēdams uz ceļiem vijoles futrāli. Otrā pusē tupēja vecs vīrs, kura kumpaino pieri šķērsoja rēta. Viņš nemierīgi žņaudzīja rokas. Blakus, sakļāvušies cieši kopā, sēdēja gaišmatains, jauns vīrietis un melnīgsnēja meitene. Rokas abi turēja cieši sadotas, it kā baidītos, ka arī šeit viņus vēl atraus vienu no otra, ja viņu uzmanība kaut uz mirkli atslābs. Viņi nesaskatījās; abi vērās kaut kur telpā un pagātnē, un viņu acis bija tukšas. Aiz viņiem sēdēja resna sieviete, kas bez skaņas raudāja. Asaras plūda no acīm pār vaigiem un zodu uz kleitas; viņa tam nepievērsa uzmanību un nemēģināja asaras apturēt. Rokas gurdi gulēja klēpī.

Šajā klusējošajā padevībā un skumībā nepiespiesti rotaļājās bērns. Tā bija gadus sešus veca meiteniie. Dzīva un nepacietīga, mirdzošām acīm un melnām cirtām —« viņa klīda apkārt.

Pie vīrieša ar bumbiergalvu viņa apstājās. Kādu brīdi noraudzījās viņā; tad parādīja uz futrāli, ko viņš turēja uz ceļiem. — Vai tev tur ir vijole? — viņa vaicāja skanīgā, prasīgā balstiņā.

Vīrietis mirkli skatījās uz bērnu, it kā nesaprastu. Tad pamāja.

—   Parādi to man, — meitenīte teica.

—   Kādēļ?

—   Es gribu to redzēt.

Vijolnieks brītiņu vilcinājās; tad atvēra futrāli un izņēma instrumentu. Tas bija ietīts violetā zīda lakatā. Saudzīgām rokām viņš to atlocīja.

Bērns ilgi un nekustīgi lūkoiās uz vijoli. Tad uzmanīgi pacēla roku un pieskārās stīgām.

—   Kāpēc tu nespēlē? — viņa jautāja.

Vijolnieks neatbildēja.

—   Uzspēlē taču kaut ko, — meitenīte atkārtoja.

—       Mirjama! — no telpas otra gala klusu un apslāpēti sauca sieviete ar zīdaini klēpī. — Nāc šurp pie manis, Mirjama!

Meitenīte neklausījās. Viņa skatījās uz vijolnieku. — Tu neproti spēlēt?

—   Protu gan…

—   Kāpēc tad tu nespēlē?

Vijolnieks samulsis paraudzījās apkārt. Viņa lielā, smalki veidotā roka cieši aptvēra vijoles grifu. Daži cilvēki, kas bija tuvumā, kļuva uzmanīgi un sāka viņā vērties. Viņš nezināja, kurp skatīties.

—   Es taču nevaru spēlēt šeit, — viņš pēdīgi teica.

—       Kādēļ gan ne? — meitenīte vaicāja. — Uzspēlē taču! Te ir garlaicīgi.

—   Mirjama! — sauca māte.

—        Bērnam taisnība, — sacīja vecais vīrs ar rētu pierē, kurš sēdēja blakus vijolniekam. — Uzspēlējiet gan. Varbūt tas mūs visus nedaudz izklaidēs. Un tas taču, cerams, būs atļauts.

Vijolnieks vēl mirkli vilcinājās. Tad izņēma no futrāļa lociņu, uzvilka to un pielika vijoli pie pleca. Cauri telpai dzidri noskanēja pirmā skaņa.

Kernam šķita, ka viņam kaut kas pieskaras. It. kā kāda roka aizstumtu ko prom. Viņš gribēja vairīties no šīs sajūtas, taču nespēja. To neļāva āda, Tā piepeši notrīsēja kā salā un sarāvās. Tad atvilga un kļuva par vienu vienīgu siltumu.

Kantora durvis atvērās. Parādījās sekretāra galva. Viņš ienāca un atstāja durvis vaļā. Tās bija spoži apgaismotas. Kantorī jau dega gaisma. Pret durvīm tumši izcēlās sekretāra mazais, kroplais stāvs. Viņš izskatījās tā, it kā gribētu ko teikt, taču tad piešķieba galvu un klausījās. Lēnām un bez skaņas, it kā neredzamas rokas stumtas, durvis aiz viņa atkal aizvērās.

Pastāvēja vairs vienīgi vijole. Tā piepildīja telpas smago, nedzīvo gaisu, un šķita, ka tā visu pārvērš — it kā daudzo mazo, sienu ēnā tupošo dzīvību mēmā vientulība izkustu un saplūstu lielās, kopīgās ilgās un žēlās.

Kerns apņēma ceļgalus ar rokām. Nolieca galvu un ļāva straumei plūst sev pāri. Viņš jutās tā, it kā šī straume skalotu viņu prom, kaut kur projām — pie sevis paša un pie kaut kā ļoti sveša. Mazā, melnmatainā meitenīte tupēja uz grīdas līdzās vijolniekam. Sēdēja klusi un nekustīgi un lūkojās viņā.

Vijole apklusa. Kerns mazliet mācēja spēlēt klavieres un saprata no mūzikas tik daudz, lai zinātu, ka vīrietis bija spēlējis brīnišķīgi.

—   Sūmanis? — blakus vijolniekam iejautājās večuks.

Vijolnieks piekrītoši pamāja.

—   Spēlē tālāk, — teica meitenīte. — Nospēlē kaut kp tādu, lai var smieties. Te ir skumīgi.

—   Mirjama! — māte klusu sauca.

—   Labi, — vijolnieks sacīja.

Viņš atkal pieskārās ar lociņu stīgām.

Kerns palūkojās apkārt. Viņš redzēja noliektus pakaušus un augšup vērstas balti vizošas sejas, viņš redzēja skumjas, izmisumu un maigo apskaidrību, ko uz dažiem mirkļiem tām pārklāja vijoles melodija, — viņš skatījās un domāja par daudzajām šai līdzīgajām telpām, kas jau redzētas pilnas ar izstumtajiem, kuru vienīgā vaina ir tā, ka viņi piedzimuši un dzīvo. Tā bija īstenība, un īstenība bija arī šī mūzika. Tas šķita neaptverami. Tas bija gan bezgalīgs mierinājums, gan baismīgs izsmiekls. Kerns redzēja, ka vijolnieka galva atdusas uz vijoles gluži kā uz mīļotās pleca. Es negribu iet bojā, viņš domāja, kamēr krēsla lielajā telpā kļuva aizvien dziļāka, es negribu iet bojā, dzīve ir mežonīga un salda, es to vēl nepazīstu, tā ir melodija, sauciens, kliedziens pār tāliem mežiem, pār

nepazīstamiem apvāršņiem nepazīstamās naktīs, es negribu iet bojā!

Tikai pēc laba laiciņa viņš manīja, ka iestājies klusums.

—   Kas tas bija? — jautāja meitenīte.

—       Tās bija Franča Sūberta Vācu dejas, — vijolnieks aizsmacis atteica.

Vecais vīrs viņam blakus iesmējās. — Vācu dejas! — Viņš noglauda rētu pierē. — Vācu dejas, — viņš atkārtoja.

Sekretārs pie durvīm ieslēdza gaismu. — Nākošais… — viņš sacīja.

Kerns saņēma orderi uz guļamvietu viesnīcā «Bristole» un desmit pārtikas kartītes uz Vencela laukuma ēdnīcu. Dabūjis kartītes, sajuta, ka ir ļoti izsalcis. Viņš gandrīz vai skrēja pa ielām aiz bailēm, ka varētu ierasties par vēlu.

Viņš nebija maldījies. Visas vietas ēdnīcā bija aizņemtas, un nācās vēl gaidīt. Ēdēju vidū viņš ieraudzīja vienu no saviem bijušajiem universitātes profesoriem. Gribēja jau iet klāt un sasveicināties; taču tad apdomājās un atmeta šo nodomu. Viņš zināja, ka daudziem emigrantiem nepatīk atgādinājumi par agrāko dzīvi.

Pēc brīža viņš pamanīja, ka atnācis vijolnieks un stāv, nezinādams, ko iesākt. Viņš tam pamāja. Vijolnieks izbrīnījies palūkojās uz Kernu un lēnām nāca šurp. Kerns apmulsa. Atkal ieraugot vijolnieku, bija šķitis, ka tas pazīstams jau sen; nu viņam ienāca prātā, ka abi vēl nav pat pārmijuši ne vārda.

—       Atvainojiet, — viņš sacīja. — Pirmīt dzirdēju jūs spēlējam un nospriedu, ka jums laikam viss te ir svešs.

—   Tā tas arī ir. Un jums?

—   Esmu bijis šeit jau divreiz. Vai ārzemēs esat nesen?

—   Divas nedēļas. Seit ierados šodien.

Kerns ieraudzīja, ka profesors un kāds tam blakus pieceļas. — Tur atbrīvojas divas vietas, — viņš ātri noteica. — Nāciet!

Viņi spraucās uz priekšu starp galdiņiem. Pa šauro eju pretī'nāca profesors. Šaubīdamies uzmeta Kernam acis un apstājās. — Vai mēs neesam pazīstami?

—   Es biju viens no jūsu skolniekiem, — Kerns sacīja.

—       Ak tā, jā,,, — Profesors palocīja galvu. — Sakiet — varbūt jūs zināt cilvēkus, kam būtu vajadzīgi putekļu sūcēji? Ar desmit procentiem atlaides un nomaksu pa daļām? Vai gramofoni ar iebūvētu radio?

Kerns ļāvās pārsteigumam tikai mirkli. Profesors kādreiz bija autoritāte vēža pētījumos. — Nē, diemžēl ne, — Kerns līdzjūtīgi atteica. Viņš zināja, ko nozīmē vēlēšanās pārdot putekļu sūcējus un gramofonus.

—       Tā jau es domāju. — Profesors viņā izklaidīgi pavērās. — Lūdzu, atvainojiet, — viņš piebilda, it kā runātu ar gluži citu cilvēku, un devās tālāk.

Deva grūbu zupu ar vēršgaļu. Kerns ātri izēda savu šķīvi. Kad viņš pameta skatu apkārt, vijolnieks sēdēja, uzlicis rokas uz galda, ar neskartu šķīvi priekšā.

—   Jūs neēdat? — Kerns izbrīnījies vaicāja.

—   Es nevaru.

—       Vai jūs esat slims? — Kailo griestu lampu kaļķainajā gaismā vijolnieka bumbierveidīgā galva izskatījās ļoti dzeltena un nedzīva.

—   Nē.

—   Jums jāēd, — Kerns teica.

Vijolnieks neatbildēja. Aizdedzināja cigareti un aizgūtnēm smēķēja. Tad pastūma šķīvi malā. — Tā nevar dzīvot! — viņš beidzot izgrūda.

Kerns paraudzījās vijolniekā. — Jums nav pases? — viņš jautāja.

—       Ir. Bet… — Vijolnieks nervozi nospieda cigareti. — Tā taču nevar dzīvot! Tā — bez nekā. Bez zemes zem kājām!

—       Ak dievs! — Kerns sacīja. — Jums ir pase, un jums ir jūsu vijole…

Vijolnieks pacēla acis. — Tam gar visu nav nekādas1 daļas, — viņš aizskarts attrauca. — Vai jūs to neapjēdzat? *

—  Apjēdzu gan.

Kerns jutās bezgalīgi vīlies. Viņš bija domājis, ja kāds prot tā spēlēt, tad šim cilvēkam jābūt kam īpašam. Tādam, no kura varētu kaut ko mācīties. Un nu viņš redzēja te sēžam sarūgtinātu cilvēku, kas atgādināja stūrgalvīgu bērnu, lai gan noteikti bija vismaz piecpadsmit gadu vecāks par Kernu. Pirmā emigrācijas stadija, viņš nodomāja. Gan jau aprims. li -01i5

—   Jūs patiešām neēdīsiet savu zupu? — viņš vaicāja.

—   Nē.

—   Tad dodiet to man. Es vēl gribu ēst.

Vijolnieks pastūma to viņam. Kerns lēnām ēda. Katra karote deva spēku turēties pretī postam, un no šī spēka viņš negribēja zaudēt nenieka. Tad viņš piecēlās. — Pateieos jums par zupu. Man gan labāk patiktu, ja jūs to būtu izēdis pats.

Vijolnieks paskatījās uz Kernu. Viņa seja bija grumbu izvagota. — To jūs vēl nesaprotat, — viņš noraidoši sacīja.

—   To saprast ir vieglāk, nekā jūs domājat, — Kerns atteica. — Jūs esat nelaimīgs, tas arī viss.

—   Tas arī viss?

—   Nē. Sākumā šķiet, ka esi kaut kas īpašs. Bet jūs jau manīsiet, kad ilgāk pabūsiet ārzemēs. Nelaime ir visikdienišķākais, kas vien var būt.

Kerns izgāja ārā. Ielas pretējā pusē sev par brīnumu ieraudzīja turp un atpakaļ staigājam profesoru. Raksturīgajā stājā — rokas uz muguras, augums nedaudz saliekts uz priekšu —, ko viņš ieņēma, soļodams šurpu turpu katedras priekšā, lai izskaidrotu kādu jaunu, sarežģītu atklājumu vēža pētījumos. Tikai tagad viņš varbūt domāja par putekļu sūcējiem un gramofoniem.

Kerns mirkli vilcinājās. Viņš nekad nebūtu uzrunājis profesoru. Taču tagad, kad bija redzējis vijolnieku, devās tam klāt.

—   Profesora kungs, — viņš sacīja, — atvainojiet, ka uzrunāju jūs. Nebiju domājis, ka reiz varēšu dot jums padomu. Taču tagad es to gribētu darīt.

Profesors apstājās. — Labprāt, — viņš izklaidīgi atteica. — Ļoti labprāt. Būšu pateicīgs par katru padomu. Kā tad jūs sauca?

—   Kerns. Ludvigs Kerns.

—   Būšu pateicīgs par katru padomu, Kerna kungs. Ārkārtīgi pateicīgs, patiesi!

—   Tas pat nav padoms. Tikai mazliet pieredzes. Jūs mēģināt pārdot putekļu sūcējus un gramofonus. Metiet to pie malas. Tīrā laika tērēšana. To šeit mēģina simtiem emigrantu. Tikpat bezjēdzīgi kā lūkot slēgt dzīvības apdrošināšanas līgumus.

—   Taisni to es drīzumā gribēju izmēģināt, — profesors viņu mundri pārtrauca. &lt;— Kāds man teica, ka tas esot viegli un tā varot kaut cik nopelnīt.

—   Viņš jums piedāvāja komisijas naudu par katru līgumu, vai ne?

—   Jā, protams, krietnu komisijas naudu.

—  Un vairāk neko? Pieskaitāmos izdevumus un noteiktu algu ne?

—   Nē, to ne.

—  Tikpat jums varu piedāvāt arī es. Tas neķo nenozīmē. Profesora kungs, vai esat jau pārdevis kādu putekļu sūcēju? Vai gramofonu?

Profesors bezpalīdzīgi paskatījās uz Kernu. — Nē, — viņš, dīvaini nokaunējies, teica, — taču es ceru, ka tuvākajā laikā,,,

—   Metiet tam mieru, — Kerns attrauca, — tas ir mans padoms. Nopērciet sauju kurpju auklu. Vai pāris kārbiņu zābaksmēra. Vai dažas paciņas drošības adatu. Sīkas lietiņas, kas var noderēt katram. Tirgojieties ar tām. Daudz jūs tā nenopelnīsiet. Taču šad tad kaut ko pārdosiet. Arī ar to tirgojas simtiem emigrantu. Taču pārdot drošības adatas ir vieglāk nekā putekļu sūcējus.

Profesors domīgi palūkojās viņā, -— Par tĢ es vēl nemaz netiku iedomājies,

Kerns mulsi pasmaidīja. — Ticu. Taču pārdomājiet to. Tā būs labāk. Es zinu. Agrāk arī pats gribēju pārdot putekļu sūcējus.

—  Varbūt jums taisnība. — Profesors sniedza viņam roku. — Pateicos jums. Jūs esat ļoti laipns. — Viņa balss piepeši bija kļuvusi savādi klusa un gandrīz pazemīga, it kā viņš būtu slikti izmācījies skolnieks.

Kerns iekoda lūpā. — Es biju katrā jūsu lekcijā, — viņš teica.

—  Jā, ak jā.., — Profesors pavēcināja roku. — Es pateicos jums, kungs… kungs.,;

—   Kerns. Taču tas nav svarīgi.

—  Kā nu ne, tas ir svarīgi, Kerna kungs. Atvainojiet, lūdzu. Pēdējā laikā esmu mazliet aizmāršīgs. Un liels paldies jums. Domāju, ka pamēģināšu, Kerna kungs.

Viesnīca «Bristole» bija savecējusi, maza majeļe, ko īrēja Bēgļu palīdzība. Kernam tika ierādīta gulta istabā, kurā mitinājās divi citi bēgļi. Pēc ēšanas viņš jutās ļoti noguris un tūliņ likās gulēt. Abu pārējo vēl nebija, un viņš arī nesadzirdēja tos pārnākam.

Nakts vidū viņš pamodās. Izdzirda kliedzienus un tūdaļ pielēca kājās. Neprātodams ķēra pēc sava kofera un drēbēm un metās ārā pa durvīm, prom pa gaiteni.

Ārā viss bija klusu. Kāpņu laukumiņā viņš apstājās. Nolika koferi zemē un ieklausījās — tad, sažņaudzis rokas dūrēs, pārvilka ar tām pār seju. Kur viņš bija? Kas noticis? Kur policija?

Pamazām atgriezās atmiņa. Viņš nopētīja pats sevi un atvieglots un norimis pasmaidīja. Viņš atradās Prāgā, viesnīcā «Bristole», un viņam bija uzturēšanās atļauja uz divām nedēļām. Nekāda iemesla tā izbīties. Droši vien kaut kas parādījies sapnī. Viņš pagriezās atpakaļ. Tas vairs nedrīkst notikt, viņš nodomāja. Tā tikai vēl trūka, lai es kļūtu nervozs, Tad viss būs pagalam.

Viņš atvēra durvis un tumsā taustījās uz savu gultu. Tā bija pa labi pie sienas. Viņš klusu nolika zemē koferi un uzkāra drēbes uz gultas gala. Tad taustījās pēc segas. Jau gribēdams apgulties, viņš pēkšņi sajuta zem plaukstas kaut ko mīkstu, silti elpojošu un kā šautra uzšāvās stāvus.

—   Kas tur ir? — miegaini jautāja meitenes balss.

Kerns aizturēja elpu. Viņš bija sajaucis istabas.

—   Vai te kāds ir? — balss vaicāja vēlreiz.

Kerns turpināja stāvēt kā sālsstabs. Viņš juta, ka nosvīst.

Pēc kāda laika viņš izdzirda kadu nopūšamies un pagriežamies uz otriem sāniem. Nogaidīja vēl pāris minūšu. Kad viss palika klusu un tumsā bija dzirdama vairs tikai dziļā elpošana, viņš bez trokšņa paņēma savas mantas un piesardzīgi izslīdēja no istabas.

Gaitenī tagad stāvēja kreklā ģērbies vīrietis. Viņš stāvēja pie istabas, kurā dzīvoja Kerns, un caur briļļu stikliem urbās viņā ar skatienu. Vēroja, kā viņš ar mantām iznāk no blakusistabas. Kerns bija pārāk apjucis, lai kaut ko paskaidrotu. Ne vārda neteikdams, iegāja pa vaļējām durvīm garām vīrietim, kas negrieza ceļu, nolika mantas un apgūlās. Pirms tam drošības labad novilka ar roku pār segu. Zem tās neviens negulēja.

Vīrietis vēl brīdi pastāvēja durvju ailā. Gaiteņa vājajā gaismā zibēja brilles. Tad viņš ienāca un ar sausu knakstu aizvēra durvis.

Tai pašā mirklī atsākās kliegšana. Tagad Kerns to saprata. — Nesitietl Nesitiet! Kristus dēļ, nesitiet! Lūdzu, lūdzu! Vai,

Kliegšana pārgāja izmisīgā gārdzoņā un pamira. Kerns piecēlās sēdus. — Kas tad tas? — viņš jautāja tumsā.

Noknikšķēja slēdzis, un kļuva gaišs. Briļļainais vīrietis piecelās un piegāja pie trešās gultas. Tajā gulēja elsojošs, sviedriem noplūdis cilvēks ar neprātīgām acīm. Vīrietis paņēma glāzi, piepildīja to ar ūdeni un pielika pie mutes cilvēkam gultā. — Iedzeriet nu. Jūs sapņojāt. Jūs esat drošība.

Vīrietis kāri dzēra. Ādamābols viņa tievajā kaklā kustējās augšup, lejup. Tad viņš pārguris atkrita atpakaļ un, dziļi elpodams, aizvēra acis.

—   Kas tas ir? — Kerns vaicāja vēlreiz.

Briļļainais vīrietis pienāca pie viņa gultas. — Kas tas ir? Kāds, kas sapņo. Skaļi sapņo. Pirms pāris nedēļām izlaists no koncentrācijas nometnes. Nervi, saprotat?

—   Jā, — Kerns teica.

—   Vai jūs te dzīvojat? — briļļainais vīrietis jautāja.

Kerns pamaja. — Es laikam arī esmu mazliet nervozs.

Pirmiņ, kad viņš kliedza, izskrēju ārā. Domāju, ka namā ir policija. Un tad sajaucu istabas.

—   Ak tā…

—       Atvainojiet, lūdzu, — sacīja trešais vīrietis. — Tagad es palikšu nomodā. Atvainojiet.

—       Ak, nieki! — Briļļainais atgriezās pie savas gultas. — Drusku sasapņojāties, kas tur liels — tas mūs it nemaz netraucē. Vai ne, jaunais cilvēk?

—   It nemaz, — Kerns atkārtoja.

Noknikšķēja slēdzis, un atkal kļuva tumšs. Kerns izstiepās. Viņš ilgi nevarēja iemigt. Tas bija savādi — pirmīt blakusistabā. Mīkstās krūtis zem plānā linaudekla. Viņš to juta vēl aizvien — it kā roka tāpēc būtu kļuvusi citāda.

Vēlāk viņš dzirdēja, kā vīrietis, kas bija kliedzis, pieceļas un apsēžas pie loga. Noliektā galva tumši izcēlās pret austošā rīta paisumu — kā drūms verga monuments. Kerns to kādu laiciņu vēroja. Tad viņu pārņēma miegs.

Jozefs Šteiners viegli tika atpakaļ pār robežu. Viņš to labi pazina un, kā jau vecs zaldāts, bija pieradis pie izlūkošanas. Kādreiz viņš bija rotas komandieris un jau 1915. gadā par bīstamu izlūkgājienu, no kura atveda gūstekni, saņēma Dzelzs krustu. - . n.

Pēc stundas briesmas vairs nedraudēja. Viņš devās uz dzelzceļa staciju. Vagonā ļaužu nebija daudz. Konduktors paskatījās uz viņu. — Jau atpakaļ?

—   Vienu biļeti līdz Vīnei, — Šteiners atteica.

—   Ātri gan gāja, — konduktors sacīja.

Šteiners paskatījās uz viņu. — Tā man ir pazīstama lieta, — konduktors turpināja. — Pāris šādu transportu ienāk ik dienas — tad jau ierēdņus drīz iepazīst. Tīrais krusts. Šai vagonā jūs braucāt prom, to jūs droši vien vairs nezināt?

—   Es vispār nezinu, par ko jūs runājat.

Konduktors iesmējās. — Gan jau zināsiet. Nostājieties

aizmugurē uz platformas. Ja nāk kontrolieris, Ieciet nost. Domājams, ka ap šo laiku neviens nenāks. Tā jūs ietaupīsiet biļeti.

—   Jauki.

Šteiners piecēlās un devās uz aizmuguri. Viņš sajuta vēju un redzēja šaujamies garām vīndaru mazo ciematiņu ugunis. Elpoja dziļi un izbaudīja visstiprāko reibumu, kāds vien iespējams: brīvības reibumu. Juta asinis dzīslās un muskuļu silto spēku. Viņš dzīvoja. Nebija sagūstīts, dzīvoja, bija izglābies.

—       Ņem cigareti, brāl, — viņš teica konduktoram, kas bija atnācis uz aizmuguri.

—       Manis pēc. Es tikai nedrīkstu to smēķēt tagad. Darbs.

—   Bet vai es savējo drīkstu smēķēt tagad?

—       Jā. — Konduktors labsirdīgi iesmējās. — Tur nu priekšroka ir tev.

—       Jā, — Šteiners teica un ievilka plaušās smaržīgos dūmus. — Tur nu priekšroka ir man.

Viņš devās uz pansiju, kur viņu bija noķērusi policija. Saimniece vēl sēdēja kantorī. Ieraudzījusi šteineru, satrūkās. — Te jūs nevarat dzīvot, — viņa steigšus noteica.

—   Kā nu ne! — Šteiners noņēma mugursomu.

—       šteinera kungs, tas nav iespējams! Kuru katru dienu policija var atnākt atkal. Tad viņi slēgs manu pansiju.

—       Luīziņ, — Šteiners mierīgi sacīja, — labākais aizsegs, kāds vien karā atrodams, bija svaiga granātas bedre. Gandrīz nekad negadījās, ka tūliņ pēc tam tur iešautu atkal. Tāpēc šobrīd jūsu būda ir viena no drošākajām Vīnē!

Saimniece izmisusi ķēra savos gaišajos matos. — Jūs esat mana pazušana! — viņa svinīgi pavēstīja.

—       Cik jauki! Tas es allaž esmu gribējis būt. Kādam pazušanai Jums ir romantiska daba, Luīziņ! — Šteiners paskatījās apkārt. — Vai vēl ir drusciņ kafijas? Un kāds šņabis?

: — Kafija? Un šņabis?

—       Jā, Luīziņ! Es zināju, ka jūs mani sapratīsiet, Tik skaista sieviete! Vai tur sienasskapī vēl ir slivovica?

Saimniece uzmeta viņam apjukušu skatienu. Tad no* teica: — Jā, protams.

—       Tieši tas, kas vajadzīgs! — Šteiners izņēma pudeli un divas glāzes. — Vai jūs arī vienu iemetīsiet?

—   Es?

—   Jā, jūs! Kas tad cits?

—   Nē.

—        Ka nu ne, Luīziņ! Dariet man to prieku. Dzeršanai vienatnē piemīt kaut kas bezsirdīgs. Te būs,., — Viņš piepildīja glāzi un sniedza to viņai.

Saimniece vilcinājās. Tad paņēma glāzi. — Labi, manis pēc. Bet jūs nedzīvosiet te, vai ne?

—       Tikai pāris dienu, — Šteiners mierinoši sacīja, — ne ilgāk kā pāris dienu. Jūs man nesat laimi. Man šis tas ir padomā. — Viņš pasmaidīja. — Un tagad kafiju, Luīziņ!

—   Kafiju? Man te nav nekādas kafijas.

—       Ir gan, bērns. Tur jau tā stāv. Varu derēt, ka tā ir laba.

Saimniece dusmīgi iesmējās. — Ak jūs viens! Starp citu, mani nesauc Luīze. Mani sauc Terēze.

—   Terēze ir sapnis!

Saimniece atnesa viņam kafiju. — Te vēl ir vecā Zēligmaņa mantas, — viņa teica un norādīja uz koferi. — Ko lai es ar tām iesāku?

—   Vai tas bija tas ebrejs ar sirmo bārdu?

Saimniece piekrītoši pamāja, — Viņš ir miris, to es

dzirdēju. Vairāk neko.,.

—       Ar to jau vienam cilvēkam arī pietiek. Vai nezināt, kur ir viņa bērni?

—       Kā lai es to zinu? Es taču nevaru rūpēties yēl arī par to!

—       Tiesa. — Šteiners pievilka koferi sev klāt un atvēra. Izkrita vairākas spolītes ar dažādu krāsu diegiem. Zem tām, rūpīgi ietīts, atradās sainītis ar kurpju auklām. Tālāk bija uzvalks, kurpju pāris, grāmata ebreju valodā, nedaudz vejas, dažas loksnes ar raga pogām, mazs jidas maisiņš ar vienšiliņa monētām, divas lūgšanu siksnas un balts, zīdpapīrā ievīstīts lūgšanu mētelis.

—       Nav daudz veselam mūžam, ko, Terēze? —• Šteiners sacīja,

—   Dažiem ir vēl mazāk.

—   Arīpareizi. — Šteiners izšķirstīja grāmatu un atrada apvāka iekšpusē iebāztu zīmīti. Uzmanīgi izvilka to ārā. Tajā bija ar tinti rakstīta adrese. — Ahā! Tur es apvaicāšos. — Šteiners piecēlās. — Paldies par kafiju un slivovicu, Terēze! Šodien būšu vēlu. Vislabāk iemitiniet mani pirmajā stāvā pagalma pusē. Tur es tad aši varēšu tikt laukā,

Saimniece gribēja vēl ko teikt. Taču Šteiners pacēla roku. — Nē, nē, Terēze! Ja durvis nebūs va|ā, es ieradīšos ar visu Vīnes policiju. Taču esmu drošs, ka tās būs vaļā. Dot pajumti tiem, kam nav dzimtenes, ir dieva likums. Par to paradīzē būs tūkstoš gadu vislielākās svētlaimības. Mugursomu es atstāšu te.

Šteiners devās prom. Viņš zināja, ka turpināt sarunu būtu veltīgi, un pazina atstātu mantu savādi pārliecinošo iedarbību uz civilistiem. Mugursoma būs labāka vietraudze nekā visi tālākie pierunāšanas mēģinājumi. Ar savu mēmo klātbūtni vien tā uzveiks saimnieces pēdējo pretošanos.

Šteiners devās uz Sperlera kafejnīcu. Viņš gribēja satikt krievu Cerņikovu. Apcietinājuma laikā viņi bija norunājuši viens otru tur gaidīt pēc pusnakts pirmajā un otrajā dienā pēc Šteinera atbrīvošanas. Krieviem kā pavalstniecību zaudējušiem bija piecpadsmit gadu ilgāka prakse nekā vāciešiem. Čerņikovs bija Šteineram apsolījis izdibināt, vai Vīnē ir nopērkami viltoti dokumenti.

Šteiners apsēdās pie galdiņa. Gribējās pasūtīt kaut ko dzeramu, taču neviens viesmīlis nelikās par viņu ne zinis. Nebija pieņemts, ka būtu kaut kas jāpasūta; lielākajai daļai šim nolūkam nebija naudas.

Lokāls bija tipiska emigrantu birža. Tajā mudžēja no cilvēkiem. Daudzi sēdēja uz soliem un krēsliem un bija iemiguši; citi gulēja uz grīdas, atspieduši muguru pret sienu. Viņi izmantoja laiku, lai par velti izgulētos, līdz kafejnīcu slēgs. Tad viņi no pieciem rītā līdz pusdienai gāja pastaigāties un gaidīja, līdz kafejnīcu atkal atvērs. Pārsvarā tie bija inteliģenti. Viņi piemērojās vislēnāk.

Šteineram blakus apsēdās vīrietis rūtotā uzvalkā, ar pilnmēnesim līdzīgu seju. Kādu brīdi viņš zibošām, melnām acīm vēroja Šteineru. Tad jautāja: — Ir kas pārdodams? Rotaslietas? Arī senas? Maksāju skaidrā naudā.

Šteiners papurināja galvu.

—. Uzvalki? Veļa? Kurpes? — vīrietis neatlaidīgi raudzījās viņā. — Varbūt laulības gredzens?

—        Taisies, ka pazudi, maitasputns, — Šteiners norūca. Viņš ienīda tirgoņus, kas par nieka grašiem gribēja atņemt apjukušajiem emigrantiem to nedaudzās mantas.

Viņš pasauca garāmsteidzošu viesmīli. — Hallo! Vienu konjaku!

Viesmīlis uzmeta viņam šaubu pilnu skatienu un pienāca klāt. — Jūs teicāt — advokātu? Šodien te ir divi. Tur tajā stūrī advokāts Zilbers no Berlīnes apelācijas tiesas; šiliņš par konsultāciju. Pie apaļā galdiņa blakus durvīm — apgabaltiesas padomnieks Epšteins no Minhenes; piecpadsmit grašu par konsultāciju. Starp mums runājot, Zilbers ir labāks.

—       Es negribu advokātu, es gribu konjaku, — Šteiners sacīja.

Viesmīlis pielika plaukstu pie auss. — Vai es pareizi sapratu? Konjaku?

—        Jā. Dzērienu, kas kļūst labāks, ja glāzes nav pārāk mazas.

—       Labprāt. Piedodiet, esmu mazliet pakurls. Un tad — neesmu vairs pie tā pieradis. Te prasa gandrīz vienīgi kafiju.

—   Labi. Tad atnesiet konjaku kafijas tasē.

Viesmīlis atnesa konjaku un palika stāvam pie galda.

—       Kas noticis? — Šteiners jautāja. — Vai gribat noskatīties, kā es dzeru?

—       Jāmaksā uz priekšu. Te citādi nevar. Tad mēs bankrotētu.

Ak tā, pareizi. «

Šteiners samaksāja. — Tas ir par daudz, — teica viesmīlis.

—   Pārpalikums ir jūsu dzeramnauda.

—        Dzeramnauda? — Viesmīlis krietni izgaršoja šo vārdu. — Mīļais dievs, — viņš aizkustināts piebilda, — tā šeit ir pirmā kopš nez cik gadiem. Liels paldies, mans kungs! Nu reiz atkal jūties gluži kā cilvēks!

Pāris minūšu vēlāk pa durvīm ienāca krievs. Uzreiz ieraudzīja Šteineru un apsēdās pie viņa.

—   Es jau domāju, ka jūsu vairs nav Vīnē, Cerņikov.

Krievs iesmējās. — Ticamais pie mums vienmēr ir neticams. Esmu izdibinājis visu, ko jūs gribat zināt.

Šteiners izdzēra savu konjaku. — Ir papīri?

—       Jā. Pat ļoti labi. Labākais viltojums, ko esmu redzējis kopš ilgiem laikiem.

—   Man jātiek ārā! — Šteiners teica. — Man jādabū papīri! Labāk riskēt tikt pārmācības namā viltotas pases dēļ nekā ciest šīs ikdienas rūpes un mūžīgo ietupinašanu. Ko jūs redzējāt?

—        Biju «Avā». Tie ļaudis tagad apgrozās tur. Tie paši, kas pirms septiņiem gadiem. Savā ziņā uz viņiem var paļauties. Vislētākais papīrs gan maksā četrsimt šiliņu,

—   Ko par to var dabūt?

—   Miruša austrieša pasi. Derīga vēl uz gadu,

—   Gadu. Un tad?

Cerņikovs pavērās Šteinerā. — Ārzemēs to varbūt var pagarināt. Vai ar veiklu roku izlabot datumu,

Šteiners palocīja galvu.

—• Ir vēl divu mirušu vācu bēgļu pases. Taču tās maksā astoņsimt šiliņu katra. Pilnīgi viltojumi nav dabūjami lētāk par pusotru tūkstoti. To es… jums arī neieteiktu.

Cerņikovs nokratīja cigaretes pelnus. — No Tautu Savienības puses jums taču pagaidām nav uz ko cerēt. Tiem, kas ieceļojuši nelegāli, bez pases, jau nu nepavisam. Nansens, kas mums izgādāja pases, ir miris.

—       Četrsimt šiliņu, — Šteiners noteica. — Man ir divdesmit pieci.

—       Gan jau varēs patirgoties. Uz trīssimt piecdesmit, es tā rēķinu.

—        Pret divdesmit pieciem tas ir viens un tas pats. Taču neko darīt; man jālūko sadabūt nauda. Kur atrodas «Āva»?

Krievs izvilka no kabatas zīmīti. — Te būs adrese. Arī viesmīļa, starpnieka, vārds. Viņš piezvanīs tiem ļaudīm, kad paskaidrosiet, kas par lietu. Par to viņš saņems piecus šiliņus.

—       Labi. Paskatīšos, kā to izdarīt. — Šteiners rūpīgi noglabāja zīmīti. — Sirsnīgs paldies par jūsu pūlēm, Cerņikov!

—       Apžēlojieties! — Krievs noraidoši pacēla roku. — Ir taču jāizpalīdz, ja iespējams. Arī pats taču kuru katru dienu vari nonākt tādā pašā stāvoklī.

—       Jā. — Šteiners piecēlās. — Kādreiz atkal uzmeklēšu jūs šeit un pastāstīšu, kā veicies.

—' Labi. Ap šo laiku es te esmu bieži. Spēlēju šahu ar dienvidvācu čempionu. Tur ar to cirtaino vīru. Normālos apstākļos man ne prātā nebūtu nācis, ka laimēsies spēlēt ar tādu autoritāti. — Cerņikovs pasmaidīja. — Sahs ir mana kaislība …

Šteiners pamāja viņam. Tad pārkāpa pāri dažiem iemigušiem jauniem cilvēkiem, kas vaļējām mutēm gulēja pie sienas, un devās uz durvīm. Pie apgabaltiesas padomnieka Epšteina galdiņa sēdēja uzblīdusi ebrejiete. Salikusi rokas, viņa gluži kā neuzticamā dievā blenza Epšteinā, kas svētsvinīgi sprediķoja. Sev priekšā uz galda viņa bija nolikusi piecdesmit grašu. Cieši blakus tiem kā liels, glūnīgs zirneklis gulēja Epšteina spalvainā kreisā roka.

Ārā Šteiners dziļi uzelpoja. Pēc kafejnīcas nedzīvajiem dūmiem un pelēkā posta maigais nakts gaiss viņam šķita kā vīns. Man jātiek ārā no šejienes, viņš nodomāja, man jātiek ārā par katru cenu. Viņš paskatījās pulkstenī. Bija jau vēls. Viņš nolēma tomēr vēl lūkot satikt kāršu blēdi.

Mazais bārs, ko kāršu blēdis tika minējis kā savu ierasto lokālu, bija gandrīz tukšs. Uz augstajiem ķebļiem pie niķelētā stieņa kā papagaiļi tupēja vienīgi divas uzcirtušās meičas.

—   Vai Freds te bija? — Šteiners jautāja bārmenim.

—       Freds? — Bārmenis vērīgi paskatījās viņā. — Ko lad jūs gribat no Freda?

—   Noskaitīt ar viņu tēvreizi, brāl. Ko citu?

Bārmenis kādu brīdi pārdomāja. Tad noteica: — Pirms

stundas aizgāja.

—  Vai vēl atgriezīsies?

—   Nav ne jausmas.

—  Jauki. Tad es pagaidīšu. Dodiet man vodku!

Šteiners gaidīja apmēram stundu. Viņš apsvēra, ko visu

varētu pārvērst naudā. Taču visviens nesanāca vairāk par kādiem septiņdesmit šiliņiem.

Meičas bija viņu nopētījušas visai pavirši. Vēl kādu laiku pasēdējušas, izstilboja ārā. Bārmenis sāka savā nodabā mētāt kauliņus.

—   Uzrausim vienu? — jautāja Šteiners.

—   Manis pēc.

Viņi meta, un Šteiners laimēja. Viņi spēlēja tālāk. Divreiz pēc kārtas Šteiners divos metienos uzmeta četrus dūžus. — Rādās, ka ar dūžiem man veicas, — viņš sacīja. '

—       Jums vispār veicas, — bārmenis atteica. — Kas jūs esat pēc zvaigznēm?

—Nezinu.

—       Šķiet, jūs esat Lauva. Vismaz Saule jums ir Lauvā. Es no tā kādu nieku saprotu. Pēdējo riņķi, ko? Freds tak vairs nenāks. Vēl nekad nav nācis ap šo laiku. Viņam vajadzīgs miegs un rāmas rokas.

Viņi meta, un Šteiners laimēja atkal, — Redziet nu, — bārmenis apmierināts noteica un pastūma viņam piecus šiliņus. — Jūs noteikti esat Lauva. Manuprāt, ar spēcīgu Neptūna ietekmi. Kādā mēnesī esat dzimis?

—   Augustā.

—       Tad jūs esat tipisks Lauva. Spīdošas izredzes šajā gadā!

—       Nu, tad jau es varu vienā mierā iet caur mūžamežu, kas pilns ar lauvām. — Šteiners iztukšoja savu glāzi. — Vai jūs nepateiktu Fredam, ka es te biju? Ka pēc viņa vaicāja Šteiners. Rīt pienākšu atkal.

—   Labi,

Šteiners devās atpakaļ uz pansiju. Ceļš bija garš un ielas tukšas. Debesis mirdzēja pilnas zvaigžņu, un pāri mūriem laiku pa laikam strāvoja tvanīgā ziedošu ceriņu smarža. Ak dievs, Marija, viņš domāja, tas taču nevar ilgt mūžīgi,.»

IV

Kerns stāvēja drogu preču veikalā netālu no Vencela laukuma. Skatlogā viņš bija ieraudzījis dažas sejas ūdens pudeles ar tēva laboratorijas etiķeti.

—       Farra sejas ūdens! — Kerns grozīja rokā pudeli, ko pārdevējs bija noņēmis no plaukta. — Kur jūs to ņēmāt?

Pārdevējs paraustīja plecus. — Vairs neatceros. Tas nāk no Vācijas. Ir mums jau sen. Jūs gribat pirkt pudeli?

—   Ne tikai šo vien. Sešas…

»— Sešas?

—       Jā, iesākumam sešas. Pēcāk vēl vairāk. Es tirgošos ar tām. Protams, man jāsaņem procenti.

Pārdevējs paskatījās uz Kernu. — Emigrants? — viņš jautāja.

Kerns nolika pudeli uz letes. — Zināt, — viņš pikti teica, — šis jautājums, ja to uzdod civilisti, pamazām sāk mani garlaikot. Sevišķi, kad man kabatā ir uzturēšanās atļauja. Sakiet labāk — cik procentu jūs man dosiet?

—   Desmit.

—   Tas ir smieklīgi. I&lt;ā lai es tur kaut ko nopelnu?

—• Varat dabūt tās pudeles ar divdesmit pieciem procentiem, — teica pienākušais veikala īpašnieks. — Ja ņemsiet desmit, pat ar trīsdesmit. Mēs priecājamies, ja tiekam vaļā no tiem vecajiem krāmiem.

—       Vecajiem krāmiem? — Kerns apvainots paskatījās uz vīrieti. — Tas ir izcils sejas ūdens, vai jūs to maz zināt?

Veikala īpašnieks vienaldzīgi ņēmās urbināt ar pirkstu ausi. — Var jau būt. Tad jūs noteikti būsiet mierā arī ar divdesmit procentiem.

—       Trīsdesmit ir mazākais. Tam taču nav nekāda sakara ar kvalitāti. Jūs varat dot man trīsdesmit procentu, un sejas ūdens tomēr var būt labs, vai varbūt ne?

Pārdevējs sašķobīja lūpas. — Visi sejas ūdeņi ir vienādi. Labi ir tikai tie, kurus reklamē. Tas arī viss noslēpums.

Kerns paraudzījās viņā. — šis noteikti vairs netiek reklamēts. Tātad iznāk, ka tas ir ļoti slikts. Tad īstā komisijas nauda būtu trīsdesmit pieci procenti.

—       Trīsdesmit, — attrauca īpašnieks. — Šad tad to tomēr pieprasa.

—       Bureka kungs, — bilda pārdevējs, — es domāju, mēs varam dot viņam ar trīsdesmit pieciem, ja viņš ņems duci. Vīrietis, kas to šad tad pieprasa, allaž ir viens un tas pats. Viņš arī nepērk, tikai grib pārdot mums recepti.

—       Recepti? Mīļais dievs, tā tik mums vēl trūka! — Bureks atgaiņādamies pacēla rokas,

—       Recepti? — Kerns saausījās. — Kurš tad ir tas, kas grib pārdot jums recepti?

Pārdevējs iesmējās. — Kāds, kurš apgalvo, ka pašam agrāk piederējusi laboratorija. Skaidrs, tīrā krāpšana! Ko tik tie emigranti neizdomā!

Kerns mirkli palika bez elpas. — Vai jūs zināt, kur tās vīrietis dzīvo? — viņš jautāja.

Pārdevējs paraustīja plecus. — Man šķiet, adrese mums te kaut kur mētājas. Pāris reižu viņš to ir iedevis. Kam jums tā?

—   Man šķiet, tas ir mans tēvs.

Abi blenza Kernā. — Vai tiešām? — pārdevējs vaicāja.

—       Jā, man šķiet, ka tas ir viņš. Es viņu jau sen meklēju. &lt; * …

—       Berta! — īpašnieks satraukts uzsauca sievietei, kas strādāja pie kantora galda veikala dziļumā. — Vai mums vēl ir tā kunga adrese, kurš gribēja pārdot sejas ūdens recepti? ^

—       Vai jūs domājat štrāna kungu vai to veco muldoni, kas te pāris reižu slaistījās? — sieviete atsaucās.

—       Nolādēts! — Veikala īpašnieks kaunīgi paskatījās uz Kernu. — Atvainojiet! — Viņš steigšus devās telpas dzijumā.

—    Tā ir, kad guj ar saviem kalpotājiem, — viņam aiz ļ muguras ļaunā priekā pavēstīja pārdevējs.

Pēc brītiņa īpašnieks elsdams atgriezās ar zīmīti. —Te mums ir adrese. Tas ir kāds Kerna kungs, Zigmunds Kerns.

—   Tas ir mans tēvs.

—   Patiesi? — Vīrietis iedeva zīmīti Kernam.

—       Te būs adrese. Pēdējo reizi viņš te bija pirms kādām trim nedēļām. Atvainojiet par pirmītējo piezīmi. Jūs jau zināt…

—       Nekas, nekas. Es tikai gribētu tūliņ iet turp. Pēc tam atgriezīšos pēc pudelēm.

—   Zināms! Nav jau nekāda steiga!

Māja, kurā, spriežot pēc zīmītes, dzīvoja Kerna tēvs, atradās Tuzarova ulice, netālu no tirgus paviljoniem. Tajā bija tumšs un oda pēc sasmakuma, mitrām sienām un sautētiem kāpostiem.

Kerns lēnām kāpa augšā pa kāpnēm. Tas šķita savādi, taču viņam bija mazliet bail pēc tik ilga laika atkal ieraudzīt tēvu — viņš bija pārāk pieradis, ka nekas nekad nekļūst labāks.

Ceturtajā stāvā viņš piezvanīja. Pēc brīža aiz durvīm atskanēja šļūcoši soļi, un papes plāksnīte aiz durvju actiņas apaļā cauruma tika pastumta malā. Kerns redzēja pret sevi pavērstu melnu aci.

—   Kas tur ir? — vaicāja īgna sievietes balss,

—       Es gribētu runāt ar kādu, kurš te dzīvo, — Kerns teica.

—   Te neviens nedzīvo.

—        Kā tad ne! Jūs taču te dzīvojat! — Kerns pameta skatienu plāksnītē uz durvīm. — Melānija Ekovska kundze, vai ne? Taču ne jau ar jums es gribu runāt.

—   Nu — tātad?

—   Es gribētu runāt ar kādu vīrieti, kas te dzīvo.

—   Nekāds vīrietis te nedzīvo.

Kerns paraudzījās apaļajā, melnajā acī. Varbūt tā bija taisnība un tēvs sen bija izvācies. Viņš pēkšņi jutās iztukšots un vīlies.

—        Kā tad viņam lai būtu vārdā? —sieviete aiz durvīm jautāja. 1

Jaunas cerības spārnots, Kerns pacēla galvu. — To nu

es negribētu kliegt pa visu māju. Ja atvērsiet durvis, es jums pateikšu.

Acs nozuda. Nožvadzēja ķēde. Tas jau ir tīrais cietoksnis, Kerns nodomāja, Viņš bija visai pārliecināts, ka tēvs tomēr vēl dzīvo tepat, citādi sieviete nebūtu prašņājusi tālāk.

Durvis atvērās. Kernu no galvas līdz papēžiem nopētīja dūšīga čehiete sārtiem vaigiem un platu seju.

—   Es gribētu runāt ar Kerna kungu,

—   Kerns? Nepazīstu. Tāds te nedzīvo.

—   Zigmunds Kerna kungs. Mani sauc Ludvigs Kerns.

—       Ak tā? — Sieviete neuzticīgi nomērīja viņu ar skatienu. — To var pateikt kurš katrs.

Kerns izvilka no kabatas uzturēšanās atjauju. — Te būs — apskatiet, lūdzu, šo papīru. Vārds aiz pārskatīšanās ir uzrakstīts nepareizi; taču jūs redzat pārējo.

Sieviete izlasīja visu zīmīti. Tas vilkās ilgi. Tad atdeva to atpakaļ. — Radinieks?

—       Jā. — Kaut kas neļāva Kernam teikt vairāk. Nu viņš bija stingri pārliecināts, ka tēvs ir te.

Sieviete bija izlēmusi. — Tāds te nedzīvo, — viņa īsi paziņoja.

—       Labi, — Kerns atteica. — Tad pateikšu jums, kur dzīvoju es. Viesnīcā «Bristole». Palikšu šeit tikai pāris dienu. Pirms aizbraukšanas labprāt parunātu ar Zigmundu Kerna kungu. Man viņam kas jānodod, — viņš piebilda, pametis skatienu uz sievieti.

—   Ak tā?

—   Ja. Viesnīca «Bristole». Ludvigs Kerns. Ar labvakaru.

Kerns kāpa lejā. Mīļā debestiņ, viņš nodomāja, tēvU

jau apsargā īsts cerbers! Lai nu kā — apsargāt ir labāk nekā nodot.

Viņš devās atpakaļ uz drogu preču veikalu. īpašnieks metās viņam klāt. — Vai atradāt tēvu? — Viņa seja bija pārpilna ziņkāres kā cilvēkam, kura dzīvē nav itin nekādu sensāciju.

—       Vēl ne, — Kerns pēkšņā nepatikā teica. — Bet viņš tur dzīvo. Viņa nebija mājās.

—   Tādas lietas! Tā tik ir sakritība, vai ne?

Vīrietis salika rokas uz galda un gatavojās sākt plašu runu par savādām sakritībām dzīvē.

—_ Mums ne, — Kerns atteica. — Sakritība, mūsuprāt, drīzāk ir tad, ja kādreiz kaut kas notiek normāli, Kā ir ar sejas ūdeni? Varu ņemt tikai sešas pudeles — iesākumā. Man nav vairāk naudas. Cik procentu jūs man dosiet?

īpašnieks mirkli padomāja. Tad visai vērienīgi paziņoja: — Trīsdesmit piecus. Kaut kas tāds jau neatgadās katru dienu.

—   Labi.

Kerns samaksāja. Pārdevējs iesaiņoja pudeles. Sieviete, vārdā Berta, pa to laiku bija pienākusi tuvāk, lai paskatītos uz jaunekli, kas bija atradis savu tēvu. Viņa satraukti košļāja kaut ko neredzamu.

—   Vai zināt, — īpašnieks teica, — ko es vēl gribēju sacīt: sejas ūdens ir ļoti labs. Ļoti labs, patiesi.

—   Paldies! — Kerns paņēma saini. — Tad nu es, cerams, drīzumā ieradīšos paņemt pārpalikumu.

Viņš devās uz viesnīcu. Savā istabā atvēra saini un ielika mapē divas pudeles līdz ar dažiem ziepju gabaliem un pāris flakoniem lētu smaržu. Viņš tūliņ pat gribēja lūkot kaut ko no tā pārdot.

Izgājis gaitenī, viņš ieraudzīja kādu iznākam no blakusistabas. Tā bija gaišā kleitā ģērbusies vidēja auguma meitene, kas nesa padusē pāris grāmatu. Sākumā Kerns tam nepiegrieza vērību. Viņš noņēmās ar sava sejas ūdens cenu aprēķināšanu. Taču piepeši iešāvās prātā, ka meitene iznākusi no istabas, kuru viņš naktī bija sajaucis ar savējo, un viņš apstājās. Bija tāda sajūta, ka meitene varētu viņu uzpazīt arī vēl tagad.

Meitene neatskatījusies nokāpa pa kāpnēm. Kerns vēl brīdi pagaidīja. Tad aši devās pa gaiteni tai pakaļ. Viņam pēkšņi ļoti sagribējās zināt, kā viņa izskatās.

Viņš nokāpa lejā un skatījās visapkārt; taču meitene nekur nebija redzama. Viņš devās uz izeju un nopētīja ielu. Tā bija tukša, putekļainas gaismas apspīdēta. Uz bruģa plēsās tikai pāris aitusuņu.

Kerns iegāja atpakaļ viesnīcā. — Vai nupat kāds neizgāja? — viņš jautāja šveicaram, kas bija vēl arī viesmīlis un apkalpotājs.

—  Tikai jūs! — šveicars blenza viņā, gaidīdams, ka Kerns izplūdis mulsos smieklos par viņa joku.

Kerns nesmējās. — Es domāju — kāda meitene, — viņš teica. — Jauna dāma.

—   Dāmas te nedzīvo, — šveicars īgni atcirta. Viņš bija apvainojies, ka velti šķiedis asprātību, — Tikai sievietes.

—« Tātad ārā neizgāja neviens?

—  Vai esat no policijas, ka jums tas tik smalki jazina? — Nu šveicars bija klaji naidīgs.

Kerns izbrīnījies paskatījās šveicarā. Viņš nesaprata, kas vīram lēcies. Joku Kerns nemaz nebija ievērojis. Viņš izvilka no kabatas cigarešu paciņu un piedāvāja tās šveicaram.

—   Paldies, — tas ledaini attrauca. — Es smēķēju ko labāku.

—   Tam es ticu.

Kerns iebāza cigaretes kabatā. Mirkli palika stāvam un prātoja. Meitenei vēl bija jābūt viesnīcā. Tad viņa droši vien bija vestibilā. Viņš gāja atpakaļ.

Vestibils bija šaura, gara telpa, kuras priekšā atradās cementēta terase. Tā veda uz mūra apjoztu dārzu, kur auga pāris ceriņkrūmu.

Kerns paraudzījās caur stikla durvīm. Viņš ieraudzīja meiteni sēžam pie galda. Atspiedusies uz elkoņiem, viņa lasīja. Vestibilā vairāk neviena nebija. Kerns citādi nevarēja, viņš atvēra durvis un devās iekšā.

Izdzirdējusi atveramies durvis, meitene pacēla acis. Kerns apmulsa. — Labvakar, — viņš vilcinādamies teica.

Meitene pavērās viņā. Tad pamāja ar galvu un turpināja lasīt.

Kerns apsēdās istabas kaktā. Pēc brīža piecēlās un paņēma dažas avīzes. Viņš pēkšņi likās sev visai smieklīgs un labprāt būtu atkal atradies aiz durvīm. Taču tagad tūliņ atkal celties augšā un iet ārā šķita gandrīz neiespējami.

Kerns atlocīja avīzes un saka lasīt. Pēc kāda laiciņa ieraudzīja, ka meitene paņem rokassomiņu un atver to. Viņa izņēma un atvāza sudraba cigarešu etviju. Tad, neizņēmusi cigareti, etviju atkal aizcirta un iebāza atpakaļ somiņā.

Kerns žigli nolika avīzi un piecēlās. — Redzu, ka esat aizmirsusi cigaretes, — viņš sacīja. — Vai varu izpalīdzēt?

Viņš izvilka savu paciņu. Būtu daudz devis, lai tās vietā tagad būtu etvija. Paciņa bija saspaidīta un stūros ieplīsusi. Kerns sniedza to meitenei. — Es gan nezinu, vai šī šķirne jums patīk. Šveicars tās pirmiņ atraidīja. Viņam bija par sliktām. &gt;

Meitene pameta skatienu uz cigarešu marku. — Es smēķēju šīs pašas, — viņa teica.

Kerns iesmējās. — Sīs ir lētākās, kādas dabūjamas. Tas jau ir gandrīz tas pats, kas izstāstīt savu dzīvesstāstu.

Meitene pavērās viņā. — Domāju, ka pati viesnīca to jau stāsta.

—   Taisnība,

Kerns uzrāva sērkociņu un pasniedza meitenei uguni. Vājā, sarkanīgā gaisma apspīdēja šauru, brūnganu seju ar biezām, tumšām uzacīm. Acis bija lielas un skaidras un lūpas — pilnīgas un maigas. Kerns nebūtu varējis pateikt, vai meitene ir skaista un vai patīk viņam; bija tikai savāda klusas un tālas saistības sajūta — viņa roka bija gulējusi uz viņas krūtīm, pirms Kerns meiteni pazina. Viņš redzēja meiteni elpojam; un piepeši, skaidri zinādams, ka tas ir muļķīgi, iebāza roku kabatā.

—   Vai jūs jau ilgi esat ārzemēs? — viņš jautāja.

—   Divus mēnešus.

—   Tas nav ilgi.

—   Tas ir bezgalīgi.

Kerns pārsteigts pavērās viņā. Tad noteica: — Jums taisnība. Divi gadi nav ilgi. Bet divi mēneši ir bezgalīgi. Taču tam ir priekšrocība: jo ilgāk viss velkas, jo īsāki šie mēneši kļūst.

—       Vai jūs domājat, ka tas vilksies ilgi? — meitene vaicāja.

—   Nezinu. Par to es vairs nedomāju.

—   Es gan — nemitīgi.

—   Sabijis ārzemēs divus mēnešus, to darīju arī es.

Meitene klusēja. Viņa bija domīgi pieliekusi galvu un lēnām, dziļiem vilcieniem smēķēja. Kerns aplūkoja biezos, viegli viļņainos, melnos matus, kas ieskāva seju. Labprāt būtu teicis kaut ko sevišķu, gudru_, bet nekas nenāca prātā. Viņš raudzīja atcerēties, kā līdzīgā situācijā būtu rīkojušies salonlauvas dažās lasītajās grāmatās, — taču atmiņa bija kā izslaucīta, un šie lauvas jau gan arī nekad nebija mituši emigrantu viesnīcā Prāgā.

—   Vai lasīšanai nav par tumšu? — viņš pēdīgi jautāja.

Meitene satrūkās, it kā viņas domas būtu kavējušās kur

citur. Tad aizcirta grāmatu. — Nē. Es arī vairs negribu lasīt. Tas ir veltīgi.

—       Dažreiz tas izklaidē, — Kerns sacīja. — Ja es kur atrodu kādu kriminālromānu, tad izlasu to vienā rāvienā.

Meitene gurdi pasmaidīja. — Sis nav kriminālromāns. Tā ir neorganiskās ķīmijas mācību grāmata.

—   Ak tāl Jūs studējāt universitātē?

— ;jJā, Vircburgā.

—       Es studēju Leipcigā. Sākumā arī man bija Ildzi mācību grāmatas. Negribēju neko aizmirst. Vēlāk es tās pārdevu. Bija par smagām nēsāšanai, un to vietā es nopirku sejas ūdeni un ziepes, lai tirgotos. No tā es tagad pārtieku.

Meitene pavērās viņā. — Nevarētu teikt, ka jūs mani īpaši iedrošinātu.

—       Negribēju laupīt jums drosmi, — Kerns ātri noteica. — Ar mani bija pavisam citādi. Papīru man vispār nebija. Jums taču droši vien ir pase.

Meitene piekrītoši pamāja. — Pase man ir. Taču pēc pusotra mēneša tā būs notecējusi.

—   Tas nekas. Tad jūs to noteikti varēsiet pagarināt.

—   Nedomāju vis.

Meitene piecēlās.

—       Vai negribat izsmēķēt vēl vienu cigareti? — Kerns iejautājās.

—   Nē, paldies. Es jau tā smēķēju pārāk daudz.

Kāds man reiz teica, ka cigarete īstajā brīdī esot

labāka par visiem pasaules ideāliem.

—       Tas tiesa. — Meitene pasmaidīja, un Kernam viņa pēkšņi likās ļoti skaista. Viņš būtu daudz devis, ja varētu turpināt sarunāties, taču nezināja, ko darīt, lai viņa vēl pakavētos.

—       Ja varu jums kaut kā izpalīdzēt, — viņš aši teica, — tad labprāt to darītu. Es zinu, kā te, Prāgā, ir. Jau divreiz esmu te bijis. Mani sauc Ludvigs Kerns, un es dzīvoju istabā pa labi blakus jums.

Meitene uzmeta viņam žiglu skatienu. Kerns jau nodomāja, ka ir visu izpaudis. Taču viņa nepiespiesti sniedza roku. Viņš sajuta ciešu spiedienu. — Labprāt pajautāšu jums, ja kaut ko nezināšu, — viņa sacīja. — Liels paldies.

Viņa paņēma no galda savas grāmatas un devās ^ugšā pa kāpnēm.

Kerns vēl brīdi palika sēžam vestibilā. Pēkšņi viņš zināja visu, ko būtu varējis teikt.

— Vēlreiz, Šteiner, — teica kāršu blēdis. — Dievs zina, ka par jūsu debiju tajā ūķī es satraucos vairāk nekā tad, ja pats spēlētu žokejklubā.

Viņi sēdēja bārā, un Freds bija sarīkojis Šteineram ģenerālmēģinājumu. Viņš gribēja Šteineru pirmo reizi likt pretī pāris sīkākiem kāršu blēžiem tuvējā krogā. Tur Šteiners saskatīja vienīgo veidu, kā varbūt būtu iespējams tikt pie naudas — ja nerēķina zagšanu un liela mēroga laupīšanu.

Kādu pusstundu viņi vingrinājās trikā ar dūžiem. Tad kabatzaglis bija apmierināts un piecēlās. Viņš bija smokingā. — Nu rnan jākāto. Uz operu. Lielā pirmizrāde. Lēmane dzied. Tur, kur ir patiesi liela māksla, mums vienmēr atrodas, ko darīt. Ļautiņi kļūst izklaidīgi, vai saprotat? — Viņš sniedza Šteinerain roku. — Starp citu — man vēl iešāvās prātā — cik jums ir naudas?

—   Trīsdesmit divi šiliņi.

—  Tas ir par maz. Tiem brājiem jāredz lielāka nauda, citādi viņi neuzķersies. — Viņš tvēra kabatā un izvilka simt šiliņu naudaszīmi.

—  Te būs, samaksājiet ar to par savu kafiju; tad jau kāds uzkulsies. Naudu priekš manis atdodiet saimniekam; viņš mani pazīst. Nu tad — spēlējiet naigi un uzmanieties, kad sanāk četras dāmas! Lai iet no rokas!

Šteiners paņēma naudaszīmi. — Ja es to naudu zaudēšu, tad nekad nespēšu jums atdot.

Kabatzaglis paraustīja plecus. — Nu, tad tā būs vējā. Mākslinieka neveiksme. Taču jūs to nezaudēsiet. Tos ļautiņus es pazīstu. Prasti zemnieku ķērāji. Nekādas klases. Vai esat satraucies?

—   Nedomāju vis.

—   Arī tad jums vēl ir viena šanse. Tie tur nezina, ka jūs ko zināt. Kamēr šie to samanīs, būs jau apstrādāti un neko lielu vairs nevarēs iesākt. Tātad servus!

—   Servus!

Šteiners devās uz krogu. Pa ceļam prātoja, cik tas savādi: neviens cits cilvēks neuzticētu viņam ne ceturtdaļu tās naudas, ko nesvārstīdamies bija iedevis kāršu blēdis. Vienmēr viens un tas pats. Paldies dievam.

Kroga priekšējā telpā ritēja pāris taroka partiju. Šteiners apsēdās pie loga un pasūtīja degvīnu. Lēnā garā izvilka kabatas portfeli, kurā bija iebāzis vēl pāris papīra lapu, lai tas izskatītos biezāks, un samaksāja ar simtnieku.

Minūti vēlāk viņu uzrunāja kalsns vīrs un aicināja uzspēlēt kādu pokeru. Šteiners garlaikots atteicās. Vīrs viņu vārdoja.

—   Man ir pārāk maz laika, — Šteiners paskaidroja. — Augstākais, pusstunda, tas taču spēlēšanai ir par maz.

—   Kur nu» kur nu! «ap Kalsnais atieza stipri bojātus

zobiļjs. — Jau dažs labs ir ticis pie laimes pusstundas laika, cienītais!

Šteiners paskatījās uz abiem pārējiem pie blakusgaldiņa. Vienam tukla seja un pliks pauris, otrs melnīgsnējs, matiem apaudzis un ar pārāk lielu degunu. Abi vienaldzīgi raudzījās viņā. — Ja nu tiešām tikai pusstundu, — Šteiners it kā vilcinādamies noteica, — tad jau varētu kādu reizīti pamēģināt.

—   Bet, protams, protams, — kalsnais sirsnīgi atsaucās.

—   Un es varu beigt, kad gribu?

—   Skaidra lieta, cienītais, kad gribat,

—   Arī tad, ja būšu vinnējis?

Resnais pie galdiņa mazliet savilka lūpas. Viņš pameta acis uz melnīgsnējo: tīklā, kā rādījās, bija iekļuvis īsts mietpilsoņu putniņš, — Nu, bet taisni tad, cienītais! — līksmi blēja kalsnais,

—   Nu labi.

Šteiners apsēdās pie galdiņa. Resnais sajauca un izdalīja kārtis. Šteiners iespēlēja pāris šiliņu. Jaukdams pats, aptaustīja kāršu malas. Tad sajauca vēlreiz, sev nocēla tai vietā, kur kaut ko juta, pasūtīja slivovicu, paskatījās zem virsējās kaudzītes un ieraudzīja, ka mazliet apgrieztās kārtis ir karaļi. Tad atkal labi sajauca un izdalīja.

Pēc ceturtdaļstundas viņš bija iespēlējis apmēram trīsdesmit šiliņu. — Tā nekas! — blēja kalsnais. — Vai nepaņemsim maķenīt augstāk?

Šteiners piekrītoši pamāja. Viņš laimēja arī nākamo likmi, kas bija uzsolīta augstāk. Tad dalīja resnais. Viņarh bija sārtas rociņas, patiesībā par mazām, lai jaucot blēdītos. Šteiners redzēja, ka tas tomēr izdodas ļoti veikli. Viņš pacēla savas kārtis. Tur bija trīs dāmas.

Cik? — resnais vaicāja, zelēdams cigāru.

—   Četras, — Šteiners teica. Viņš manīja, ka resnais satrūkstas, jo Šteiners būtu varējis piepirkt tikai divas kārtis, Resnais pastūma viņam četras. Šteiners redzēja, ka pirmā ir ceturtā — trūkstošā dāma. Nu viņam, protams,; bija nejēdzīgas kārtis, un, izsaucies: — Nolādēts! Pārpirkts! — viņš tās nometa. Pārējie trīs saskatījās un ari pasēja.

Šteiners zināja, ka kaut ko var iesākt tikai tad, ja dala pats. Tāpēc viņa izredzes bija viens pret trīs. Kabatzaglis bija runājis taisnību. Viņam vajadzēja rīkoties ātri, pirms pārējie nav pārāk daudz ievērojuši.

Viņš iztaisīja dūžu triku, gan tikai vienkāršo. Pret viņu spēlēja zīdainis un zaudēja. Šteiners iemeta acis pulkstenī. — Man jāiet. Pēdējo riņķi,

—  Nu, nu, cienītais! — mazais blēja. Abi pārējie neteica nekā.

Nākamajā reizē Šteineram pirmajā dalījumā bija četras dāmas. Viņš piepirka vienu kārti. Devītnieks. Matainais melnīgsnējais piepirka divas kārtis. Šteiners redzēja, ka kalsnais tās kā mezdams dod no apakšas. Viņš zināja, ko tas nozīmē, tomēr kopā ar pārējiem solīja līdz divdesmit šiliņiem un tad atteicās. Melnīgsnējais nozibināja skatienu uz viņa pusi un iekasēja naudu. — Kas tad jums tur bija? — kalsnais ierējās un veicīgi apsvieda otrādi šteinera kārtis. — Četras dāmas! Un te jūs pasējat, nesapraša? Tur iekšā tak bija visa pasaules nauda! Kas tad bija jums? — viņš vaicāja melnīgsnējam.

—   Trīs karaji, — tas teica, sašķobījis seju.

—  Nu, redziet! Redziet! Jūs tak būtu vinnējis, cienītais! Cik augstu jūs būtu solījis ar tiem trim karaļiem?

—   Ar trim karaļiem es varu aizsolīt līdz pašam mēnesim, — visai drūmīgi attrauca melnīgsnējais.

—  Es pārskatījos, — Šteiners teica. — Domāju, ka man ir tikai trīs dāmas. Vienu noturēju par kalpu.

—   Kaut kas traks!

Dalīja melnīgsnējais. Šteiners dabūja trīs karaļus un piepirka ceturto. Viņš solīja piecpadsmit šiliņus, tad pasēja. Zīdainis kā strēbdams ievilka gaisu. Šteiners bija laimējis apmēram deviņdesmit šiliņu, un atlika vairs tikai divas partijas.

—   Kas tad jums bija, cienītais?

Kalsnais naski lūkoja apsviest kārtis otrādi. Šteiners atgrūda viņa roku. — Vai tā te tāda mode? — viņš jautāja.

—   Nu, atvainojiet gan. Gribas tak zināt.

Nākamajā spēlē Šteiners zaudēja astoņus šiliņus. Tālāk viņš negāja. Tad paņēma un sajauca kārtis. Viņš bija uzmanījis, kā nākas, un iejauca karaļus zem kavas, tā ka varēja no apakšas tos iedalīt resnajam. Izdevās. Melnīgsnējais skata pēc piedalījās solīšanā, resnais pieprasīja vienu kārti. Šteiners atdeva viņam pēdējo kungu. Resnais skaļi ievilka gaisu un pārmija skatienu ar pārējiem. So mirkli Šteiners izmantoja trikam ar dūžiem. Viņš nometa trīs no savām kārtīm un iedalīja sev abus pēdējos dūžus, kas tagad atradās virspusē.

Resnais sāka solīt. Šteiners nolika savas kārtis un vilcinādamies turējās līdzi. Melnīgsnējais divkāršoja. Pie simt desmit šiliņiem viņš izstājās. Resnais uzdzina spēli uz simt piecdesmit. Šteiners turēja līdzi. Viņš nebija gluži drošs. Ka resnajam ir četri karaļi, to viņš zināja. Nezināja tikai pēdējo kārti. Ja tas bija džokers, Šteiners bija pagalam.

Kalsnais dīdījās uz sava sēdekļa, — Vai drīkst maķenīt paskatīties? — Viņš grasījās ķert pēc Šteinera kārtīm.

—       Nē. — Šteiners uzlika uz savām kārtīm roku, Viņš bija izbrīnījies par šo naivo nekaunību. Kalsnais tūliņ pat būtu ar kāju telegrafējis resnajam par to, kas Šteineram rokā.

Resnais kļuva nedrošs. Līdz šim Šteiners bija spēlējis tik piesardzīgi, ka nu viņam vajadzēja būt pamatīgām kārtīm. Šteiners to pamanīja un sāka celt straujāk. Pie simt astoņdesmit resnais apstājās. Viņš nolika uz galda četrus karaļus. Šteiners uzelpoja un apgrieza otrādi savus četrus dūžus.

Kalsnais nosvilpās. Kamēr Šteiners bāza kabatā naudu, iestājās dziļš klusums.

—       Mēs spēlēsim vēl vienu riņķi, — negaidot cieti noteica melnīgsnējais.

—   Man ļoti žēl, — sacīja Šteiners,

—       Mēs spēlēsim vēl vienu riņķi, — melnīgsnējais atkārtoja un izvirzīja zodu.

Šteiners piecēlās. — Nākamreiz.

Viņš devās pie letes un samaksāja. Tad pastūma saimniekam salocītu simtšiliņu naudaszīmi. — Lūdzu, atdodiet to Fredam.

Saimnieks pārsteigts pacēla uzacis. — Fredam?

—   Jā.

—        Labi. — Saimnieks pavīpsnāja. — Iekrita gan brālīši! Gribēja noķert strimalu un uzdūrās haizivij.

Trijotne stāvēja pie durvīm. — Mēs spēlēsim vēl vienu riņķi, — melnīgsnējais noteica un aizšķērsoja izeju.

Šteiners paskatījās viņā.

—       Tā tā lieta neiet, cienītais, — kalsnais blēja. — Izslēgts, ser!

—       Mums gan nevajadzētu izlikties, — Šteiners sacīja. — Karš ir karš. Dažreiz jāprot arī zaudēt.

—       Bet ne mums, — melnīgsnējais attrauca. — Mēs spēlēsim vēl vienu riņķi.

—       Vai arī jūs dosiet šurp, ko esat vinnējis, — resnais piemetināja.

šteiners papurināja galvu. — Tā bija godīga spēle, — viņš ar ironisku smaidu teica. — Jūs zinājāt, ko jūs gribat, un es zināju, ko gribu es. Ar labvakaru!

Viņš mēģināja izspraukties starp melnīgsnējo un kalsno. Turklāt sajuta melnīgsnējā virvēm līdzīgos muskuļus.

Sai mirklī pienāca saimnieks. — Nekādu traču manā lokālā, kungi!

—   Es to arī negribu, — Šteiners sacīja. — Es gribu iet prom.

—   Mēs iesim līdzi, — melnīgsnējais noteica.

Kalsnais un melnīgsnējais gāja pa priekšu, tad sekoja

Šteiners un aiz viņa resnais. Šteiners zināja, ka bīstams ir tikai melnīgsnējais. Tā bija kļūda, ka viņš gāja pa priekšu. Mirklī, kad viņš devās ārā pa durvīm, Šteiners atmuguriski iespēra resnajam pa vēderu, no visa spēka kā ar āmuru belza ar dūri pa skaustu melnīgsnējam, tā ka tas nostreipuļoja lejā pa pakāpieniem, uzgrūzdamies kalsnajam. Tad šteiners vienā lēcienā metās ārā un, pirms pārējie bija atžilbuši, drāzās prom pa ielu. Šteiners zināja, ka tā ir vienīgā izredze, jo uz ielas pret trim vīriem viņš vairs neko nebūtu varējis iesākt. Viņš dzirdēja kliedzienus un skriedams atskatījās — taču neviens nesekoja. Tie bija pārlieku pārsteigti.

šteiners sāka iet lēnāk un pamazām nonāca dzīvākās ielās. Apstājās pie kāda modes veikala spoguļa un nopētīja sevi. Kāršu blēdis un krāpnieks, viņš nodomāja. Taču puse pases./, Viņš pats sev pamāja un devās tālāk.

V

Kerns sēdēja uz vecās ebreju kapsētas mūra un ielas laternas gaismā skaitīja naudu. Visu dienu viņš bija tirgojies Heiligenkreicbergas apkaimē. Tas bija nabadzīgs kvartāls; taču Kerns zināja, ka nabadzība ir labdarīga un nemēdz saukt policiju. Viņš bija nopelnījis trīsdesmit astoņas kjronas. Tā bija laba diena.

Viņš iebāza naudu kabatā un mēģināja saburtot vārdu uz laikazoba sagrauztā kapakmens, kas slīpi balstījās pret mūri viņam blakus. Tad teica: — Rabīn Izraēl Lēv, tu, kas esi miris izgaisušos laikos, reiz, bez šaubām, augsti mācīts un nu saujiņa satrūdējušu kaulu te apakšā, — kā tev šķiet, ko man tagad iesākt? Iet mājās, būt apmierinātam vai lūkot spekulēt un saņemt piecdesmit kronu lielu peļņu? — Viņš izvilka pieckronu gabalu. — Tev tas ir gluži vienalga, ko, vecīt? Nu tad pajautāsim gadījumam, emigrantu liktenim. Ērglis bus samierināšanās, raksts — tālākdarbošanās.

Viņš uzlingoja naudas gabalu gaisā un noķēra. Tas Izripoja no plaukstas un uzkrita uz kapa. Kerns pārrāpās par muri un uzmanīgi pacēla monētu. — Raksts! Uz tava kapa! Tu pats man tātad dod šo padomu, rabīn! Nu, tad uz priekšu! — Viņš devās uz tuvāko māju tā, it kā grasītos uzbrukt cietoksnim.

Pirmajā stāvā neviens neatvēra. Kerns kādu laiku pagaidīja, tad kāpa augšup. Otrajā stāvā pa durvīm iznāca skaista kalpone. Pamanījusi viņa somu, sašķobīja lūpas un klusēdama aizvēra durvis.

Kerns kāpa uz trešo stāvu. Pēc diviem zvaniem durvīs parādījās vīrietis vaļējā vestē. Kerns tikko bija sācis runāt, kad vīrietis sašutis viņu pārtrauca: — Sejas ūdens? Smaržas? Kāda bezkaunība! Vai jūs neprotat lasīt, cilvēk? Man, Andrea parfimērijas izstrādājumu firmas ģenerālpārstāvim, tieši man jūs uzdrošināties piedāvāt savus draņķus? Arā!

Viņš aizcirta durvis. Kerns uzrāva sērkociņu un nopētīja misiņa plāksnīti uz durvīm. Tiesa kas tiesa: Jozefs Simeks pats en gros tirgojās ar smaržām, sejas ūdeni un ziepēm.

Kerns nogrozīja galvu. — Rabīn Izraēl Lēv, — viņš murmināja. — Ko tas nozīmē? Vai mēs būtu pārpratuši viens otru?

Viņš piezvanīja ceturtajā stāvā. Atvēra laipna, resna sieviete. — Nāciet tik iekšā! — viņu ieraudzījusi, tā labsirdīgi teica. — Vācietis, vai ne? Bēglis? Nāciet tik iekšā!

Kerns sekoja viņai uz virtuvi. — Sēdieties, — sieviete sacīja. — Jūs taču noteikti esat noguris.

—   Ne pārāk.

Prāgā tā bija pirmā reize, kad Kernam piedāvāja krēslu. Viņš izmantoja reto iespēju un apsēdās. Atvaino, rabīn, viņš nodomāja, es pārsteidzos. Atvaino, es esmu jauns, rabīn Izraēl. Tad viņš izkravāja somu.

Resnā sieviete, sakrustojusi rokas uz vēdera, omulīgi stāvēja Kerna priekšā un noskatījās viņā. — Vai tās ir smaržas? — viņa vaicāja un norādīja uz mazu pudelīti.

—   Jā. — Patiesībā Kerns bija gaidījis, ka viņa interesēsies par ziepēm. Viņš pacēla pudelīti gaisā kā vērtīgu dārgakmeni. — Sīs te ir Kerna firmas slavenās Farra smaržas. Kaut kas pavisam sevišķs! Nevis tāds sārms kā, piemēram, Andrea fabriku izstrādājumi, ko pārstāv Šimeka kungs te zem mums.

—   Tā, tā,,.

Kerns atvēra pudelīti un sniedza to sievietei paostīt. Tad paņēma stikla nūjiņu un pārvilka pār viņas tuklo roku. — Palūkojiet pati.,.

Sieviete apošņāja savu roku un pamāja ar galvu. — Rādās labs. Bet vai jums ir tikai tik mazas pudelītes?

—       Te būs lielāka. Tad man ir vēl viena, tā ir ļoti liela. Sī te. Tā gan maksā četrdesmit kronu.

—   Tas nekas. Lielā ir pašā laikā, to es ņemšu.

Kernam šķita, ka nevar ticēt pats savām ausīm. Tās

bija tīras astoņpadsmit kronas pejņas. — Ja ņemsiet lielo pudeli, došu jums vēl gabalu mandeļu ziepju par velti, —viņš sajūsmināts paziņoja.

—   Jauki, ziepes allaž var noderēt.

Sieviete paņēma pudeli un ziepes un iegāja blakusistabā. Pa to laiku Kerns atkal iesaiņoja savas mantas. Pa pavērtajām durvīm ieplūda vārītas gaļas smārds. Viņš nolēma vēlāk atļauties pirmklasīgas vakariņas. No Vencela laukuma ēdnīcas zupas nevarēja tikt paēdis.

Sieviete atgriezās. — Tad liels paldies, un uz redzēšanos! — viņa laipni teica. — Te jums būs arī sviestmaize ceļam.

—   Paldies. — Kerns stāvēja un gaidīja.

—   Vai vēl kas? — sieviete jautāja.

—       Jā, protams. — Kerns iesmējās. — Jūs man vēl neiedevāt naudu.

—   Naudu? Kādu naudu?

—   Tās četrdesmit kronas, — Kerns izbrīnījies sacīja.

—   Ak tā! Anton! — sieviete sauca uz blakusistabas pusi.

—  Panāc nu šurp! Te viens prasa naudu!

No blakusistabas iznāca vīrietis bikšturos. Viņš slaucīja ūsas un zelēja. Kerns redzēja, ka sasvīdušais krekls sabāzts tresotās biksēs, un viņā pēkšņi pamodās ļauna nojauta, — Naudu? — vīrietis aizsmacis vaicāja un urbināja ausi.

—        Četrdesmit kronas, — Kerns atteica. — Taču labāk vienkārši atdodiet man pudeli, ja tas jums par dārgu. Ziepes varat paturēt. j

—        šitā gan! — Vīrietis pienāca tuvāk. Viņš oda pēc veciem sviedriem un svaigi vārīta cūkas vēdera gabala.

—  Nāc nu līdzi, mans d§ls! — Viņš gāja un atvēra plašāk blakusistabas durvis. — Sitos pazīsti? — Viņš norādīja uz formas svārkiem, kas karājās uz krēsla. — Vai man vilkt tos mugurā un iet ar tevi uz policiju?

Kerns soli atkāpās. Viņš jau redzēja sevi iesēdinātu cietumā uz divām nedēļām par aizliegtu tirgošanos. Man ir uzturēšanās atļauja, — viņš sacīja, cik vienaldzīgi spēdams. — Es to jums parādīšu.

—       Parādi man labāk savu darba atļauju, — vīrietis atcirta un blenza Kernā.

—   Tā man ir viesnīcā.

—       Tad jau mēs varam aizstaigāt uz viesnīcu. Vai varbūt lai pudele labāk ir dāvana, ko?

—   Manis pēc. — Kerns skatījās uz durvju pusi.

—       Še, paņemiet taču savu sviestmaizi, — sieviete, plati smaidīdama, teica.

—   Paldies, nav vajadzīgs. — Kerns atvēra durvis.

—   Paskat tik! Viņš ir vēl arī nepateicīgs!

Kerns aizcirta aiz sevis durvis un ātri kāpa lejā. Viņš nedzirdēja dārdošos smieklus, kas sekoja viņa bēgšanai.

—   Lieliski, Anton! — sieviete spurca. — Redzēji, kā viņš laidās lapās? It kā biksēs būtu bites. Vēl ātrāk nekā šo pēcpusdien tas vecais žīds. Sis tevi noteikti noturēja par policijas kapteini un jau redzēja sevi ķurķīī

Antons pasmīnēja. — Visi jau trūkstas no kura katra formas tērpa. Pat ja tas pieder pastniekam. Mūsu priekšrocība! Nedzīvojam slikti uz šo emigrantu rēķina, ko? — Viņš ķēra sievietei pie krūtīm.

—   Smaržas gan labas. — Viņa piespiedās vīram klāt.

—     Labākas par vecā žīda matūdeni pēcpusdienā.

Antons saraustīja bikses. — Nu, iesmērējies ar to šovakar; tad man gultā būs grēfene. Vai katlā vēl ir gaļa?

Kerns stāvēja uz ielas. — Rabīn Izraēl Lēv, — viņš visai žēli teica uz kapsētas pusi. — Jūs esat mani iegāzis. Četrdesmit kronas. Pat četrdesmit trīs, ierēķinot ziepju gabalu. Tas ir divdesmit četras kronas tīra zaudējuma.

Viņš devās atpakaļ uz viesnīcu. — Vai mani kāds meklēja? — viņš jautāja šveicaram.

Tas papurināja galvu. — Itin neviens.

—   Noteikti ne?

—   Nē. Pat ne Cehoslovakijas prezidents.

—   To es arī negaidu, — Kerns sacīja.

Viņš kāpa augšā pa kāpnēm. Savādi, nekādu ziņu no

tēva. Varbūt viņa patiesi te vairs nebija, vai arī pa laiku viņu bija noķērusi policija.

Kerns nolēma vēl pāris dienu pagaidīt un tad vēlreiz aiziet uz Hkovska kundzes dzīvokli.

Augšā savā istabā Kerns satika vīru, kas naktī kliedza. Viņu sauca Rābe. Viņš tieši ģērbās nost.

—   Jūs jau gribat likties gulēt? — Kerns vaicāja. — Pirms deviņiem?

Rābe piekrītoši pamāja. — Tā nu reiz ir visprātīgāk. Tad es noguļu līdz divpadsmitiem. Tas ir laiks, kad es ik nakti uztrūkstos. Kad tupējām bunkurā, viņi parasti nāca ap pusnakti. Tad es divas stundas pasēžu pie loga. Pēc tam iedzeru miegazāles. Tā es iztieku tīri labi.

Blakus gultai viņš nolika glāzi ūdens. — Vai zināt, kas mani nomierina visvairāk, kad naktī sēžu pie loga? Es skaitu sev dzejoļus. Vecus skolas laiku dzejoļus.

—   Dzejoļus? — Kerns izbrīnījies pārvaicāja.

—   Jā, pavisam vienkāršus, Piemēram, šo, ko vakaros dzied bērniem:

Nu es gribu gulēt iet, Tēvs, slēdz manas acis cjet, Tava acs lai nomodā Stāv pār mani miedziņā. Ko es Šodien grēkojis, Žēlīgs dievs, nepiemin' vis, Izdzēsi to žēlīgi Ar tā dēla asini.

Baltajā apakšveļā viņš gluži kā noguris, laipns spoks stavēja pustumšajā istabā un, pievērsis izdzisušās acis naktij aiz loga, lēnām vienmuļā balsī skaitīja pie sevis Šūpuļdziesmas pantus.

Tad atkārtoja: — Tas mani nomierina, — un pasmaidīja. — Nezinu, kā tas nākas, bet nomierina.

—   Tas var būt, — Kerns sacīja.

—   Izklausās muļķīgi, taču tas mani patiešām nomierina. Tad es esmu mierīgs un jūtos tā, it kā man kaut kur būtu mājas.

Kernam kļuva neomulīgi. Viņam šķita, ka uzmetas zosāda, — Nezinu no galvas nevienu dzejoli, — viņš teica. — Esmu visu aizmirsis. Man šķiet, ka pagājusi vesela mūžība, kopš gāju skolā.

—  Es arī vairs nezināju. Taču tagad pēkšņi varu visu atcerēties.

Ķerns pamāja un piecēlās. Viņš gribēja tikt ārā no istabas. Tad Rabe varētu gulēt un par viņu vairs nebūtu jādomā.

—   Ja varētu izdomāt, ko iesākt vakarā! — viņš sacīja.

—  Vakari vienmēr ir sasodīts laiks. Ko lasīt man jau sen vairs nav. Un sēdēt lejā un simto reizi runāt par to, cik jauki bija Vācijā un kad gan viss reiz mainīsies, man arī nav nekada prieka.

Rābe_ apsēdās uz savas gultas. — Ejiet uz kino. Tas ir tas labākais, kā palaist vakaru. Pēc tam pats vairs nezini, ko esi skatījies, taču vismaz neesi ne par ko domājis.

Viņš novilka zeķes. Kerns domīgi noraudzījās viņā.

—   Kino, — viņš noteica. Iešāvās prātā, ka uz turieni varbūt varētu ielūgt meiteni no blakusistabas. — Vai jūs pazīstat šīs viesnīcas ļaudis? — viņš jautāja.

Rābe nolika zeķes uz krēsla un pakustināja kailos kāju īkšķus. — Dažus. Kas tad ir? — Viņš skatījās uz saviem īkšķiem tā, it kā nekad vēl nebūtu tos redzējis.

—   Sos te blakus?

Rābe apdomāja. — Tur dzīvo vecā Simanovska. Pirms kara viņa bija slavena aktrise.

—  Viņu es nedomāju.

—       Viņš domā Rutu Hollandu, jaunu, skaistu meiču, — sacīja briļļainais vīrietis, kas bija trešais istabas iemītnieks. Jau labu brīdi viņš bija stāvējis durvīs un klausījies. Viņu sauca Marills, un viņš bija agrākais reihstāga deputāts.

—  Vai ne, Kern, donžuān, tā taču ir?

Kerns nosarka. *

—       Savādi, — Marills turpināja. — Cilvēks sarkst par visdabiskākajām lietām. Par neģēlīgajām nekad. Kā tad šodien ar tirgošanos, Kern?

—   Tīrā katastrofa. Pazaudēju skaidru naudu.

—       Tad izdodiet vēl kādu nieku. Tas ir labākais līdzeklis, kā izvairīties no kompleksiem.

—       To jau es taisos darīt, — Kerns teica. — Gribu iet uz kino.

—       Bravo! Ar Rutu Hollandu, spriežot pēc jusu piesardzīgās prašņāšanas.

—   Nezinu. Es jau viņu nepazīstu.

—       Mēs nepazīstam lielāko daļu cilvēku. Kādreiz taču jāsāk. Tikai uz priekšu, Kern! Drosme ir jaunības skaistākā rota.

—   Vai jūs domājat, ka viņa naks līdzi?

—   Zināms. Tā ir viena no mūsu draņķīgas dzīves priekšrocībām. Starp bailēm un garlaicību katrs ir pateicīgs,'Ikad viņu izklaidē. Tātad nekādas nevajadzīgas kaunēšanās! Trauciet uz priekšu un netrīciet!

—  Ejiet uz Rialto, — Rābe no savas gultas sacīja. — Tur viņi rāda «Maroku». Esmu nācis pie slēdziena — jo svešākas zemes, jo labāk izklaidē.

—  Maroka noder vienmēr, — Marills paziņoja. — Arī jaunām meitenēm.

Rābe nopūzdamies ievīstījās segā. — Dažreiz man gribētos nogulēt desmit gadus!

—  Vai tad jūs vēlētos būt arī desmit gadus vecāks? — Marills jautāja.

Rābe paskatīj ās Marillā. — Nē, — viņš noteica. — Tad taču mani bērni būtu jau pieauguši.

Kerns pieklauvēja pie blakusdurvīm. Iekšā kaut ko atbildēja kāda balss. Kerns atvēra durvis un tūliņ apstājās. Viņam acīs skatījās Simanovska.

Viņai bija plīvurpūces seja. Biezās, ar krietnu balta pūdera kārtu pārklātās grumbas izskatījās pēc apsnigušu kalnu ainavas. Dziļi dobumos paslēpušās melnās acis atgādināja caurumus. Viņa blenza Kernā tā, it kā nākamajā mirklī gribētu ar nagiem mesties tam sejā. Rokās viņa turēja cinobra sarkanu šalli, kurā rēgojās pāris adāmadatu. Piepeši viņas seja sašķobījās. Kerns jau domāja, ka sieviete klups viņam virsū, taču pār viņas vaibstiem negaidot pārslīdēja kaut kas līdzīgs smaidam. — Ko jūs vēlaties, mans jaunais draugs? — viņa vaicāja patētiskā, zemā aktrises balsī.

—   Es gribētu runāt ar Hollandas jaunkundzi.

Smaids nozuda kā aizslaucīts. — Ak tā.

Simanovska nicīgi uzmeta Kernam acis un ņēmās sparīgi klabināt savas adatas.

Ruta Hollanda sēdēja savā gultā. Viņa bija lasījusi. Kerns redzēja, ka tā ir gulta, pie kuras tika stāvējis naktī. Viņš pēkšņi sajuta pierē siltuma vilni. — Vai drīkstu jums ko pajautāt? — viņš vaicāja.

Meitene piecēlās un kopā ar viņu izgāja gaitenī. Viņiem aiz muguras kā ievainots zirgs sprauslāja Simanovska.

—  Gribēju jums pavaicāt, vai negribat nākt līdzi uz kino, — Kerns ārpusē sacīja. — Man ir divas biļetes, — viņš piemeloja.

Ruta Hollanda paraudzījās viņā.

—   Vai arī jums padomā kas cits? Var jau būt…

Viņa papurināja galvu. — Nē, man nekaš nav padomā.

—   Tad gan nāciet līdzi! Kādēļ jūs gribat visu vakaru sēdēt istabā?

—   Esmu pie tā jau pieradusi.

—       Jo sliktāk. Es jau pēc divām minūtēm biju priecīgs, ka atkal esmu ārā. Domāju, ka tikšu aprīts.

Meitene iesmējās. Viņa pēkšņi šķita ļoti bērnišķīga.

—   Šimanovska tikai izskatās tāda. Viņai ir laba sirds.

—       Varbūt, taču uz pieres tas viņai nav rakstīts. Filma sākas pēc piecpadsmit minūtēm. Iesim?

—       Labi, — Ruta Hollanda teica, un šķita, ka viņa par kaut ko izšķiras.

Pie kases Kerns steigšus devās uz priekšu. — Acumirkli, es tikai paņemšu biļetes. Tās ir rezervētas.

Viņš nopirka divas biļetes un cerēja, ka viņa neko nav manījusi. Taču arī tas tūliņ kļuva vienaldzīgi — galvenais, ka viņa sēdēja blakus.

Zālē satumsa. Uz ekrāna parādījās Marakešas cietoksnis, gleznains un saules apmirdzēts, ievizējās tuksnesis, un karstajā Āfrikas naktī trīsēja flautu un tainburīnu vienmuļā skaņa,.,

Ruta Hollanda atlaidās krēslā. Mūzika lija pār viņu kā silts lietus — silts, vienmuļš lietus, raisīdams mokošas atmiņas.,,

Viņa stāvēja pie Nirnbergas pils grāvja. Bija aprīlis. Viņas priekšā tumsā stāvēja students Herberts Billings, turēdams rokā saņurcītu avīzes lapu.

—   Tu saproti, Ruta, ko es domāju?

—  Jā, es saprotu, Herbert! To ir viegli saprast.

Billings satraukti saņurcīja «Uzbrucēja» eksemplāru.

—       Mans vārds avīzē kā ebreju kalpa vārds! Kā rases apgānītāja vārds! Tā ir bojāeja, saproti?

—   Jā, Herbert.

—       Man jālūko izķepuroties. Uz spēles ir visa mana karjera. Avīzē to tak lasa katrs, saproti?

—   Jā, Herbert. Avīzē ir arī mans vārds.

—       Tas ir pavisam kas cits! Kas tad tev no ta? Tu taču visviens vairs nedrīksti iet uz universitāti.

—   Tev taisnība, Herbert.

—       Tātad cauri, vai ne? Mēs esam šķirti, un mums vairs nav neka kopēja.

—   Nekā. Un nu paliec sveiks.

Viņa pagriezās un gāja prom.

—   Pagaidi… Ruta… paklausies taču, vienu mirkli!

Viņa apstajās. Billings pienāca klāt. Viņa seja tumsā

bija tik tuvu, ka Ruta sajuta viņa elpu. — Klausies, — viņš teica. — Kurp tu tagad ej?

—   Uz mājām.

—   Tev tak tūliņ nevajag.,. — Viņš sāka elpot straujāk.

—   Viss jau, protams, ir sarunāts, vai ne? Tas tad ari paliek tā. Bet tu tak varētu… mēs varētu… taisni šovakar man neviena nav mājās, saproti, un neviens mūs neredzētu. — Viņš tvēra pēc viņas rokas. — Mums jau nemaz nav tā jāšķiras, tik formāli, es domāju, mēs tak varētu vēlreiz …

—   Ej! — viņa teica. — Tūliņ!

—        Bet esi tak prātīga, Ruta! — Viņš apņēma viņas plecus.

Viņa redzēja skaisto seju, ko bija mīlējusi un kam bez apdoma bija uzticējusies. Tad viņa tajā sita. — Ej! — viņa kliedza, asarām plūstot pār seju. — Ej!

Billings atsprāga atpakaļ. — Ko? Sist? Man sist? Tu, netīrā žīdu cūka, gribēsi man sist?

Viņš grasījās mesties viņai virsū.

—   Ej! — viņa spalgi iekliedzās.

Viņš paskatījās apkārt. — Turi muti! — viņš šņāca.

—   Gribi man vēl uzrīdīt ļaudis, ko? Tas tev gan patiktu! Es eju, jā gan, es eju! Paldies dievam, ka esmu ticis no tevis vaļā!

— Quand l'amour meurt,  — uz ekrāna marokāņu kafejnīcas troksnī un dūmos savā zemajā balsī dziedāja sieviete. Ruta Hollanda pārvilka ar roku pār pieri.

Pārējais salīdzinājumā ar šo nebija nekas sevišķs. Izbijušies radi, pie kuriem viņa dzīvoja; tēvoča mudinājumi braukt prom, lai viņš netiktu iejaukts; anonīmā vēstule, kurā viņai paziņoja: ja trīs dienu laikā nepazudīšot, tad ar uzrakstiem uz krūtīm un muguras un ar nogrieztiem matiem kā rases apgānītāja tikšot vesta ratos pa pilsētu;

mātes kapa apmeklējums; lietainais rīts pie karavīru pieminekļa, no kura nokasīts viņas 1916. gadā Flandrijā kritušā tēva vārds, jo viņš bija ebrejs; un tad steidzīgais, vientuļais brauciens ar nedaudzajām līdzpaņemtajām matēs rotaslietām pāri robežai uz Prāgu…

Uz ekrāna_ atkal ieskanējās flautas un tamburīni. Tiem pāri brazas ārzemju leģionāru maršs — steidzīgie, satraucošie^ trompešu saucieni pār tuksnesī aizejošajām rotām, cīnītājiem bez dzimtenes un tēvzemes.

Kerns noliecās pie Rutas Hollandas. — Vai jums patīk?

—   Jā .,.

Viņš tvēra kabatā un iedeva viņai mazu, plakanu pudelīti. — Odekolons, — viņš čukstēja. — Te ir karsti. Varbūt tas jūs mazliet atsvaidzinās.

—   Paldies.

Viņa uzpilināja dažas lāses uz delnas. Kerns neredzēja, ka viņas acīs pēkšņi sariešas asaras,

—   Paldies, — viņa sacīja vēlreiz,

Šteiners otro reizi sēdēja kafejnīcā «Āva». Viņš pastūma viesmīlim piecšiliņu naudaszīmi un pasūtīja kafiju.

—   Piezvanīt? — viesmīlis jautāja.

Šteiners piekrītoši pamāja. Ar mainīgu veiksmi viņš bija spēlējis vēl dažas reizes citos lokālos, un tagad viņam piederēja ap piecsimt šiliņu.

Viesmīlis nolika viņam priekšā kaudzi žurnālu un aizgāja. Šteiners paņēma avīzi un sāka lasīt. Taču drīz atkal nolika to malā; tas, kas notika pasaulē, viņu interesēja maz. Tādam, kas peldēja zem ūdens, prātā stāvēja tikai viens — atkal uzpeldēt; tam bija vienalga, kādās krāsās ir zivis.

Viesmīlis atnesa kafiju un uzlika galdā arī glāzi ūdens. — Kungi būs pēc stundas.

Viņš palika stāvam pie galdiņa. — Šodien jauks laiks, vai ne? — viņš pēc brīža bilda.

Šteiners pamāja un stingi skatījās sienā, pie kuras karājās aicinājums pagarināt mūžu, dzerot iesala alu.

Viesmīlis aizšļūca atpakaļ aiz letes. Pēc brīža atnes uz paplātes otru glāzi ūdens.

—       Atnesiet man labāk ķiršu degvīnu, — Šteiners sacīja.

—   Labi. Tūlīt.

—   Iedzeriet vienu arī jus.

Viesmīlis paklanījās. — Pateicos, mans kungs. Jūs saprotat mus, viesmīļus. Tas reti gadās.

—       Kur nu! — Šteiners atteica. — Es tikai garlaikojos, tas arī viss.

—       Man gadījies redzēt ļaudis, kam garlaikojoties nāca prātā arī sliktākas idejas, — viesmīlis sacīja.

Viņš izdzēra un pakasīja kaklu. Tad pilns uzticības ierunājās: — Mans kungs, es taču zinu, ap ko lieta grozās, — ja drīkstētu dot padomu, tad ieteiktu jums mirušo austrieti. Ir jau vēl arī miruši rumāņi, tie ir pat mazliet lētāki — bet kas tad māk rumāniski?

Šteiners vērīgi paskatījās viņā.

Viesmīlis lika mierā kaklu un ņēmās berzēt skaustu, reizē kašādams grīdu ar kāju gluži kā tāds suns. — Vislabākais, protams, būtu kāds amerikānis vai anglis, — viņš domīgi teica. — Bet kad tad Austrijā ir nomiris kāds amerikānis! Un, ja tas arī notiktu, varbūt autokatastrofā, — kā tad lai tiek pie pases?

—       Domāju, ka vācu pase ir labāka par austriešu, — Šteiners sacīja. — To grūtāk pārbaudīt.

—       Tas gan. Bet ar to jūs nedabūsiet darba atļauju. Tikai uzturēšanos. Turpretī ar miruša austrieša pasi jūs varētu strādāt visā Austrijā.

—   Līdz tiktu noķerts.

—       Jā, protams! Bet kurš tad Austrijā ir noķerts! Ja nu vienīgi kāds blēdis .,.

Šteineram sanāca smiekli. — Šad tad var kļūt arī par blēdi. Jābaidās ir tā kā tā.

—       Ak, vai zināt, mans kungs, — viesmīlis teica, — arī urbināt degunu esot bīstami.

—   Jā, bet par to nevar tikt pārmācības namā.

Viesmīlis ņēmās piesardzīgi masēt degunu. Urbināt gan nesāka. — Tas bija labi domāts, mans kungs, — viņš sacīja. — Esmu te uzkrājis pieredzi. Miris austrietis tomēr ir tas reālākais.

Ap desmitiem ieradās abi pasu tirgoņi. Viens no viņiem, nadzīgs cilvēks ar putna acīm, vadīja sarunu. Otrs, smagnējs un uzblīdis, tikai sēdēja un klusēja.

Runātājs izvilka vācu pasi. — Apvaicājamies amata brāļiem. Šo pasi jūs varat dabūt uz sava vārda_. Personas apraksts tiks izdzēsts un tā vietā ierakstīts jūsējais. Izņemot, protams, dzimšanas vietu, tur jums jāņem Augsburga, jo zīmogi ir no turienes. Tas gan maksās divsimt šiliņu vairāk. Ļoti precīzs darbs, jūs saprotat?

—       Man nav tik daudz naudas, — Šteiners teica. — Arī mans vārds man nav svarīgs.

—       Tad ņemiet to tāpat. Apmainīsim tikai fotogrāfiju. Mazo zīmoga maliņu, kas šķērso fotoattēlu, mēs jums uztaisīsim bez maksas.

—       Tas neko nelīdz. Es gribu strādāt. Ar šo pasi es nedabūšu darba atļauju.

Runātājs paraustīja plecus. — Tad atliek vienīgi austriešu pase. Ar to jūs šeit varēsiet strādāt.

—       Un ja nu kāds apprasīsies policijas iecirknī, kurā tā izdota?

—   Kas tad lai apprasītos? Ja jūs neko neievārīsiet?

—   Trīssimt šiliņu, — Šteiners noteica.

Runātājs atsprāga atpakaļ. — Mums ir cietas cenas, — viņš aizvainots paskaidroja. — Piecsimt, ne graša mazāk.

šteiners klusēja.

—       Ar to vācu pasi vēl varētu ko iesākt, tās gadās samērā bieži. Bet austriete ir retums. Kad tad austrietim ir pase? Savā zemē viņam tādu nevajag, un kad tad viņš brauc uz ārzemēm? Kur nu vēl tagad, kad netiek mainīta nauda! Par pieciem simtiem tā pase ir uzdāvināta.

—   Trīssimt piecdesmit.

Runātājs iekarsa. — Trīssimt piecdesmit es pats samaksāju sērojošajai ģimenei. Iedomājieties vien, kas tas bija par darbu! Turklāt vēl starpnieka peļņa un izdevumi. Godbijība ir dārga, mans kungs! Lai kaut ko dabūtu gan* drīz vai turpat pie svaiga kapa, jānoskaita galdā skaidrs skanošais. Tikai skaidra nauda nožāvē asaras un liek atkāpties sērām. Manis pēc četrsimt piecdesmit — pretēji mūsu interesēm, jo jūs esat mums simpātisks.

Viņi vienojās par četrsimt. Šteiners izvilka no kabatas savu fotogrāfiju, ko par vienu šiliņu bija uzņēmis automāts. Tie abi devās ar to prom un pēc stundas atnesa pasi atpakaļ, šteiners samaksāja un iebāza to kabatā.

—       Daudz laimes! — runātājs teica. — Un vēl viens ieteikums. Kad tā būs notecējusi, mēs to varēsim pagarināt. Izdzēst un apmainīt datumu. Ļoti vienkārši. Vienīgās grūtības ir ar vīzām. Jo vēlāk jums tās ievajadzēsies, jo labāk — jo ilgāk var atlikt datumu.

—       To taču mēs varētu izdarīt jau tagad, — Šteiners sacīja.

Runātājs papurināja galvu. — Tā jums būs labāk. Jums ir tik īsta pase, kā no gaisa nokritusi. Apmainīt fotogrāfiju nav tik traki kā izlabot ko rakstītu. Un jums jau ir gads laika. Pa to daudz kas var notikt.

—   Cerēsim.

—     Protams, dziļa slepenība, vai ne? Mūsu visu interesēs. Augstākais, ja nu ir kāds nopietns ieteikums. Jūs jau ceļu zināt. Nu tad ar labvakarul

—   Arlabvakaru!

—  Strzeč miejcieP — noteica klusētājs.

—     Viņš nerunā vāciski, — runātājs ar vīpsnu atbildēja uz Šteinera skatienu. — Bet viņam ir brīnumains nags uz zīmogiem. Visā nopietnībā, protams.

Šteiners devās uz staciju. Tur bagāžas glabātavā viņš bija atstājis mugursomu. Iepriekšējā vakarā bija izvācies no pansijas. Nakti pārgulējis uz soliņa apstādījumos. No rīta stacijas tualetē nodzinis ūsas un pēc tam nofotografējies. Viņu pildīja trakulīgs gandarījums. Nu viņš bija strādnieks Johans Hūbers no Grācas.

Pa ceļam viņš apstājās. Bija kārtojams vēl kaut kas no tiem laikiem, kad viņš saucās Šteiners. Viņš aizgāja pie telefona automāta un telefonu grāmatā meklēja kādu numuru. — Leopolds Sēfers, — viņš murmināja, — Trautenavas ielā 27. — Vārds viņa atmiņā bija kā iededzināts.

Uzgājis numuru, piezvanīja. Atsaucās sieviete. — Vai policijas ierēdnis Šēfers mājās? — viņš jautāja.

—   Jā, tūliņ pasaukšu.

—     Tas nav vajadzīgs, — Šteiners aši atteica. — Te no Elizabetes bulvāra policijas direkcijas. Pulksten divpadsmitos notiks reids. Policijas ierēdnim Šēferam jāpieteicas šeit bez ceturkšņa divpadsmitos. Vai sapratāt?

—   Jā. Bez ceturkšņa divpadsmitos.

—   Labi. — Šteiners uzkāra klausuli.

Trautenavas iela bija šaura, klusa ieliņa ar kailam sīkpilsoņu mājām. Šteiners pamatīgi nopētīja māju ar divdesmit septīto numuru. Tā ne ar ko neatšķiras no citam, taču šķita viņam īpaši pretīga. Tad viņš pagāja gabaliņu atpakaļ un gaidīja.

No mājas steidzīgi, svarīgi un trokšņaini iznāca policijas ierēdnis Šēfers. Šteiners devās viņam pretī ta, lai abi satiktos tumšā vietā. Tur Šteiners pamatīgi triecās pret policista plecu.

Sēfers sagrījojās. — Esat piesūcies, puis? — viņš ierēcas. — Vai neredzat, ka jūsu priekšā ir ierēdnis dienesta pienākumu izpildes laika?

—   Nē, — Šteiners atcirta. — Es redzu tikai nožēlojamu slampasbernu! Slampasbērnu, saproti?

Mirkli Sēfers bija bez valodas. Tad klusu teica: — Puis, jūs laikam esat jucis! To jūs man nožēlosiet! Marš, līdzi uz iecirkni!

Viņš mēģināja izvilkt revolveri. Šteiners iespēra viņam pa roku, zibenīgi metās klāt un izdarīja visapkaunojošāko, ko vien vīrietis var nodarīt: ar plaukstu iesita Sēferam pa labo un pa kreiso vaigu.

Policists iesēcās un klupa viņam virsū. Šteiners pacirtās sānis un ar kreiso āķi zvēla pa Šēfera degunu, kas tūliņ sāka asiņot. — Slampasbērns! — viņš ņurdēja. — Nožēlojamais sūdabrālis! Gļēvais maitasgabals!

Ar lietišķu taisno Šteiners pārsita policistam lūpas un sajuta zem pirkstu kauliņiem nokrakšķam zobus. Sēfers sagrīļojās. Tad sulīgā, augstā balsī iekliedzās: — Palīgā!

—   Turi muti! — Šteiners noņurdēja, ar labo roku asi trieca pa zodu un tūlīt pēc tam ar kreiso tieši pa saules pinumu. Sēfers izdvesa kurkstienam līdzīgu skaņu un gluži kā stabs nogāzās zemē.

Dažos logos iedegās gaisma. — Kas tur atkal notiek? — iesaucās kāda balss.

—   Nekas, — Šteiners no tumsas atteica. — Tikai kāds pļēgurs!

—   Lai velns parauj tos krogusbrāļus! — balss dusmīgi izsaucās. — Vediet taču viņu uz policiju!

—   Tur viņam arī jātiek!

—   Iegāziet šim vēl pāris reižu pa to nodzerto purnu!

Logs aizcirtās. Šteiners' pasmīnēja un nozuda ap tuvāko

stūri. Viņš bija drošs, ka ar šo pārvērsto seju Sēfers viņu tumsā nav pazinis. Viņš šķērsoja vēl dažus ielu krustojumus, līdz nonāca dzīvākā apkaimē. Tad sāka iet lēnāk.

Brīnišķīgi un reizē šķebīgi, viņš domāja. Tāda niecīga, smieklīga atriebība. Taču tā atsver bēguļošanas un slapstīšanās gadus. Ja gadījums rodas, tas jāizmanto! Viņš apstājās zem laternas un izņēma pasi. Johan Hūber! Strādniek! Tu esi miris un trūdi kaut kur Grācas zemē — bet tava pase dzīvo un iestāžu acīs ir derīga. Es, Jozefs Šteiners, esmu dzīvs; taču bez pases iestāžu acīs esmu miris.

Viņš iesmējās. Mainīsimies, Johan Hūber! Dod man savu papīra dzīvību un ņem manu nāvi bez papīriem! Ja mums nepalīdz dzīvie, tas jādara mirušajiem.

VI

Svētdienas vakarā Kerns atgriezās viesnīcā. Istabā uzdūrās Marillam, kas bija ļoti uztraukts. — Nu tad beidzot kāds! — viņš iesaucās. — Nolādētā būda, kurā taisni šodien nav atrodams neviens maitasgabals! Visi izgājuši! Visi blandās apkārt! Pat tas sasodītais saimnieks!

—   Kas tad noticis? — Kerns jautāja.

—       Vai jūs zināt, kur dzīvo vecmāte? Vai ārsts, kāds sieviešu ārsts vai kaut kas tamlīdzīgs?

—   Nē.

—       Protams, nē! — Marills pablenza viņā. — Jūs taču esat prātīgs cilvēks, Kern. Nāciet līdzi! Kādam jāpaliek pie tās sievietes. Es tad iešu meklēt vecmāti. Vai jūs to varat?

—   Ko?

—       Pieskatīt, lai nekustas par daudz! Runāt ar viņu. Darīt kaut ko!

Viņš vilka Kernu, kas nenieka nesaprata no notiekošā, prom pa gaiteni uz apakšstāvu un atvēra durvis uz mazu istabiņu, kurā nebija nekā daudz vairāk par gultu. Tajā gulēja sieviete un vaidēja.

—       Septītais mēnesis! Priekšlaicīgas dzemdības vai tamlīdzīgi. Nomieriniet viņu, ja varat! Es atvedīšu ārstu.

Pirms Kerns paguva kaut ko atbildēt, Marills jau bija prom.

Sieviete gultā ievaidējās. Kerns uz pirkstgaliem pienāca klāt.

—  Vai jums kaut ko iedot? — viņš jautaja.

Sieviete turpināja vaidēt. Viņai bija izbalējuši, sviedru piemirkuši mati un pelēka seja, kurā savādi tumši vizēja lieli vasarraibumi. Acis bija pārgrieztas; zem puspievērtajiem plakstiem varēja saredzēt gandrīz vai vienīgi acu baltumus. Plānās lūpas pavērušās, zobi atņirgti un cieši sakosti. Pustumsā tie spīdēja ļoti balti.

—   Vai jums kaut ko iedot? — Kerns jautāja vēlreiz.

Viņš paskatījās apkārt. Uz krēsla kā nosviests karājās

lēts, plāns putekļumētelis, Pie gultas bija nomīdītu kurpju

pāris. Sieviete ar visām drēbēm gulēja gultā, gluži kā iekritusi tajā. Uz galda stāvēja pudele ar ūdeni un blakus mazgājamam galdiņam — koferis.

Sieviete vaidēja. Kerns nezināja, ko iesākt. Sieviete svaidījās šurpu turpu. Viņš atcerējās, ko bija teicis Marills, un to mazumiņu, ko gada laikā bija uzzinājis universitātē, un mēģināja saturēt sievieti aiz pleciem. Taču tikpat labi viņš būtu varējis mēģināt saturēt čūsku. Kernam nopūloties un viņai slīdot ārā un atgrūžot viņu, sieviete pēkšņi parāva rokas gaisā un acumirklī no visa spēka ieķērās Kerna delmos.

Kerns stāvēja kā pienaglots. Viņš nemūžam nebūtu ticējis, ka sievietei var būt tāds spēks. Viņa lēnām pagrieza galvu, it kā tā būtu skrūve, un baismi vaidēja, it kā viņas elpa nāktu no zeīnzemes.

Augums sarāvās, un no malā atgrūstās segas apakšas Kerns piepeši ieraudzīja izlienam melni sarkanu plankumu, slīdam pa linu palagu, kļūstam lielāku un izplešamies. Viņš lūkoja atbrīvoties, taču sieviete dzelžaini turēja viņu ciet. Kā noburts Kerns stingi skatījās uz plankumu, kas kļuva par platu strēli, līdz sasniedza palaga malu un no turienes pilēja zemē, veidojot melnu peļķi.

— Laidiet! Laidiet vaļā! — Kerns neuzdrīkstējās kustināt rokas, jo tad būtu jāpurina sievietes augums. — Laidiet! — viņš izspieda caur zobiem. — Laidiet!

Sievietes augums pēkšņi atslāba. Viņa atlaidās un atkrita spilvenos. Kerns satvēra segu un mazliet pacēla to. No segas apakšas izplūda asins strāva un notecēja uz grīdas. Viņš pielēca kājās un metās augšup uz istabu, kurā dzīvoja Ruta Hollanda.

Viņa bija mājās. Vienatnē sēdēja gultā starp atvērtajām grāmatām. — Nāciet! — Kerns sauca. — Lejā noasiņo sieviete!

Viņi skrēja lejup. Istabā bija kļuvis tumšāks. Logā liesmoja vakarblāzma un meta drūmu spīdumu pār grīdu un galdu. Odens pudelē kā rubīns dzirksteļoja sarkana atplaiksna. Sieviete tagad gulēja pavisam mierīgi. Šķita, ka viņa vairs neelpo.

Ruta Hollanda pacēla segu. Sieviete mirka asinīs. — Iededziet gaismu! — meitene uzsauca.

Kerns metās pie slēdža. Vājās spuldzes gaisma un vakarblāzma sajaucās blāvā gaišumā. Šai dzeltensarkanajā dūmakā gultā gulēja sieviete. Viņa šķita kā viens vienīgs bezveidīgs vēders saņurcītās, asiņainās drēbēs, no kurām rēgojās kājas nošļukušās melnās zeķēs, savādi izgrieztas un ļenganas.

—   Padodiet dvielil Jāaptur šī asiņošana! Varbūt jūs kaut ko atradīsiet!

Kerns redzēja, kā Ruta uzrota piedurknes un mēģina atbrīvot sievieti no drēbēm. Viņš pasniedza tai dvieli no mazgājamā galdiņa. — Ārstam tūliņ jābūt klāt! Marills ir ceļa.

Viņš meklēja pārsienamo un steigšus apgrieza otrādi koferi.

—   Dodiet šurp, ko atrodat! — Ruta uzsauca.

Uz grīdas gulēja kaudzīte zīdaiņa veļas — mazi krekliņi, autiņi, drāniņas un starp tiem dažas no sārtas un gaišzilas dzijas adītas jaciņas, izrotātas ar lentītēm un zīdu. Viena vēl nebija pabeigta; tajā vēl rēgojās pāris adāmadatu. Izvēlās mīkstas, zilas dzijas kamols un nedzirdami aizripoja pa grīdu.

—   Dodiet šurp! — Ruta aizsvieda asiņaino dvieli. Kerns padeva viņai autiņus un drāniņas. Tad izdzirda kāpnēs soļus. Tūlīt arī atvērās durvis un ienāca Marills un ārsts.

—   Jā, kas tad te notiek… nolādēts!

Ārsts spēra platu soli, pastūma malā Rutu Hollandu un noliecās pār sievieti. Pēc brīža viņš pagriezās pret Marillu. — Nekavējoties piezvaniet uz numuru 2167! Lai šurp mudīgi nāk Brauns un paņem līdzi visu, kas vajadzīgs narkozei, Brakstona-Hiksa operācijai. Skaidrs? Turklāt visu vajadzīgo smagām asiņošanām.

—   Labi.

Ārsts pavērās visapkārt. — Jūs varat iet! — viņš sacīja Kernam. — Jaunkundze paliks šeit. Atnesiet ūdeni! Padodiet manu somu!

Otrs ārsts ieradās pēc desmit minūtēm. Ar Kerna un dažu pa to laiku pienākušu cilvēku palīdzību telpa blakus istabai, kurā gulēja sieviete, tika pārvērsta par operāciju istabu. Gultas nostūma malā, galdus sabīdīja kopā un sagatavoja instrumentus. Saimnieks atnesa visspēcīgākās spuldzes, kādas viņam bija, un ieskrūvēja tās lampās.

—   Sākam, sākam!

Pirmais ārsts trakoja aiz nepacietības. Viņš uzrāva mugurā savu balto halātu un lika Rutai Hollandai to aizpogāt. — Ņemiet arī sev kaut ko! — Viņš pasvieda viņai halātu. — Jūs mums varbūt būsiet vajadzīga šeit. Vai varat skatīties uz asinīm? Slikti nekļūst?

—   Nē, — Ruta teica.

—   Labi! Braši!

—   Varbūt arī es kaut ko varu darīt, — ierunājās Kerns.

—   Divus semestrus studējumedicīnu.

—   Pagaidām_ ne. — Ārsts pārlūkoja instrumentus.

—  Vai varam sākt?

Viņa kailajā pakausī atspoguļojās gaisma. Durvis tika izceltas no virām. Četri vīri pa gaiteni atnesa gultu ar klusi kunkstošo sievieti. Sievietes acis bija plati atvērtas. Bezkrāsainās lūpas trīcēja.

—       Nu! Ņemiet! — ārsts uzbrēca. — Pacelt! Uzmanīgi, sasodīts ar ārā!

Sieviete bija smaga. Kernam uz pieres izspiedās sviedru lāses. Viņa skatiens sastapās ar Rutas acīm. Viņa bija bāla, taču mierīga un tā pārvērtusies, ka Kerns tikko spēja viņu pazīt. Šķita, ka tieši te, pie asiņojošās sievietes, Rutai arī jābūt.

—       Tā! Ārā visi, kam te nav ko darīt! — uzbrēca plikpaurainais ārsts. Viņš saņēma sievietes roku. — Tas nemaz nesāpēs. Tas būs pavisam viegli. — Viņam pēkšņi bija mātes balss.

—   Bērnam jādzīvo, — sieviete nočukstēja.

—   Abiem, abiem… — ārsts maigi atteica.

—   Bērnam…

—       Mēs viņu tikai mazliet pagriezīsim, lai neguļ ar pleciņu uz priekšu. Tad viņš nāks zibens ātrumā. Tikai mierīgi, pavisam mierīgi. Narkozi!

Kerns ar Marillu un dažiem citiem stāvēja tukšajā sievietes istabā. Viņi gaidīja, kad atkal būs vajadzīgi. No blakusistabas apslāpēti skanēja ārstu murmināšana. Uz grīdas izmētātas gulēja sārtās un zilās adītās jaciņas.

—        Piedzimšana, — Marills teica Kernam. — Tā tas ir, kad cilvēks nāk pasaulē, — asinis, asinis un kliedzieni. Vai saprotat, Kern?

—   Jā.

—       Nē, — Marills sacīja. — Nedz jūs, nedz es! To saprot sieviete, vienīgi sieviete! Vai jūs nejūtaties kā cūka?

—   Nē, — Kerns atteica.

—       Ak tā? Es gan! — Marills noslaucīja brilles un nopētīja Kernu, — Vai esat jau gulējis ar sievieti? Nē! Citādi arī jūs justos kā cūka. Vai te nekur nevarētu dabūt kādu šņabi?

Istabā parādījās viesmīlis. — Atnesiet puspudeli konjaka! — Marills teica. — Jā, jā, nauda man ir! Nesiet tik šurp!

Viesmīlis nozuda. Līdz ar viņu saimnieks un vēl divi. Marills ar Kernu palika divatā. — Apsēdīsimies pie loga, — Marills sacīja. Viņš rādīja uz vakarblāzmu.

—   Skaisti, vai ne? Kerns piekrītoši pamāja.

—       Jā, — Marills noteica, — viss vienuviet. Vai tie tur lejā, dārzā, ir ceriņi?

—   Jā.

—   Ceriņi un ēteris. Asinis un konjaks. Nu, prozīt!

—       Es atnesu četras glāzes, Marilla kungs, — viesmīlis sacīja un nolika paplāti uz galda. — Domāju, varbūt… — Viņš pameta ar galvu uz blakusistabas pusi.

—   Labi.

Marills pielēja divas glāzes līdz malām. — Jūs dzerat, Kern?

—   Maz.

—       Ebreju netikums — atturība. Toties viņi vairāk saprot no sievietēm. Bet sievietes nemaz negrib tikt saprastas. Prozīt!

—   Prozīt!

Kerns iztukšoja glāzi. Pēc tam sāka justies labāk.

—  Vai tās ir tikai priekšlaicīgas dzemdības? — viņš jautāja. — Vai arī vēl kaut kas vairāk?

—       Jā. Četras nedēļas par agru. Pārpūlējusies. Un vainīga braukāšana, pārsēšanās, uztraukums, skraidīšana apkārt un tamlīdzīgas lietas, saprotat? Sievietei tādā stāvoklī to nevajadzētu darīt.

—   Un kāpēc?

Marills ielēja no jauna. — Kāpēc, — viņš noteica.

—   Tāpēc, ka viņa gribēja, lai bērns būtu čehs. Tāpēc, ka negribēja, lai tam jau skolā spļauj acīs un lamā par draņķa žīdu.

—       Es saprotu, — Kerns sacīja. — Vai vīrs nebrauca līdzi pār robežu?

—       Vīru pirms pāris gadiem ietupināja. Kapēc?_Tapēc, ka viņam piederēja veikals un viņš_ bija krietnāks un čaklāks par savu konkurentu uz nākamā stūra. Ko tad dara konkurents? Aiziet un apsūdz čaklo — valsts nodevēja runas, lamāšanās vai komunistiskas idejas. Šis un tas. Pēc tam viņu ietupina — un klientus pārņem konkurents. Skaidrs?

— To es pazīstu, — Kerns teica.

Marilis izdzēra savu glāzi. — Skarbs laikmets. Miers tiek nostiprināts ar lielgabaliem un bumbvedējiem, cilvēcība — ar koncentrācijas nometnēm un vajāšanām. Mēs dzīvojam laikā, kad visas vērtības tiek apgrieztas kājām gaisā, Kern. Uzbrucējs šodien ir miera sargātājs, piekautais un vajātais — pasaules miera traucētājs. Un ir veselas tautas, kas tam tic.

Pusstundu vēlāk viņi izdzirda blakusistabā vāju, vēkšķošu brēkšanu.

—   Nolādēts! — Marilis sacīja. — Viņi to ir dabūjuši gatavu! Pasaulē par vienu čehu vairāk! Uz to mums jāpaceļ glāzes! Nu, Kern! Uz lielo pasaules mistēriju! Piedzimšana! Vai zināt, kāpēc tā ir mistērija? Tādēļ, ka pēcāk atkal jānomirst. Prozit.

Atvērās durvis. Ienāca otrais ārsts. Viņš bija asinīm notašķījies un nosvīdis. Rokās viņš turēja kaut ko, kas bija sarkans kā vēzis un vēkšķēja un kam viņš pliķēja pa muguru.

—   Dzīvs! — ārsts ņurdēja. — Vai te ir kaut kas.,, — viņš ķēra drāniņu sainī, — nu, ja vajadzība spiež.., jaunkundz!

Viņš padeva bērnu un drāniņas Rutai. — Nomazgājiet un satiniet — ne par ciešu, tā vecā tur iekšā, saimniece, zina, kas un kā, — bet ejiet tālāk no ētera, nesiet bērnu vannas istabā …

Ruta paņēma bērnu. Kernam viņas acis šķita divreiz lielākas nekā parasti. Ārsts apsēdās pie galda. — Te ir konjaks?

Marilis pielēja viņam glāzi. — Kā tad ārstam īsti ir ap dūšu, — viņš vaicāja, — kad viņš redz, ka ik dienas tiek būvēti jauni bumbvedēji un lielgabali, nevis hospitāļi? Tie vieni jau pastāv tikai tādēļ, lai piepildītu otrus.

Ārsts pavērās Marillā. — Draņķīgi, — viņš noteica,

—   draņķīgi! Jauks uzdevums: tu ar vislielāko mākslu salāpi viņus, lai viņi ar vislielāko barbarismu atkal tiktu saraustīti gabalos.' Kāpēc tad tūliņ nenobeigt bērnus? Tas tak ir daudz vienkāršāk.

—   Mans mīļais, — reihstāga deputāts Marilis attrauca,

—   nogalināt bērnus ir slepkavība. Nogalināt pieaugušos ir nacionālā goda jautājums.

—   Nākamajā karā arī būs iejaukts pietiekami daudz sieviešu un bērnu, — ārsts norūca. — Mēs iznīcinām holeru — turklāt tā ir nekaitīga slimība, ja salīdzina ar kadu drusciņu kara.

—   Braun! — sauca ārsts no blakusistabas. — Ātri!

—   Nāku!

—        Nolādēts! Rādās, viss neiet tik gludi, — Marills sacīja.

Pēc kāda laiciņa Brauns atgriezās. Viņš izskatījās sakrities. — Plīsums dzemdes kaklā, — viņš teica. — Neko nevar izdarīt. Sieviete noasiņo.

—   Neko nevar darīt?

—   Neko. Izmēģinājāmies visādi. Asiņošana nerimstas.

—       Vai jūs nevarat pārliet asinis? — iejautājās Ruta, stāvēdama durvīs. — Varat ņemt manējās.

Ārsts papurināja galvu. — Tas nepalīdzēs, bērniņ. Ja tā nerimsies .*.

Viņš gāja atpakaļ. Durvis palika vaļā. Gaišais četrstūris likās spocīgs. Visi trīs sēdēja un klusēja. Nedroši ienāca viesmīlis.

—   Vai vākt nost?

—   Nē.

—       Vai negribat kaut ko iedzert? — Marills jautāja Rutai.

Viņa papurināja galvu.

—   Paņemiet gan. Kļūs labāk. — Viņš ielēja pusglāzi.

Bija satumsis. Pie apvāršņa pār jumtiem vēl spīdēja pēdējā gaisma, nespodri zaļa un oranža. Tajā peldēja bālais mēness — vienos caurumos kā veca misiņa monēta. No ielas atskanēja balsis. Skaļi, apmierināti ļaudis, kas nekā nenojauš. Kerns pēkšņi atcerējās Šteineru un viņa teikto. Ja tev blakus kāds mirst — tu to nejūti. Tā ir pasaules nelaime. Līdzjūtība nav sāpes. Līdzjūtība ir apslēpts prieks par cita nelaimi. Atvieglojums, ka tas neesi tu pats vai kāds, ko tu mīli. Viņš pameta skatienu uz Rutu. Viņas seju vairs nevarēja saskatīt.

Marills saausījās. — Kas tad tas?

Caur agro nakti lidoja garš, sulīgs vijoles tonis. Tas izskanēja, atkal pieņēmās, auga uzvarošs, spītīgs — un tad sāka virmot pasāžas, arvien maigākas un maigākas, un atraisījās melodija, vienkārša un skumja kā dziestošais vakars.

—       Tas ir tepat viesnīcā, — Marills sacīja un paglūnēja pa logu. — Virs mums, piektajā stāvā.

—   Šķiet, es viņu pazīstu, — Kerns atteica. — Tas ir kāds vijolnieks, kuru vienreiz jau esmu dzirdējis. Nezināju, ka ari viņš dzīvo šeit.

_— Tas nav vienkāršs vijolnieks. Tas ir daudz kas vairāk.

—   Vai man kāpt augšā un pateikt viņam, lai beidz?

—   Kādēļ?

Kerns pagriezās uz durvju pusi. Iezalgojās Marilla brilles. — Nē. Kālab? Skumt var vienmēr. Un miršana ir visur. Tas viss ir saistīts.

Viņi sēdēja un klausījās. Pēc laba laiciņa no blakusistabas iznāca Brauns. — Cauri, — viņš sacīja. — Exitus. Neko daudz viņa nejuta. Zināja tikai, ka bērns piedzimis. To mēs viņai vēl paguvām pateikt.

Visi trīs piecēlās. — Mēs viņu varam atkal ienest šeit, — teica Brauns. — Blakusistaba taču ir vajadzīga.

Sieviete, balta un negaidīti tieviņa, gulēja asiņainu drānu, vates kumšķu, asiņu un vates pilnu spaiņu jūklī. Viņa tur gulēja svešādu, bargu seju, un nekas uz viņu vairs neattiecās. Plikpaurainais ārsts, kas rosījās apkārt, viņai līdzās šķita tāds kā piedauzīgs: sulas pilna dzīvība, kas ēd, sagremo, izdala, — blakus mūžīgajam mieram.

—   Atstājiet viņu apsegtu, — ārsts sacīja. — Būs labāk, ja neredzēsiet pārējo. Jau tā bija maķenīt par daudz, vai ne, mazā jaunkundz?

Ruta papurināja galvu.

—   Jūs turējāties drosmīgi. Pat neiepīkstējāties. Vai zināt, Braun, ko es tagad varētu izdarīt? Pakārties — uz līdzenas vietas pie tuvākā loga!

—   Jūs saņēmāt bērnu dzīvu; tas bija spīdošs veikums.

—   Pakārties! Saprotiet, es zinu, ka mēs darījām visu,ka cilvēks pret to ir bezspēcīgs. Tomēr es varētu pakārties!

Viņš nikni norīstījās, seja virs asiņainā halāta apkakles bija sarkana un gaļīga. — Jau divdesmit gadu es to daru. Un ikreiz, kad kāds izsprūk, man gribētos pakārties. Pārāk stulbi. — Viņš griezās pie Kerna. — Izņemiet te no manas žaketes kreisās kabatas cigaretes un vienu ielieciet man mutē. Jā, mazā jaunkundz, es zinu, ko jūs domājat. Tā, un tagad uguni. Es eju mazgāties. — Viņš pablenza uz gumijas cimdiem, it kā tie būtu pie visa vainīgi, un smagiem soļiem iegāja vannas istabā.

Gultu ar mirušo viņi iznesa gaitenī un no turienes atpakaļ viņas istabā. Gaitenī stāvēja daži cilvēki, kas dzīvoja lielajā istabā. — Vai tad viņu nevarēja aizvest uz klīniku? — vaicāja izdēdējusi sieviete, kam kakls bija kā tītaram.

—   Nē, — teica Marills. — Tad jau tas būtu izdarīts.

—       Un tagad viņa paliks šeit visu nakti? Ar līķi blakus — kas tad te varēs gulēt?

—       Nu tad palieciet nomodā, vecomāt, — Marills attrauca.

—   Es neesmu nekāda vecāmāte, — sieviete nošņāca.

—   To var manīt.

Sieviete uzmeta viņam niknu skatienu. — Un kas sakops istabu? Tā smaka jau mūžam neizies. Varēja tak izmantot arī desmito numuru tur pretī!

—      Redziet, — Marills sacīja Rutai, — šī sieviete ir mirusi. Un būtu bijusi vajadzīga savam bērnam un varbūt arī vīram. Bet tas neauglīgais gludināmais dēlis tur ārā ir dzīvs. Droši vien kļūs mūžvecs, lai kaitinātu līdzcilvēkus. Tā ir viena no mīklām, kuras nemūžam nevar atminēt.

—       Ļaunais ir stiprāks, tas vairāk iztur, — Ruta drūmi atteica.

Marills paskatījās viņā. — No kurienes tad jūs to jau zināt?

—   Šodien to ir viegli iemācīties.

Marills nekā neatbildēja. Tikai paraudzījās viņā. Atnāca abi ārsti. — Bērns ir pie saimnieces, — plikpauris teica. — Viņu aizvedīs. Es tūliņ piezvanīšu šai sakarā. Arī attiecībā uz to sievieti. Vai jūs viņu pazināt tuvāk?

Marills papurināja galvu. — Viņa ieradās pirms pāris dienām. Mēs tikai vienreiz sarunājāmies.

—   Varbūt viņai ir dokumenti. Tos tad varētu dot līdzi.

—   Es paskatīšos.

Ārsti aizgāja. Marills pārmeklēja mirušās koferi. Tajā bija tikai bērna drēbītes, zila kleita, nedaudz veļas un krāsains bērnu grabulis. Viņš salika mantas atpakaļ. — Dīvaini, cik miris pēkšņi šķiet arī tas viss!

Rokassomiņā viņš atrada pasi un pieteikšanās zīmi, izdotu policijā' Frankfurtē pie Oderas. Viņš pacēla to pie gaismas. — Katarīna Hiršfelde, meitas uzvārdā Brinkmane, no Minsteres, dzimusi 1901. gada 17. martā.

Viņš piecēlās un paraudzījās uz mirušo — uz gaišajiem matiem un šauro, skarbo vestfālietes seju. — Katarīna Brinkmane, vīra uzvārdā Hiršfelde.

Viņš atkal ieskatījās pasē. — Derīga vēl trīs gadus, — lappuses tikai šajā avīzē vien! Paskatieties tik uz virsrakstiem, kā tur mudž no dvēselēm, labsirdības, biedriskuma, mīlestības, draudzības! īsta paradīze! Ēdenes dārzs politikas tuksnesī! Tas atdzīvina un atsvaidzina! Tur var ieraudzīt, ka šajos nožēlojamos laikos tomēr vēl ir arī labi cilvēki. Kaut kas tāds vienmēr uzmundrina …

Viņš nosvieda laikrakstus. — Kāpēc lai tur kādreiz nebutu rakstīts: koncentrācijas nometnes komandants ar jutīgu sirdi, maigu dvēseli…

—   Par tādu viņš sevi noteikti uzskata, — Kerns teica.

—     Bez šaubām! Jo cilvēks primitīvāks, jo labāks viņš šķiet pats sev, to jau jūs redzat pēc šiem sludinājumiem. Tas dod… — Marills pasmīnēja, — spēku triecienam. Šī aklā pārliecība! Šaubas un iecietība ir kulturāla cilvēka īpašības. To dēļ viņš arvien no jauna iet bojā. Vecais Sīsifa darbs. Viena no viedākajām cilvēces līdzībām.

—     Kerna kungs, te ir kāds, kas grib ar jums runāt, — negaidot uztraukti paziņoja viesmīļa māceklis. — Šķiet, policists tas nav.

Kerns aši piecēlās. — Labi, es nāku.

No pirmā skatiena viņš nepazina trūcīgo, paveco vīru. šķita, ka uz fotoplates viņš redz neasu, izplūdušu kadru, kas tikai pamazām kļūst asāks un iegūst pazīstamākus vaibstus.

Tad, nobijies līdz sirds dziļumiem, viņš sacīja: — Tēvi

—   Jā, Ludvig.

Vecais Kerns noslaucīja no pieres sviedrus. — Karsti, — viņš ar gurdu smaidu teica.

—     Jā, ļoti karsti. Nāc, iesim šeit, istabā ar klavierēm. Te ir vēss.

Viņi apsēdās. Kerns tūliņ atkal piecēlās, lai atnestu tēvam citronu limonādi. Viņš bija ļoti noraizējies. — Sen neesam redzējušies, tēv, — atgriezies viņš piesardzīgi ierunājās.

Vecais Kerns piekrītoši pamāja. — Vai tu drīksti te palikt, Ludvig?

—     Nedomāju vis. Tu jau zini. Viņi ir gluži pieklājīgi. Uzturēšanās atļauja divām nedēļām un varbūt vēl divas vai trīs dienas klāt — bet ar to tad viss ir cauri.

—   Un vai pēc tam tu paliksi te nelegāli?

—       Nē, tēv. Pašlaik te ir pārāk daudz emigrantu. To es nezināju. Lūkošu tikt atpakaļ uz Vīni. Tur vieglāk nozust. Un ko tad dari tu?

—       Es biju slims, Ludvig. Ar gripu. Tikai pirms dažām dienām piecēlos.

—       Ak tā… — Kerns atviegloti uzelpoja. — Tu biji slims. Vai tagad tu atkal esi pilnīgi vesels?

—   Jā, kā jau tu redzi…

—   Un ko tu dari, tēv?

—   Esmu kaut kur atradis patvērumu.

—   Tu tiec labi apsargāts, — Kerns sacīja un pasmaidīja.

Vecais vīrs paskatījās dēlā ar tik izmocītu un apjukušu

skatienu, ka tas samulsa. — Tev neklājas labi, tēv? — viņš jautāja.

—        Labi, Ludvig, ko mums nozīmē «labi»? Mazliet miera — jau tas ir labi. Es šo to daru; nodarbojos ar grāmatvedību. Tas nav daudz. Taču tā ir nodarbošanās. Ogļu tirgotavā.

—   Tas taču ir lieliski. Cik tad tu tur nopelni?

—       Es nenopelnu neko, tikai kabatas naudu. Toties man ir uzturs un dzīvoklis.

—       Arī tas jau kaut kas ir. Rīt es iešu ciemos pie tevis, tēv!

—   Ja… jā… vai arī es varu atnakt šurp.

—   Bet kādēļ gan lai tu skraidītu? Gan es aiziešu…

—       Ludvig… — Vecais Kerns norīstījās. — Es labāk gribētu nākt šurp.

Kerns izbrīnījies pavērās viņā. Un piepeši visu saprata. Spēcīgā sieva pie durvīm. Viņa sirds mirkli dauzījās pret ribām gluži kā āmurs. Viņam gribējās pielēkt kājās, paķert tēvu, drāzties ar to prom, viņš juceklīgi domāja par māti, par Drēzdeni, par kopīgajām klusajām svētdienas priekšpusdienām… tad viņš savā priekšā ieraudzīja likteņa satriektu vīru, kas lūkojās viņā ar izmisīgu pazemību, un nodomāja: pagalam! Cauri! Un krampji atlaidās, un viņš izjuta tikai vienu vienīgu bezgalīgu līdzjūtību.

—       Viņi izraidīja mani divreiz, Ludvig. Atrada mani, kad tikai dienu atkal pabiju šeit. Viņi nedusmojās. Bet mūs visus taču nevar te paturēt. Es saslimu; nemitīgi lija. Atkārtots plaušu karsonis. Un tad… viņa mani kopa… citādi es būtu dabūjis galu, Ludvig. Un viņa jau negrib neko sliktu …

—   Bez šaubām, tēv, — Kerns rami sacīja.

—   Es arī kaut ko strādāju. Nopelnu tik, cik patērēju.

Tas nav tā… tu zini… tā ne. Bet es vairs nespēju gulēt uz soliņiem un visu laiku baidīties, Ludvig… &lt;

—   Es saprotu, tēv.

Vecais_ vīrs skatījās tukšumā. — Dažkārt es domāju, mātei būtu jāpieprasa šķiršanās. Tad taču viņa varētu atgriezties Vācijā.

—   Vai tad tu to vēlētos?

—   Nē, ne sevis dēļ. Viņas dēļ. Es taču esmu pie visa vainīgs. Ja viņa vairs nebūs precējusies ar mani, tad taču varēs doties atpakaļ. Es taču esmu vainīgs. Arī tavā priekšā. Manis dēļ tev vairs nav dzimtenes.

Kerns jutās briesmīgi. Tas vairs nebija viņa līksmais, dzīvespriecīgais tēvs kā Drēzdenē — tas bija aizkustinošs, pavecs, bezpalīdzīgs vīrs, kāds viņa tuvinieks, kas vairs netiek galā ar dzīvi. Apjukumā Kerns piecēlās un izdarīja to, ko vēl nekad nebija darījis. Viņš apskāva tēva šauros, salīkušos plecus un noskūpstīja viņu.

—   Vai tu to saproti, Ludvig? — Zigmunds Kerns nomurmināja.

—  Jā, tēv. Tur nav nekā slikta. Itin nekā. — Kerns maigi paplikšķināja ar plaukstu pa tēva kaulaino muguru un pār viņa plecu stingi skatījās virs klavierēm uz gleznu, kas attēloja sniega kušanu Tirolē.

—   Tad nu es iešu .,.

—   Jā.

—   Gribu vēl tikai samaksat par limonādi. Atnesu tev arī paciņu cigarešu. Tu esi izaudzis, Ludvig, liels un spēcīgs.

Ja, un tu — kļuvis vecs un vārgs, Kerns nodomāja. Kaut nu es dabūtu šurp jel vienu no tiem, kas tevi tik tālu noveduši, lai sadauzītu viņa paēdušo, apmierināto, dumjo seju!

—   Tu arī esi turējies braši, tēv, — viņš sacīja. — Par limonādi jau ir samaksāts. Es tagad kaut cik nopelnu. Un vai zini, ar ko? Ar mūsu pašu vecajiem ražojumiem. Ar tavu mandeļu krēmu un tavu Farra sejas ūdeni. Te vienam drogistam vēl ir vesels krājums, pie viņa es to iepērku.

Zigmunda Kerna acis mazliet atdzīvojās. Tad viņš skumīgi pasmaidīja. — Un nu tev ar to jātirgojas. Tev man jāpiedod, Ludvig.

—   Ko niekus! — Kerns norija kaut ko, kas strauji kāpa kaklā. — Tā ir vislabākā skola pasaulē, tēv. Tur dzīvi iemācās pazīt no iekšienes. Cilvēkus arī. Vēlāk vairs nekad nevar pievilties.

—   Tikai nesaslimsti.

—   Nē, esmu krietni norūdījies.

Viņi devās ārā. — Tev ir tik daudz cerību, Ludvig…

Ak dievs, to viņš sauc par cerībām, Kerns nodomāja. — Gan jau viss atkal nokārtosies, — viņš sacīja. — Tā taču nevar palikt.

—   Jā… — Vecais vīrs skatījās tukšumā. Tad klusu ierunājās: — Ludvig, kad mēs atkal būsim kopā… un kad arī māte atkal būs pie mums… — viņš pameta ar roku atpakaļ, — tad tas viss būs aizmirsts.., mēs vairs nedomāsim par to, vai ne?

Viņš runāja klusām un bērnišķīgi, un uzticīgi; tas atgādināja paguruša putna čivināšanu. — Nebijis manis, tu tagad varētu studēt, Ludvig, — viņš sacīja mazliet žēli un ierasti kā cilvēks, kas tik bieži par to prātojis, ka viņa vainas apziņa ar laiku kļuvusi tāda kā automātiska.

—  Nebijis tevis, manis nemaz nebūtu pasaulē, tēv, — Kerns atteica.

—   Dzīvo vesels, Ludvig! Vai negribi paņemt cigaretes? Es taču esmu tavs tēvs, es labprāt vēlētos tev kaut ko iedot.

—   Labi, tēv. Paņemšu.

—   Neaizmirsti mani pavisam, — vecais vīrs bilda, un viņa lūpas piepeši notrīsēja. — Es gribēju labu, Ludvig. — Šķita, ka viņš nespēj šķirties no šī vārda; atkārtoja to atkal un atkal. — Kaut arī tas man nav izdevies, Ludvig. Es gribēju gādāt par jums, Ludvig.

—   Tu gādāji par mums, cik ilgi varēji.

—   Tad nu es iešu. Visu labu tev, mans bērns.

Bērns, Kerns nodomāja. Kurš no mums abiem tad ir tas bērns? Viņš redzēja tēvu lēnām ejam prom pa ielu, viņš bija apsolījis, ka rakstīs un atkal satiksies, taču zināja, ka šī ir pēdējā reize, kad viņu redz. Ieplestām acīm Kerns noraudzījās pakaļ tēvam, līdz viņš vairs nebija saredzams. Palika tukšums.

Kerns devās atpakaļ. Terasē sēdēja Marills, ar riebumu un izsmieklu sejā vēl aizvien lasīdams savu avīzi. Savādi, cik ātri kaut kas var sagrūt, Kerns nodomāja, — jau pa to laiku, kamēr kāds cits vēl aizvien lasa avīzi. Apaļš bārenis, piecdesmitgadnieks, — viņš krampjaini pasmaidīja drūmā izsmieklā, — apaļš bārenis… it kā par tādu nevarētu kļūt, tēvam un mātei dzīviem esot…

Pēc trim dienām Ruta Hollanda brauca uz Vīni. Viņa bija saņēmusi telegrammu no draudzenes, pie kuras varēja apmesties, un nu gribēja mēģināt dabūt darbu un studēt universitātē.

Prombraukšanas vakarā viņi ar Kernu aizgāja uz restorānu «Pie melnā sivēna». Līdz šim abi ik dienas bija ēduši labdarības virtuvē; taču Kerns bija ierosinājis pēdējā vakarā pasākt kaut ko sevišķu.

«Melnais sivēns» bija mazs, piedūmots lokāls, ne sevišķi dārgs, bet ļoti labs. Kernam par to bija pastāstījis Marills. Viņš bija arī nosaucis precīzas cenas un sevišķi ieteicis saimnieka firmas ēdienu, teļa gulašu. Kerns bija saskaitījis naudu un izrēķinājis, ka pietiktu pat vēl biezpienmaizei saldajā ēdienā. Ruta reiz tika viņam teikusi, ka tā esot viņas kaislība. Taču ierodoties viņus gaidīja nepatīkams pārsteigums. Gulaša vairs nebija. Viņi bija atnākuši par vēlu. Kerns norūpējies pētīja ēdienkarti. Viss pārējais lielākoties maksāja dārgi. Viesmīlis viņam līdzās vienmuļi noskaitīja savu sakāmo: — Žāvēta gaļa ar kāpostiem, cūkas karbonāde ar salātiem, vista paprikā, svaigas zosu aknas…

Zosu aknas, Kerns nodomāja, tas nejēga laikam uzskata mūs par multimiljonāriem. Tad pasniedza karti Rutai. — Ko tu vēlētos gulaša vietā? — viņš jautāja. Viņš bija noskaidrojis, ka, pasūtot karbonādes, biezpienmaizes būtu vējā.

Ruta uzmeta kartei īsu skatienu. — Cīsiņus ar kārtu* peļu salātiem, — viņa teica. Tas bija vislētākais.

—   Izslēgts, — Kerns paziņoja. — Tā nav nekāda atvadu maltīte.

—  Tie man ļoti garšo. Pēc labdarības virtuves zupām tie jau būs īsti svētki.

—   Un ko tu domā par svētkiem ar cūkas karbonādi?

—   Daudz par dārgu.

—  Viesmīļa kungs, — Kerns pasūtīja, — divas cūkas karbonādes. Bet labi lielas!

—  Visas ir vienādas, — viesmīlis vienaldzīgi atteica.

—   Ko iesākumam? Zupu, hors d'oeuvregalertu?

—   Nē, — Ruta noteica, pirms Kerns paguva pajautāt.

Viņi vēl pasūtīja karafi lēta vīna, tad viesmīlis visai nicīgi aizsoļoja — it kā nojauzdams, ka Kernam jau tagad trūkst puskronas no dzeramnaudas.

Restorāns bija gandrīz tukšs. Pie galdiņa stūrī sēdēja vairs tikai viens vienīgs viesis. Tas bija vīrietis ar monokli un rētām platajā, sarkanajā sejā. Viņš sēdēja pie alus glāzes un vēroja Kernu un Rutu.

—   Zēl, ka tas tur sēž, — Kerns sacīja.

Ruta pamāja. — Būtu vismaz kāds citsl Bet šis.,, šis atgādina…

—   Jā, viņš noteikti nav emigrants, — Kerns teica.

—   Drīzāk gluži otrādi.

—   Labāk nemaz neskatīsimies turp…

Tomēr Kerns skatījās. Un ievēroja, ka vīrietis turpina nemitīgi noraudzīties viņos.

—       Nezinu, ko viņš grib, — Kerns pikti noteica. — Viņš tak nenolaiž no mums ne acu.

—       Varbūt kāds gestapo aģents. Esmu dzirdējusi, ka te ņudzot no okšķeriem.

—  Vai man iet un uzprasīt, ko viņš no mums grib?

—       Nē! — Ruta nobijusies uzlika plaukstu uz Kerna rokas.

Pasniedza karbonādes. Tās bija kraukšķīgas un sulīgas, un klāt bija svaigi, zaļi salāti. Tomēr abiem negaršoja tā, kā bija gaidījuši. Viņi bija pārāk satraukti.

—   Viņš nevar te būt mūsu dēļ, — Kerns ierunājās.

—  Neviens nezināja, ka mēs nāksim uz šejieni.

—       Tas gan, — Ruta atteica. — Varbūt gadījies te nejauši. Taču viņš mūs novēro, tas ir redzams…

Viesmīlis aiznesa traukus. Kerns saīdzis noskatījās pakaļ. Viņš bija gribējis sagādāt Rutai prieku, un nu bailes no šā zeļļa ar monokli bija visu sabojājušas. Kerns sadusmots piecēlās; viņš bija izšķīries. — Vienu mirklīti, Ruta…

—       Ko tu gribi darīt? — viņa tramīgi vaicāja. — Neej nekur!

—       Nē, nē, nekāda sakara ar to tur. Gribu tikai pārmīt kādu vārdu ar saimnieku.

Drošības labad viņš promejot bija paņēmis līdzi divas mazas pudelītes smaržu. Nu viņš gribēja mēģināt vienu no tām pie saimnieka iemainīt pret divām biezpienmaizēm. Smaržas gan maksāja krietni dārgāk, taču viņam bija vienalga. Pēc neveiksmes ar karbonādēm Rutai bija jādabū vismaz saldais ēdiens, kurš viņai garšoja. Varbūt varētu ietirgot arī tasi kafijas.

Viņš izgāja ārā un izteica saimniekam savu priekšlikumu. Tas tūliņ koši piesarka. — Ak tēriņa nemaksātājs! Pierijas un tad nevar samaksāt! Nekā, mīlīt, tur tikai policijai darbs!

—       Es varu samaksāt par to, ko esmu apēdis! — Kerns sadusmots nosvieda uz galda naudu.

—       Pārskaitiet to! — saimnieks teica viesmīlim. Tad uzšņāca Kernam: — Novāciet savas samazgas! Ko jūs vispār gribat? Vai jūs esat viesis vai pauninieks?

—       Pagaidām es esmu viesis, — Kerns noskaities paziņoja. — Un jūs esat…

—   Acumirkli! — viņiem aiz muguras teica kāda balss.

Kerns apcirtās. Viņam tieši aiz muguras stāvēja svešinieks ar monokli. — Vai varu jums ko pajautāt?

Vīrietis pagāja pāris soju sāņus no letes. Kerns viņam sekoja. Sirds pēkšņi dauzījās kā negudra. — Jūs esat vācu emigranti, vai ne? — vīrietis jautāja.

Kerns pablenza viņā. — Kas jums par daļu!

—       Nekādas, — vīrietis rāmi atteica. — Es tikai dzirdēju, par ko jūs nupat apspriedāties. Vai pārdosiet pudelīti man?

Kerns domājās noprotam, ko vīrietis iecerējis. Ja viņš pārdos tam pudelīti, tad būs vainojams neatļautā tirdzniecībā un viņu nekavējoties varēs apcietināt un izraidīt.

—   Nē, — viņš sacīja.

—   Kāpēc ne?

—   Man nav ko pārdot. Es nenodarbojos ar tirgošanas.

—       Tad mainīsimies. Es jums tās vietā došu to, ko negrib dot saimnieks: kūku un kafiju.

—   Es vispār nesaprotu, ko jūs gribat, — Kerns noteica.

Vīrietis pasmaidīja. — Un es saprotu, ka jūs neuzticaties. Paklausieties! Esmu no Berlīnes un pēc stundas tur atkal atgriezīšos. Jūs nevarat atgriezties.,,

—   Nē, — Kerns sacīja.

Vīrietis paskatījās viņā. — Tas ir iemesls, kādēļ es šeit stāvu. Un kādēļ labprāt izpalīdzētu jums ar šo sīkumu. Karā es biju rotas komandieris. Viens no maniem labākajiem karavīriem bija ebrejs. Vai nu jūs dosiet man to mazo pudelīti?

Kerns pasniedza to viņam. — Atvainojiet, — viņš teica. — Es par jums biju domājis pavisam ko citu.

—       Varu iedomāties. — Vīrietis iesmējās. — Un tagad nepametiet jaunkundzi ilgāk vienu. Viņa noteikti jau ir izbijusies. Vēlu jums abiem visu labu! — Viņš sniedza Kernam roku.

—   Paldies. Liels paldies!

Kerns apjucis devās atpakaj. — Ruta, — viņš sacīja, — vai nu ir Ziemassvētki, vai arī es esmu jucis.

Tūliņ ieradās viesmīlis. Viņš nesa paplāti ar kafiju un sudraba statni ar kūkām, trīs kārtās citu virs citas.

—   Kas tad tas? — Ruta izbrīnījusies jautāja.

—   Tie ir Kerna Farra smaržu brīnumi!

Kerns staroja un ielēja kafiju. — Mums katram ir tiesības uz jebkuru kūkas gabalu. Kādu tu vēlētos, Ruta?

—   Gabalu biezpienmaizes.

—   Te tev būs biezpienmaize. Es ņemšu morgalviņu.

—   Vai pārpalikumu iesaiņot? — viesmīlis vaicāja.

—   Kādu pārpalikumu? Kā tā?

Viesmīlis pamāja ar roku uz visām trim kārtām. — Tas viss taču ir pasūtīts jums!

Kerns izbrīnījies pavērās viņā. — Viss mums? Kur tad ir .,. vai tad šis kungs nenāks…

—   Tas sen ir prom. Viss jau ir nokārtots. Tātad…

—       Pagaidiet, — Kerns steigšus ierunājās, — pagaidiet, dieva dēļ! Ruta, vēl vienu krēma kūku? Vai kārtaino? Vai gabaliņu drumstalu maizes?

Viņš piekrāva viņai pilnu šķīvi ar kūkām un arī sev paņēma vēl dažas. Tad uzelpodams teica: — Tā, pārpalikumu, lūdzu, ietiniet divos sainīšos. Viens būs tev, Ruta. Cik lieliski, ka nu reiz varu par tevi rūpēties!

—       šampanietis jau ir atdzesēts, — viesmīlis sacīja un satvēra sudraba statni.

—   Šampanietis! Labs joks! — Kerns iesmējās.

—       Tas nav joks. — Viesmīlis rādīja uz durvīm. Tajās iznira pats saimnieks, nesdams ar ledu pildītu spainīti, no kura slējās šampanieša pudeles kakls.

—       Neņemiet ļaunā! — Viņš saldeni pasmīnēja. — Pirmīt tas, protams, bija tikai joks.,,

Kerns ieplestām acīm atslīga krēslā.

Viesmīlis palocīja galvu. — Par visu ir jau samaksāts.

—       Es sapņoju, — Kerns noteica un pārvilka ar roku pār acīm. — Vai tu kādreiz esi dzērusi šampanieti, Ruta?

—   Nē. Līdz šim esmu tikai redzējusi filmās.

Kerns ar pūlēm nomierinājās. — Saimnieka kungs, — viņš cienīgi sacīja, — jūs redzat, cik izdevīgu maiņu es jums piedāvāju. Pudelīte pasaulslaveno Kerna-Farra

smaržu pret divām smieklīgām bezpienmaizītēm! Te nu jūs redzat, ko par to dod lietpratēji!

—  Visu jau nevar zināt, — saimnieks paskaidroja. — Es vairāk saprotu no dzērieniem.

—   Ruta, — Kerns teica, — no šīs dienas es ticu brīnumiem. Ja tagad te pa logu ielidotu balts balodis, kam knābī būtu divas piecus gadus derīgas pases uz mūsu vārdiem vai beztermiņa darba atļauja — tas mani nepārsteigtu!

Viņi izdzēra visu pudeli. Atstāt tajā kaut vienu lāsi būtu šķitis grēks. Garšoja ne sevišķi, taču viņi dzēra un kļuva aizvien līksmāki, un beigās abi bija mazliet apreibuši.

Viņi posās ceļā. Kerns paņēma kūku sainīšus un gribēja samaksāt par karbonādēm. Taču viesmīlis atgaiņājās: — Viss jau ir nokārtots…

—   Ruta, — Kerns ierunājās, balsij nedaudz ķeroties,

—  dzīve mūs pievārējusi. Vēl viena šāda diena, un es kļūšu par romantiķi.

Saimnieks viņus aizkavēja. — Vai jums vēl ir tās smaržas? Es domāju, manai sievai…

Kerns atkal atžilba. — Gadījuma pēc vēl viena ir. Pēdējā. — Viņš izvilka no kabatas otro pudelīti. — Bet ne vairs tā, kas pirmīt, mans mīļais. To izdevību jūs palaidāt garām. Divdesmit kronu! — Viņš aizturēja elpu. — Tikai jums!

Saimnieks zibenīgi rēķināja. Par šampanieti un kūkām viņš bija pierēķinājis rotas komandierim trīsdesmit kronu pa virsu. Tātad atlika vēl desmit kronu virspeļņas. — Piecpadsmit, — viņš piedāvāja.

—   Divdesmit. — Kerns grasījās bāzt pudelīti atpakaļ.

—  Nu labi. — Saimnieks izvilka no kabatas saņurcītu naudaszīmi. Viņš nolēma teikt savai mīļākajai, miesās raženajai Barbarai, ka pudelīte maksājusi piecdesmit. Tā varētu aiztaupīt cepuri, ko viņa pieprasīja jau nedēļām ilgi un kas maksājot četrdesmit astoņas kronas. Dubults darījums.

Kerns un Ruta devās uz viesnīcu. Viņi paņēma Rutas koferi un tad gāja uz staciju.

Ruta bija pieklususi. — Neskumsti, — Kerns teica,

—  drīz es tev sekošu. Vēlākais, pēc nedēļas man jātiek no šejienes ārā. Tas man nav nekas jauns. Pēc tam braukšu uz Vīni. Vai gribi, lai es braucu uz Vīni?

—   Jā, brauc! Bet tikai tad, ja tas tev der,

—   Kāpēc tu nesaki vienkārši — jā, brauc?

Viņa paskatījās uz Kernu tādā kā vainas apziņā. — Bet vai šādi tas nenozīmē vairāk?

—   Nezinu. Tas izklausās piesardzīgāk.

—   Jā, — viņa atteica, pēkšņi noskumusi, — piesardzīgāk, tur tā lieta.

—   Nu, neskumsti taču! — Kerns sacīja. — Pirmīt tu vēl biji tik jautra!

Ruta bezpalīdzīgi pavērās viņā. — Neklausies manī, — viņa nomurmināja. — Dažkārt esmu galīgi izjukusi. Varbūt tas ir no vīna. Domā, ka no vīna. Nāc, mums vēl ir pāris minūšu laika.

Viņi apsēdās uz soliņa apstādījumos. Kerns aplika roku viņai ap pleciem. — Esi taču jautra, Ruta! Viss cits jau neko nelīdz. Tas muļķīgi izklausās, bet mums tas nav muļķīgi. Mūsu jautrības mazumiņš mums ir gauži nepieciešams. Tieši mums.

Viņa stingi skatījās uz priekšu. — Es jau gribētu būt jautra, Ludvig. Bet man ir tik smagi. Es tik labprāt justos viegli. Gribētu, lai viss izdodas labi. Bet allaž iznāk neveikli un smagi. — Viņa nikni izgrūda vārdus, un Kerns pēkšņi pamanīja, ka viņai pār seju plūst asaras. Viņa raudāja bez skaņas, nikni un bezpalīdzīgi. — Nezinu, kādēļ es raudu, — viņa teica, — tieši tagad tam ir tik maz iemesla. Bet varbūt tāpēc es arī raudu. Neskaties… neskaties uz mani…

—   Skatīšos gan, — Kerns atteica.

Viņa pavērsa seju augšup un uzlika rokas viņam uz pleciem. Viņš pievilka Rutu klāt, un Ruta viņu skūpstīja — akli, aizvērtām acīm un stingām, sakniebtām lūpām, trauksmaini un nikni, it kā atgrūzdama.

—  Ak… — Viņa sāka nomierināties. — Ko tu zini… — Viņas galva noslīga uz Kerna pleca, acis palika aizvērtas. — Ko tu zini… — Viņas lūpas pavērās, un mute kļuva mīksta kā auglis.

Viņi gāja tālāk. Pie stacijas Kerns uz mirkli nozuda un nopirka rožu pušķi. To darīdams, viņš domās svētīja vīrieti ar monokli un «Melnā sivēna» saimnieku.

Kad viņš ieradās ar ziediem, Ruta pagalam samulsa. Viņa nosarka, un no sejas pagaisa visas bēdas. — Ziedi, — viņa teica, — rozes! Es aizceļoju kā kinozvaigzne.

—       Tu aizceļo kā ārkārtīgi veiksmīga veikalnieka sieva, — Kerns lepni paziņoja.

—  Veikalnieki ziedus nedāvina, Ludvig.

—   Kā nu ne, jaunākā paaudze to atkal dara.

Viņš nolika Rutas koferi un kūku sainīti bagāžas tīklā. Abi izkāpa ārā. Stacijā Ruta saņēma Kerna galvu plaukstās un nopietni pavērās viņā. — Labi, ka tu te biji. — Viņa noskūpstīja Kernu. — Un tagad ej. Ej prom, kamēr es kāpju iekšā. Nu es vairs negribu raudāt. Citādi tu nodomāsi, ka nekā cita es neprotu. Ej…

Kerns palika stāvam. — No atvadām es nebaidos, — viņš sacīja. — Esmu redzējis jau daudzas. Sīs nav atvadas.

Vilciens sakustējās. Ruta māja. Kerns palika stāvam, līdz vilciens vairs nebija saredzams. Tad gāja atpakaļ. Viņš jutās tā, it kā visa pilsēta būtu izmirusi.

Pie viesnīcas ieejas Kerns satika Rābi. — Labvakar, •— viņš teica, izvilka cigarešu paciņu un sniedza to Rābem. Tas atsprāga atpakaļ un pacēla roku, kā gribēdams aizsargāties no sitiena. Kerns izbrīnījies pavērās viņā. — Piedodiet, — Rābe, ļoti samulsis, sacīja. — Tā vēl ir tāda… nevilša kustība …

Viņš paņēma cigareti.

Jau divas nedēļas Šteiners bija viesmīlis viesnīcā «Pie zaļā koka». Bija vēla nakts. Saimnieks kopš divām stun-« dām gulēja, un pie galdiņiem sēdēja vairs tikai daži viesi.

Šteiners aizvēra slēģus. — Slēdzam! — viņš sacīja. *

—       Iedzersim vēl vienu, Johan, — atteica viens no viesiem, galdniekmeistars ar gurķim līdzīgu seju.

—   Labs ir, — Šteiners atsaucās. — Mikolašu?

—       Nē, ungāru vairs ne. Ķersimies nu pie branga plūmju šņabīša.

Šteiners atnesa pudeli un glāzes. — Iedzer vienu ar mums, — galdniekmeistars teica.

—       Šodien ne. Vai nu vairāk nemaz, vai arī man nāktos piesūkties.

—       Tad piesūcies! — Galdniekmeistars paberzēja savu gurķi. — Es arī piesūkšos. Iedomājies — trešā meita! Vecmāte šorīt iznāk ārā un saka: «Apsveicu, Blaua kungs, veselīga trešā meita!» Un es domāju, ka šoreiz noteikti būs puika. Trīs skuķi un neviena dzimtas turpinātāja! Vai tur nav jāsajūk prātā? Vai tur nav jāsajūk prātā, Johan? Tu tak esi cilvēks, tev tak tas jāsaprotl

—       Nu, un kā vēl, — Šteiners noteica. — Vai neņemsim lielākas glāzes?

Galdniekmeistars cirta galdā dūri. — Velns ar ārā, tur tev ir nolādēta taisnībai Lūk, kas vajadzīgs! Lielākas glāzes, tā tik ir ideja! Kā tas man neienāca prātā!

Viņi paņēma lielākas glāzes un dzēra veselu stundu. Tad galdniekmeistars visu saputroja un sūdzējās, ka sievai piedzimuši trīs puikas. Viņš ar pūlēm samaksāja un līdz ar saviem pudeles brāļiem izlīgoja ārā.

Šteiners novāca galdu. Ielēja sev vēl pilnu tējas glāzi plūmju degvīna un izdzēra. Galva dūca. Viņš apsēdās pie galda un savā nodabā prātoja. Tad piecēlās un devās uz savu istabu. Izvilka no mantām sievas fotogrāfiju un ilgi vērās tajā. Viņš ne reizes nebija saņēmis no viņas nekādu ziņu. Nebija arī rakstījis, jo sprieda, ka viņas vēstules tiek kontrolētas. Viņš domāja, ka sieva likusi laulību šķirt.

—        Nolādēts! — šteiners piecēlās. — Varbūt viņa jau sen dzīvo ar citu un ir mani aizmirsusi! — Viņš vienā rāvienā pārplēsa fotogrāfiju un nometa to zemē. — Man arī jātiek ārā no šejienes! Citādi ar mani būs cauri. Es esmu vīrietis, kas dzīvo viens, esmu Johans Hūbers un ne vairs Šteiners, punkts!

Viņš izdzēra vēl vienu glāzi, tad aizslēdza durvis un izgāja uz ielas. Netālu no Ringa viņu uzrunāja meiča: — Vai nāksi līdzi, dārgumiņ?

—   Jā.

Viņi soļoja blakus. Meiča pētīgi aplūkoja Šteineru no sāniem. — Tu jau pat neesi uz mani paskatījies.

—   Esmu gan, — Šteiners attrauca, nepaceldams acis.

—   Neticu. Vai es tev patīku?

—   Jā, tu man patīc.

—   Tev nu gan tas ātri iet.

—   Jā, — viņš sacīja, — tas iet ātri.

Viņa ieķērās tam elkonī. — Ko tu man uzdāvināsi, dārgumiņ?

—   Nezinu. Ko tu gribi?

—   Vai tu paliksi visu nakti?

—   Nē.

—   Ka butu ar divdesmit šiliņiem?

—   Desmit. Esmu viesmīlis, kurš nepelna daudz.

—   Tu neizskaties pēc viesmīļa.

—        Ir cilvēki, kas neizskatās pēc valsts prezidentiem un tomēr tie ir.

Meiča iesmējās. — Tu esi jautrs. Man patīk jautri ļaudis. Nu tad desmit, manis pec. Man ir skaista istaba. Skaties tik, es darīšu tevi laimīgu.

—   Ak tā? — Šteiners noteica.

Istaba bija sarkana plīša kambaris ar greznuma nieciņiem un sedziņām uz galdiem un krēsliem. Uz dīvāna sēdēja rinda rotaļu lāču, karnevāla leļļu un lupatu pērtiķu. Virs dīvāna karājās palielināta fotogrāfija — feldfēbelis formas tērpā, trulu skatienu un ar pomādi ieziestām ūsām.

—   Vai tas ir tavs vīrs? — Šteiners jautāja.

—   Nē, vecās nelaiķis.

—   Šī droši vien priecājas, ka tikusi no viņa vaļā, ko?

—        Tev nav ne jausmas! — Meiča knibināja vaļā blūzi. — Šī vēl šodien kauc pēc viņa, tik pasakains viņš esot bijis. Stalts, vai zini?

—   Kāpēc tad viņa to iekarinājusi te, pie tevis?

—        Pie pašas ir vēl cita viņa bilde. Lielāka un krāsaina. Zināms, krāsains ir tikai formas tērps, saproti? Nāc attaisi man uz muguras tās kņopes!

Zem plaukstām šteiners sajuta tvirtus plecus. To viņš nebija gaidījis. No karadienesta laikiem zināja, kāda ielasmeitām miesa — vienmēr mazliet par mīkstu un pelēka.

Meiča nosvieda blūzi uz dīvāna. Krūtis bija pilnīgas un tvirtas. Gluži tāpat kā spēcīgie pleci un kakls. — Apsēdies, dārgumiņ! — viņa teica. — Iekārtojies ērti! Viesmīļiem un mums vienmēr ir piekusušas kājas.

Viņa novilka svārkus.

Nolādēts, — šteiners sacīja, — tu taču esi skaista!

To man jau dažs labs ir teicis. — Meiča rūpīgi salocīja svārkus. — Ja tas tevi netraucē.,,

—   Traucē gan,

Viņa pa pusei pagriezās. — Tu joko — esi nu gan jautrs zellis.

Šteiners paskatījās viņā.

—        Ko tu manī tā skaties? — meiča jautāja. — No tevis jau var vai nobīties. Jēziņ, kā tāds nažinieks! Sen neesi dabūjis sievieti, vai?

—   Kā tevi sauc? — šteiners vaicāja.

—       Tu smiesies — Elvīra. Manas mātes iedoma. Tai mūžīgi bija diži nodomi. Nāc gultā!

—   Nē, — Šteiners sacīja, — iedzersim vēl kaut ko.

—   Nauda tev ir? — viņa aši noprasīja.

Šteiners piekrītoši pamāja. Elvīra, kaila un bezbēdīga, devās pie durvīm. — Pošniga kundze! — viņa kliedza.

—  Kaut ko dzeramu!

Saimniece parādījās tik ātri, it kā būtu klausījusies aiz durvīm. Viņa bija apaļa, iespīlēta melnā samtā, sarkaniem vaigiem un spīdošām acīm kā spolēm. — Mums būtu šampanietis, — viņa pakalpīgi bilda, — salds kā cukurs!

—   Šņabi, — Šteiners attrauca, nepalūkojies uz viņu.

—  Plūmju, ķiršu, enciāna, visviens.

Abas sievietes pārmija skatienu. — Ķiršu šņabi, — Elvīra teica. — No tā labā augšējā plauktā. Maksā desmit šiliņu, dārgumiņ.

Šteiners iedeva viņai naudu. — Kur tu ķēri tādu ādu? — viņš jautāja.

—       Nevienas pūtītes, vai ne? — Elvīra grozījās šurpu turpu viņa priekšā. — Tāda ir tikai sarkanmatēm.

—       Jā, — Šteiners sacīja, — pirmīt nemaz nepamanīju, ka tev ir sarkani mati.

—       Tas cepures dēļ, milulīt. — Elvīra paņēma no saimnieces pudeli. — Vai iedzersiet vienu ar mums, Pošniga kundze?

—       Ja drīkstu? — Saimniece apsēdās. — Jums gan labi, Elvīras jaunkundzi — Viņa nopūtās. — Tādai kā man, nabaga atraitnei… allaž vientuļai…

Nabaga atraitne izmeta glāzīti un nekavējoties ielēja no jauna. — Uz veselībām, smalkais kungs! Viņa piecēlās un koķeti pazibināja acis uz Šteinera pusi.

—  Nu tad liels paldies. Un daudz prieka!

—   Tev pie šīs ir izredzes, dārgais, — Elvīra paziņoja.

—       Padod šurp to tējasglāzi, — Šteiners teica. Viņš to pielēja pilnu un izdzēra.

—   Jēziņ! — Elvīra uzmeta viņam norūpējušos skatienu.

—  Tu taču te neko nesadauzīsi, mīļumiņ? Dzīvoklī ir vērtības, saproti? Tas viss maksā baltu naudu, dārgumiņ!

—   Apsēdies šeit, — Šteiners sacīja, — man blakus.

—       Mums labāk vajadzēja kaut kur izbraukt. Uz Prāteri vai uz mežu.

Šteiners pacēla galvu. Viņš juta, kā no ķiršu degvīna mīksti pulsē acu āboli. — Uz mežu? — viņš pārvaicāja.

—   Jā, uz mežu. Vai uz labības lauku — tagad, vasarā.

—       Labības lauks — vasarā? Kā tev ienāca prātā labības lauks?

—   Kā jau tas mēdz ienākt, — Elvīra dedzīgi un bažīgi mēļoja. — Jo ir tak vasara, dārgais! Tad cilvēki, vai zini, labprāt iet uz labības lauku.

—       Neliec nost pudeli, netaisos dauzīt tavu kambari. Tu saki, labības lauks — vasarā?

—   Zināms, ka vasarā, dārgais, ziemā tak ir auksti.

Šteiners pielēja savu glāzi pilnu. — Nolādēts, kā tu

smaržo…

—   Visas sarkanmates smaržo līdzīgi, dārgumiņ.

Pulss sāka dauzīties ātrāk. Istaba līgojās. — Labības lauks.., — Šteiners lēni un smagi noteica, — un vējš naktī…

—   Nāc nu gultā, mīļumiņ, noģērbies…

—   Atver logu …

—       Logs tak ir vaļā, dārgumiņ. Nāc, es darīšu tevi laimīgu!

Šteiners dzēra. — Vai tu kādreiz esi bijusi laimīga? — viņš vaicāja un stingi skatījās galdā.

—   Zināms, bieži.

—   Ak, pievaldi knābi! Nodzēs gaismu!

—   Noģērbies tak vispirms!

—   Nodzēs gaismu!

Elvīra paklausīja. Istaba satumsa. — Nāc gultā, dārgais!

—       Nē. Gultā ne. Gulta ir kas cits. Nolādēts! Gulta, nu nē!

Ar nedrošu roku Šteiners ielēja glāzē ķiršu degvīnu. Galva dunēja. Meiča šķērsoja istabu. Viņa gāja garām logam un uz mirkli apstājās un paraudzījās laukā. Āra laternu vājā gaisma krita pār viņas tumšajiem pleciem. Aiz viņas galvas pletās nakts. Vienu roku viņa iegremdēja sev matos.,. — Nāc šurp, — Šteiners piesmacis teica.

Viņa pagriezās un mīksti, nedzirdami tuvojās viņam. Viņa nāca, nobriedusi kā labības lauks, tumša un neizdibināma, viņas smarža un āda bija tūkstoš sievietēm un vienai vienīgajai… — Marij, — Šteiners nomurmināja.

Meiča dziļi un maigi iesmējās. — Te nu var redzēt, kā tu esi piesūcies, dārgais… mani tak sauc Elvīra.,,

—   Bez dokumentiem? — jautāja čehu ierēdnis.

—   Jā.

—       Ejiet iekšā! Tur jau daži ir. Pēc stundām divām būs tas labākais laiks.

Kerns iegāja muitas mājiņā. Tur bija vēl trīs cilvēki — joti bāls vīrietis ar sievieti un vecs ebrejs.

— Labvakar, — Kerns teica.

Pārējie kaut ko nomurmināja.

Kerns nolika koferi zemē un apsēdās. Viņš bija noguris un aizvēra acis. Zināja, ka ceļš pēc tam vēl būs garš, un mēģināja iemigt.

—       Mēs tiksim pāri, — viņš izdzirda runājam bālo vīrieti, — tu redzēsi, Anna, tad viss kļūs labāk.

Sieviete neatbildēja.

—       Mēs noteikti tiksim pāri, — vīrietis atkal iesāka, — pavisam noteikti! Kāpēc lai viņi nelaistu mūs pāri?

—   Tāpēc, ka viņi mūs negrib, — sieviete attrauca.

—   Bet mēs taču esam cilvēki.. .

Tu, nabaga nelga, Kerns nodomāja. Viņš dzirdēja, ka vīrietis turpina neskaidri murmināt; tad viņš iemiga.

Kerns pamodās, kad pēc viņiem ieradās muitas ierēdnis. Viņi gāja pa laukiem un nonāca pie lapukoku meža, kas tumsā slējās viņu priekšā blīvs kā melns blāķis.

Ierēdnis apstājās. — Ejiet pa šo taku un turieties pa labi. Kad sasniegsiet ceļu, tad atkal pa kreisi. Visu labu!

Viņš nozuda naktī.

Visi četri stāvēja, nespēdami izlemt. — Ko lai mēs tagad darām? — sieviete ievaicājās. — Vai ceļu kāds zina?

—        Es iešu pa priekšu, — Kerns sacīja. — Pirms gada es jau te biju.

Viņi taustījās cauri tumsai. Mēness vēl nebija uzlēcis. Zāle bija slapja; neredzama un svešāda tā slīdēja gar viņu apaviem. Tad viņus savā lielajā elpā ietvēra mežs.

Viņi gāja ilgi. Aizmugurē Kerns dzirdēja pārējos. Piepeši priekšā uzliesmoja elektriskās laternas, un rupja balss sauca: — Stāt! Apstāties!

Kerns ar lēcienu metās sāņus. Drāzās tumsā, uzdūrās kokiem, taustījās uz priekšu caur kazeņu briksnāju un iesvieda tajā savu koferi. Aizmugurē izdzirda kādu skrienam. Viņš pagriezās. Tā bija sieviete. — Slēpieties! — viņš čukstēja. — Es rāpšos te augšā.

—   Mans vīrs — ak, šis …

Kerns veicīgi uzrāpās kokā. Viņš juta zem sevis maigo, šalcošo lapotni un ietupās kādā žuburā. Lejā nekustīgi stāvēja sieviete; viņš nevarēja to saredzēt, tikai juta, ka viņa tur stāv.

No tālienes viņš sadzirdēja veco ebreju kaut ko sakām.

—   Man par to nospļauties, — tam atcirta rupjā balss.

—  Bez pases jūs cauri netiksiet, un viss!

Kerns ieklausījās. Pēc brītiņa izdzirda arī otrā vīrieša kluso balsi, kas atbildēja žandarmam. Tātad tie bija notvēruši abus. Tai pašā mirklī zem viņa kaut kas iečabējās. Sieviete kaut ko nomurmināja un devās atpakaļ.

Kādu brīdi viss bija mierīgi. Tad starp kokiem sāka šaudīties kabatas lukturīša gaismas stars. Tuvojās soļi. Kerns pieplaka stumbram. Viņu labi nosedza biezā lapotne zem kājām. Pēkšņi viņš izdzirda sievietes skarbo, nesavaldīgo balsi: — Viņam jābūt šeit! Viņš uzrāpās kokā, šeit…

Gaismas stars slīdēja augšup. — Kāpiet lejā! — rupjā balss kliedza. — Citādi šaušu!

Kerns mirkli prātoja. Nebija vērts. Viņš rāpās lejā. Kabatas lukturīši žilbinoši zvidzēja sejā. — Pase?

—  Ja man būtu pase, es nebūtu rāpies te augšā.

Kerns paskatījās uz sievieti, kas bija viņu nodevusi.

Viņa bija uzbudināta un gandrīz vai prātu zaudējusi.

—  To jūs gribētu gan! — viņa šņāca. — Aizlaisties lapās, un mēs lai paliekam šeit! Visi lai paliek šeit! — viņa kliedza. — Visi!

—    Muti! — ierēcās žandarms. — Stāties! — Viņš pa* spīdināja lukturīti pret grupu. — Patiesībā mums būtu jāved jūs uz cietumu, to jūs gan zināt. Robežas pārkāpšana bez tiesībām. Bet kam lai jūs vēl barotu! Apkārt, marš! Atpakaļ uz Cehoslovakiju! Bet lieciet aiz auss: nākamreiz uz vietas tiks šauts!

Briksnājā Kerns sameklēja savu koferi. Tad visi četri klusēdami zosu gājienā devās atpakaļ. Aiz viņiem gāja žandarmi ar kabatas lukturīšiem. Šķita spocīgi, ka no pretiniekiem bija redzami vienīgi lukturīšu baltie apļi; viņus bija sagūstījušas un dzina atpakaļ tikai balsis un gaisma.

Gaismas apļi apstājās. — Marš, uz priekšu šajā virzienā! — rupjā balss pavēlēja. — Kurš griezīsies atpakaļ, tiks nošauts!

Visi četri devās tālāk, līdz gaisma nozuda aiz kokiem.

Aiz muguras Kerns izdzirda klusu balsi, kas piederēja nodevīgās sievietes vīram. — Piedodiet… viņa nespēja

savaldīties.., atvainojiet.,, viņa jau tagad noteikti nožēlo …

—   Man tas ir vienalga, — Kerns pār plecu noteica.

—       Saprotiet taču, — vīrietis čukstēja, — šausmas, izbīlis …

—       Saprast — manis pēc! — Kerns apgriezās. — Piedošana sagādā man pārāk lielas pūles. Es labāk aizmirstu.

Viņš apstājās. Viņi atradās nelielā izcirtumā. Piestāja arī pārējie. Kerns atlaidās zālē un pastūma pagalvī koferi. Pārējie sačukstējās. Tad sieviete paspēra soli uz priekšu. — Anna, — vīrietis teica.

Sieviete nostājās Kernam priekšā. — Atpakajceļu jūs mums nerādīsiet? — viņa asi noprasīja,

—   Nē, — Kerns atcirta.

—   Jūs! Tā taču ir jūsu vaina, ka mūs noķēra! Nelietis!

—   Anna! — teica vīrietis.

—       Ļaujiet tik vaļu! — Kerns sacīja. — Izskaidrošanās allaž nāk par labu.

—   Celieties augšā! — sieviete uzkliedza.

—       Es palikšu tepat. Jūs varat darīt, ko gribat. Taisni aiz meža un tad pa kreisi ir ceļš uz čehu muitu.

—   Zīdu nekauņa! — sieviete kliedza.

Kerns iesmējās. — Tā tik vēl trūka!

Viņš redzēja, kā bālais vīrietis kaut ko čukst sievietei un bīda to prom.

—       Viņš noteikti ies atpakaļ, — viņa šņukstēja, — es zinu, viņš ies atpakaļ un tiks pāri. Lai viņš mūs.,, tas ir viņa pienākums,.,

Vīrietis lēnām veda sievieti prom uz meža pusi. Kerns ķēra pēc cigaretes. Dažus metrus sev priekšā viņš negaidot pamanīja iznirstam kaut ko tumšu, gluži kā rūķi no zemes. Tas bija vecais ebrejs, kas arī bija atgūlies. Viņš piecēlās un nogrozīja galvu. — Ak, šie goji!

Kerns nekā neatbildēja. Viņš aizdedzināja cigareti.

—       Vai paliksim te visu nakti? — večuks pēc brītiņa maigi iejautājās.

—       Līdz trijiem. Tas ir vislabākais laiks. Pašlaik viņi vēl uzmana. Ja neviens nenāk, viņi nogurst,

—       Nu tad tik ilgi arīdzan nogaidīsim, — večuks miermīlīgi noteica.

—       Tas ir tālu, un nu mums kādu gabalu droši vien nāksies rāpot, — Kerns atteica.

—   Sīka lieta. Vecumdienās tapšu par jūdu indiāni.

Viņi sēdēja klusēdami. Debesīs pamazām iemirdzējās zvaigznes. Kerns pazina Lielo Lāci un Polārzvaigzni.

—   Man jātiek uz Vīni, — večuks pēc kāda laiciņa ierunājās.

—   Man patiesībā nav jātiek nekur, — Kerns atsaucās.

—   Gadās. — Večuks kodīja zāles stiebru. — Vēlāk tad atkal kaut kur jātiek. Tā viņš ir. Vajag tik nogaidīt.

—   Jā, — Kerns sacīja. — Vajag. Bet ko tad lai gaida?

—   Būtībā neko, — večuks rāmi atteica. — Kad tas pienāk, tad nav vairs nekas. Tālāk var gaidīt atkal ko citu.

—   Jā, varbūt. — Kerns atkal izstiepās. Zem galvas viņš juta koferi. Bija labi to sajust.

—   Es esmu Morics Rozentāls no Godesbergas pie Reinas, — večuks pēc brīža teica. Viņš izvilka no mugursomas plānu, pelēku mēteli ar pelerīni un uzmeta sev plecos. Nu viņš vēl vairāk izskatījās pēc rūķa. — Reizēm rādās jocīgi, ka tev ir vārds, vai ne? Sevišķi naktī..,

Kerns pavērās tumšajās debesīs. — Arī tad, ja nav pases. Vārdiem jābūt uzrakstītiem, citādi tie cilvēkam nepieder.

Vējš aizķērās koku galotnēs. Tās šalca tā, it kā aiz meža būtu jūra. — Domājat, ka viņi tur šaus? — Morics Rozentāls ievaicājās.

—   Nezinu. Varbūt ne.

Večuks pašūpoja galvu. — Vecumā pēc septiņdesmit ir viena priekšrocība: riskēt var tikai ar mazu da|u no« dzīves…

Šteiners beidzot uzzināja, kur paslēpušies vecā Zēligmaņa bērni. Ebreju lūgšanu grāmatā uzietā adrese gan bija pareiza, taču bērni tikmēr bija pārvesti uz citu vietu. Pagāja ilgs laiks, līdz Šteiners izdibināja, uz kurieni, — sākumā viņu visur uzskatīja par okšķeri un neuzticējās.

Viņš paņēma no pansijas koferi un devās ce|ā. Māja atradās Vīnes austrumdaļā. Pagāja krietna stunda, līdz nonāca galā. Viņš kāpa augšā pa kāpnēm. Katrā stāvā bija trīs dzīvokļu durvis. Viņš dedzināja sērkociņus un meklēja. Beidzot piektajā stāvā atrada ovālu misiņa plāksnīti ar uzrakstu «Zāmuēls Bernšteins. Pulksteņmeistars». Viņš pieklauvēja.

Aiz durvīm bija dzirdami čuksti un klusa rosība. Tad piesardzīga balss vaicāja: — Kas tur ir?

—   Man kaut kas jāatdod, — Šteiners teica. — Koferis.

Viņš pēkšņi jutās tā, it kā tiktu novērots, un aši apcirtās.

Aizmugurē bez trokšņa bija atvērušās dzīvokļa durvis. Tajās stāvēja kalsns, kreklos izmeties cilvēks. Šteiners nolika koferi zemē.

—   Pie kā jūs esat atnācis? — vīrietis durvīs vaicāja.

Šteiners paskatījās uz viņu. — Bernšteina te nav, —

vīrietis piemetināja.

—   Man te ir vecā Zēligmaņa mantas, — Šteiners sacīja. — Seit esot viņa bērni. Es biju klāt, kad viņš gāja bojā nelaimes gadījumā.

Vīrietis vēl mirkli viņu pētīja. Tad iesaucās: — Vari droši laist iekšā, Moric!

Nožvadzēja ķēde, un nočirkstēja slēdzene. Bernšteina dzīvokļa durvis atvērās, šteiners lūkojās blāvajā gaismā. — Ko… — viņš teica, — tas taču nebūs.,, bet, protams, tas ir Morica tēvsl

Durvīs stāvēja Morics Rozentāls. Rokā viņš turēja koka pavārnīcu. Uz pleciem karājās mētelis ar pelerīni. — Tas esmu es… — viņš atsaucās. — Bet kas… Šteiners! — viņš piepeši sacīja sirsnīgi un izbrīnīti. — Kā es to neiedomājos! Patiesi, manas acis top vārgas! Zināju, ka jūs esat Vīnē. Kad tad mēs tikāmies pēdējo reizi?

—   Nu jau pagājis kāds gads, Morica tēv.

—   Prāgā?

—   Cīrihē.

—   Pareizi, Cīrihē, cietumā. Tur bija lāga ļaudis. Pēdējā laikā es to visu mazliet putroju. Tikai pirms pusgada atkal biju Šveicē. Tur lieliski baro; diemžēl nedod cigaretes kā Lokarno pilsētas cietumā. Tur man kamerā stāvēja pat kamēliju pušķis. Bija tīri žēl vākties prom. Milānu ar to nemaz nevarēja salīdzināt. — Viņš mirkli klusēja. — Nāciet dziļāk, Šteiner! Ko mēs te stāvam gaitenī kā veci rīkļurāvēji un apmaināmies atmiņām.

šteiners iegāja. Dzīvoklī bija viena istaba un virtuve. Istabā — daži krēsli, galds, skapis un divi matrači ar segām. Uz galda mētājās vesels klājiens darbarīku. Starp tiem stāvēja lēti modinātājpulksteņi un apgleznota kaste ar baroka eņģeļiem, kas turēja vecu pulksteni, kura sekunžu rādītājs attēloja nāvi; tā šūpojās šurpu turpu ar izkapti rokā. Virs pavarda izliektā žuburā karājās virtuves;

lampa ar zaļganbaltu, nodilušu gāzes degli. Uz gāzes plīts dzelzs riņķiem kūpēja liels zupas katls.

—   Es tieši vāru šo to bērniem, — Morics Rozentāls teica. — Atradu tos šeitan kā peles slazdā. Bernšteins ir slimnīcā.

Mirušā Zēligmaņa trīs bērni tupēja pie pavarda. Šteineram viņi nepievērsa uzmanību. Viņi blenza uz zupas katlu. Vecākajam bija gadu četrpadsmit, jaunākajam — septiņi vai astoņi.

šteiners nolika koferi zemē. — Te ir jūsu tēva koferis, — viņš sacīja.

Visi trīs viņā vienlaicīgi' paskatījās, gandrīz nemaz nepakustēdamies. Viņi tikpat kā nepagrieza galvas.

_— Es viņu vēl redzēju, — Šteiners teica. — Viņš runāja par jums.

Bērni raudzījās Šteinerā. Viņi neatbildēja. Acis spīdēja kā apaļi noslīpēti, melni akmeņi. Šņāca gāzes degļa liesma. Šteiners jutās neomulīgi. Viņš juta, ka jāsaka sirsnīgi, cilvēciski vārdi, taču viss, kas nāca prātā, likās muļķīgs un nepatiess šīs pamestības priekšā, kas dvesa no trim klusējošajiem bērniem.

—   Kas ir koferī? — pēc brītiņa ievaicājās vecākais. Viņš runāja neizteiksmīgā balsī, lēni, skarbi un piesardzīgi.

—   Vairs īsti nezinu. Dažādas jūsu tēva mantas. Arī mazliet naudas.

—   Vai tas tagad pieder mums?

—   Protams. Tādēļ jau es to atnesu.

—   Vai varu to ņemt?

—   Jā taču! — Šteiners izbrīnījies sacīja.

Zēns piecēlās. Viņš bija tieviņš, melnīgsnējs un izstīdzējis. Lēnām, acis cieši pievērsis Šteineram, viņš tuvojās koferim. Tad ar žiglu, dzīvniecisku kustību paķēra to un gandrīz vai atsprāga atpakaļ, it kā baidītos, ka Šteiners laupījumu atkal atņems. Viņš tūliņ iestiepa koferi blakusistabā. Abi pārējie steigšus sekoja, cieši piespiedušies viens otram kā divi lieli, melni kaķi.

Šteiners paskatījās uz Morica tēvu. — Nu jā, — viņš atvieglots noteica. — To viņi droši vien zināja jau agrāk …

Morics Rozentāls apmaisīja zupu. — Tas viņiem vairs neko daudz nenozīmē. Viņi redzēja mirstam savu māti un divus brāļus. Tāpēc tas vairs tā nesatriec. Kas notiek bieži, tas vairs tā nesatriec.

—   Vai arī satriec vēl vairāk, — Šteiners sacīja.

Viņā raudzījās Morica Rozentāla grumbu ieskautās

acis. — Ja esi ļoti jauns, tad ne. Ja ļoti vecs, tad arī vairs ne. Pa vidu — tas ir tas nelāga laiks.

—       Jā, — Šteiners atsaucās. — Šie draņķīgie piecdesmit gadi pa vidu, tajos tas āķis.

Morics Rozentāls rāmi pamāja. — Tagad gan man gar tiem nav nekādas daļas. — Viņš uzlika katlam vāku.

—   Mēs viņiem jau apgādājām pajumti, — viņš teica.

—  Vienu Maijers ņems līdzi uz Rumāniju. Otrs būs bērnu patversmē Lokarno. Es tur pazīstu kādu, kas par viņu maksās. Vecākais pagaidām paliks šepat pie Bernšteina …

—  Vai viņi jau zina, ka būs jāšķiras?

—       Jā. Arī tas viņiem neko daudz nenozīmē. Drīzāk viņi uzskata to par laimi. — Rozentāls apgriezās. — Šteiner, — viņš sacīja — es pazinu viņu jau divdesmit gadu. Kā viņš nomira? Nolēca zemē?

—   Jā.

—   Viņu nenometa?

—   Nē. Es biju klāt.

—       To es dzirdēju Prāgā. Tur runāja, ka viņu nogrūduši. Tad devos šurp. Paskatīties, kas ir ar bērniem. Reiz tiku viņam to apsolījis. Viņš vēl bija jauns. Tikko sešdesmit. Nedomāju, ka šitā iznāks. Bet, kopš nomira Rāhele, viņš jau allaž bija mazliet ķerts. — Morics Rozentāls paraudzījās uz Šteineru. — Viņam bija daudz bērnu. Ebrejiem bieži tā ir. Viņi mīl ģimeni. Bet patiesībā viņiem nevajadzētu to dibināt. — Viņš savilka mēteli ap pleciem, it kā saltu, un piepeši izskatījās ļoti vecs un noguris.

Šteiners izvilka cigarešu paciņu. — Cik ilgi jūs jau esat šeit, Morica tēv? — viņš jautāja.

—       Trīs dienas. Mūs noķēra pie robežas. Pārnācu pāri kopā ar kādu jaunekli, kuru jūs pazīstat. Viņš man stāstīja par jums. Vārdā Kerns.

—   Kerns? Jā, to es pazīstu. Kur viņš ir?

—   Arī kaut kur tepat Vīnē. Nezinu, kur.

Šteiners piecēlās. — Lūkošu viņu sameklēt. Uz redzēšanos, Morica tēv, veco klejotāji Dievs vien zina, kur mēs atkal redzēsimies.

Viņš devās uz istabu, lai atvadītos no bērniem. Visi trīs sēdēja uz matrača un bija izlikuši sev priekšā kofera saturu. Diegu spoles, rūpīgi saritinātas, gulēja kaudzītē; blakus kurpju auklas, maisiņš ar šiliņa monētām un dažas paciņas izšujamā zīda. Veļa, kurpes, uzvalks un pārējās vecā Zēligmaņa mantas vēl bija koferī. Ienākot Šteineram un Moricam Rozentālam, vecākais pacēla acis. Viņš nevilšus izpleta rokas pār mantām uz matrača. Šteiners apstājās.

Zēns paraudzījās uz Moricu Rozentālu. Viņa vaigi bija sasarkuši un acis spīdēja. — Ja mēs šito pārdosim, — viņš satraukts ierunājās un norādīja uz mantām koferī, — tad mums būs vēl apmēram par trīsdesmit šiliņiem vairāk. Tad mēs varēsim ieguldīt visu naudu un piepirkt klāt audumus — mančestru, bukstiņu un vēl arī zeķes —, ar to var vairāk nopelnīt. Es sākšu rīt pat. Rīt pulksten septiņos es sākšu. — Viņš nopietni un ļoti saspringti pavērās vecajā vīrā.

—   Labi! — Morics Rozentāls noglauda kalsnā puisēna galvu. — Rīt pulksten septiņos tu sāksi.

—   Tad Valteram nevajadzēs braukt uz Rumāniju, — zēns teica. — Viņš varēs man palīdzēt. Gan jau tiksim cauri. Tad jābrauc prom tikai Maksam.

Visi trīs bērni pavērās Moricā Rozentālā. Makss, visjaunākais, piekrītoši pamāja. Viņš uzskatīja, ka tā ir pareizi.

—   Redzēsim. Vēlāk vēl parunāsim par to.

Morics Rozentāls pavadīja Šteineru līdz durvīm. — Nav laika bēdāties, — viņš noteica. — Pārāk daudz nedienu, Šteiner. «

Šteiners pamāja. — Cerams, ka zēnu uz līdzenas vietas nenoķers…

Morics Rozentāls papurināja galvu. — Gan jau uzmanīsies. Viņš zina pietiekoši. Mēs mācāmies agri.

Šteiners devās uz Sperlera kafejnīcu. Sen vairs netika tur iegriezies. Kopš viņam bija viltotā pase, viņš vairījās no vietām, kur viņu pazina no agrākiem laikiem.

Kerns sēdēja krēslā pie sienas. Kājas viņš bija uzlicis uz kofera, galvu atbalstījis pret sienu un gulēja. Šteiners saudzīgi apsēdās viņam blakus, negribēdams uzmodināt. Kļuvis mazliet vecāks, viņš nodomāja. Vecāks un nobriedušāks.

Viņš pārlaida skatienu lokālam. Līdzās durvīm kvernēja apgabaltiesas padomnieks Epšteins, uz viņa galda bija dažas grāmatas un glāze ūdens. Viņš bija viens un sapīcis; neviens nesēdēja viņa priekšā nobijies un ar piecdesmit grašiem rokā. Šteiners pavērās visapkārt; konkurents, advokāts Zilbers, acīmredzot bija sagrābis klientūru savās rokās. Taču Zilbera te nemaz nebija.

Bez aicinājuma pienāca viesmīlis. Viņa seja bija apskaidrota. — Atkal reiz pie mums? — viņš familiāri vaicāja.

—   Jūs mani atceraties?

—       Kā nu ne! Biju jau norūpējies par jums. Tagad tak viss ir kļuvis daudz trakāk. Atkal vienu konjaku, mans kungs?

—   Jā. Kur tad palicis advokāts Zilbers?

—       Tas arī ir upuris, mans kungs. Apcietināts un izraidīts.

—   Ak tā! Vai Cerņikova kungs pēdējā laikā ir te bijis?

—   Šonedēļ ne.

Viesmīlis atnesa konjaku un nolika paplāti uz galda. Tai pašā laikā Kerns atvēra acis. Viņš tās samirkšķināja, tad pielēca kājās. — Šteiner!

—       Nu, nu, — tas rāmi atteica. — Tūliņ izdzer šito konjaku. Ja esi gulējis sēdus, nekas tā neatsvaidzina kā viens sīvais.

Kerns izdzēra konjaku. — Es jau divreiz biju šeit tevi meklēt, — viņš sacīja.

Šteiners pasmaidīja. — Ar kājām uz kofera. Tātad bez pajumtes, ko?

—   Jā.

—   Vari gulēt pie manis.

—       Vai patiesi? Tas būtu brīnišķīgi. Līdz šim man bija istaba pie kādas ebreju ģimenes. Bet šodien nācās izvākties. Viņi pārlieku baidās kādu paturēt ilgāk par divām dienām.

—       Pie manis tev nebūs jābaidās. Es dzīvoju tālu priekšpilsētā. Varam iet tūliņ. Pēc tava izskata var spriest, ka tev jāizguļas.

—       Jā, — Kerns teica. — Esmu noguris. — Nezinu, kāpēc.

Šteiners pamāja viesmīlim. Tas atauļoja kā vecs kara zirgs, kas iau ilgi vilcis rateļus un nu izdzirdis pulcēšanās signālu. — Pateicos, — viņš gaidpilni sacīja, jau pirms šteiners bija samaksājis, — sirsnīgi pateicos, mans kungs!

Viņš aplūkoja dzeramnaudu. — Lai jums veselība, — viņš, bezgala pārsteigts, stostījās. — Padevīgs kalps, grāfa kungs!

—   Mums jātiek uz Prāteri, — šteiners ārā teica.

—       Es varu iet visur, — Kerns atsaucās. — Atkal esmu gluži možs.

—        Brauksim ar tramvaju. Tā būs labāk tava kofera dēj. Vēl arvien sejas ūdens un ziepes?

Kerns piekrītoši pamāja.

—        Tikmēr man uzradies cits vārds; bet vari mierīgi turpināt saukt mani par šteineru. Es to katram gadījumam paturu kā mākslinieka vārdu. Tā es vienmēr varu apgalvot, ka tas ir pseidonīms. Vai ka otrais ir pseidonīms. Pēc vajadzības.

—   Kas tad tu tagad esi?

šteiners iesmējās. — Kādu laiku biju pagaidu viesmīlis. Kad iepriekšējais atgriezās no slimnīcas, man bija jātaisās prom. Tagad esmu asistents Pocloha izpriecu iestādē. Šautuves saimniekpaps un gaišreģis. Ko tu te taisies iesākt?

—   Neko.

—       Varbūt varēšu iekārtot tevi pie mums. Vienmēr gadās, ka vajadzīgi izpalīgi. Rīt ņemšu priekšā veco Poclohu. Priekšrocība tā, ka Prāterī neviens nepārbauda. Tev nav pat jāpieteicas.

—       Ak dievs, — Kerns sacīja, — tas būtu lieliskil Tagad es labprāt gribētu kādu laiku palikt Vīnē.

—       Ak tā? — Šteiners iesāņus paskatījās uz viņu. — Tu gribētu?

—   Jā.

Viņi izkāpa un gaja pa naksnīgo Prāteri. šteiners apstājās pie dzīvojamā vagoniņa mazliet nomaļus no izpriecu laukuma. Viņš atslēdza durvis un iededza lampu.

—       Tā, bērniņ, esam klāt. Tagad vispirms uzbursim tev kaut ko līdzīgu gultai.

Viņš izvilka no kakta dažas segas un vecu matraci un noklāja tos uz grīdas blakus savai gultai. — Tu noteikti gribi ēst, vai ne? — viņš jautāja.

—   Es jau vairs nezinu.

—       Mazajā skapītī ir maize, sviests un gabals salami desas. Uztaisi sviestmaizi arī man.

Pie durvīm klusu pieklauvēja. Kerns nolika nazi un saausījās. Viņa acis meklēja logu. Šteiners iesmējās. — Vecās bailes, ko, mazais? Laikam nekad vairs netiksim no tām vaļā. Nāc iekšā, Lilo! — viņš uzsauca.

Ienāca slaida sieviete un palika stāvam pie durvīm.

— Man ir viesis, — Šteiners teica. — Ludvigs Kerns. Jauns, bet jau svešumā pieredzējis. Viņš paliks te. Vai tu vari uzvārīt mums mazliet kafijas, Lilo?

—   Jā.

Sieviete paņēma spirta plītiņu, aizdedza to, uzlika mazu katliņu ar ūdeni un sāka malt kafiju. To visu viņa darīja gandrīz bez trokšņa, lēnām, vijīgām kustībām.

—   Domāju, tu sen jau guli, Lilo, — Šteiners sacīja,

—   Es nevaru gulēt.

Sievietei bija zema, piesmakusi balss. Viņas seja bija šaura un ar pareiziem vaibstiem. Melnie mati vidū pāršķirti. Viņa izskatījās pēc itālietes, taču vāciski runāja cietajā slāvu izrunā.

Kerns sēdēja salauztā niedru krēslā. Viņš bija ļoti noguris; ne tikai galvu vien — viņu viscaur bija pārņēmis sen neizjusts miegains atslābums. Viņš jutās drošībā.

—       Spilvens, — Šteiners noteica. — Vienīgais, kā trūkst, ir spilvens.

—       Tas nekas, — Kerns atsaucās, — Salocīšu savu jaku vai kādu nieku veļas no kofera.

—   Man ir spilvens, — ierunājās sieviete.

Viņa uzvārīja kafiju, tad piecēlās un, kustēdamās nedzirdami kā ēna, izgāja ārā,

—       Nāc ēd! — Šteiners sacīja un ielēja kafiju divās bezosainās tasēs ar zilu rakstu.

Viņi ēda maizi un desu… Sieviete atkal ienāca un atnesa spilvenu. Viņa nolika to uz Kerna guļvietas un apsēdās pie galda.

—   Tu negribi kafiju, Lilo? — Šteiners jautāja.

Sieviete papurināja galvu. Viņa klusu nolūkojās abos,

kamēr tie ēda un dzēra. Tad Šteiners piecēlās. — Laiks gulēt. Tu taču esi noguris, mazais, vai ne?

—   Jā. Tagad pamazām atkal tāds kļūstu.

Šteiners noglāstīja sievietei matus. — Ej tu arī gulēt, Lilo…

—   Jā. — Viņa paklausīgi piecēlās. — Ar labu nakti,.,

Kerns un Šteiners nolikās gulēt. Šteiners nodzēsa lampu.

—   Vai zini, — viņš pēc brīža ierunājās siltajā tumsā,

—  jādzīvo tā, it kā nekad vairs nevarētu tikt atpakaļ. — Jā, — Kerns atsaucās. — Man tas nenākas grūti. Šteiners aizdedzināja cigareti. Viņš smēķēja lēnām.

Ikreiz, kad viņš ieelpoja dūmus, sarkanīgais gaismas punkts iekvēlojās gaišāk. — Vai tu arī vienu gribi? — viņš jautāja. — Tumsā tās garšo pavisam citādi.

—       Jā. — Kerns sajuta Šteinera roku, kas sniedza viņam paciņu un sērkociņus.

—   Kā bija Prāgā? — Šteiners vaicāja.

—   Labi. — Kerns gaidīja un smēķēja. Tad ierunājās:

—  Tur es kādu satiku.

—   Vai tāpēc tu tagad atbrauci uz Viņi?

—   Ne tikai tāpēc. Bet viņa arī ir Vīnē.

Šteiners tumsā pasmaidīja. — Apdomā to, ka tu esi klejotājs, bērniņ. Klejotāji var ielaisties dēkās, bet ne tādās lietās, kas atrauj gabalu sirds, kad jādodas prom.

Kerns klusēja.

—   Es neiebilstu pret dēkām, — Šteiners piemetināja.

—   Arī pret sirdi ne. Bet vismazāk pret tiem, kuri mums pa ce]am dāvā mazliet siltuma. Varbūt vienīgi pret mums pašiem. Jo mēs ņemam — un maz varam dot pretī.

—       Domāju, ka pretī dot es nevaru it neko. — Kerns pēkšņi sāka justies ļoti mazdūšīgs. Ko gan viņš zināja? Un ko gan viņš varēja dot Rutai? Tikai savas jūtas. Un tas viņam šķita nieks. Viņš bija jauns un nekā nezināja, tas bija viss.

—       It nekas ir daudz vairāk nekā mazumiņš, bērniņ, — Šteiners rāmi noteica. — Tas jau ir gandrīz viss.

—   Atkarībā, no kura…

Šteiners pasmaidīja. — Nebaidies, bērniņ. Viss, ko jūti, ir pareizi. Meties tik iekšā! Bet nepaliec karājoties. — Viņš nodzēsa cigareti. — Izgulies labi. Rīt iesim pie Poc: loha…

—   Paldies. Seit es noteikti labi izgulēšos…

Kerns nolika cigareti un ierakās ar galvu svešās sievietes spilvenā. Viņš arvien vēl bija mazdūšīgs, taču arī gandrīz laimīgs.

IX

Direktors Poclohs bija nasks, mazs vīriņš ar spurainām ūsām, milzīgu degunu un pensneju, kas mūžīgi slīdēja nost. Viņš allaž steidzās — visvairāk tad, kad nebija ko darīt.

— Kas par lietu? Aši! — viņš noprasīja, kad ienāca Šteiners ar Kernu.

—   Mums taču vajadzīgs izpalīgs, — Šteiners sacīja.

—   Pa dienu uzkopšanai, vakarā — telepātiskiem eksperimentiem. Te tas ir. — Viņš norādīja uz Kernu.

—   Vai viņš kaut ko māk?

—   Viņš māk to, ko mums vajag.

Poclohs samirkšķināja acis. — Kāds no jūsu paziņām? Ko viņš prasa?

—   Ēdienu, mājokli un trīsdesmit šiliņu. Pagaidām.

—   Veselu kapitālul — direktors Poclohs iekliedzās.

—   Kinozvaigznes honorārul Jūs gribat mani izputināt, Šteiner? Gandrīz tikpat jau maksā legāli pierakstītam strādniekam, — viņš rāmāk piemetināja.

—       Es te palikšu arī bez naudas, — Kerns mudīgi atsaucās.

—       Bravo, jaunekli! Tā var kļūt par miljonāru! Dzīvē uz priekšu tiek tikai pieticīgais. — Poclohs smaidot izpūta caur degunu gaisu un noķēra savu slīdošo pensneju.

—   Taču jūs nepazīstat Leopoldu Poclohu, cilvēku pēdējo draugu. Jūs saņemsiet honorāru. Apaļus piecpadsmit šiliņus mēnesī. Es teicu — honorāru, mīļais draugs. Honorāru, nevis algu! No šīs dienas jūs esat mākslinieks. Piecpadsmit šiliņu honorāra ir vairāk nekā tūkstotis algas. Vai viņš māk vēl ko sevišķu?

—   Mazliet spēlēt klavieres, — Kerns teica.

Poclohs sparīgi uzsprauda pensneju uz deguna.

—   Vai protat spēlēt klusām? Noskaņas mūziku?

—   Labāk klusām nekā skaļi.

—       Labi! — Poclohs pārvērtās feldmaršalā. — Lai viņš pavingrinās spēlēt kaut ko ēģiptisku! Numuros ar sazāģēto mūmiju un bezkājaino dāmu mūzika mums nenāktu par ļaunu.

Viņš nozuda. Šteiners, galvu šūpodams, paraudzījās Kernā. — Tu apstiprini manu teoriju, — viņš sacija. — Es aizvien esmu uzskatījis ebrejus par dumjāko un lētticīgāko tautu pasaulē. Mēs būtu izspieduši apaļus trīsdesmit šiliņus.

Kerns pasmaidīja. — Tu nerēķinies ar vienu: ar paniskajām bailēm, ko izaudzējuši pāris gadu tūkstoši ar grautiņiem un geto. Ņemot vērā to, ebreji ir pat pārdroša tautiņa. Un es galu galā esmu tikai nožēlojams jauktenis.

Šteiners pasmīnēja. — Nu labi, tad nāc. Ēdīsim maces! Svinēsim Pļaujas svētkus! Lilo ir brīnišķīga virēja.

Pocloha uzņēmumam bija trīs daļas: karuselis, šautuve un pasaules sensāciju panorāma. Jau no paša rīta Šteiners iepazīstināja Kernu ar kādu tiesu no viņa darbiem. Viņam bija jāspodrina labāko karuseļa zirgu iejūgu misiņa daļas un jāizslauka karuselis.

Kerns ķērās pie darba. Viņš nospodrināja ne vien zirgus, bet arī briežus, kas šūpojās taktī, un gulbjus, un ziloņus. Viņš bija tā aizrāvies, ka nedzirdēja pienākam Šteineru. — Nāc pusdienās, mazais!

—   Jau atkal ēst?

Šteiners pamāja. — Jau atkal. Mazliet neparasti, vai ne? Tu esi mākslinieku vidū; te valda vispilsoniskākās paražas pasaulē. Pēcpusdienā ir pat launags. Kafija ar kūkām.

—   Leiputrija! — Kerns izrāpās no gondolas, ko vilka valzivs. — Ak dievs, Šteiner! — viņš sacīja. — Taisni vai bail metas, cik brīnišķīgi pēdējā laikā viss sokas. Vispirms Prāgā — un tagad šeit. Vakar es vēl nezināju, kur gulēšu, — un šodien man ir darbs, mājoklis un mani aicina pusdienāsl Tam es vēl nespēju noticēt!

—   Tici vien, — Šteiners atteica. — Neprāto, ņem ciet! Veca ceļojošu ļaužu devīze.

— Cerams, ka tas vēl kādu laiciņu turpināsies.

—   Tā ir darbavieta uz mūžu, — Šteiners sacīja. — Vismaz uz trim mēnešiem. Kamēr kļūs pārāk auksti.

Pie dzīvojamā vagoniņa Lilo bija nolikusi zālē grīļīgu galdu. Viņa atnesa lielu bļodu ar dārzeņu zupu un gaļu un apsēdās pie Šteinera un Kerna. Laiks bija skaidrs, ar vieglu rudens dvesmu gaisā. Pļaviņā bija izkārta veļa, ap* ko lidinājās pāris dzeltenzaļu tauriņu.

Šteiners izstiepa rokas. — Veselīga eksistence. Un nu prom uz šautuvi!

Viņš parādīja Kernam šautenes un to, kā tās pielādējamas. — Ir divas šāvēju sugas, — viņš piezīmēja, — godkārīgie un alkatīgie.

—   Kā dzīvē, — nokrekstēja direktors Poclohs, kas tobrīd gāja garām.

—   Godkārīgie šauj uz kārtīm un numuriem. — Šteiners skaidroja tālāk. — Viņi nav bīstami. Alkatīgie grib kaut ko laimēt. — Viņš parādīja uz vairākām etažerēm būdas dziļumā, kas bija pilnas ar rotaļu lāčiem, lellēm, pelnutraukiem, vīna pudelēm, bronzas figūrām, mājturības piederumiem un tamlīdzīgām mantām.

—   Viņi grib kaut ko laimēt. Zināms, no apakšējiem plauktiem. Bet, ja nu kāds tiek līdz piecdesmit punktiem, tad nonāk pie augšējiem plauktiem, kur katra lieta maksā desmit šiliņu un vairāk. Tad tu Ielādēsi šautenē vienu no direktora Pocloha oriģinālajām burvju lodēm. Tās izskatās gluži tāpat kā pārējās. Te tās ir, šajā malā. Virs brīnīsies, piepeši trāpījis ar to tikai divniekā vai trijniekā. Maķenīt mazāk pulvera, saproti?

—   Jā.

—   Galvenais nekad nemainīt šauteni, jaunekli! — paziņoja direktors Poclohs, kas atkal stāvēja viņiem aiz muguras. — Šautenes dēļ tie zeļļi kļūst aizdomu pilni. Ložu dēļ ne. Un kur tad līdzsvars! Jālaimē ir. Bet jānopelna ir noteikti. Tas jālīdzsvaro. Ja jūs to spēsiet, tad tiksiet dzīvē uz priekšu. Tas nav pārspīlēti teikts. Tam, kurš šauj bieži, protams, ir tiesības uz trešo plauktu.

—  Tas, kurš izšaudījis piecus šiliņus, drīkst laimēt kādu no bronzas dievietēm, — Šteiners sacīja. — Šiliņa vērtībā.

—  Jaunekli, — Poclohs pēkšņi ierunājās ar patētiskiem draudiem balsī, — vienu lietu es jums tūliņ lieku pie sirds: galveno laimestu. Tas nav laimējams, saprotat? Tā ir privāta manta no mana dzīvokļa — greznumlieta!

Viņš norādīja uz kaltu sudraba augļu grozu ar divpadsmit sudraba šķīvjiem un galda piederumiem. — Jums drīzāk jāmirst nekā jāpieļauj sešdesmitnieks. Apsoliet to man!

Kerns apsolīja. Poclohs noslaucīja sviedrus no pieres un ķēra pēc pensneja. — Jau iedomājoties vien! — viņš murmināja. — Sieva mani nogalētu! Mantota lieta, jaunekli, — viņš izsaucās, — mantota lieta šai zaudēto tradīciju laikā! Zināt, kas ir mantota lieta? Ko niekus, jūs to nezināt.,,

Direktors drāzās prom. Kerns noskatījās viņam pakaļ.

—   Nav tik traki, — Šteiners noteica. — Mūsu šautenes visviens nāk no Trojas aplenkuma laikiem. Un turklāt, ja lieta kļūs aizdomīga, Lilo nāks tev palīgā.

Viņi devās uz pasaules sensāciju panorāmu. Tā bija raibiem plakātiem klāta būda, kas stāvēja uz trīspakāpienu podesta. Priekšā bija uzbūvēts kases namiņš ķīniešu tempļa formā — Leopolda Pocloha ideja. Šteiners pamāja uz plakātu, kas attēloja vīrieti, kuram no acīm šaujas zibeņi.

— Alvaro, telepātijas brīnums — tas esmu es, bērniņ. Un tu būsi mans asistents.

Viņi iegāja būdā, kur valdīja pustumsa un gaiss bija sasmacis. Apkārt gluži kā spoki nekārtīgi stāvēja dažas tukšu krēslu rindas. Šteiners uzkāpa uz skatuves. — Tātad klausies uzmanīgi! Skatītāju zālē kāds kaut ko paslēpj pie kāda cita; visbiežāk tās ir cigarešu paciņas, sērkociņi, pūdernīcas vai — dīvainā kārtā — kniepadatas. Dievs vien zina, kur ļaudis mūžīgi izrauj kniepadatas! Tas viss man ir jāatrod. Uz skatuvi tiek aicināts kāds ieinteresēts skatītājs, es saņemu viņa roku un jožu meklēt. Ja tas būsi tu, tad vienkārši aizvedīsi mani turp un, jo tuvāk es bušu paslēptajam priekšmetam, jo ciešāk spiedīsi manu roku. Viegls klauvējiens ar vidējo pirkstu nozīmē, ka esam pie īstā. Tas ir vienkārši. Es meklēju tik ilgi, kamēr tu klauvē. Kustinot roku augšup un lejup, tu norādi man — augstāk vai zemāk.

Durvīs ar troksni parādījās direktors Poclohs. — Vai viņš to iemācīsies?

—   Mēs tieši gribam izmēģināt, — Šteiners atsaucās.

—   Apsēdieties, direktor, un paslēpiet kaut ko pie sevis. Vai jums ir kāda kniepadata?

—   Protams! — Poclohs ķēra pie žaketes atloka.

—   Protams, viņam ir kniepadata. — Šteiners aizgriezās.

—   Paslēpiet to! Un tad nāc, Kern, un ved manil

Leopolds Poclohs viltīgu skatienu paņēma adatu un

iespieda to starp kurpju zolēm.

—   Uz priekšu, Kern! — viņš tad noteica.

Kerns aizgāja uz skatuvi un saņēma Šteinera roku. Pēc tam aizveda viņu pie Pocloha, un Šteiners sāka meklēt.

—   Man kut, Šteiner, — Poclohs spurca un iespiedzās.

Pēc dažām minūtēm Šteiners adatu atrada. Eksperimentu viņi atkārtoja vēl pāris reižu. Kerns apguva zīmes, un laiks, kurā Šteiners atrada Pocloha sērkociņu kārbiņu, kļuva arvien īsāks.

—  Tīri labi, — Poclohs noteica. — Pēcpusdienā vingrinieties tālāk. Bet nu galvenais: kad jūs uzstājaties kā skatītājs, jums jāvilcinās, saprotat? Publika nedrīkst nojaust briesmas. Tāpēc jums jāvilcinās! Vēlreiz, Šteiner, es viņam parādīšu!

Viņš apsēdās krēslā blakus Kernam.

Šteiners aizgāja uz paaugstinājumu. — Un nu es lūgšu, — viņš saucēja balsī dārdināja tukšajā būdā, — kādu no cienītajiem kungiem doties šurp uz skatuvi! Tikai caur rokas pieskārienu, bez neviena vārda notiks domu pārraide un tiks atrasts paslēptais priekšmets.

Direktors Poclohs paliecās uz priekšu, it kā gribētu piecelties un kaut ko teikt. Tad viņš sāka vilcināties. Grozījās krēslā šurpu turpu, bikstīja pensneju un kaunīgi skatījās apkārt. Tad atvainodamies pasmaidīja, pa pusei piecēlās, ieķiķinājās, aši apsēdās atkal, beidzot saņēmās un reizē nopietni, mulsi, ziņkārīgi un minstinādamies soļoja uz smieklos rēcošā Šteinera pusi.

Paaugstinājuma priekšā viņš apgriezās. — Atdariniet nu to, jaunekli! — viņš pašapmierināti mudināja Kernu.

—   To jau nevar atdarināt! — Šteiners sauca.

Poclohs glaimots pasmīnēja. — Mulsumu notēlot ir

grūti, to es zinu kā vecs skatuves vilks. īstu mulsumu, es domāju.

—   Viņš ir mulss pēc dabas, — Šteiners paskaidroja.

—  Gan jau tiks galā.

—   Nu, jauki! Tagad man jāiet uz karuseli.

Poclohs aizšāvās prom.

—   Vulkānisks temperaments! — Šteiners atzinīgi bilda.

—   Pāri sešdesmitiem! Tagad es parādīšu, ko tev iesākt, ja vilcināties nebūs iespējas. Ja vilcināsies kāds cits. Mums te ir desmit krēslu rindas. Noglauzdams sev matus pirmo reizi, tu parādīsi tās rindas numuru, kur ir paslēptā manta. Vienkārši ar tik daudz pirkstiem. Otrajā reizē — kurš krēsls no kreisās puses tas ir. Tad tu neuzkrītoši pieskarsies sev tai vietā, kur apmēram manta paslēpta. Tad jau es to atradīšu .,.

—   Vai tad ar to pietiks?

—        Pietiks. Šādās lietās cilvēkam pārlieku trūkst fantāzijas.

—   Manuprāt, tas izskatās pārāk vienkārši.

—       Krāpšanai jābūt vienkāršai. Sarežģīta krāpšana gandrīz vienmēr piedzīvo neveiksmi. Pēcpusdienā vingrināsimies tālāk. Arī Lilo palīdzēs. Tagad es tev parādīšu dižās klavieres. Tām ir muzeja vērtība. Vienas no pirmajām klavierēm, kas jebkad uzbūvētas.

—   Man šķiet, es spēlēju pārāk slikti.

—       Nieki! Izvēlies pāris skaistu akordu. Pie sazāģētās mūmijas tu spēlēsi tos lēnām, pie bezkājainās dāmas — nebēdīgāk un aprauti. Tevī tā kā tā neviens neklausīsies.

—   Labi. Izmēģināšu un pēcāk nospēlēšu tev priekšā.

Kerns ielīda būcenī aiz skatuves, no kurienes viņam

pretī dzeltenus dzerokļus ņirdza klavieres. Mūmijai viņš pēc neilgām pārdomām izvēlējās Tempļa deju no «Aīdas» un neesošajām kājām — salona gabalu «Maijvaboles kāzu sapnis», Viņš bungāja klavieres un domāja parRutu, par Šteineru, par mierīgajām nedēļām un vakariņām, un viņam šķita, ka nekad mūžā nav klājies tik labi,

Pēc nedēļas Prāterī parādījās Ruta. Viņa ieradās tieši tobrīd, kad sākās sensāciju panorāmas nakts izrāde. Kerns aizveda viņu uz vietu pirmajā rindā. Tad, visai uztraukts, nozuda, lai sēstos pie ldavierēm. Par suminājumu šai dienai viņš mainīja programmu. Mūmijai nospēlēja «Japāņu lāpu serenādi» un bezkājainajai dāmai — «Jāņtārpiņ, spīdi!». Tā bija efektīgāk. Mungo, Austrālijas mežonim, viņš pēc tam brīvprātīgi pievienoja prologu no «Pajaci», savu programmas naglu, kas deva pietiekami daudz iespēju arpēdžijām un oktāvām.

Ārpusē viņu noķēra Leopolds Poclohs, Lieliski! — viņš atzinīgi teica. — Daudz ugunīgāk nekā parasti! Esat kaut ko iedzēris?

—  Nē, — Kerns atsaucās. — Vienkārši tāds noskaņojums …

—  Jaunekli! — Poclohs tvēra pie sava pensneja. — Tā vien šķiet, ka līdz šim jūs esat mani krāpis. Man būtu no jums jāpieprasa atpakaļ honorārs. No šīs dienas jūsu pienākums ir vienmēr būt labā noskaņojumā. Mākslinieks to spēj, saprotat?

—   Jā.

—  Un par atlīdzinājumu jus turpmāk spelēsiet arī pig pieradinātajiem roņiem. Kaut ko klasisku, skaidrs?

—  Labi, — Kerns noteica. — Protu daļu no Devītā^ simfonijas; tas derēs.

Viņš iegāja būdā un apsēdās vienā no beigu rindām. Talu priekšā, cigarešu dūmu mākuļos starp spalvām rotātu cepuri un pliku pauri viņš redzēja Rutas galvu. Tā viņam piepeši šķita vissmalkākā un visskaistākā galva pasaulē. Dažreiz, skatītājiem kustoties un smejoties, tā pazuda; tad negaidot parādījās atkal kā tāla, maiga vīzija, un Kerns tikai ar pūlēm spēja iedomāties, ka tā pieder meitenei, ar ko viņš vēlāk sarunāsies un kam soļos blakus.

Uz skatuves uznāca Šteiners. Viņam mugurā bija melns triko, uz kura bija uzzīmētas dažas astroloģiskas zīmes. Resna dāma paslēpa savu lūpukrāsu krūškabatā jauneklim, un Šteiners aicināja kādu pie sevis uz skatuvi.

Kerns sāka vilcināties. Viņš vilcinājās taisni meistarīgi; pat būdams jau ejas vidū, gribēja vēl griezties atpakaļ. Poclohs uzmeta viņam atzinīgu skatienu — nepelnīti, jo tā nebija nobriedusi mākslinieciska nianse: Kernam vienkārši pēkšņi radās sajūta, ka viņš nespēs paiet garām Rutai. Taču tad viss izdevās pavisam viegli. Pēc izrādes Poclohs pamāja, aicinādams Kernu pie sevis. — Jaunekli, — viņš teica, — kas jums šodien lēcies? Jūs pirmklasīgi vilcjnājāties. Pat ar mulsuma sviedriem vaigā. Sviedrus notēlot ir grūti, to es zinu. Kā jums tas izdevās? Aizturot elpu?

—   Man šķiet, tas bija tikai lampu drudzis.

—   Lampu drudzis? — Poclohs staroja. — Beidzot! īsta mākslinieka neviltotais uztraukums pirms uzstāšanās! Gribu jums ko sacīt: jūs spēlēsiet pie roņiem un turpmāk arī pie Neiķelnes mežoņa, un es paaugstināšu jūsu algu par pieciem šiliņiem. Ar mieru?

—   Jā! — Kerns teica. — Un desmit šiliņu avansa. Poclohs pablenza viņā. — Jūs jau zināt arī vārdu

«avanss»? — Viņš izvilka no kabatas desmitšiliņu naudaszīmi. — Nu vairs nav nekādu šaubu: jūs patiešām esat mākslinieks!

—   Tātad, bērni, — Šteiners sacīja, — skrieniet nu! Bet pulksten vienos esiet atpakaļ uz maltīti. Būs karsti pīrāgi, krievu svētais nacionālais ēdiens. Vai ne tā, Lilo?

Lilo pamāja.

Kerns un Ruta gāja pār pļaviņu aiz šautuves uz karuseļa trokšņa pusi. Lielā laukuma gaisma un mūzika vēlās pretī kā gaišs, starojošs vilnis un apšļāca viņus ar vieglprātīgu jautrību.

—   Ruta! — Kerns saņēma viņas roku. — Tev šovakar būs lepns vakars. Sim nolūkam es izdošu vismaz piecdesmit šiliņu.

—   To tu nedarīsi! — Ruta apstājās.

—   Darīšu gan! Izdošu šim nolūkam piecdesmit šiliņu. Tikai tādā pašā veidā kā vācu valsts. Nebūdams to īpašnieks. Tu redzēsi. Nāc!

Viņi devās uz spoku vilcienu. Tas bija milzu komplekss ar augstu gaisā izbūvētām sliedēm, pa kurām drāzās mazi vagoniņi, pilni smieklu un klaigu. Ieejas priekšā drūzmējās cilvēki. Kerns spraucās cauri un vilka Rutu sev līdzi. Vīrs pie kases paskatījās vinā. — Hallo, Zorž, — viņš noteica. — Atkal klāt? Ejiet iekšā!

Kerns atvēra zemā vagoniņa durvis, — Kāp iekšāl

Ruta pārsteigta raudzījās viņā.

Kerns iesmējās. — Tā tas ir! Tīrā burvestība! Mums nav jāmaksā.

Viņi drāzās prom. Vagoniņš cēlās stāvus augšup un tad iegāzās tumšā tunelī. Vaidēdams izslējās ķēdēm apkarināts briesmonis un tvēra pēc Rutas. Viņa iekliedzās un piekļāvās Kernam. Nākamajā mirklī atvērās kaps, un rinda skeletu grabināja kaulus vienmuļā sēru maršā. Tūliņ pēc tam vagoniņš izšāvās no tuneļa, aizvirpuļoja līkumā un no jauna gāzās šahtā. Viņiem pretī joņoja cits vagoniņš, tajā sēdēja divi kopā sakļāvušies cilvēki, kas izbīlī blenza viņos, sadursme šķita neizbēgama, — te vagoniņš metās līkumā, spoguļattēls pazuda, un viņi ielidoja kūpošā alā, kur pār viņu sejām slīdēja miklas plaukstas.

Viņi vēl pabrauca garām pēdējam vaidošam sirmgalvim, tad atkal nokļuva dienas gaismā un vagoniņš apstājās. Viņi izkāpa. Ruta pārvilka ar roku pār acīm. — Cik skaists pēkšņi šķiet tas viss! — viņa teica un pasmaidīja.

—   Gaisma, gaiss, tas, ka tu elpo un vari paiet…

—   Vai tu jau kādreiz esi bijusi blusu cirkā? — Kerns jautāja.

—   Nē.

—   Tad nāc!

—   Servus, Cārlij! — sieviete pie ieejas uzsauca Kernam.

—   Šodien brīvdiena? Ejiet iekšā! Mums tur taisni ir Aleksandrs Otrais.

Ruta uzjautrināta paskatījās uz Kernu. — Atkal par velti! — viņš paziņoja. — Nāc!

Aleksandrs Otrais bija diezgan liela, sarkanīga blusa, kas pirmo reizi brīvi darbojās publikas priekšā. Dresētājs bija mazliet uztraucies; līdz šim Aleksandrs Otrais bija strādājis tikai kā četrjūga priekšējais kreisais zirgs, un viņam piemita vētrains, neaprēķināms temperaments. Publika, kopā ar Rutu un Kernu pieci cilvēki, saspringti vēroja viņu.

Taču Aleksandrs Otrais strādāja nevainojami. Viņš gāja kā rikšotājs, rāpās un vingroja uz trapeces un pat savu programmas naglu uz līdzsvara stieņa veica, ne sānis nepašķielējis.

—   Bravo, Alfons! — Kerns pakratīja lepnā dresētāja sakosto roku.

—   Pateicos. Kā jums patika, cienītā?

—   Tas bija brīnišķīgi. — Arī Ruta pakratīja viņam roku. — Nesaprotu, kā jūs to vispār dabūjat gatavu.

—   Tas ir pavisam vienkārši. Tikai dresūra. Un pacietība. Kāds man reiz teica, ka pat akmeņus varētu izdresēt, ja vien pietiktu pacietības. — Dresētājā skatiens kļuva šķelmīgs. — Zini, Cārlij, ar Aleksandru Otro bija viens mazs triks. Pirms izrādes es tam lopiņam pusstundu liku vilkt lielgabalu. Smago mortīru. No tā viņš nogura. Un nogurums dara paklausīgu.

—   Lielgabalu? — Ruta jautāja. — Vai tad pat blusām jau ir lielgabali?

—   Pat smagā lauka artilērija. — Par atalgojumu dresētājs ļāva Aleksandram Otrajam krietni iekosties savā apakšdelmā. — Tas nu reiz ir tas populārākais, cienītā. Un popularitāte ienes naudu.

—   Taču tās nešauj cita uz citu, — Kerns piebilda. — Tās neiznīcina pašas sevi — šai ziņā tās ir saprātīgākas par mums.

Viņi devās uz mehānisko autodromu.

—   Sveicināts, Peperl! — vīrs pie ieejas auroja cauri metāliskajam troksnim. — Ņemiet septīto numuru, tas labi taranē!

—  Vai tu pamazām nesāc uzskatīt mani par Vīnes birģermeistaru? — Kerns apprasījās Rutai.

—   Par kaut ko daudz lielāku: par Prātera īpašnieku.

Viņi sāka joņot, uzgrūdās citiem un drīz bija virpuļa

vidū. Kerns smējās un atlaida stūri; Ruta sarauktām uzacīm nopietni lūkoja stūrēt tālāk. Beidzot viņa meta mieru, pagriezās pret Kernu kā atvainodamās un pasmaidīja — reto smaidu, kas apgaismoja viņas seju un vērta to maigu un bērnišķīgu. Tad negaidot kļuva redzamas sarkanās, pilnīgās lūpas un uzacis, vairs ne tik smagas kā parasti.

Viņi apstaigāja vēl pusduci būdu un izpriecu vietu — no jūras lauvām, kas prata rēķināt, līdz indiešu pareģim; nekur viņiem nekas nebija jāmaksā.

—   Redzi nu, — Kerns lepni teica, — viņi gan visur jauc manu vārdu, bet ieeja mums ir par brīvu. Tā ir augstākā popularitātes forma.

—  Vai arī pie milzu rata mūs laidīs iekšā par velti? — Ruta jautāja.

—   Bez šaubām! Kā direktora Pocloha māksliniekus. Pat ar īpašiem pagodinājumiem. Nāc, tūdaļ iesim turp!

—   Servus, Žani! — teica vīrs pie kases. — Ar līgavas jaunkundzi?

Kerns pamāja, nosarka un neskatījās uz Rutu.

No kaudzītes sev blakus vīrs paņēma divas krāsainas pastkartes un pasniedza tās Rutai. Tie bija milzu rata attēli ar Vīnes panorāmu. — Par atmiņu, jaunkundzi

—   Liels paldies!

Viņi iekāpa vienā no vagoniņiem un apsēdās pie loga.

—   To par līgavu es palaidu gar ausīm, — Kerns noteica.

—  Būtu vajadzējis pārāk ilgi skaidrot.

Ruta iesmējās. — Toties mums ir īpašie pagodinājumi. Mūsu pastkartes. Tikai mēs abi nezinām, kam lai tās sūta.

—   Nē, — Kerns sacīja. — Es nezinu nevienu. Un tiem, ko es zinātu, nav adreses.

Vagoniņš lēnām slīdēja augšup, un zem tā kā liels vēdeklis pamazām izpletās Vīnes panorāma. Vispirms Prāteris ar apgaismoto aleju gaišajām virdzēm, kas vijās ap meža tumšo kaklu kā divkāršas pērļu virtenes, tad — kā milzīga rota no smaragdiem un rubīniem — izpriecu laukuma krāsainā mirga un visbeidzot — ar visām gaismām, gandrīz nepārskatāma — pilsēta un aiz tās smalkā, tumšā kalnu virsotņu dūmaka.

Viņi bija vieni vagoniņā, kas līganā lokā kāpa arvien augstāk un tad pārslīdēja uz kreiso pusi, — un viņiem pēkšņi šķita, ka tas vairs nav vagoniņš: it kā viņi sēdētu bezskaņas aeroplānā un zem viņiem lēnām grieztos Zeme, it kā viņi vairs nemaz nepiederētu pie tās, it kā atrastos garu lidmašīnā, kurai nekur vairs nav nolaišanās laukuma un zem kuras aizslīd tūkstošiem dzimteņu, tūkstošiem apgaismotu māju_ un istabu, līdz pat apvārsnim vakarblazma, kas aicināja atgriezties mājās, lampas un dzīvokli ar sargajošiem jumtiem pār tiem, kuri sauca un vilināja, un neviens nepiederēja viņiem. Viņi lidoja tiem pāri tumsā, bez dzimtenes, un vienīgais, ko viņi varēja iedegt, bija izmisuma un ilgu svece…

Dzīvojama vagoniņa logi stāvēja plaši vajā. Bija tveicīgi un ļoti klusu. Gultai Lilo bija pārklājusi raibu segu un uz Kerna guļvietas izpletuši vecu samta aizkaru no šautuves. Logā šūpojās divi lampioni.

—   Mūsdienu nomadu nakts Venēcijā, — Šteiners noteica. — Vai mazajā koncentrācijas nometnē bijāt?

—   Ko tu ar to domā?

—   Spoku vilcienu.

—   Jā.

Šteiners iesmējās. — Bunkuri, pazemes cietumi, ķēdes, asinis un asaras — spoku vilciens pēkšņi nācis modē, vai ne, mazo Rutiņ? — Viņš piecēlās, — Iedzersim vodku!

Viņš paņēma no galda pudeli. — Vai jūs arī gribat vienu, Ruta?

—   Jā, lielu.

—   Un Kerns?

—   Divkāršu.

—   Bērni, ar jums iet uz augšu! — Šteiners sacīja,

—        Iedzeršu vienu aiz tīrā dzīvesprieka, — Kerns paskaidroja.

—       Dod man arī glāzi, — teica Lilo, ienākusi ar brūniem pīrāgiem pilnu bļodu. Šteiners ielēja. Tad pacēla savu glāzi un pavīpsnāja. — Lai dzīvo depresija! Dzīvesprieka neizprotamā māte!

Lilo nolika bļodu un atnesa māla krūzi ar gurķiem un šķīvi ar tumšu krievu maizi. Tad paņēma savu glāzi un lēnām izdzēra. Dzidrajā šķidrumā mirgoja lampionu gaisma, un šķita, ka viņa dzer no sārta dimanta.

—       Vai dosi man vēl vienu glāzi? — viņa vaicāja Šteineram.

—       Cik vien gribi, mans melanholiskais stepes bērns. Ruta, kā ir ar jums?

—   Arī vēl vienu.

—       Dodiet man arī vēl vienu, — Kerns sacīja. — Es saņēmu algas paaugstinājumu.

Viņi izdzēra un tad ēda siltos kāpostus un gaļas pīrāgus. Pēc tam Šteiners apsēdās savā gultā un smēķēja. Kerns un Ruta nometās Kerna guļvietā uz grīdas. Lilo staigāja šurpu turpu un novāca traukus. Viņas lielā ēna zvārojās uz vagoniņa sienām. — Uzdziedi kaut ko, Lilo! — Šteiners pēc brīža ierunājās.

Viņa pamāja un paņēma ģitāru, kas karājās kaktā pie sienas. Viņas balss, kas runājot bija piesmakusi, dziedot kļuva dzidra un samtaina. Viņa sēdēja pustumsā. Parasti nekustīgā seja atdzīvojās, un acīs iedegās mežonīga un grūtsirdīga spozme. Viņa dziedāja krievu tautasdziesmas un senās čigānu šūpuļdziesmas. Pēc brīža apklusa un paraudzījās Šteinerā. Viņas acīs atvizmoja gaisma.

—   Dziedi vēl! — Šteiners teica.

Viņa pamāja un tvēra uz ģitāras dažus akordus. Tad sāka dūkt mazas, vienmuļas melodijas, no kurām reizi pa reizei uzspurdza vārdi gluži kā putni no plašu stepju tumsas, — dziesmas par klejojumiem, par acumirkļa atpūtu teltis, — un šķita, ka arī vagoniņš nemierīgajā lampionu gaismā pārvēršas par telti, kas steidzīgi uzslieta naktī, un rīt viņiem visiem jādodas tālāk.

Ruta sēdēja Kernam priekšā, atspiedusies pret viņu; viņas pleci pieskārās viņa saliektajiem ceļgaliem, un Kerns juta meitenes gludo, silto muguru. Viņa atbalstīja galvu pret Kerna rokām. Caur rokām siltums iestrāvoja asinīs un padarīja Kernu bezspēcīgu svešādu vēlmju priekšā. Kaut kas lauzās iekšā un gribēja izkļūt ārā, kaut kas tumšs, tas bija viņā un ārpus viņa, tas bija Lilo samtainajā, kaislajā balsī un nakts elpā, viņa domu juceklīgajā virtenē un zaigojošajā straumē, kas viņu piepeši pacēla un nesa. Viņš saņēma plaukstās kā kausā tievo kaklu, kurš paļāvīgi tiecās pretim.

Tobrīd, kad Kerns un Ruta gāja projām, ārā valdīja klusums. Būdas jau bija apsegtas ar brezenta gabaliem, troksnis norimis, un pāri kņadai un klaigām, pāri šāvienu blīkšķiem un spalgajiem izsaucieniem «kalnu dzelzceļā» nedzirdami atkal bija izaudzis mežs un apracis zem sevis telšu raibos un pelēkos trumus.

—   Vai tu jau gribi mājās? — Kerns jautāja.

—   Nezinu. Nē.

—  Paliksim vēl tepat. Pastaigāsim. Man gribētos, lai nekad nepienāk rīts.

—  Jā. Rīts vienmēr nozīmē bailes un neziņu. Cik te ir jauki! -

_Yil ?i soļoja caur tumsu. Koki virs viņu galvām nekustējās. Tie bija ietīti maigā klusumā gluži kā neredzamā vatē. Lapas pat neiečabējās.

—   Varbūt mēs vienīgie vēl esam nomodā…

—   Nezinu. Policisti vienmēr ir nomodā ilgāk…

—  Te nav policistu. Te ne. Te ir mežs. Cik jauki tā iet! Soļi nemaz nav dzirdami.

—   Jā, neko nevar dzirdēt.

—  Var gan, es dzirdu tevi. Bet varbūt reizē arī pats sevi. Es vairs nevaru iedomāties, kā bija bez tevis.

Viņi gaja tālāk. Bija tik kluss, ka šķita — klusums |alc, it kā būtu bez elpas un gaidītu no tālienes kaut ko bezgala svešu.

—   Dod roku! — Kerns sacīja. — Man bail, ka tu pēkšņi varētu izgaist.

Ruta piekļāvās viņam. Viņš sajuta pie vaiga meitenes matus. — Ruta, — viņš teica, — es zinu, tas nav nekas cits kā vien mazliet kopības visā šajā bēgšanā un tukšumā — tomēr mums tas laikam gan nozīmē vairāk nekā daudz kas, ko sauc skaļos vārdos …

Ruta pie Kerna pleca pamāja ar galvu. Brīdi viņi tā stāvēja. — Ludvig, — Ruta ierunājās, — dažreiz man vairs negribas kustēties. Tikai vienkārši iegrimt zemē un izdzist…

—  Vai tu esi nogurusi?

—   Nē, nogurusi ne. Es neesmu nogurusi. Varētu mūžīgi tā iet. Viss ir tik maigs. Ne ar ko nav jāsaduras.

Sāka pūst vējš. Lapotnes pār viņu galvām iešalcās. Uz rokas Kerns sajuta siltu lāsi. Otra skāra viņa seju. Viņš paraudzījās augšup. — Sāk līt, Ruta.

—   Jā.

Lāses krita arvien ritmiskāk un biežāk. — Ņem manu jaku, — Kerns teica. — Man tas neko nekait, esmu pieradis.

Viņš uzsedza jaku Rutai uz pleciem. Viņa sajuta tajā vēl patvērušos siltumu un piepeši dīvainā kārtā jutās drošībā.

Vējš aprima. Mežs mirkli šķita aizturam elpu, tad tumsā mēmi uzliesm6ja balts zibens, sekoja steidzīgs pērkons, un pēkšņi sāka gāzt lietus, it kā zibens būtu pārplēsis debesis.

—   Nāc aši! — Kerns iesaucās.

Viņi skrēja uz karuseli, kas ar nolaistajām brezenta sienām neskaidri slējās tumsā kā mēms laupītāju tornis. Kādā vietā Kerns pacēla brezentu, abi izlīda pa tā apakšu un, strauji elpodami, negaidot atradās patvērumā gluži kā zem milzīgām, tumšām bungām, pa kurām grabināja lietus.

Kerns satvēra Rutas roku un vilka viņu sev līdzi. Acis drīz pierada pie tumsas. Spocīgi rēgojās pakaļkājās saslējušos zirgu aprises; brieži, līdzīgi ēnām, bija pārakmeņojušies mūžīgā bēgšanā; gulbji pleta noslēpumainas krēslas apņemtus spārnus, un mierpilnas, tumstošas tumsā vīdēja varenās ziloņu muguras.

—   Nāc! — Kerns vilka Rutu uz gondolu. Vagoniņos un karietēs viņš salasīja pāris samta spilvenu un salika tos apakšā. Tad norāva kādam zilonim tā zeltā izšūto seglu pārsegu. — Tā, nu tev ir sega kā princesei…

Ārā stiepti ducināja pērkons. Zibšņi meta telts siltajā tumsā nespodru, bālu spīdumu, un tad ikreiz iznira mūžīgā lokā defilējošo dzīvnieku krāsainie ragi un iejūgi kā maiga, tāla parādība no apburtas paradīzes. Kerns saskatīja Rutas bālo seju ar tumšajām acīm un, apsegdams viņu, juta zem plaukstām viņas krūtis — atkal nepazīstamas un svešas, un satraucošas kā pirmajā naktī Prāgas viesnīcā «Bristole».

Negaiss strauji tuvojās. Pērkons pārdunēja bungošanu pa spriegi nostiepto brezenta jumtu, no kura straumēm brāzās ūdens; no spēcīgajiem grāvieniem trīcēja grīda, un piepeši klusumā, kas iestājās pēc pēdējā, sevišķi spēcīgā satricinājuma, karuselis atraisījās un sāka lēnām griezties. Lēnāk nekā dienā, gandrīz negribīgi un kā noslēpumainas varas dzīts, arī mūzika bija lēnāka nekā dienā un savādā kārtā brīžam pārtrūka. Tas ilga tikai pusi apļa, it kā karuselis uz mirkli būtu uzmodies no miega, — tad tas atkal apstājās, un apklusa arī leijerkaste, it kā gurdumā pārlūzusi, un šalca vairs tikai lietus, lietus, vissenākā šūpuļdziesma pasaulē,

OTRĀ DAĻA

..

X

Universitātes laukums gulēja vienaldzīgajā pusdienas saulē. Gaiss bija dzidrs un zils, un pār jumtiem riņķoja nemierīgu bezdelīgu virtene. Kerns stāvēja laukuma malā un gaidīja Rutu.

Pa lielajām durvīm iznāca pirmie studenti un devās lejā pa kāpnēm. Kerns izstiepa kaklu, lai ieraudzītu Rutas brūno bereti. Parasti viņa bija viena no pirmajiem, kas nāca ārā. Taču viņš neredzēja Rutu. Pēkšņi nenāca vairs arī studenti. Gluži otrādi: vairāki no tiem, kas bija ārā, atkal griezās atpakaļ, šķita, kaut kas nebija kārtībā.

Piepeši, kā sprādziena mests, pa durvīm izvirda juceklīgs, saņudzējis studentu pūlis. Gāja vaļā kautiņš. Tagad Kerns izšķīra arī izsaucienus. — Ārā žīdus! — Blieziet Mozus dēliem pa šķībajiem purniem! — Trieciet tos uz Palestīnu!

Viņš ātri šķērsoja laukumu un nostājās pie ēkas labā spārna. Bija jāizvairās no iekļūšanas kautiņā; taču vienlaikus viņš gribēja atrasties cik vien iespējams tuvu, lai izdabūtu ārā Rutu.

Ebreju studentu grupa — cilvēku trīsdesmit — mēģināja glābties. Cieši kopā saspiedušies, viņi virzījās lejup pa kāpnēm. Viņus ielenca kāds simts citu, kas sita viņiem no visām pusēm.

— Jauciet ārā to varzu! — kliedza liela auguma, melnmatains students, kurš izskatījās pēc ebreja vairāk nekā lielākā daļa uzbrukumam pakļauto. — Grābiet ciet pa vienam!

Viņš stājās priekšgalā baram, kas ar skaļām klaigām kā ķīlis ieurbās ebreju grupā, citu pēc cita rāva viņus ārā un pasvieda pārējiem, kuri tos tūliņ apstrādāja ar dūrēm, grāmatu saiņiem un nūjām.

Kerns nemierīgi lūkojās pēc Rutas. Nekur nevarēja viņu ieraudzīt un cerēja, ka viņa palikusi universitātē. Augšā uz ārējām kāpnēm stāvēja vairs tikai divi profesori. Viens ar pāršķirtu sirmu Franča Jozefa bārdu un sārtu seju, kurš smaidot berzēja rokas, un otrs, kalsns un bargs, kurš vienaldzīgu seju noskatījās jūklī.

No laukuma otras puses steidzīgi nāca daži policisti. Priekšējais apstājās netālu no Kerna. — Stopi — viņš teica abiem pārējiem. — Nejaucieties iekšā!

Abi apstājās. — Zīdi, vai? — viens no tiem vaicāja.

Pirmais policists pamāja. Tad pamanīja Kernu un skadri pavērās viņā. Kerns izlikās, ka neko nav dzirdējis. Gausi aizdedzinādams cigareti, viņš it kā bez jebkāda nolūka pagāja dažus soļus tālāk. Policisti sakrustoja rokas un ziņkārīgi noskatījās kautiņā.

No burzmas izrāvās mazs ebreju students. Mirkli viņš stāvēja kā apžilbis. Tad ieraudzīja policistus un šāvās pie tiem.

— Nāciet! — viņš kliedza. — Ātri! Palīdzietl Viņus taču nositīs!

Policisti nopētīja viņu kā retu kukaini. Neviens nekā neatbildēja. Mazais apjucis brīdi skatījās uz viņiem. Tad, ne vārda nebildis, pagriezās un atkal devās atpakaļ uz mudžekļa pusi. Viņš vēl nebija pagājis ne desmit soļu, kad no lielā bara atdalījās divi studenti. Tie brāzās viņam virsū. — Zīdu cūka! — priekšējais kliedza. — Zīdu cūka brēc pēc taisnības! Tad saņem ar!

Ar plaukšķošu sitienu sejā viņš notrieca to zemē. Mazais mēģināja atkal tikt uz kājām. Ar spērienu vēderā otrais" atgrūda viņu atpakaļ. Tad abi sagrāba viņu aiz kājām un kā ķerru vilka pa bruģi. Mazais velti pūlējās pieķerties akmeņiem. Viņa baltā seja gluži kā izmisuma maska stīvi vērās atpakaļ uz policistiem. Mute bija kā melns, vaļējs caurums, no kura pār zodu plūda asinis. Viņš nekliedza.

Kerns juta izkalstam aukslējas. Viņam šķita, ka jāmetas virsū tiem abiem. Taču redzēja, ka viņu vēro policisti, un aiz niknuma stīviem un krampjainiem soļiem pārgāja uz otru laukuma stūri.

Viņam cieši garām pagāja abi studenti ar savu upuri. Viņu zobi spīdēja, viņi smējās, un sejās nebija ne ēnas no ļaunuma. Viņi tikai staroja aiz patiesas, nevainīgas patikas — it kā nodarbotos ar kādu sporta veidu, nevis līdz asinīm vazātu pa bruģi cilvēku.

Negaidot uzradās palīgs. Liela auguma, gaišmatains students, kas līdz šim bija stāvējis malā, saviebās pretīgumā, kad garām vilka mazo. Viņš nedaudz uzrotīja jakas piedurknes, paspēra dažus nesteidzīgus soļus un tad ar diviem īsiem, smagiem sitieniem notrieca mazā mocītājus zemē.

Aiz apkakles viņš piecēla notriepušos mazo un nostādīja uz kājām. — Tā, un nu taisies, ka tiec, — viņš noņurdēja. — Bet labi veicīgil

Pēc tam tikpat lēnām un domīgi kā iepriekš viņš devās uz trakojošā pūļa pusi. Nopētīja melnmataino barvedi un tad tik briesmīgi trieca tam pa degunu un tūliņ pēc tam tik zibenīgi iesita pa zodu, ka barvedis, kauliem brakšķot, sabruka uz bruģa.

Šai brīdī Kerns ieraudzīja Rutu. Viņa bija pazaudējusi cepuri un atradās mudžekļa malā. Viņš skrēja turp. — Aši! Nāc aši, Ruta! Mums jātiek prom no šejienes!

Pirmajā acumirklī viņa nepazina Kernu. — Policija! — viņa murmināja, uztraukumā nobālusi. — Policija taču nāks palīgā!

—   Policija nepalīdzēs! Un tā arī nedrīkst mūs te noķert! Mums jābēg, Ruta!

—   Jā. — Ruta kā pamozdamās pavērās Kernā. Viņas seja pārvērtās, šķita, ka viņa sāks raudāt. — Jā, Ludvig, — viņa teica savādi aizlūzušā balsī. — Nāc, bēgsim!

—   Jā, aši! — Kerns saņēma Rutas roku un vilka viņu sev līdzi. Aizmugurē viņi izdzirda kliedzienus. Grupai ebreju studentu izdevās izlauzties. Daļa no tiem skrēja pāri laukumam. Burzma pavirzījās sānis, un Kerns un Ruta negaidot atradās tās vidū.

—   A, Rebeka! Zāra! — Viens no uzbrucējiem tvēra pēc Rutas.

Kerns juta kaut ko līdzīgu atsperes atlēcienam. Viņš bija bezgala pārsteigts, redzot studentu lēnām saļimstam. Viņš neapzinājās, ka būtu sitis.

—   Skaists taisnais! — viņam blakus kāds atzinīgi sacīja.

Tas bija garais, gaišmatainais students, kas tobrīd sasita ar galvām kopā divus citus. — Nekas vārīgs jau nav ievainots! — viņš noteica, nometa tos kā slapjus maisus un ķēra pēc diviem citiem.

Kerns saņēma sitienu ar spieķi pa dilbu. Noskaities viņš metās kā sarkanā miglā un zvetēja visapkārt. Sašķaidīja kādas brilles un skrienot notrieca kādu zemē. Tad atskanēja briesmīgs dārdiens, un sarkanā migla kļuva melna.

Viņš atjēdzās policijas iecirkni. Apkakle bija saplēsta, vaigs asiņoja, un galvā vēl arvien dārdēja. Viņš uzslējās sēdus,

—        Servusl — kāds viņam blakus ierunājās. Tas bija garais, gaišmatainais students.

—   Nolādētsl — Kerns attrauca. — Kur mēs esam? Otrais iesmējās. — Apcietinājumā, mīļais. Gan jau pēc

dienas vai divām mūs atkal izlaidīs,

—       Mani ne. — Kerns paskatījās apkārt. Viņi bija astoņi. Visi ebreji, izņemot gaišmati. Rutas te nebija.

Students atkal iesmējās. — Ko jūs tā skatāties apkārt? Domājat, ka te nav īstie? Maldi, mīļaisl Vainīgs ir nevis uzbrucējs, bet gan tas, kam uzbrūkl Viņš ir skandāla cēlonis. Vismodernākā psiholoģija.

—       Vai jūs neredzējāt, kas notika ar meiteni, ar kuru es biju kopā? — Kerns jautāja.

—       Meitene? — Gaišmatis brīdi padomāja. — Viņai nekas nebūs lēcies. Kas tad lai atgadītos? Meitenēm taču kautiņā liek mieru.

—   Vai jūs par to esat drošs?

—   Jā. Visai drošs. Turklāt tūliņ ieradās arī policija. Kerns stingi skatījās sienā. Policija. Tur jau bija tā

lieta. Taču Rutas pase vēl derēja. Viņai neko lielu nevarēja izdarīt. Taču arī tas jau bija par daudz.

—   Vai bez mums apcietināti vēl daudzi? — viņš vaicāja. Gaišmatis papurināja galvu. — Nedomāju vis. Es biju pēdējais. Man šie ķērās klāt tikai minstinādamies.

—   Noteikti ne?

—       Nē. Citādi viņi arī būtu šeit. Mēs jau vēl pagaidām esam dežūristabā. . *

Kerns uzelpoja. Varbūt Rutai nekas nebija noticis. Gaišmatainais students ironiski noraudzījās viņā. — Paģiras, vai ne? Tā ir vienmēr, kad neesi vainīgs. Labāk, ja tam, kas ar tevi notiek, ir iemesls. Redzat, vienīgais, kurš te sēd pēc vecās, labās taisnības, esmu es. Iejaucos no brīva prāta. Tāpēc arī esmu priecīgs.

—   Tas bija krietni no jūsu puses.

—       Ko niekus, krietni! — Gaišmatis nievīgi atmeta ar roku. — Es esmu vecs antisemīts. Bet tādā slaktiņā taču nevar noskatīties. Jūs, starp citu, iesitāt skaistu, īsu taisno. Precīzi un aši. Kādreiz mācījāties boksēties?

—   Nē.

—       Tad jums tas būtu jāmācās. Jums ir labas dotības. Tikai esat pārlieku karstgalvīgs. Ja es būtu ebreju pāvests, tad liktu viņiem katru dienu pa stundai boksēties. Tad tik jūs redzētu, kā tie zeļļi no jums trūktos.

Kerns piesardzīgi aptaustīja galvu. — Man šobrīd prāts nenesas uz boksēšanos.

—   Gumijas nūja, — students lietišķi paskaidroja. — Mūsu brašā policija. Allaž uzvarētāju pusē. Šovakar ar jūsu galvu jau būs labāk. Tad sāksim vingrināties. Kaut kāda nodarbošanās taču jāatrod. — Viņš uzcēla garās kājas uz nāras un paskatījās apkārt. — Jau divas stundas esam te. Ellīgi garlaicīga būda! Bijusi vismaz kāda kāršu kava! Melno Pēteri vai ko tādu taču māk kurš katrs. — Viņš nicīgi nopētīja ebreju studentus.

—   Man ir kārtis. — Kerns iebāza roku kabatā. Šteiners toreiz bija viņam uzdāvinājis kāršu blēža kavu. Kopš tā laika viņš aizvien nēsāja to līdzi kā sava veida amuletu.

Students atzinīgi paskatījās uz viņu. — Visu cieņu! Tikai tagad nestāstiet man, ka spēlējat bridžu! Visi ebreji spēlē bridžu un vairāk neko.

—   Es esmu pa pusei ebrejs. Spēlēju skātu, taroku, jasu un pokeru, — Kerns ar tikko jaušamu lepnumu attrauca.

—   Pirmklasīgi. Tad jūs cērtat mani pušu. Jasu es neprotu.

—   Tā ir šveiciešu spēle. Ja gribat, iemācīšu.

—   Labi. Tad es jums par to pasniegšu boksa stundu. Apmaiņa ar garīgām vērtībām.

Viņi spēlēja līdz vakaram. Tikmēr ebreju studenti sarunājās par politiku un taisnīgumu. Ne pie kāda rezultāta viņi nenonāca. Kerns un gaišmatis sākumā spēlēja jasu, vēlāk pokeru. Pokerā Kerns laimēja septiņus šiliņus. Viņš bija kļuvis par labu Šteinera skolnieku. Galva pamazām noskaidrojās. Viņš vairījās domāt par Rutu. Viņas labā neko nevarēja darīt; prātošana vien būtu Kernu novārdzinājusi. Un nopratināšanā pie tiesneša viņš gribēja valdīt pār saviem nerviem.

Gaišmatis nosvieda kārtis un samaksāja Kernam. — Nu nāks otrā daļa, — viņš noteica. — Sākam! Pie lietas, lai kļūtu par otru Dempseju.

Kerns piecēlās. Viņš vēl bija ļoti vārgs. — Man šķiet, nekas neiznāks, — viņš sacīja. — Mana galva vēl nespēs panest otru sitienu.

—   Jūsu galva bija pietiekami skaidra, lai atņemtu man septiņus šiliņus, — gaišmatis vīpsnādams attrauca. — Uz priekšu, neesi mīkstpēdiņšl Ļaujiet, lai jūsos ierunājas kauslīgās āriešu asinisl Pagrūdiet malā humāno ebreju pusi.

—   To es daru jau veselu gadu.

—   Lieliski. Tātad pagaidām saudzēsim galvu. Sāksim ar kājām. Boksā galvenais ir kāju vieglums. Jums jādejo. Pretinieka zobi tiek izdauzīti dejojot. Nīče praksē!

Gaišmatis ieņēma stāju, šūpojās ceļgalos un pārmaiņus parādīja dažus soļus uz priekšu un atpakaļ. — Atkārtojiet to! — Kerns atkārtoja.

Ebreju studenti bija beiguši diskutēt. Viens no viņiem, briļļainais, piecēlās. — Vai jūs nepamācltu ari mani? — viņš jautāja. -n

—   Protams! Brilles nost — un pie lietas! — Gaišmatis uzsita viņam uz pleca. — Uzbango, vecā makabeju asins!

Pieteicās vēl divi skolnieki. Pārējie noraidoši, taču ziņkārīgi palika sēžam uz nārām.

—   Divi pa labi, divi pa kreisi! — gaišmatis diriģēja. — Un nu ķersimies pie zibenskursa! Aizpildīsim robus, ko atstājuši gadu tūkstoši, nepadarīdami cilvēku par rupju un veselīgu būtni! Roka nesit — sit viss augums…

Viņš novilka žaketi. Pārējie sekoja viņa paraugam. Tad sākās īss auguma darbības izskaidrojums un mēģinājums. Visi četri cītīgi lēkāja pa pustumšo kameru.

Gaišmatis tēvišķīgi noraudzījās uz savu svīstošo skolnieku pulciņu. — Tā, — viņš pēc brīža paziņoja, — to jūs nu mākat. Vingrinieties, kamēr atsēdēsiet savas astoņas dienas par tīru āriešu musināšanu uz rasu naidu. Tagad pāris minūtes dziļi elpot! Atpūsties! Un tagad esi jums parādīšu īso taisno, boksa atsperi.

Viņš demonstrēja, kā jāsit. Tad paņēma savu jaku, saņurcīja to, turēja sejas augstumā un lika pārējiem pa to sist. Viņiem pilnā sparā vingrinoties, atvērās durvis. Ienāca apkalpotājs • ar dažām kūpošām bļodām. — Tas tak ir.., — Viņš steigšus nolika bļodas un pagriezies kliedza: — Sardze! Ātri! Tā banda turpina kauties pat policijā!

Iedrāzās divi policisti. Gaišmatainais students mierīgi nolika malā jaku. Visi četri boksa mācekļi bija aši pazuduši kaktos. — Degunradzis! — gaišmatis lielā pārākumā teica apkalpotājam. — Aitasgalva! Stulbā cietuma žurka! — Tad viņš pievērsās policistiem: — Tas, ko jūs te redzat, ir modernā humānisma mācību stunda. Jūsu ierašanās bija lieka, un roka pie gumijas steka tvīkst veltīgi, skaidrs?

—   Nē, — viens no policistiem teica.

Gaišmatis līdzjūtīgi paskatījās viņā. — Miesas norūdīšana. Vingrošana. Brīvās kustības. Tagad skaidrs? Vai tās tur būtu mūsu vakariņas?

—   Zināms, — apkalpotājs apstiprināja.

Gaišmatis noliecās pār vienu no bļodām un pretīgumā saviebās. Tad negaidot asi uzbrēca: — Vāciet ārāl Jūs iedrošināties nest iekšā šitos mēslus? Samazgas senāta prezidenta dēlam? Vai gribat, lai jūs degradē? — Viņš uzmeta skatienu policistiem. — Es sūdzēšos! Es tūliņ pat vēlos runāt ar apriņķa priekšnieku! Uz karstām pēdām vediet mani pie policijas prezidenta! Rīt mans tēvs jūsu dēļ sakurs tieslietu ministram pirti!

Abi policisti blenza viņā. Viņi nezināja, vai drīkst kļūt rupji vai arī jāpiesargās. Gaišmatis tos cieši uzlūkoja. — Kungs, — vecākais beidzot piesardzīgi ierunājās, — tā jau ir parastā cietuma barība.

—       Vai es esmu cietumā? — Gaišmatis bija aizvainots līdz sirds dziļumiem. — Es esmu apcietinājumā! Vai atšķirību jūs nezināt?

—       Kā nu ne, kā nu ne… — Policists nu bija manāmi iebiedēts. — Jūs, protams, varat pats sagādāt sev ēdamo, mans kungs! Tās ir jūsu tiesības. Ja gribat samaksāt, apkalpotājs var atnest jums gulašu…

—       Beidzot kāds prātīgs vārds! — Gaišmata izturēšanās kļuva rāmāka.

—   Un varbūt arī alu …

Gaišmatis paskatījās uz policistu. — Jūs man patīkat! Aizbildīšu par jums kādu vārdu. Kā jūs sauc?

—   Rūdolfs Egers.

—       Tas ir labi! Turpiniet! — Students izvilka no kabatas naudu un iedeva to apkalpotājam. — Divus vēršgaļas gulašus ar kartupeļiem. Pudeli plūmju degvīna…

Policists Rūdolfs Egers atvēra muti: — Alkoholiskus…

—       Ir atļauts, — gaišmatis pabeidza. — Divas pudeles alus, vienu policistiem, vienu mums!

Lielais paldies, lai jums veselība! — Rūdolfs Egers

teica.

—       Ja alus nebūs svaigs un ledusauksts, — senāta prezidenta dēls paziņoja apkalpotājam, — es tev nozāģēšu kāju. Ja tas būs labs, varēsi paturēt naudas atlikumu.

Apkalpotājs savilka priecīgu seju. — Gan tiks izdarīts, grāfa kungs! — Viņš staroja. — Nu īsts, visīstākais Vīnes humors!

Ēdiens bija atnests. Students uzaicināja Kernu. Tas sākumā negribēja nākt. Viņš redzēja, kā ebreji nopietnām sejām ēd samazgas. — Esiet nodevējs! Tas ir moderni! — students viņu uzmundrināja. — Un turklāt šī ir kāršu spēlmaņu maltīte.

Kerns apsēdās. Gulašs bija labs, un galu galā viņam nebija pases, un viņš turklāt bija jauktenis.

—Vai jūsu tēvs zina, ka esat te? — viņš iejautājās.

«t*Mīļais dievs! — Gaišmatis smējās. — Mans tēvs! Viņam Linčā ir baltveļas audumu tirgotava,

Kerns pārsteigts paskatījās uz viņu.

—    Mans mīļais, — students rāmi teica, — jūs, šķiet, vēl nezināt, ka mēs dzīvojam blefa laikmetā. Demokrātiju ir nomainījusi demagoģija. Dabiska secība. Prozīt!

Viņš atkorķēja plūmju degvīnu un piedāvāja vienu glāzi briļļainajam studentam.

—   Pateicos, es nedzeru, — tas mulsi atteica.

&lt;-— Protams! Varēju gan iedomāties! — Gaišmatis izmeta glāzi pats. — Jau tādēļ vien citi jūs mūžīgi vajās. Kā ir ar mums abiem, Kern? Vai iztukšosim pudeli?

—   Jā.

Viņi izdzēra pudeli tukšu. Tad apgūlās uz nārām. Kernam šķita, ka varēs iemigt. Taču ik mirkli viņš pamodās atkal. Nolādēts, ko viņi izdarījuši ar Rutu, viņš domāja. Un cik ilgi mani turēs te ieslēgtu?

Kerns dabūja divus mēnešus cietumsoda. Miesas bojājumi, musināšana, pretošanās valsts varai, atkārtota nelegāla uzturēšanās, — viņš brīnījās, ka nav dabūjis desmit gadus.

Viņš atvadījās no gaišmata, kuru tai pašā laikā izlaida brīvībā. Tad Kernu noveda lejā. Bija jānodod drēbes un jāsaņem cietuma apģērbs. Stāvot zem dušas, viņam iešāvās. prātā, cik ļoti kādreiz bija nomākusi roku dzelžu uzlikšana. Viņam šķita, kas tas noticis bezgala sen. Cietuma apģērbs tagad likās tikai praktisks; tā viņš pasaudzēja savas privātās drēbes.

Kerna kameras biedri bija zaglis, sīks krāpnieks un krievu profesors no Kazaņas, apcietināts par klaidonību. Visi četri strādāja cietuma šūšanas darbnīcā.

Pirmais vakars bija drūms. Kerns atcerējās Šteinera toreiz teikto — ka viņš pie tā pieradīšot. Tomēr viņš sēdēja uz nāras un blenza sienā.

—    Vai jūs runājat franciski? — no savas nāras viņu piepeši uzrunāja profesors.

Kerns satrūkās. — Nē.

—   Vai negribat iemācīties?

—  Jā. Varam tūliņ sākt.

Profesors piecēlās. — Ar kaut ko jānodarbojas, vai zināt! Citādi domas gatavas cilvēku vai aprīt.

—  Jā. — Kerns pamāja. — Turklāt tas man labi noderēs. Laikam būs jādodas uz Franciju, kad tikšu ārā.

Viņi apsēdās blakus apakšējās nāras stūrī. Virs viņiem trokšņoja krāpnieks. Tam atradās zīmuļa gals, ar ko tas apgleznoja sienas cūcīgiem zīmējumiem. Profesors bija ļoti vājš. Cietuma drēbes bija viņam daudz par platām. Viņam bija ruda, kupla bārda un zilacaina bērna seja.

—   Sāksim ar skaistāko un veltīgāko vārdu pasaulē, — viņš teica ar brīnumjauku smaidu bez mazākās ironijas,

—  ar vārdu «brīvība» — la libertй.

Pa šo laiku Kerns iemācījās daudz. Pēc trim dienām, pastaigājoties pagalmā, viņš jau varēja sarunāties ar cietumniekiem sev priekšā un aizmugurē, nekustinot lūpas. Šūšanas darbnīcā viņš tādā pašā veidā ar profesora palīdzību cītīgi mācījās no galvas franču darbības vārdus. Vakaros, kad Kerns bija piekusis no franču valodas, zaglis mācīja viņam, kā taisīt no stieplēm mūķīzerus un apklusināt modrus suņus. Viņš iemācīja arī visu graudaugu nogatavošanās laikus un to, kā vislabāk ielīst siena kaudzē pārnakšņot. Krāpnieks bija slepus ienesis līdzi dažus «Elegantās Pasaules» numurus. Ja neņem vērā Bībeli, tā bija viņu vienīgā lasāmviela, un no turienes viņi mācījās, kā jāģērbjas diplomātiskās pieņemšanās un kad pie frakas jānēsā sarkana vai balta neļķe. Vienā punktā zaglis diemžēl nebija izmācāms: viņš apgalvoja, ka pie frakas piederoties melna kaklasaite — to viņš pietiekami esot noskatījis lokālos viesmīļiem.

Kad piektās dienas rītā viņus izveda ārā, uzraugs tik sparīgi uzgrūdās Kernam, ka tas atsitās pret sienu. — Uzmanīgāk, ēzeli! — viņš iebrēcās.

Kerns izlikās, ka nespēj noturēties kājās. Sādā veidā viņš gribēja iespert uzraugam pa lielu tā, lai nevarētu tikt sodīts. Tas tad izskatītos pēc nejaušības. Taču, pirms viņš to paguva, uzraugs paraustīja viņu aiz piedurknes un nočukstēja: — Pēc stundas piesakies iet ārā. Saki, ka tev ir vēdergraizes. — Tad uzkliedza: — Uz priekšu! Domā, ka mums ir laiks tevi gaidīt?

Pastaigājoties Kerns prātoja, vai uzraugs negrib viņu kaut kā iegāzt. Abi nevarēja viens otru ciest. Vēlāk šūšanas darbnīcā, nedzirdami čukstēdams, viņš šo lietu pārrunāja ar zagli, kas bija cietuma speciālists.

—       Arā iziet tu vari vienmēr, — tas skaidroja. — Tās ir tavas cilvēciskās tiesības. Par to viņš tev nekā nevar izdarīt. Daži iet ārā biežāk, daži retāk, tas ir dabiski. Bet pēc tam uzmanies.

—       Labi. Redzēsim, ko viņš grib. Katrā gadījumā tā ir pārmaiņa.

Kerns simulēja vēdersāpes, un uzraugs izveda viņu ārā. Viņš aizveda Kernu uz ateju un paskatījās apkārt. — Cigareti? — viņš noprasīja.

Smēķēt bija aizliegts. Kerns iesmējās. — Ak tad tur tā lieta! Nē, rnījais, ar to tu mani nepaķersi.

—       Ak, turi jel muti! Domā, es gribu tevi iegāzt? Vai Šteineru pazīsti?

Kerns blenza uzraugā. Tad atteica: — Nē. — Viņš nosprieda, ka tās ir lamatas, lai noķertu Šteineru.

—   Tu nepazīsti Šteineru?

—   Nē.

—       Labi, tad klausies. Šteiners liek tev pateikt, ka Ruta ir drošībā. Tev nav jārūpējas. Kad tiksi ārā, prasi, lai tevi izraida uz Čehiju, un nāc atpakaļ. Vai nu tu viņu pazīsti?

Kerns pēkšņi juta, ka trīc. — Tagad gribi cigareti? — uzraugs vaicāja.

Kerns pamāja. Uzraugs izvilka no kabatas paciņu «Memfisas» un sērkociņu kārbiņu. — Se, ņem! No Šteinera. Ja tevi noķers, tu tās neesi dabūjis no manis. Un nu tupies iekšā un uzpīpē. Dūmus pūt caurumā. Es ārā uzmanīšu.

Kerns apsēdās uz sēdekļa. Izņēma cigareti, pārlauza divās daļās un aizdedzināja vienu pusīti. Smēķēja lēnām un dziļi. Ruta bija drošībā. Šteiners paturēja viņu acīs. Kerns skatījās netīrajā sienā ar piedauzīgajiem zīmējumiem, un viņam šķita, ka tā ir visskaistākā telpa pasaulē.

—       Kāpēc tad tu man neteici, ka pazīsti Šteineru? — uzraugs sacīja, kad viņš iznāca ārā.

—   Ņem cigareti, — Kerns atteica.

Uzraugs papurināja galvu. — Nekāda runa!

—   Kā tad tu viņu pazīsti? — Kerns jautāja.

—       Reiz viņš izpestīja mani no ķezas. No sasodītas ķezas. Nu, nāc!

Viņi gāja atpakaļ uz šūšanas darbnīcu. Profesors un zaglis paskatījās uz Kernu. Viņš pamāja un apsēdās.

—   Kārtībā? — profesors nedzirdami vaicāja. Kerns atkal pamāja.

—   Tātad tālāk, — profesors čukstēja savā rudajā bārdā.

—  Aller. Neregulārs darbības vārds. Je vais, tu vas, il.

—       Nē, — Kerns atsaucās. — Šodien ņemsim citu. Kā būs «mīlēt»?

—   Mīlēt? Aimer. Bet tas ir regulārs darbības vārds…

—   Taisni tāpēc, — Kerns noteica.

Pēc četrām nedējām izlaida profesoru. Zagli — pēc sešām; krāpnieku pāris dienu vēlāk. Pēdējās dienās viņš lūkoja pievērst Kernu homoseksualitātei; taču Kerns bija pietiekami spēcīgs, lai nelaistu viņu sev tuvumā. Reiz Kerns viņu nokautēja ar gaišmatainā studenta īso taisno; tad bija miers.

Dažas dienas Kerns palika viens; tad ieradās divi jauni kameras biedri. Viņš uzreiz pazina — tie ir emigranti. Viens bija vecāks un Joti nerunīgs, jaunākais — gadu trīsdesmit vecs. Viņiem bija nodriskāti uzvalki, pēc kuriem varēja redzēt, ar kādām pūlēm tie tiek uzturēti tīri. Vecākais tūliņ atgūlās uz nāras.

—   No kurienes jūs nākat? — Kerns vaicāja jaunākajam.

—   No Itālijas.

—   Kā tur ir?

—        Bija labi. Pavadīju tur divus gadus. Nu ir cauri. Viņi visu kontrolē.

—   Divus gadus! — Kerns noteica. — Tas tik ir kaut kas!

—       Jā, bet šeit viņi mani noķēra pēc astoņām dienām. Vai tā iet vienmēr?

—   Pēdējā pusgadā ir kļuvis sliktāk.

Jaunais atbalstīja galvu rokās. — Sliktāk kjūst visur. Diez kas tur beigās iznāks? Kā ir Cehoslovakijā?

—       Arī sliktāk. Tur ir pārāk daudz Jaužu. Vai Šveicē bijāt?

—        Šveice ir par mazu. Tur tu uzreiz duries acīs. — Vīrietis stingi skatījās sienā. — Man tak vajadzēja laisties uz Franciju.

—   Jūs protat franciski?

—   Jā, zināms. — Vīrietis nervozi bužināja sev matus. Kerns paskatījās uz viņu. — Vai mēs mazliet neparunātu franciski?

1 Iet. Es eju, tu ej, viņš… (Franču vai.)  Es to nupat iemācījos un negribētu aizmirst.

Vīrietis izbrīnījies pacēla galvu. — Parunāt franciski? — Viņš sausi iesmējās. — Nē, to es nevaru! Tikt iemestam cietumā un tad tērzēt franciski — tas ir pārāk smieklīgi! Nudien, jums, kā šķiet, ir dīvainas iedomas!

— It nemaz. Man tikai ir dīvaina dzīve.

Kerns vēl brīdi gaidīja, vai vīrietis nepiekāpsies. Tad uzrāpās savā nārā un tik ilgi atkārtoja neregulārus darbības vārdus, līdz beidzot iemiga.

Viņš pamodās, jo kāds viņu purināja. Tas bija vīrietis, kurš negribēja runāt franciski. — Palīdziet! — viņš elsa. — Ātri! Viņš ir pakāries!

Kerns samiegojies piecēlās sēdus. Agrā rīta blāvajā pelēcīgumā pie loga karājās melns stāvs ar noliektu galvu. Kerns nolēca no nāras. — Nazi! Aši!

—   Man nav naža. Jums ir?

—       Nolādēts, nav! Atņemts! Es viņu pacelšu. Pārvelciet siksnu viņam pār galvu!

Kerns uzkāpa uz nāras un mēģināja pacelt pakārušos. Tas bija smags kā pasaule. Daudz smagāks, nekā izskatījās. Apģērbs bija auksts un nedzīvs tāpat kā īpašnieks. Kerns ķērās klāt ar visu spēku. Viņš varēja to pacelt tikai ar pūlēm. — Nu jel! — viņš elsa. — Paveiciet siksnu vaļīgāk! Ilgi es tā nenoturēšu.

—       Jā. — Otrais uzkāpa augšā un knibinājās gar pakārtā kaklu. Piepeši viņš atlaidās, sagrīļojās un sāka vemt.

—       Sasodīta cūcība! — Kerns kliedza. — Vairāk jūs neko nespējat? Brīvējiet viņu vaļā! Atri!

—       Nevaru skatīties! — otrais vaidēja. — Tās acis! Un mēle!

—   Tad kāpiet nost! Paceliet viņu, un es atraisīšu! Viņš atdeva smago ķermeni rokās otrajam un uzlēca

uz nāras. Skats bija drausmīgs. Uzblīdusi, blāvā seja, izspiedušās, gluži kā pārsprāgušās acis, resnā, melnā mēle, — Kerns ķēra pēc šaurās ādas siksnas, kas bija dziļi iegriezusies piepampušajā kaklā.

—   Augstāk! — viņš uzsauca. — Celiet viņu augstāk! No apakšas viņš izdzirda gārdzoņu. Vīrietis jau atkal

vēma. Reizē viņš palaida vaļā pakārušos, kam no rāviena vēl vairāk izspiedās acis un mēle, it kā tas baismi izsmietu bezspēcīgos dzīvos. — Nolādēts! — Kerns izmisis meklēja kaut ko, kas vestu vīrieti pie sajēgas. Pēkšņi caur viņa smadzenēm kā zibsnis izšāvās aina ar gaišmataino studentu un uzraugu. — Ja tu, sasodītā vešas bāba, tagad tūliņ neķersies klāt, — viņš auroja, — es izsperšu tev zarnas no vēdera! Nu, nožēlojamais zaķapastala! — Vienlaikus viņš atvēzēja kāju un juta, ka trāpīts labi. Iespēra vēlreiz no visa spēka. — Es ielauzīšu tev pauri! — viņš kliedza. — Uz pēdām cel augšā!

Vīrietis lejā klusēja un cēla. — Augstāk! — Kerns ārdījās. — Augstāk, draņķa trauklupata!

Vīrietis cēla augstāk. Kernam izdevās pavilkt cilpu vaļīgāk un pārvilkt pakārtajam pār galvu. — Tā, tagad laižam lejā!

Abi ķērās klāt un noguldīja ļengano ķermeni uz nāras. Kerns atrāva vaļā vesti un bikšu jostu. — Atgrūdiet durvju lūku! — viņš sacīja. — Pasauciet sardzi! Es sākšu mākslīgo elpināšanu.

Viņš nometās uz ceļiem aiz melni pelēcīgās galvas, saņēma aukstās, nedzīvās rokas savās siltajās, dzīvības pilnajās un sāka kustināt delmus. Paceļoties un saplokot krūšu kurvim, viņš dzirdēja dobju, kārcošu čērkstoņu un brīžam ieklausījās — taču elpa neradās. Vīrietis, kas negribēja runāt franciski, rībināja durvju lūku un kliedza: — Sardze! Sardze! — Balss dobji atbalsojās kamerā.

Kerns darbojās tālāk. Viņš zināja, ka tas jādara stundām ilgi, taču pēc kāda laika meta mieru.

—   Viņš elpo? — otrais vaicāja.

—   Nē. — Kerns piepeši bija šausmīgi noguris. — Nav jau arī jēgas. Tas vīrs gribēja nomirt. Kālab gan viņam to neļaut?

—   Bet, dieva dēļ…

—  Cilvēk, esiet nu rāms! — Kerns noteica ļoti klusu un draudīgi. Viņš nespētu paciest vairs ne vārda. Viņš zināja visu, ko vīrietis gribēja sacīt. Bet zināja arī to, ka tas otrais pakārtos vēlreiz, ja izdzīvotu. — Pamēģiniet jūs, — viņš pēc mirkļa ierunājās mierīgāk. — Sis te jau gan būs zinājis, kāpēc viņam vairs negribējās dzīvot.

Tūliņ ieradās arī sardze. — Kas par jandāliņu? Traki palikuši, vai?

—   Te viens pakārās.

—   Kungs dievs! Kādas klapatas! Vai vēl dzīvs?

Policists atvēra durvis. Viņš stipri oda pēc dūmdesas

un vīna. Uzzibsnīja kabatas lukturītis. — Viņš ir beigts?

—   Laikam gan.

•— Tad jau var pagaidīt līdz ritrītam. Lai ar to ķēpājas Sternikošs. Es nekā nezinu.

Viņš taisījās prom. — Stāt! — Kerns noteica. — Tūliņ pat atvediet sanitārus! No ātrās palīdzības.

Policists blenza viņā.

—       Ja pēc piecām minūtēm nebūsiet klāt, sacelsies pamatīgs skandāls, kura dēļ jūs riskēsiet ar savu posteni!

—       Iespējams taču, ka viņu vēl var glābt! Ar skābekli! — sauca otrais cietumnieks no kameras dziļuma, kur ēnai līdzīgs cilāja pakārtā rokas augšup lejup.

—       Labi gan iesākas šitā dieniņa! — sargi noņurdēja un aizvācās.

Pēc dažām minūtēm atnāca sanitāri un aiznesa pakārušos.

Drīz pēc tam sardze ieradās vēlreiz. — Jums jānodod bikšturi, jostas un kurpju auklas.

—   Kārties es netaisos, — Kerns sacīja.

—  Vienalga, jānodod.

Viņi nodeva mantas un notupās nārās. Skābeni oda pēc vēmekļiem. — Pēc stundas būs gaišs, tad varēsiet savākt grīdu, — Kerns noteica.

Rīkle viņam bija izkaltusi. Ļoti gribējās dz^rt. Krūtīs viss bija sauss un putekļains. Viņš jutās tā, it kā būtu rijis ogles un vati. It kā nemūžam vairs nevarētu kļūt atkal tīrs.

—   Šausmīgi, vai ne? — otrais pēc brīža ierunājās.

—   Nē, — Kerns attrauca.

Nākamajā vakarā viņus aizveda uz lielāku kameru, kur jau bija četri cilvēki. Kernam šķita, ka tie visi ir emigranti; bet tas viņam nerūpēja. Viņš jutās ļoti noguris un atlikās uz nāras. Taču iemigt nevarēja. Gulēja vaļējām acīm un skatījās uz aizrestotā loga mazo četrstūri. Vēlu, ap pusnakti, klāt pienāca vēl divi. Kerns tos neredzēja, tikai dzirdēja trokšņojam.

— Cik ilgi diez tas vilksies, kamēr tiksim atkal ārā no šejienes? — pēc kāda laika tumsā nedroši iejautājās viena jaunpienācēja balss.

Pagāja brīdis, līdz viņš saņēma atbildi.

Tad basā ierūcās kāda balss: — Atkarībā no tā, ko jūs esat izdarījis. Par slepkavību laupīšanas nolūkā mūža ieslodzījums, par politisku slepkavību astoņas dienas.

—   Mani viņi vienkārši otrreiz nogrāba bez pases.

—       Tas ir sliktāk, — bass rekšķināja. — Mierīgi rēķinieties ar četrām nedēļām.

—       Ak dievs! Un man koferī ir vista. Cepta vista! Kamēr tikšu ārā, tā būs sapuvusi!

—   Bez šaubām, — bass apstiprināja.

Kerns saausījās. — Vai jums koferī jau agrāk reiz nebija vista? — viņš noprasīja.

—       Jā! Tas tiesa! — jaunais pēc brīža izbrīnījies atsaucās. — Kā jūs to zināt, mans kungs?

—   Vai arī toreiz jūs neapcietināja?

—       Zināms! Kas man vaicā? Kas jūs esat? Kā tas nākas, ka jūs to zināt, mans kungs? — balss uzbudināti jautāja no tumsas.

Kerns sāka smieties. Viņš piepeši smējās tā, ka gandrīz smaka nost. Šie smiekli bija gluži kā spaidi, kā sāpīgi krampji, tajos izkusa viss, kas šajos divos mēnešos bija sakrājies viņā, — niknums par apcietināšanu, pamestību, bailes par Rutu, spēks izturēt, lai nepazustu, šausmas pakārtā dēļ, — viņš smējās un smējās brāzmaini un spīvi un nevarēja vien beigt. — Cālis! — viņš izstostīja. — No tiesas, tas ir Cālis! Un atkal ar vistu koferī! Kāda sagadīšanās!

—       To jūs saucat par sagadīšanos? — Cālis nikni sodījās. — Tas ir viens nolādēts liktenis!

—        Rādās, ka ar ceptām vistām jums nelaimējas, — bass noteica.

—        Klusu! — iešņācās kāds cits. — Lai velns parauj jūsu ceptās vistas! Nakts laikā cilvēkam bez dzimtenes uzkurināt vēderā tādu badu!

—       Varbūt starp viņu un cāļiem pastāv kāds dziļāks kopsakars, — bass pravietoja.

—       Lai tak kādreiz paprovē ar ceptiem šūpuļzirdziņiem! — vīrs bez dzimtenes iebrēcās.

—       Vai ar kuņģa vēzi, — zviedza smalks, spiedzīgs tenors.

—       Varbūt iepriekšējā dzīvē viņš reiz bija lapsa, — bass iedomājās. — Un tagad vistas par to atriebjas.

Cāļa balss izlauzās vēlreiz. — Kas par nešpetnu nekrietnību — vēl ņirgāties par cilvēku nelaimē!

—   Kad tad vēl? — bass svētsvinīgi vaicāja.

—        Klusu! — ārpusē uzkliedza sargs. — Te ir pieklājīgs cietums un nevis kāds naktslokāls!

XI

Kerns parakstījās par savu otro izsūtīšanu no Austrijas. Tā bija uz visu mūžu. Šoreiz viņš vairs neizjūta neko. Tikai domāja par to, ka nākamajā priekšpusdienā droši vien atkal būs Prāterī.

—  Vai Vīnē jums vēl jāpaņem kādas mantas? — ierēdnis jautāja.

—   Nē, nekādu.

—  Vai zināt, ka, vēlreiz ierazdamies Austrijā, riskējat dabūt vismaz trīs mēnešus cietuma?

—   Jā.

Ierednis brīdi skatījās Kerna. Tad iebāza roku kabata un pastūma viņam piecšiliņu naudaszīmi. — Te būs, iedzeriet par to. Arī es nevaru mainīt likumus. Ņemiet gumpoldskirhenieti. Tas šogad ir vislabākais. Un nu ejiet!

—   Paldies! — Kerns pārsteigts sacīja. Tā bija pirmā reize, kad policijā viņam kaut ko uzdāvināja. — Liels paldies! Nauda man labi noderēs.

—   Ir jau labi, ir jau labi! Taisieties nu prom! Jūsu pavadonis jau priekštelpā gaida.

Kerns noglabāja naudu. Tās pietika, ne vien lai samaksātu par divām ceturtdaļpudelēm gumpoldskirhenieša, bet arī lai ar vilcienu pabrauktu gabaliņu uz Vīnes pusi. Tas nebija tik bīstami.

Viņi brauca prom pa to pašu ceļu, kur pirmoreiz kopā ar Šteineru. Kernam šķita, it kā kopš tā laika būtu pagājuši desmit gadi.

No stacijas bija vēl gabaliņš, ko iet. Pēc kāda laika viņi gāja garām jaunvīna krodziņam. Tā priekšā dārziņā stāvēja daži galdi un krēsli. Kerns atcerējās ierēdņa padomu. — Vai neiedzersim kādu glāzi? — viņš jautāja pavadonim.

—   Ko?

—   Gumpoldskirhenieti. Tas šogad ir vislabākais.

—   Varam gan! Priekš muitas tā kā tā vēl ir par gaišu.

Viņi apsēdās dārziņā un dzēra rūgteno, dzidro gumpoldskirhenieti. Apkārt viss bija ļoti kluss un mierīgs. Debesis bija dzidras un augstas, un ābolzaļas. Uz Vācijas pusi kā piekūns aizdūca lidmašīna. Saimnieks atnesa sveci stikla kupolā un nolika uz galda. Tas bija,^erna pirmais vakars brīvībā. Divus mēnešus nebija redzetas brīvas debesis un brīvs ārs. Viņam šķita, ka pirmo reizi atkal elpotu. Viņš rāmi sēdēja un baudīja to miera mazumiņu, kas viņam tagad vēl piederēja. Pēc stundas vai divām atkal sāksies rūpesti un vajāšana.

—   Tā tak patiesi ir tīrā riebeklība! — ierēdnis piepeši noņurdēja.

Kerns pavērās viņā. — Man arī tā šķieti

—   Es to domāju citādi.

—   Varu iztēloties.

—   Domāju par jums, emigrantiem, — ierēdnis nīgri klāstīja. — Jūs tak taisni aizķerat mūsu amata godu! Nav vairs neviena cita, ko eskortēt, kā vien emigranti! Katru dienu viens un tas pats! Mūžīgi no Vīnes uz robežu. Kas nu tā par dzīvi! Nekad vairs negadās godīgs, jauks transports ar roku dzelžiem!

—  Varbūt pēc gada vai diviem jūs arī mūs vedīsiet uz robežu ar roku dzelžiem, — Kerns vēsi attrauca.

—   To tak visviens nevar salīdzināt! — Ierēdnis uzmeta viņam visai nicīgu skatienu. — No policijas viedokļa jūs tak neesat nekas! Man bija jāeskortē četrkārtējais laupītājs un slepkava Millers Otrais — ar revolveri šaušanas gatavībā — un tad divus gadus atpakaļ sieviešu slaktētājs Bergmanis un vēlāk šķērdējs Brusts, nemaz nerunājot par līķu apgānītāju Tediju Blīmelu. Jā, tie tik bija laiki! Bet tagad, jūs — ar jums jau var nosprāgt aiz garlaicības! — Viņš nopūtās un izdzēra savu glāzi. — Tomēr — jūs vismaz kaut ko saprotat no vīna. Iedzersim vēl kortelīti! Šoreiz maksāju es.

—   Labs ir.

Viņisaticīgi izdzēra otro kortelīti. Tad devās ceļā. Tikmēr bija satumsis. Pāri ceļam šaudījās sikspārņi un naktstauriņi.

Muitnīca bija spoži apgaismota. Vecie ierēdņi vēl atradās turpat. Pavadonis nodeva Kernu viņiem. — Pasēdiet pagaidām, — viens no ierēdņiem teica, — vēl ir par agru.

—   Zinu, — Kerns atteica.

—   Ak tā, jūs jau zināt?

—   Protams. Robežas taču ir mūsu dzimtene.

Rītam austot, Kerns atkal bija Prāterī. Viņš neuzdrīkstējās iet uz Šteinera dzīvojamo vagoniņu, lai viņu modinātu, jo nezināja, kas pa šo laiku noticis. Viņš klīda apkārt. Miglā krāsaini slējās koki. Kamēr Kerns sēdēja cietumā, bija pienācis rudens. Viņš brīdi stāvēja pie pelēki apklātā karuseļa. Tad pacēla brezentu un ielīda iekšā. Apsēdās gondolā. Tā viņš bija drošībā no apkārtklīstošiein policistiem.

Kerns uzmodās, izdzirdis kādu smejamies. Bija gaišs, un brezents bija nostumts malā. Viņš veicīgi uztrūkās. Viņa priekšā zilā kombinezonā stāvēja Šteiners.

Vienā lēcienā Kerns izmetās no gondolas. Piepeši viņš bija mājās. — Šteiner! — viņš starodams sauca. — Paldies dievam, es atkal esmu klāt!

—       To es redzu. Pazudušais dēls, kas atgriezies no policijas pazemes cietumam! Nāc, ļauj uz tevi paskatīties! Maķenīt pabālējis un izdilis cietuma maizē. Kāpēc tad nenāci iekšā?

—   Nezināju, vai tu vēl esi te.

—       Pagaidām esmu. Bet nu mēs vispirms iekodīsim brokastu. Pēc tam pasaule izskatīsies citāda. Lilo, — Šteiners sauca uz vagoniņa pusi, — mūsu mazais atkal ir klāt! Viņam vajadzīgas krietnas brokastis! — Viņš atkal pievērsās Kernam: — Esi paaudzies un tapis vīrišķīgāks. Vai pa to laiku arī ko iemācījies, bērniņ?

—       Jā. Ka jānorūdās, ja negrib nosprāgt. Un ka viņi mani neņems pušu. Turklāt šūt maisus un runāt franciski. Un ka pavēles bieži līdz vairāk nekā lūgumi.

—   Visu ko! — Šteiners smaidīja. — Visu ko, bērniņ!

—   Kur Ruta? — Kerns jautāja.

—       Cīrihē. Izraidīta. Citādi viņai nekas nav noticis. Pie Lilo ir vēstules tev. Viņa ir mūsu pasts. Vienīgā, kam ir īsti papīri. Ruta viņai sūtīja tev domātas vēstules.

—   Cīrihē… — Kerns noteica.

—   Jā, bērniņ. Vai tas ir slikti?

Kerns pavērās viņā. — Nē.

—       Viņa tur dzīvo pie paziņām. Tu jau arī drīz vien būsi Cīrihē, tas arī viss. Te tikpat pamazām sāk kļūt karsti.

—   Jā…

Naca Lilo. Viņa sveicinaja Kernu tā, it kā tas butu bijis pastaigāties. Divi mēneši viņai nelikās apspriešanas vērti. Gandrīz divdesmit gadu viņa dzīvoja prom no Krievijas un tika redzējusi no Ķīnas un Sibīrijas atgriežamies cilvēkus, kuri desmit, piecpadsmit gadu bija pazuduši bez vēsts. Rāmām kustībām viņa uzlika galdā paplāti ar tasītēm un kafijkannu.

—       Iedod viņam tās vēstules, Lilo! — Šteiners sacīja. — Viņš tak citādi neēdīs brokastis.

Lilo norādīja uz paplāti. Tur pret tasi balstījās vēstules. Kerns tās atplēsa. Sāka lasīt un negaidot visu aizmirsa. Tās bija pirmās vēstules, ko viņš saņēma no Rutas. Tās bija pirmās mīlestības vēstules viņa mūžā. Viss pazuda kā noburts — vilšanās, ka viņas te nav, nemiers, bailes, nedrošība, vientulība, — viņš lasīja, un melnās tintes līnijas sāka spulgot un fosforescēt: piepeši te bija cilvēks, kas rūpējās par viņu, kas bija izmisis par notikušo un kas teica, ka viņu mīl. Tava Ruta. Tava Ruta. Ak dievs, viņš domāja, tava Ruta! Tava! Tas šķita gandrīz neiespējami. Tava Ruta. Kas tad viņam līdz šim bija piederējis? Kas bijis viņējais? Pāris pudeļu, nedaudz ziepju un drēbes, kas mugurā. Un tagad cilvēks? Vesels cilvēks? Biezie, melnie mati, acis! Tas bija gandrīz neiespējami!

Viņš pacēla galvu. Lilo bija aizgājusi uz vagoniņu. Šteiners smēķēja cigareti. — Viss kārtībā, bērniņ? — viņš jautāja.

—  Jā. Viņa raksta, lai es nenākot. Lai vēlreiz neriskējot viņas dēļ.

Šteiners iesmējās. — Ko tik viņas nesaraksta, vai ne? — Viņš ielēja Kernam tasi kafijas. — Ņem iedzer vispirms šito un paēd!

Viņš atspiedās pret vagoniņu un noraudzījās, kā Kerns ēd un dzer. Cauri gaisīgajai, baltajai miglai izlauzās saule. Kerns sajuta to sev sejā — sajuta to tā, it kā ieelpotu vīnu. Iepriekšējā rītā viņš smirdošā telpā smalkstīja siltenu viru no apdauzītas skārda bundžas un klaidonis Leo sniedza vēdervēja koncertu — tā bija viņa mūžīgā nodarbe pēc pamošanās. Tagad pār viņa rokām vēsmoja viegls, svaigs rītavējš, viņš ēda baltu maizi un piedzēra klāt labu kafiju, kabatā čaukstēja Rutas vēstule un blakus, atspiedies pret vagoniņu, stāvēja Šteiners.

—  Tupēšanai ķurķī ir viens labums, — viņš sacīja. — Pēc tam viss ir brīnišķīgs.

Šteiners pamāja. — Tev visvairāk gribētos šovakar laisties prom, vai ne? — viņš jautāja.

Kerns pavērās viņā. — Gribas prom, un gribas palikt te. Gribētos, lai mēs varētu aiziet visi kopā.

Šteiners iedeva viņam cigareti. — Pagaidām divas trīs dienas paliec tepat, — viņš teica. — Tu izskaties nožēlojami. Cietuma kožamais tevi ir novārdzinājis. Atkopies te kādu nieku. Lai stātos uz lielceļa, kaulos jābūt buljonam. Būs labāk, ja pāris dienu nogaidīsi, nevis sašļuksi ceļmalā un tiksi nogrābts. Šveice nav bērnu spēle. Svešā zemē jābūt ņipram.

—   Vai tad es te varu kaut ko darīt?

—  Vari piepalīdzēt šautuvē. Un vakaros gaišreģim. Tur man gan nācās jau pieņemt kādu citu, taču divi vienmēr ir labāk.

—   Labi, — Kerns atteica. — Tev noteikti ir taisnība. Vispirms man acīmredzot mazliet jāatjēdzas, pirms dodos ceļā. Mani moka kaut kāds negants izsalkums. Ne tikai kuņģī vien, — acīs, galvā, visur. Būs labāk, ja sākumā cik necik atžilbšu.

Šteiners iesmējās. — Tiesa gan! — Tur nāk Lilo ar karstiem pīrāgiem. Paēd dūšīgi, bērniņ! Es tikmēr iešu modināt Poclohu.

Lilo nolika bļodu Kernam priekšā. Viņš atsāka ēst. Sad un tad aptaustīja savas vēstules.

—  Jūs paliksiet šeit? — Lilo iejautājās savā lēnajā, pacietajā vācu valodā.

Kerns pamāja.

—   Nebaidieties, — Lilo sacīja, — par Rutu jums nevajag baidīties. Viņa tiks cauri. Es pazīstu sejas.

Kerns gribēja viņai teikt, ka nebaidās tāpēc. Ka raizējas vienīgi par to, ka Rutu Cīrihē varētu noķert, pirms viņš ieradīsies.,, Taču, ieskatījies krievietes tumšajā, neizsakāmu skumju apēnotajā sejā, viņš neviļus apklusa. Pret to viss bija sīks un nenozīmīgs. Tomēr viņa šķita kaut ko sajutusi. — Nav tik slikti, — viņa sacīja. — Kamēr tas, otrais dzīvs, nekad nav slikti.

Tas bija divas dienas vēlāk, pēcpusdienā. Uz šautuves pusi atklīda daži cilvēki. Lilo bija aizņemta ar bariņu jaunu puišu, un cilvēki pienāca pie Kerna. — Nu, kas ir? Pašaudīsim!

Kerns iedeva šauteni pirmajam. Sākumā viņi pāris reižu izšāva uz figūrām, kuras šķindēdamas nogāzās, un uz caurspīdīgām stikla lodītēm, kas dejoja mazas strūklakas šaltī. Tad viņi sāka pētīt godalgu galdu un pieprasīja mērķus, lai par šaušanu saņemtu laimestus.

Abi pirmie sašāva trīsdesmit četrus un četrdesmit četrus punktus. Viņi laimēja plīša lācīti un apsudrabotu cigarešu etviju. Trešais, drukns vīrs ar matiem ezītī un biezām, brūnām, suseklim līdzīgām ūsām, tēmēja ilgi un rūpīgi un beigās tika līdz četrdesmit astoņiem punktiem. Viņa draugi rēkdami uzgavilēja. Lilo pameta turp ašu skatienu.

—  Vēlreiz piecus šāvienus! — vīrs pieprasīja un atstūma platmali pakausī. — Ar to pašu šauteni.

Kerns pielādēja. Trijos šāvienos vīrs savāca trīsdesmit sešus punktus. Ikreiz pa divpadsmit. Kerns redzēja, ka briesmās ir sudraba augļu grozs ar galda piederumiem, ģimenes mantojums, kas nebija laimējams. Viņš paņēma vienu no direktora Pocloha laimes lodēm. Nākamais šāviens trāpīja sešniekā.

—   Ei! — Vīrs nolaida šauteni. — Te kaut kas nav kārtībā. Es notēmēju, kā nākas.

—   Varbūt jūs tomēr mazliet notrīcējāt, — Kerns bilda.

—   Šautene tak ir tā pati.

—   Es netrīcu, — vīrs aizkaitināts attrauca. — Vecs policijas feldfēbelis netrīc. Es zinu, kā es šauju.

Šoreiz notrīcēja Kerns. Policists, kaut arī civilā, krita viņam uz nerviem. Vīrs blenza viņā. — Ei, jūs, te kaut kas nav kārtībā! — viņš draudoši teica.

Kerns nekā neatbildēja. Atkal pasniedza pielādēto šauteni. Šoreiz viņš bija ielādējis parastu lodi. Feldfēbelis vēlreiz paskatījās viņā, pirms sāka tēmēt. Sašāva divpadsmitnieku un nolaida šauteni. — Nu?

—   Gadās, — Kerns sacīja.

—   Ak gadās? Negadās vis! Četri divpadsmitnieki un viens sešnieks! Jūs tak pats tam neticat, ko?

Kerns klusēja. Vīra sarkanā seja tuvojās viņējai. — Es tak jūs kaut kur esmu redzējis…

Draugi viņu pārtrauca. Tie klaigādami pieprasīja šāvienu par brīvu. Sešnieks neskaitoties. — Jums, brālīši, ar tām lodēm kaut kas ir! — tie kliedza.

Pienāca Lilo. — Kas noticis? — viņa jautāja. — Vai varu jums palīdzēt? Jauneklis šeit vēl nav iestrādājies.

Pārējie ņēmās skaidrot viņai, kas noticis. Policists nepiedalījās sarunās. Skatījās uz Kernu un kaut ko prātoja. Kerns izturēja skatienu. Atcerējās visas mācības, ko bija devusi nemierīgā dzīve. — Aprunāšos ar direktoru, — viņš nevērīgi sacīja. — Es te neesmu noteicējs. — Grasījās jau atļaut policistam vienu šāvienu par brīvu. Taču viņš jau redzēja Poclohu trakojam, ja viņa sievas ģimenes mantojums aizietu pie velna. Kerns atradās starp Skillu un Haribdu. Viņš lēnām izvilka cigareti un aizsmēķēja. Dzelžaini sasprindzināja gribu, lai netrīcētu rokas. Tad pagriezās un nesteidzīgi aizsoļoja uz Lilo vietu.

Lilo palika stāvam Kerna vietā. Viņa ierosināja salīdzināt. Lai policists vēlreiz šaujot piecas reizes. Zināms, par velti. Pārējie nebija ar mieru. Lilo pameta skatienu uz Kerna pusi. Viņa redzēja, ka tas ir nobālis, un manīja, ka noticis kas vairāk nekā tikai strīds par Pocloha burvju lodēm. Viņa piepeši sāka smaidīt un apsēdās uz galda iepretī policistam. — Tik brašs vīrs arī otrreiz šaus labi, — viņa teica. — Nāciet izmēģiniet! Pieci šāvieni par brīvu strēlnieku karalim!

Policists glaimots izslēja galvu no apkakles. — Kam ir tāda roka, tam baiju nav, — Lilo sacīja un uzlika savu slaido plaukstu uz feldfēbeļa spēcīgās, rudām spalvām apaugušās rokas.

—    Bailes! Tādas mēs nepazīstam! — Policists izgāza krūtis un neveikli iesmējās. — Sanāktu jau vēl skaistāk!

—   Tā jau es domāju. — Lilo apbrīnodama paraudzījās viņā un sniedza šauteni.

Policists to paņēma, rūpīgi notēmēja un izšāva. Divpadsmitnieks. Viņš apmierināts paskatījās uz Lilo. Viņa smaidīja un no jauna pielādēja šauteni. Policists sašāva piecdesmit astoņus punktus.

Lilo viņam starojoši uzsmaidīja. — Jūs te esat labākais šāvējs kopš nez cik gadiem, — viņa paskaidroja. — Jūsu sievai nudien nav ko baidīties.

—   Man vēl nav sievas.

Viņa ieskatījās policistam acīs. — Droši vien tikai tāpēc, ka jūs negribat. *

Viņš pasmīnēja. Draugi trokšņoja. Lilo gāja pēc piknika groza, ko viņš bija laimējis. Viņš noglauda ūsas un mazām, saltām acīm negaidot sacīja Kernam: — Gan es izdibināšu, kas te ar jums ir! Kādreiz atnākšu formas tērpā!

Tad vīpsnādams paņēma savu grozu un kopā ar draugiem devās tālāk.

—   Vai viņš jūs pazina? — Lilo aši ieprasījās.

—   Nezinu. Nedomāju vis. Nekad neesmu viņu redzējis. Bet varbūt viņš kādreiz ir redzējis mani.

—    Ejiet pagaidām atkal prom. Būs labāk, ja viņš jūs vairs neredzēs. Pasakiet to Šteineram.

Tajā dienā policists vairs neatgriezās. Taču Kerns nolēma jau vakarā braukt prom.

— Man jātaisās prom, — viņš sacīja Šteineram. — īr tāda sajūta, ka citādi kaut kas notiks Nu esmu pabijis te divas dienas, šķiet, atkal esmu kārtībā, vai tu art tā domā?

Šteiners pamāja. — Brauc prom, bērniņ! Pēc pāris nedēļām arī es posīšos tālāk. Mana pase visur būs labāka nekā šeit. Austrijā sāk kļūt bīstami. Pēdējās dienās esmu dzirdējis visu ko. Nāc, ejam pie Pocloha!

Direktors Poclohs bija pārskaities piknika groza dēļ.

—   Trīsdesmit šiliņu vērtība, jaunekli, tīrsvarā, iepirkums en gros, — viņš taurēja. — Jūs mani izputināsiet!

—   Viņš jau iet prom, — šteiners ierunājās un izskaidroja direktoram stāvokli. — Tā bija tīra pašaizsardzība, — viņš nobeidza. — Jūsu ģimenes mantojums būtu pagalam.

Poclohs ar novēlošanos izbijās un tad nomierinājās.

—  Nu tad labi, tas ir kas cits. — Viņš izmaksāja Kernam honorāru un tad aizveda viņu uz šautuvi. — Jaunekli, — viņš teica, — jūs iepazīsiet Leopoldu Poclohu, pēdējo cilvēku draugu! Izraugieties sev šeit kaut ko no mantām! Par piemiņu. Pārdošanai, protams. Kārtīgs cilvēks nepatur nekādas piemiņas lietas. Tās tikai sarūgtina dzīvi. Jūs taču ar kaut ko tirgosieties, vai ne? Izraugieties! A discretion…

Viņš nozuda sensāciju panorāmas virzienā. — Dari to mierīgi, — Šteiners sacīja. — Draņķis vienmēr ir ejošs. Ņem mazas, vieglas lietiņas. Aši, kamēr Poclohs nav sācis nožēlot.

Taču Poclohs nenožēloja. Gluži otrādi: Kerna izraudzītajiem pelnutraukiem, ķemmēm un metamajiem kauliņiem viņš no laba prāta pievienoja vēl trīs mazas, kailas dievietes no īsta bronzas aizstājēja. — Mazās pilsētiņās tās nesīs jums vislielākos panākumus, — viņš paskaidroja un, nicīgi smiedams, ķēra pie sava pensneja. — Mazpilsētā cilvēku māc tumšā kaislība. Mazpilsētā bez bordeļa, protams. Un nu ardievu, Kern! Man jādodas uz konferenci pret augsto izpriecu nodokli. Izpriecu nodoklis! Tipiski šim gadsimtam! Kad par to vajadzētu izsludināt prēmiju!

Kerns sakravāja koferi. Izmazgāja zeķes un kreklus un izkāra tos žāvēties. Tad kopā ar Lilo un Šteineru ēda vakariņas.

—   Skumsti vien, mazais, — Šteiners teica. — Tev uz to ir tiesības. Vecie grieķu varoņi raudāja vairāk nekā sentimentāla mūsdienu muļķīte. Viņi zināja, ka skumjas nav jārij nost. Mūsu ideāls ir — savā varonībā būt nelokāmiem kā pieminekļiem. Tas nav vajadzīgs. Skumsti, tad tu drīz tiksi vaļā no skumjām.

— Skumjas dažkārt ir — pēdējā laime, — Lilo rāmi sacīja un sniedza Kernam šķīvi boršča ar krējumu.

Šteiners pasmaidīja un noglāstīja viņai matus. — Tev, mazais kosmopolīt, pēdējā laime pagaidām būs laba maltīte. Vecā karavīru gudrība. Un tu esi karavīrs, neaizmirsti to. Priekšpostenis. Izlūks. Pasaules pilsonības pionieris. Ar lidmašīnu tu vienā dienā vari pārlidot pāri desmit muitām un robežām; tās visas vajadzīgas cita citai — un visas cita pret citu līdz zobiem bruņojas ar dzelzi un pulveri. Tā tas nepaliks. Tu esi viens no pirmajiem eiropiešiem — neaizmirsti to! Lepojies ar to!

Kerns pasmaidīja. — Viss ir gluži jauki. Es arī lepojos ar to. Bet ko lai es iesāku šovakar, palicis viens?

Viņš aizbrauca ar nakts vilcienu. Izvēlējās vislētāko klasi un vislētāko vilcienu un pa apkārtceļiem nokļuva līdz Insbrukai. No turienes tālāk gāja kājām un gaidīja kādu automašīnu, kas paņemtu viņu līdzi. Tāda neatradās. Vakarā viņš iegriezās mazā viesnīciņā un apēda porciju ceptu kartupeļu; tas bija sātīgi un maksāja maz. Nakti viņš pārgulēja siena šķūnī. Turklāt izmantodams paņēmienu, ko cietumā bija iemācījies no zagļa. Tas bija pirmklasīgs. Nākamajā rītā Kerns atrada automašīnu, kas aizveda viņu līdz Landekai. īpašnieks par pieciem šiliņiem nopirka vienu no direktora Pocloha dievietēm. Vakarā uznāca lietus, Kerns apmetās mazā viesnīciņā un spēlēja taroku ar dažiem mežcirtējiem. Viņš paspēlēja trīs šiliņus. Par to tā saniknojās, ka līdz pusnaktij nevarēja iemigt. Taču tad vēl vairāk saniknoja tas, ka divi šiliņi bija samaksāti par gulēšanu un nu draudēja izputēt arī tā; šādi prātodams, viņš iemiga. No rīta devās tālāk. Apturēja kādu automašīnu, taču šoferis pieprasīja par vedumu piecus šiliņus. Tas bija austriešu daimlers piecpadsmittūkstoš šiliņu vērtībā. Kerns atteicās. Vēlāk viņu savos ratos gabalu paveda kāds zemnieks un uzdāvināja lielu sviestmaizi. Vakarā Kerns gulēja sienā. Lija, un viņš ilgi klausījās vienmuļajā skaņā un ieelpoja rūgteno un satraucošo miklā, rūgstošā siena smaržu. Nākamajā dienā viņš uzkāpa Arlbergas pārejā un šķērsoja to. Kerns bija ļoti noguris, kad augšā viņu notvēra žandarms. Līdzās žandarma velosipēdam nācās noiet ceļu atpakaļ līdz Sanktantonai. Tur viņu pa nakti ieslēdza. Kerns neiemiga ne uz mirkli, jo baidījās, ka nāks gaismā uzturēšanās Vīnē un viņu nosūtīs atpakaļ un tur notiesās. Taču žandarmērijā noticēja tam, ka viņš gribējis tikt pāri robežai, un nākamajā rītā atlaida. Tagad viņš nodeva koferi vilciena bagāžā līdz Feldkirhei, jo pēc tā viņu būtu pazinis žandarms. Dienu vēlāk Kerns bija Feldkirhē, paņēma koferi, nogaidīja nakti, izģērbās un, paceltās rokās turēdams koferi un apģērbu, šķērsoja Reinu. Nu viņš bija Šveicē. Viņš soļoja divas naktis, līdz izkļuva no bīstamās zonas. Tad nodeva koferi dzelzceļa bagāžā un drīz atrada automašīnu, kas aizveda viņu līdz Cīrihei,

Bija pēcpusdiena, kad Kerns ieradās galvenajā stacijā. Koferi viņš atstāja bagāžas glabātavā. Kerns zināja Rutas adresi, taču negribēja iet uz viņas dzīvokli pa dienu. Kādu laiku viņš pakavējās stacijā; tad dažās ebreju tirgotavās apvaicājās par bēgļu apgādi. Kādā zeķu pārdotavā dabūja kulta draudzes adresi un devās turp.

Viņu sagaidīja jauns cilvēks. Kerns tam paskaidroja, ka vakar esot pārnācis robežu.

—   Legāli? — jauneklis vaicāja.

—   Nē.

—   Vai dokumenti jums ir?

Kerns izbrīnījies paskatījās viņā. — Ja man būtu dokumenti, tad es nebūtu šeit«

—   Ebrejs?

—   Nē. Pa pusei,

—   Ticība?

—   Protestants.

—  Protestants, ak tā! Tad mēs jūsu labā maz ko varam darīt. Mūsu līdzekļi ir ļoti ierobežoti, un kā par reliģisku draudzi mēs galvenokārt rūpējamies par — jūs saprotat — mūsu ticības ebrejiem.

—   Saprotu, — Kerns teica. — No Vācijas mani izsvieda tāpēc, ka mans tēvs ir ebrejs. Te jūs nevarat man palīdzēt tāpēc, ka mana māte ir kristiete. Jocīga pasaule!

Jauneklis paraustīja plecus. — Man žēl. Bet mūsu rīcībā ir tikai privāti ziedojumi,

—  Vai jūs vismaz nepateiktu, kur es kādas dienas varētu nodzīvot nepieteicies? — Kerns jauta ja.

—   Diemžēl ne. To es nevaru un arī nedrīkstu. Priekšraksti ir ļoti stingri, un mums tie precīzi jāievēro. Jums jāiet uz policiju un jālūdz uzturēšanās atļauja.

—       Nu, — Kerns sacīja, — tur man jau ir zināma pieredze.

Jauneklis pavērās viņā. — Uzgaidiet, lūdzu, vēl acumirkli. — Viņš iegāja kantorī un drīz atgriezās. — Izņēmuma kārtā varam izpalīdzēt jums ar divdesmit frankiem. Neko vairāk jūsu laba mēs diemžēl nevaram darīt.

—   Liels paldies! Tik daudz es nemaz nebiju gaidījis.

Kerns ļoti rūpīgi salocīja naudaszīmi un noglabāja kabatas portfelī. Tā bija vienīgā Šveices nauda, kas viņam piedereja.

Uz ielas viņš apstājās. Nezināja, kurp doties.

—       Nu, Kerna kungs,viņam aiz muguras kāds nedaudz zobgalīgi ierunājās.

Kerns apcirtās. Viņa priekšā stāvēja jauns, visai eleganti ģerbies cilvēks apmēram Kerna vecumā. Viņš smaidīja. — Nebīstieties! Es arī tikko biju tur augšā.'— Viņš norādīja uz kulta draudzes nama durvīm. — Cīrihē esat pirmoreiz, vai ne?

Kerns mirkli neuzticīgi vērās svešiniekā. Tad noteica: — Jā. Esmu pat pirmoreiz Šveicē.

—       Tā jau es domāju. Jūsu stāsts bija tāds — mazliet neveikls, piedodiet. Nebija nekādas vajadzības teikt, ka esat protestants. Taču kādu nekādu pabalstu jūs dabūjāt. Ja gribat, varu dot jums dažus padomus. Mani sauc Binders. Vai neiedzersim kafiju?

—       Jā, labprāt. Vai te ir kāda emigrantu kafejnīca vai kas tamlīdzīgs? ,

—       Vairākas. Vislabāk iesim uz Greifa kafejnīcu. Tā nav tālu no šejienes, un policija to vēl pārāk labi nepazīst. Vismaz līdz šim tur vēl neviens nav grābts ciet.

Viņi devās uz Greifa kafejnīcu. Tā līdzinājās Sperlera kafejnīcai Vīnē gluži kā dvīņumāsa.

—   No kurienes jūs nākat? — Binders jautāja.

—   No Vīnes.

—       Tad jums vajadzēs šo to iemācīties pa jaunam. Lieciet vērā! Policijā jūs, protams, varat dabūt īsu uzturēšanās atļauju. Zināms, tikai uz pāris dienām, pēc tam jums jāvācas ārā. Izredzes dabūt atļauju bez papīriem šobrīd nav ne divus procentus lielas, izredzes tikt tūliņ izraidītam — savus deviņdesmit astoņus. Vai gribat riskēt?

—   Nekādā gadījuma.

—        Pareizi! Jo turklāt jūs riskējat vēl arī ar to, ka jums tūliņ aizliegs iebraukšanu — uz gadu, trim gadiem, pieciem un vairak, kā gadīsies. Ja jūs pēc tam noķers, tad iebāzīs cietuma.

—   To es zinu, — Kerns sacīja. — Kā jau visur.

—    Labi. To jūs novilcināsiet, ja paliksiet nelegāls. Protams, tikai tik ilgi, līdz jūs pirmo reizi noķers. Tas ir izveicības un laimes jautājums.

Kerns piekrītoši pamāja. — Kā ir ar darba iespējām?

Binders iesmējās. — Izslēgts. Šveice ir maza zemīte, un tai pietiek pašai savu bezdarbnieku.

—   Tātad parastā aina: legāli vai nelegāli nomirt badā vai arī pārkāpt likumus.

—    Taisni tāl — Binders moži un veicīgi attrauca. — Tagad par zonu jautājumu. Cīrihē iet ļoti karsti. Ļoti centīga policija. Civilā, tas ir tas nepatīkamākais. Te noturas tikai iemanījušies ļaudis. Ne diletanti. Šobrīd labi ir franču Šveicē. Sevišķi Zenēvā. Sociālistu valdība. Arī Tesīnā nav slikti, bet pārāk mazas pilsētas. Kā jūs strādājat? Pa tīro vai kažokā?

—   Ko tas nozīmē?

—   Tas nozīmē — vai jūs tikai lūkojat dabūt pabalstu vai arī darāt to, kaut gan jums ir arī kaut kas pārdošanai.

—   Es gribētu kaut ko pārdot.

—   Bīstami. Tas skaitās darbs. Divkārt sodāms. Nelegāla uzturēšanās un nelegāls darbs. Sevišķi, ja tiksiet uzrādīts.

—   Uzrādīts?

—   Mīļo cilvēk, — lietpratējs Binders, pacietīgi pamacīdams, atteica, — mani jau reiz uzradīja kāds ebrejs, kuram miljonu ir vairāk nekā jums franku. Viņš bija sašutis, jo es lūdzu viņam naudu biļetei uz Bazeli. Tātad, ja jūs ko pārdosiet, tad tikai sīkas mantiņas: zīmuļus, kurpju auklas, pogas, dzēšgumijas, zobu sukas un tamlīdzīgi. Nekad neņemiet līdzi koferi, kārbu, pat ne mapi. Ļaudis ir iekrituši pat to dēļ._ Vislabak visu nesāt kabatā. Tagad, rudenī, tas kļūs vieglāk, jo varēsiet uzvilkt meteli. Ko jūs tirgojat?

—   Ziepes, smaržas, sejas ūdeni, ķemmes, drošības adatas un tamlīdzīgi.

—    Labi. Jo bezvērtīgāks priekšmets, jo labāka peļņa. Es pats principā netirgojos, Esmu vienkāršs pabalstu mednieks. Tā es izvairos no paragrāfa par nelegālu darbu, un uz mani attiecas tikai ubagošana un klaidonība. Kā ir ar adresēm? Vai jums kāda ir?

—   Kādas adreses?

Binders atzvila krēslā un izbrīnīts paraudzījās Kernā.

—   Žēlīga debessl — viņš sacīja. — Tas tak ir pats svarīgakais! Tadu cHvēku adreses, protams, pie kuriem jūs varat griezties. Jūs tak nevarat uz labu laimi skraidīt no vienas majas uz otrul Tad ar jums trijās dienās būs cauri.

Viņš piedavāja Kernam cigareti. — Es iedošu jums vairakas drošas adreses, — viņš turpināja. — Trīs sērijas — dievbijīgu ebreju, jauktas un kristiešu. Dabūsiet tās par velti. Man pašam par manām pirmajām bija jāsamaksā divdesmit franku. Tiem ļaudīm, protams, pa daļai ir šausmīgi daudz apmeklētāju; taču viņi vismaz nesagādas jums grūtības.

Viņš nopētīja Kerna uzvalku. — Jūsu apģērbs ir kārtībā. Šveicē tam jāpievērš uzmanība. Detektīvu dēļ. Vismaz mētelim jābūt labam; zināmos apstākļos tas apsedz noskrandušu uzvalku, kas varētu radīt aizdomas. Ir gan papilnam ļaužu, kuri atsakās palīdzēt tādam, kam vēl mugurā saudzēts un kopts uzvalks. Vai jums ir labs stāsts, ko klāstīt?

Viņš pacēla acis un pamanīja Kerna skatienu. — Mīļo cilvēk, — viņš teica, — es zinu, ko jūs tagad domājat. Es arī reiz domāju to pašu. Bet ticiet man: būt postā un noturēties — pat tā jau ir māksla. Un labdarība ir govs, kas pienu dod maz un nelabprāt. Pazīstu ļaudis, kuriem krājumā ir trīs dažādi stāsti — viens sentimentāls, viens rupjš un viens lietišķs — atkarībā no tā, ko grib dzirdēt vīrs, no kura jāizdabū pāris franku pabalstam. Zināms, viņi melo. Bet tikai tādēļ, ka ir spiesti to darīt. Stāstiem pamatā vienmēr ir viens un tas pats: trūkums, bēguļošana un bads.

—       Zinu, — Kerns atteica. — Par to es nemaz netiku domājis. Biju tikai pārsteigts, ka jūs zināt tik daudz un par visu tik smalki.

—       Trīs gadus ilgas vispiesardzīgākās dzīves cīņas koncentrēta pieredze. Es esmu slīpēts, jā. Tādu ir maz. Mans brālis tāds nebija. Pirms gada viņš nošāvās.

Bindera sejā uz mirkli ievilkās grumba. Tad tā atkal izzuda. Viņš piecēlās. — Ja nezināt, kurp doties, nakti varat'pārgulēt pie manis. Gadījumā _pec man uz nedēļu ir drošs kakts. Istaba, kas pieder kādam Cīrihes paziņam, kurš ir atvaļinājumā. Būšu te no vienpadsmitiem. Divpadsmitos ir policijas stunda. Pēc divpadsmitiem esiet uzmanīgs. Tad iefās ņudzēt ņudz no detektīviem.

—   Šveicē, kā rādās, iet sasodīti karsti, — Kerns noteica. — Paldies dievam, ka satiku jūs. Bez jums es droši vien būtu noķerts jau pirmajā dienā. Sirsnīgi pateicos jums! Jus man ļoti palīdzējāt.

Binders atmeta ar roku. — Starp ļaudīm, kas nokļuvuši galīgās nedienās, tas taču ir pats par sevi saprotams. Nelegālo biedriskums — gandrīz kā noziedzniekiem. Ikviens no mums rīt var nonākt sprukās un arī gaidīt palīdzību. Tātad, ja iznāk, vienpadsmitos tepat!

Viņš samaksāja par kafiju, sniedza Kernam roku un droši un iznesīgi devās ārā.

Greifa kafejnīcā Kerns nogaidīja, līdz satumsa. Viņš paprasīja pilsētas plānu un nozīmēja ceļu uz Rutas dzīvokli. Tad posās prom un strauji, nemierīgā sasprindzinājumā soļoja pa ielām. Aizritēja kāda pusstunda, līdz viņš uzgāja māju. Tā atradās šķērsielu sazarotā, klusā pilsētas daļā un liela un balta vizēja mēnesnīcā. Pie durvīm viņš apstājās. Paskatījās uz plato misiņa rokturi, un sasprindzinājums pēkšņi pagaisa. Viņš piepeši neticēja, ka ir tikai jāuzkāpj pa kāpnēm, lai atrastu Rutu. Pēc visiem šiem mēnešiem tas bija pārāk vienkārši. Viņš nebija pieradis, ka kaut kas ir vienkārši. Viņš urbās ar skatienu logos. Varbūt viņas nemaz nebija mājās. Varbūt viņas vairs nebija arī Cīrihē.

Kerns pagāja mājai garām. Pāris ielas stūrus tālāk bija tabakas veikals. Viņš iegāja. Aiz augstās letes parādījās sapīkusi sieviete.

—   Kārbiņu Parisiennes, — Kerns sacīja.

Sieviete pastūma viņam paciņu. Tad pasniedzās pie kastes letes apakšā, izņēma sērkociņus un nolika tos uz cigaretēm. Tās bija divas kopā salipušas kārbiņas. Sieviete to pamanīja, atplēsa tās vienu no otras un lieko iemeta atpakaļ kastē. — Piecdesmit santīmu, — viņa noteica.

Kerns samaksāja. — Vai drīkstu piezvanīt? — viņš jautāja.

Sieviete pamāja. — Tur pa kreisi kaktā ir aparāts.

Telefonu grāmatā Kerns meklēja Neimaņa numuru — šķita, ka šai pilsētā ir simtiem Neimaņu. Beidzot atrada īsto. Nocēla klausuli un nosauca numuru. Sieviete palika stāvam pie letes un vēroja viņu. Kerns tai dusmīgi uzgrieza muguru. Pagāja krietns brīdis, līdz kads atsaucas.

—  Vai varu runāt ar Hollandas jaunkundzi? — viņš vaicāja melnajā klausulē,

—   Kas tur ir?

—   Ludvigs Kerns.

Balss telefonā mirkli klusēja. Pēc tam kā aizelsusies teica: — Ludvig… Tu, Ludvig?

—       Jā… — Kerns pēkšņi juta sirdi sitam tik stipri, it kā ta būtu āmurs. — Jā… vai tu tā esi, Ruta? Nepazinu tavu balsi. Mēs taču vel nekad neesam zvanījuši viens otram.

—   Kur tu esi? No kurienes tu zvani?

—   Es esmu šeit. Cīrihē. Cigarešu veikalā.

—   Šeit?

—   Jā, tai pašā ielā, kurā tu.

—   Kāpēc tad tu nenāc šurp? Vai kas noticis?

—       Nē, nekas. Es šodien atbraucu. Domāju jau, ka tevis te vairs nav. Kur mēs varam satikties?

—       Šeit! Nāc šurp. Aši! Vai māju zini? Tas ir trešajā stāvā.

_— Jā, zinu. Bet vai tad tā var? Es domāju — to laužu dēļ, pie kuriem tu dzīvo?

—       Te neviena nav. Es esmu viena pati. Visi pa nedēļas nogali aizbraukuši. Nāc!

—   Jā.

Kerns nolika klausuli. Viņš izklaidīgi pavērās apkārt. Šķita, ka šis vairs nav tas pats veikals, kas iepriekš. Tad viņš atgriezās pie letes. — Cik jāmaksā par sarunu? — viņš vaicāja.

—   Desmit santīmu.

—   Tikai desmit santīmu?

—       Pietiekami dārgi. — Sieviete paņēma niķeļa monētu: — Neaizmirstiet savas cigaretes.

—   Ak tā … jā …

Kerns izgāja uz ielas. Es neskriešu, viņš nodomāja. Tas, kurš skrien, ir aizdomīgs. Noturēšos. Šteiners arī neskrietu. Es iešu. Lai, mani redzot, neviens nekā nenojaustu. Taču es varu iet ātri. Varu iet ļoti ātri. Tas būs tikpat ātri kā tad, ja es skrietu.

Ruta stāvēja uz kāpnēm. Bija tumšs, un Kerns tikai neskaidri varēja viņu saskatīt. — Uzmanies, — viņš aizsmacis un steigdamies sacīja, — es esmu netīrs! Manas mantas vēl ir stacijā. Es nevarēju nomazgāties un pārģērbties.

Viņa nekā neatbildēja. Paliekusies uz priekšu, stāvēja kāpņu laukumiņā un gaidīja viņu. Viņš uzskrēja pa pakāpieniem, un pēkšņi Ruta bija pie viņa silta un īsta — dzīvība un vairāk nekā dzīvība.

Viņa klusu stāvēja, Kerna roku apskauta. Viņš dzirdēja viņas elpu un sajuta viņas matus. — Viņš stāvēja nekustēdamies, un neskaidrā tumsa visapkārt šķita šūpojamies. Tad Kerns pamanīja, ka Ruta raud. Viņš sakustējās. Ruta, viņu neatlaizdama, papurināja galvu pie viņa pleca. — Ļauj vien. Tūliņ pāries.

Lejā atvērās durvis. Kerns piesardzīgi un gandrīz nemanāmi pagriezās sānis, lai varētu pārskatīt kāpnes. Viņš izdzirda soļus. Tad noklikšķēja slēdzis un kļuva gaišs. Ruta satrūkās. — Nāc! Nāc aši iekšā! — Viņa vilka Kernu uz durvīm.

Viņi sēdēja Neimaņu ģimenes dzīvojamā istabā. Tā bija pirmā reize kopš ilgiem laikiem, kad Kerns atkal atradās dzīvoklī. Istaba bija iekārtota pilsoniski un ne sevišķi gaumīgi — ar pamatīgām sarkankoka mēbelēm, modernu persiešu paklāju, pāris ar ripsu pārvilktiem atzveltnes krēsliem un dažām lampām krāsaina zīda abažūros —, taču Kernam tā šķita gluži kā miera vīzija un drošības sala.

—   Cik sen kā tavai pasei beidzies termiņš? — viņš jautāja.

—   Pirms septiņām nedēļām, Ludvig. — Ruta izņēma no bufetes divas glāzes un pudeli.

—   Vai tu pieprasīji pagarinājumu?

—   Jā. Biju konsulātā tepat Cīrihē. Viņi noraidīja. Neko citu arī nebiju gaidījusi.

—   Es jau arī ne. Lai gan vēl vienmēr cerēju uz brīnumu. Mēs taču esam valsts ienaidnieki Bīstami valsts ienaidnieki. Patiesībā mums tādēļ būtu jājūtas tīri svarīgiem, vai ne?

—   Man tas vienalga, — Ruta sacīja un nolika glāzes un pudeli uz galda. — Salīdzinājumā ar tevi man tagad vairs nav nekādu priekšrocību, tas arī ir kaut kas.

Kerns iesmējās. Apskāva viņas plecus un norādīja uz pudeli. — Kas tad tas? Konjaks?

—  Jā. Neimaņu ģimenes labākais konjaks. Gribu iedzert kopā ar tevi, jo tu atkal esi klāt. Tas bija briesmīgs laiks — bez tevis. Un briesmīgi bija zināt, ka tu esi cietumā. Viņi tevi sita, šie noziedznieki! Un tas viss manas vainas dēļ!

Ruta paskatījās uz Kernu. Viņa smaidīja, taču Kerns pamanīja, ka viņa ir satraukta. Balss bija gandrīz nikna, un roka, pielejot glāzes, drebēja. — Tas bija briesmīgi! — viņa noteica vēlreiz un sniedza Kernam glāzi. — Bet tagad tu atkal esi klat!

Viņi iedzēra. — Nebija nemaz tik traki, — Kerns sacīja. — Patiešam ne!

Ruta nolika glāzi. Bija izdzērusi to vienā paņēmienā. Viņa aplika rokas Kernam ap kaklu un noskūpstīja viņu.

—   Nu es tevi vairs nelaidīšu prom, — vina murmināja.

—   Nekad!

Kerns pavēras viņa. Nekad vēl netika redzejis Rutu tādu. Viņa bija pilnīgi pārvērtusies. Bija atkāpies kaut kas svešs, kas agrāk bieži tika vīdējis starp viņiem kā ena. Ruta atradās tepat — atplaukusi un atklāta, un Kerns pirmo reizi juta, ka Ruta ir viņam piederīga. Agrāk viņš to nekad nebija drgši zinājis.

—   Ruta, — viņš teica, — es gribētu, lai atveras griesti un atlido lidmašīna un lai mēs aizlaižamies uz salu ar palmaim un koraļļiem, kur neviens nezina, kas ir pase un uzturēšanās atļauja!

Ruta atkal noskūpstīja viņu. — Baidos, ka arī tur tas ir zināms, Ludvig. Zem palmām un koraļļiem viņiem noteikti ir forti un lielgabali, un karakuģi, un viņi tur ir vēl uzmanīgāki nekā Cīrihē.

—   Jā, bez šaubām! Iedzersim vēl pa glāzei! — Viņš paņēma pudeli un ielēja. — Taču arī Cīrihē jau ir bīstami. Ilgi te slēpties nevar,

—   Tad dosimies prom!

Kerns pārlaida skatienu istabai, damasta aizkariem, atzveltnes krēsliem un lampām ar dzeltenā zīda abažūriem.

—    Ruta, — viņš sacīja un ar mājienu norādīja uz to visu, — doties prom kopā ar tevi ir brīnišķīgi, un es arī nekad neesmu varējis iedomāties ko citu. Taču tad vairs nebūs šī te visa, tas tev jāzina. Būs tikai slapstīšanās un lielceļš, un siena šķūņi, un mazas, nožēlojamas pansiju istabiņas ar bailēm no policijas, ja mums palaimēsies. Un cietums.

—   To es zinu. Man vienalga. Un tev tādēļ nav jālauza galva. Man tā kā tā jātiek no šejienes projām. Palikt es vairs nevaru. Šie ļaudis baidās no policijas, jo es neesmu pieteikusies. Viņi priecāsies, kad būšu prom. Man vel ir arī kaut cik naudas, Ludvig. Un es palīdzēšu tev tirgoties. Es neizmaksāšu daudz. Domāju, ka esmu gluži praktiska.

—    Tā, — Kerns noteica, tev ir pat kaut cik naudas, un tu gribi palīdzēt pārdot! Vēl vienu vārdu, un es sākšu kaukt ka veca sieva. Vai tev daudz kas ņemams līdzi?

—   Nedaudz. Ko man nevajag, atstāšu te.

—    Labi. Ko darīsim ar tavām grāmatām? Sevišķi ar tām biezajām par ķīmiju? Pagaidām atstāsim te?

—    Grāmatas es pārdevu. Sekoju padomam, ko tu man devi Prāgā. No pagātnes neko nevajag ņemt līdzi. Neko. Un nevajag arī skatīties atpakaļ, tas tikai nogurdina un satriec. Grāmatas nesa mums nelaimi. Es tās pārdevu. Tās arī būtu pārlieku smaga nešļava.

Kerns pasmaidīja. — Tev taisnība, tu esi praktiska, Ruta. Domāju, vispirms brauksim uz Lucernu. To man ieteica Georgs Binders, Šveices profesionālis. Tur ir daudz ārzemnieku, tādēļ neviens nekrīt acīs un policija nav tik modra. Kad dosimies ceļā?

—   Parīt no rīta. Tikmēr varam palikt šeit.

—    Labi. Man ir kakts, kur pārgulēt. Līdz divpadsmitiem tikai jāierodas Greifa kafejnīcā.

—    Greifa kafejnīcā tu līdz divpadsmitiem neieradīsies. Tu paliksi šeit, Ludvig! Līdz parītdienas rītam mēs ārā neiesim. Citādi es nobeigšos aiz bailēm!

Kerns neizpratnē skatījās uz viņu. — Vai tad to var? Vai te nav kāda kalpone vai kaut kas tamlīdzīgs, kas var mūs nodot?

—    Kalponei ir brīvdienas līdz pirmdienas pusdienlaikam. Viņa atgriezīsies ar vilcienu vienpadsmitos četrdesmit. Pārējie trijos pēcpusdienā. Tik ilgi mums ir laiks.

—    Debesstēvs! — Kerns teica, — Tik ilgi viss šis dzīvoklis ir mūsu rīcībā?

—   Jā.

—    Un mēs varam tajā dzīvot, it kā tas mums piederētu ar šo salonu un guļamistabām, un pašiem savu ēdamistabu, un sniegbaltu galdautu, un porcelānu, un varbūt ar sudraba dakšiņām un nažiem, un īpašiem ābolu nazīšiem, un ar kafiju no mazām mokas tasītēm, un ar radio.

—    Ar visu! Un es vārīšu un cepšu, un tev par godu uzvilkšu Silvijas Neimanes vakartērpu.

—    Un es šovakar — Neimaņa kunga smokingu! Kaut arī tas būtu nez cik liels! Cietumā es no «Elegantās Pasaules» iemācījos, kā jāģērbjas.

—   Tas tev pat būs pašā laikā!

—       Lieliski! Tas mums jānosvin! — Kerns sajūsmināts pielēca kājās. — Tad jau es varu arī ieiet karstā vannā un krietni ieziepēties, vai ne? Tā man ilgi ir trūcis. CieT tumā bija tikai tāda kā lizola duša.

—       Protams! Karstā vannā, pat ar pasaulslaveno KernaFarra smaržūdeni tajā!

—   To es taisni esmu izpārdevis.

—       Bet man vēl ir viena pudelīte! Tā, ko tu man uzdāvināji kinoteātrī Prāgā. Mūsu pirmajā vakarā. Es to paglabāju.

—       Tas ir kronis visam! — Kerns noteica. — Svētītā Cīrihe! Tu mani satriec, Ruta! Mēs labi iesākam!

XII

Lucernā Kerns divas dienas turēja ielenkumā komercpadomnieka Arnolda Openheima namu. Baltā māja pacēlās pakalnā pie Fīrvaldštates ezera gluži kā pils. Adrešu sarakstā, ko Kernam tika uzdāvinājis profesionālis Binders, aiz Openheima bija piezīme: vācietis, ebrejs. Dod, bet tikai piespiedu kārtā. Nacionālists. Nerunāt par cionismu.

Trešajā dienā Kerns tika ielaists. Openheims pieņēma viņu lielā dārzā, kas bija pilns ar asterēm, saulespuķēm un krizantēmām. Tas bija omulīgs, spēcīgs vīrs ar resniem, īsiem pirkstiem un mazām, biezām ūsiņām. — Vai jūs tagad nākat no Vācijas? — viņš vaicāja. *

—   Nē. Jau vairāk nekā divus gadus esmu prom.

—   Un no kurienes jūs esat?

—   No Drēzdenes.

—       Ak, Drēzdene! — Openheims noglauda spīdīgo, kailo galvvidu un jūsmīgi nopūtās. — Drēzdene ir lieliska pilsēta! Dārgakmens! Si Brīla terase! Kaut kas vienreizējs, vai ne tā?

—       Jā, — Kerns sacīja. Viņam bija karsti, un viņš labprāt būtu iedzēris glāzi vīnogu sulas, kas stāvēja uz akmens galda Openheima priekšā. Taču Openheimam neienāca prātā to Kernam piedāvāt. Viņš sapņaini vērās dzidrajā gaisā. — Un Cvingers… pils… galerijas… tas viss jums, protams, ir labi pazīstams, vai ne tā?

—   Ne sevišķi labi. Vairāk no ārpuses.

—       Bet mīļais, jaunais draugs! — Openheims pārmetoši paskatījās uz viņu. — Nepazīt kaut ko tādu! Dižciltīgāko vācu baroku! Vai nekad neesat dzirdējis par Daniēlu Pepelmani?

—   Kā nu ne, bez šaubām! — Kernam nebija ne jausmas par baroka arhitektu, taču viņš gribēja Openheimam iztapt.

—   Nu, redzat nu! — Openheims atzvila krēslā. — Jā, musu Vacija! Mus vis neviens neatdarinās, vai ne tā?

—   Zināms, ka ne. Tas arī ir gluži labi.

—   Labi? Kā tā? Kā jūs to domājat?

—   Gluži vienkārši. Tas ir labi ebrejiem. Citādi mēs butu pazuduši.

—   Ak tā! Jūs to domājat politikas ziņā! Nu, paklausieties, pazuduši — pazuduši, kas tie par skaļiem vārdiem! Ticiet man, šodien daudz kas tiek arī krietni pārspīlēts. Man tas zināms no visdrošākā avota: tik traki nemaz nav.

—   Tā?

—   Noteikti! — Openheims paliecās uz priekšu un konfidenciāli pieklusināja balsi. — Starp mums runājot, ebreji lielā mērā paši vainojami pie tā, kas šodien notiek. Krietni vien vainojami, to es jums saku, un es zinu, ko saku. Daudz kas no tā, ko viņi darīja, nebija vajadzīgs, un es tur šo to saprotu.

Diez cik viņš man iedos, Kerns prātoja. Vai ar to pietiks, lai mēs tiktu līdz Bernei?

—   Ņemiet, par piemēru, to lietu ar austrumu ebrejiem, ieceļotājiem no Galīcijas un Polijas, — Openheims klāstīja un nodzēra malku vīnogu sulas. — Vai tie visi bija jālaiž iekšā? No tiesas, kas šiem ļaudīm meklējams Vācijā? Es esmu pret to gluži tāpat kā valdība. Ebreji ir ebreji, kā mūždien saka, — bet kāds tad sakars tādam netīram, peisakainam pauniniekam nospeķotā kaftānā ar vecu, gadsimtiem ilgi Vācijā mītošu pilsonisku ebreju ģimeni?

—   Vieni ieceļojuši agrāk, otri vēlāk, — Kerns izklaidīgi noteica un pēc tam mazliet satrūkās. Viņš nekādā gadījumā negribēja Openheimu aizkaitināt.

Taču Openheims nekā nemanīja; viņš bija pārlieku nodarbināts ar savu problēmu. — Vieni ir asimilējušies, vērtīgi, nozīmīgi, nacionāli pirmklasīgi pilsoņi, bet otri — sveši ieceļotāji. Tur tā lieta, mīļo cilvēk! Kas mums daļas gar šiem ļaudīm? It nekādas, vispār nekādās! Viņus vajadzēja atstāt Polijā.

—   Bet arī tur jau viņus negrib.

Openheims plaši novicināja roku un dusmīgi paskatījās uz Kernu. — Tam tak nav nekāda sakara ar Vāciju! Tas tak ir pavisam kas cits! Vajag būt objektīviem! Man nepavisam nepatīk nolādēt visu no vietas. Vāciju var aprunat, kā vien grib, bet tie_ ļaudis tur šo to dara. Un šo to sasniedz. Tur jums gan jāpiekrīt, ko?

—    Protams. — Divdesmit franki, Kerns domāja, ir četras dienas pansijā. Varbūt viņš iedod arī vairāk.

—    Ja atsevišķam cilvēkam vai noteiktām grupām pa to vidu kādreiz iet slikti.., — Openheims īsi noelsās, — nuL tā ir spiedīga politiska nepieciešamība. Lielā politika jūtelību nepazīst. Ar to mums jāsamierinās…

—   Zināms

_— Redziet^ — Openheims sacīja, — tauta tiek nodarbināta. Nacionālais gods tiek spodrināts. Zināms, ir arī pārspīlējumi, bet iesākumā tas vienmēr ir tā. Tas pāries. Pavērojiet vien, kas iznācis no mūsu vērmahta! Tas tak ir kaut kas vienreizējs! Mēs vienā rāvienā atkal esam pilnvērtīgi. Tauta bez lielas, triecienspējīgas armijas nav nekas, itin nekas!

—   No tā es nekā nesaprotu, — Kerns atteica.

Openheims pašķielēja uz viņu. — Bet jums būtu jāsaprot! — viņš pavēstīja un piecēlās. — Tieši ārzemēs! — Viņš noķēra odu un rūpīgi saspieda to. — Citiem jau atkal ir bailes no mums. Un bailes ir viss, ticiet man! Tikai tad, ja citiem ir bailes, var kaut ko sasniegt.

—   To es saprotu, — Kerns sacīja.

Openheims izdzēra vīnogu sulu un pagājās dažus soļus pa dārzu. Lejā kā zils, no debesīm nokritis vairogs vizmoja ezers. — Un kas lēcies jums? — viņš ievaicājās citā tonī. — Kurp jūs gribat tikt?

—   Uz Parīzi. /

—   Kāpēc taisni uz Parīzi?

—    Nezinu. Lai būtu kāds mērķis. Tur esot labak dabūt patvērumu.

—   Kāpēc jūs nepaliekat Šveicē?

—    Komercpadomnieka kungs! — Kernam piepeši aizrāvās elpa. — Ja es to varētu! Ja jūs varētu man palīdzēt, lai es paliktu šeit! Varbūt ar ieteikumu vai ta, ka jus butu ar mieru dot man darbu.,, ja jūs ar savu vardu…

—    Nevaru darīt itin neko, — Openheims viņu steidzīgi pārtrauca. — Itin neko! Vispār neko. Tā jau es to arī nedomāju. Tas bija tikai jautājums. Politiski man jābūt pilnīgi neitrālam — jebkurā ziņā. Es nekur nedrīkstu iejaukties.

—   Tas taču nav politiski..,

—       Šodien viss ir politiski! Šveicē es esmu tikai viesis. Nē, nē, neprasiet no manis ko tādu! — Openheims kļuva aizvien īgnāks. — Ko tad jūs vēl gribat?

—       Gribēju pajautāt, vai jums nenoderētu kāds no šiem sīkumiem. — Kerns izvilka no kabatas dažas mantas.

—       Kas tad jums ir? Smaržas? Sejas ūdens? Nevar būt ne runas. — Openheims atbīdīja pudelītes. — Ziepes? Nu jā. Ziepes jau gan allaž noder. Parādiet nu šurp! Jauki. Atstājiet gabaliņu… Uzgaidiet… — Viņš tvēra kabatā, mirkli minstinājās, atstūma atpaka) pāris naudas gabalu un uzlika uz galda divus frankus. — Nu re, būs gan ļoti labi samaksāts, vai ne tā?

—   Pat par daudz. Ziepes maksā tikai vienu franku.

—   Nu, lai nu paliek, — Openheims vērienīgi paziņoja.

—   Bet nestāstiet to tālāk. Jau tā ir tik šausmīgi daudz apmeklētāju.

—   Komercpadomnieka kungs, — Kerns rāmi teica,

—  tieši tāpēc es vēlētos tikai tik, cik maksā ziepes.

Openheims, nedaudz izbrīnīts, paskatījās uz viņu. — Nu,

kā gribat. Starp citu, labs princips. Neļaut sev nekā dāvināt. Tā mūždien ir bijusi arī mana devīze.

Pēcpusdienā Kerns pārdeva vēl divus ziepju gabalus, vienu ķemmi un trīs paciņas drošības adatu. Ar to viņš kopā nopelnīja trīs frankus. Drīzāk aiz apātijas viņš beidzot iegāja mazā veļas veikaliņā, kas piederēja kādai Zārai Grīnberga kundzei.

Grīnberga kundze, sieviete ar izspūrušiem matiem un pensneju, pacietīgi uzklausīja viņu.

—   Tas nav jūsu amats, vai ne? — viņa vaicāja.

—       Nē, — Kerns sacīja. — Domāju, ka neesmu tam arī pietiekoši izveicīgs.

—       Vai gribat strādāt? Man tieši ir inventarizācija. Divas vai trīs dienas man būtu ko darīt. Septiņi franki dienā un labs ēdiens. Varat nākt rīt astoņos.

—   Labprāt, — Kerns teica, — bet…

—       Es jau zinu — no manis neviens neko neuzzinās. Un tagad dodiet man gabalu ziepju. Vai ar trim frankiem pietiks?

—   Tas ir par daudz.

—       Nav vis par daudz. Tas ir par maz. Nezaudējiet dūšu! ! — Ar dūšu vien tālu nevar tikt, — Kerns sacīja un paņēma naudu. — Taču vienmer atkal laimējas. Tas ir labāk.

—   Tagad jūs vēl varat man pāris stundu palīdzēt

uzkopt telpas. Par franku stundā. Vai arī to jūs saucat par laimēšanos?

—   Jā, — Kerns atteica. — Ja reiz cilvēkam laimējas, tad viņš_ var sakt kaut vai no galīgas nulles. Un tad laimējas vel jo vairāk.

—  Vai tādas lietas jūs iemācāties pa ceļam? — Grīnberga kundze jautāja.

—   Nē, nevis pa ceļam, bet gan starpbrīžos, kad neesmu ceļā. Jad es visu pārdomāju un lūkoju no tā kaut ko iemācīties. Kaut ko iemācās jau ik dienas. Dažkārt pat no komercpadomniekiem.

—  Vai jūs kaut ko saprotat arī no veļas? — Grīnberga kundze vaicāja.

—  Tikai no ļoti rupjas. Nesen kādā iestādē divus mēnešus mācījos šūt. Tiesa, tikai ļoti vienkāršas mantas.

—  Tas nekad nevar nākt par ļaunu, — Grīnberga kundze paziņoja. — Es māku pat zobus raut. Reiz pirms divdesmit gadiem iemācījos no kāda zobārsta. Ej nu sazini — varbūt gadīsies, ka ar šīs mākas palīdzību tikšu pie savas laimēsi

Kerns strādāja līdz desmitiem un dabūja ne vien labas vakariņas, bet arī piecus frankus. Kopā ar pārējo naudu tagad pietika divām dienām, un šie pieci franki radīja jaukāku jutoņu nekā simts no komercpadomnieka Openheima.

Ruta gaidīja viņu mazā pansijā, kas bija uzieta Bindera adrešu sarakstā. Pāris dienu tur varēja dzīvot bez pieteikšanās. Ruta nebija viena. Mazajā terasē pie galda viņai blakus sēdēja slaids, pavecs vīrietis.

—   Paldies dievam, ka tu esi klāt! — Ruta teica un piecēlās. — Es jau baidījos par tevi.

—   Tev nevajag baidīties. Kad baidās, lielākoties nenotiek nekas. Kaut kas notiek vienīgi tad, kad itin nemaz neesi ar to rēķinājies.

Sofisms tas ir, bet filozofija ne, — bilda vīrietis, kas bija sēdējis ar Rutu pie galda.

Kerns pagriezās uz viņa pusi. Vīrietis pasmaidīja. — Nāciet iedzeriet ar mani kādu glāzi vīna. Hollandas jaunkundze jums pateiks, ka neesmu bīstams. Mans vārds ir Fogts, un kādreiz es biju privātdocents Vācijā. Pakavējiet man mazliet laiku pie manas pēdējās pudeles.

—   Kāpēc pie jūsu pēdējās pudeles?

—   Tāpēc, ka rīt es uz kādu laiku eju pansijā. Esmu noguris. Man mazliet jāatpūšas.

—   Pansijā? — Kerns neizpratnē pārvaicāja.

—   Tā es to saucu. Var teikt arī — cietumā. Rīt pieteikšos policijā un paskaidrošu, ka kopš diviem mēnešiem nelegāli uzturos Šveicē. Par to es tad dabūšu dažas nedējas cietuma, jo jau divreiz esmu ticis izraidīts. Valsts pansija. Ir no svara pateikt, ka jau labu laiku atkal esi šai zemē; citādi ieceļošanas aizlieguma pārkāpšana skaitās izņēmuma stāvoklis un tevi vienīgi izsūta pāri robežai.

Kerns paskatījās uz Rutu.

—   Ja jums vajadzīgs cik necik naudas… es šodien tīri labi nopelnīju.

Fogts atvēcinājās. — Paldies, nē, man ir vēl desmit franku. Vīnam un naktij ar to pietiks. Esrnu vienkārši noguris; gribu reiz atkal atpūsties. Un to taču mēs varam tikai cietumā. Man ir piecdesmit divi gadi un ne sevišķi laba veselība. Tik tiešām esmu loti noguris no blandīšanās un slapstīšanās. Nāciet abi un apsēdieties pie manis! Ja tik ilgi esi viens, tad sabiedrība iepriecina.

Viņš ielēja glāzēs vīnu. — Tas ir Neuchāteler, rūgtens un dzidrs kā ledāju ūdens.

—   Bet cietumā… — Kerns ierunājās.

—   Lucernā ir labs cietums. To es pazīstu; varu atjauties tādu greznību — izvēlēties, kur gribētu sēdēt cietumā. Baidos vienīgi par to, ka netikšu iekšā. Ka man gadīsies pārāk cilvēcīgi tiesneši, kas vienkārši liks izsūtīt mani uz robežu. Tad viss atkal sāksies no gala. Un mums, tā saucamajiem āriešiem, tas nākas vēl grūtāk nekā ebrejiem. Mums nav nedz kulta draudzes, kas mūs atbalstītu, nedz ticības biedru. Bet nerunāsim par šīm lietām…

Viņš pacēla glāzi. — Iedzersim par visu skaisto pasaulē — tas ir neiznīcināms.

Viņi saskandināja. Glāzes dzidri noskanēja. Kerns dzēra vēso vīnu. Vīnogu sula, viņš nodomāja. Openheims. Kerns apsēdās pie galda līdzās Fogtam un Rutai.

—   Es jau iedomājos, ka nāksies palikt vienatnē, — Fogts teica. — Un nu te esat jūs. Cik vakars ir jauks! Šī dzidrā, rudenīgā gaisma.

Viņi klusēdami ilgi sēdēja pa pusei apgaismotā terasē. Daži'vēlīni naktstauriņi tiepīgi sitās ar smagajiem ķermeņiem pret elektriskās spuldzītes karsto stiklu. Fogts zvilnēja krēslā nedaudz izklaidīgs un ļoti mierīgs, ar šauru seju un skaidrām acīm, un abiem pārējiem negaidot šķita, ka cilvēks no sen aizgājuša gadsimta tur rāmi un savaldīgi atvadītos no savas dzīves un pasaules.

—        Līksmība, — Fogts domīgi sacīja, it kā runātu pats ar sevi. — Līksmība, iecietības rāmā meita, — mūsu laikam tā ir zudusi. Tai nepieciešams pārlieku daudz — zināšana, pārākums, pieticība un rimtā rezignācija neiespējama priekša. Tas viss ir aizbēdzis no mežonīgā kazarmu ideālisma, kas šodien neiecietīgi grib labot pasauli. Pasaules uzlabotāji aizvien ir bijuši pasaules pasliktinātāji — un diktatori nekad nav līksmi.

—   Arī tie, kam viņi diktē, ne, — teica Kerns.

Fogts pamāja un lēnām nodzēra malku gaišā vīna. Tad norādīja uz ezeru, kas sudrabaini vizēja pusmēness gaismā un ko gluži kā dārga trauka sienas ietvēra kalni. — Tiem nevar diktēt, — viņš sacīja. — Arī tauriņiem un koku lapotnei ne. Un arī tiem ne.., — Viņš pamāja uz dažu lasot nobružātu grāmatu pusi. — Helderlīns un Nīče. Viens rakstīja vistīrākās himnas dzīvei, otrs izsapņoja dievišķās Dionīsa līksmes dejas — un abi beidza ar ārprātu.,, it kā daba kaut kur būtu nospraudusi robežu.

—   Diktatori nekļūst ārprātīgi, — Kerns teica.

—        Protams, ka ne. — Fogts piecēlās un pasmaidīja. — Bet arī saprātīgi ne.

—       Vai rīt jūs patiešām gribat iet uz policiju? — Kerns jautāja.

—       Jā, gribu. Dzīvojiet veseli, un paldies par to, ka gribējāt man palīdzēt. Uz stundiņu vēl noiešu lejā pie ezera^

Fogts lēnām gāja prom pa ielu. Tā bija tukša, un soļu? varēja dzirdēt vēl brīdi pēc tam, kad viņš vairs nebija saredzams.

Kerns paskatījās uz Rutu. Viņa tam uzsmaidīja. — Tu baidies? — viņš vaicāja.

Ruta papurināja galvu.

—        Ar mums tas ir citādi, — Kerns teica. — Mes esam jauni. Mēs izkulsimies.

Divas dienas vēlāk uzpeldēja Binders no Cīrihes — atturīgs, iznesīgs un drošs.

—   Kā klājas? — viņš jautāja. — Vai viss izdevās?

Kerns atstāstīja savu piedzīvojumu ar komercpadom-

nieku Openheimu. Binders uzmanīgi klausījās. Nosmējās, kad Kerns stāstīja, ka lūdzis Openheimu aizbilst par sevi. — Tā bija jūsu kļūda, — viņš teica. — Šis vīrs ir

visgļēvākais zaķapastala, kādu vien pazīstu. Bet es ņemšu un sarīkošu pret viņu soda ekspedīciju.

Binders pazuda un vakarā pārnāca ar divdesmit franku banknoti rokā.

—   Visu cieņu, — Kerns sacīja.

Binders noskurinājās. — Tas nebija glīti, varat man ticēt. Tautiskais Openheima kungs, kurš savu miljonu dēj saprot itin visu. Nauda padara cilvēku nolādēti mīkstčaulīgu, vai ne, ko?

—   Naudas trūkums arī.

—       Tiesa, bet retāk. Es viņu pamatīgi pārbiedēju ar drausmīgām ziņām no Vācijas. Viņš dod tikai aiz bailēm. Lai atpirktos no likteņa. Vai sarakstā tas nav teikts?

—   Nē. Tur ir teikts: dod, bet tikai piespiedu kārtā.

—       Tas ir tas pats. Nu, varbūt mēs šo kornercpadomnieku nākamreiz satiksim kā kolēģi uz lielceļa. Tas man atlīdzinātu par daudz ko.

Kerns iesmējās. — Tas jau nu gan mācēs izķepuroties. Bet kādēļ jūs esat Lucernā?

—        Cīrihē kļuva maķenīt par karstu. Mani izsekoja detektīvs. Un vēl… — viņa seja apmācās, — laiku pa laikam es braucu šurp, lai paņemtu vēstules no Vācijas.

—   No vecākiem?

—   No mātes.

Kerns klusēja. Viņš iedomājās savu māti. Sad tad tika viņai rakstījis. Taču atbildi saņemt viņš nevarēja, jo pastāvīgi mainīja adresi.

—       Vai jūs labprāt ēdat kūkas? — Binders pēc brīža ievaicājās.

—   Jā, protams. Vai jums kāda ir?

—   Jā. Mirklīti uzgaidiet.

Viņš atgriezās ar sainīti. Tā bija kartona kārba, kurā, rūpīgi ietīta zīdpapīrā, atradās maza smilšu torte.

—       Šodien muitā saņemta, — Binders sacīja. — šejienieši bija to pārnesuši.

—        Bet tā taču jāēd jums pašam, — Kerns teica. — Jūsu māte to ir cepusi pati, tas uzreiz redzams!

—       Jā, viņa to ir cepusi pati. Tādēļ jau es arī negribu to ēst. Nevaru nevienu pašu gabaliņu!

—       To nu es nesaprotu. Ak dievs, ja es saņemtu kūku no savas mātes! Estu to veselu mēnesi! Ik vakarus pa mazam gabaliņam.

—   Bet saprotiet taču! — Binders sacīja apslāpēta,

satrauktā balsī. — Viņa nav to sūtījusi man. Tā domāta manam brālim.

Kerns neizpratnē blenza viņā. — Jūs taču teicāt, ka jūsu brālis esot miris.

—   Jā, protams. Bet viņa to vēl nezina.

—   Viņa to nezina?

—  Nē. Nespēju to viņai uzrakstīt. Vienkārši nespēju. Viņa nomirs, ja to uzzinās. Viņš bija mātes mīlulis. Mani viņa ne sevišķi ieredzēja. Viņš jau arī bija labāks par mani. Tāpēc arī neizturēja. Es izkulšos! Protams! Jūs jau to redzat! — Viņš nosvieda Openheima naudu uz grīdas.

Kerns pacēla naudaszīmi un atkal nolika uz galda, Binders apsēdās krēslā un aizdedzināja cigareti. Tad izvilka no kabatas vēstuli. — Lūk — tā ir viņas pēdējā vēstule. Tā bija pielikta klāt. Izlasījis jūs sapratīsiet, ka tas ķeras pie sirds.

Vēstule bija uz bāli zila papīra apaļā, slīpā rokrakstā, it kā to būtu rakstījusi jauna meitene. «Manu karsti mīļoto Leopold. Vakar saņēmu Tavu vēstuli un tā priecājos par to, ka man bija jāapsēžas un jāpagaida, līdz mazliet nomierināšos. Tad atplēsu to un sāku lasīt. Visu šo uztraukumu dēļ mana sirds vairs nav tik stipra, to jau Tu gan noteikti vari iedomāties. Kā es priecājos, ka nu Tu beidzot esi atradis darbu! Kaut arī Tu nepelni daudz, neņem to pie sirds; ja būsi čakls, gan jau gūsi sekmes. Gan jau tad vēlāk atkal varēsi arī studēt. Mīļo Leopold, pieskaiti nu Georgu! Viņš ir tik straujš un neapdomīgs. Taču, kamēr esi Tu, mans prāts ir mierīgs. Šorīt izcepu, Tev kūku — smilšu tortīti, ko Tu aizvien tik labprāt ēdi. Nosūtu to Tev, cerams, ka tā nepienāks pārāk sakaltusi Lai gan — smilšu torte jau mierīgi var būt mazliet sakaltusi, tāpēc jau arī izcepu to, citādi būtu nosūtījusi Frankfurtes kliņģeri, tas jau Tev garšo vislabāk. Bet tas pa ceļam noteikti sabojātos. Mīļo Leopold, atraksti man drīz atkal, kad iznāk laiks. Es mūžīgi esmu tik nemierīga. Vai Tev nav Tavas fotogrāfijas? Cerams, ka drīz visi atkal būsim kopā. Neaizmirsti mani! Mīlestībā — Tava māte. Pasveicini Georgu.»

Kerns nolika vēstuli atpakaļ uz galda. Viņš neiedeva to Binderam rokā; nolika viņam līdzās uz galda.

—  Fotogrāfija, — Binders teica. — Kur tad lai es izrauju fotogrāfiju?

—  Vai jūsu brāļa pēdējo vēstuli viņa saņēmusi tikai tagad?

Binders papurināja galvu. — Viņš nošāvās pirms gada. Kopš tā laika viņai rakstu es. Ik pa divām nedēļām reizi. Brāļa rokrakstā. Esmu iemācījies to atdarināt. Viņa neko nedrīkst zināt. Tas nav iespējams. Vai arī jums nešķiet, ka viņa neko nedrīkst zināt?

Binders urdoši paskatījās Kernā. — Sakiet taču, ko jūs domājat 1

—   Jā. Manuprāt, tā ir labāk.

—       Viņai ir sešdesmit gadu. Sešdesmit — un sabeigta sirds. Ilgi viņa vairs nedzīvos. Gan jau es gādāšu, ka viņa to neuzzina. Ka viņš to izdarījis pats… saprdtiet, to viņa nemūžam nespētu aptvert.

—   Jā.

Binders piecēlās. — Nu man viņai atkal jāraksta vēstule. No viņa. Tad būšu to izturējis. Fotogrāfija 4 kur gan lai es ņemu fotogrāfiju?

Viņš paņēma vēstuli no galda. — Ņemiet to kūku, es jūs lūdzu! Ja to negribat jūs, atdodiet Rutai. Jums jau nav viņai jāsaka, ko tas viss nozīmē.

Kerns vilcinājās. — Tā ir laba kūka. Es vēlētos nogriezt tikai mazu gabaliņu… tikai, lūk, tādu…

Binders izvilka no kabatas nazi, nogrieza no smilšu tortes malas šauru sloksnīti un ielika to mātes vēstulē. Tad ar dīvaini sakritušos seju ierunājās: — Zināt ko? Brālis nekad netika ļoti mīlējis māti. Es gan… es; jocīgi, vai ne?

Viņš devās uz savu istabu.

Bija ap vienpadsmitiem vakarā. Ruta un Kerns sēdēja terasē. Pa kāpnēm lejup kāpa Binders. Viņš atkal bija vēss un iznesīgs kā agrāk.

—       Nāciet man līdzi vēl kaut kur, — viņš teica. — Es vēl nespēju iemigt. Un šodien man negribētos būt vienam. Tikai uz stundu. Zinu lokālu, kas ir drošs. Dariet man to prieku.

Kerns paskatījās uz Rutu. — Vai tu esi nogurusi? — viņš jautāja.

Viņa papurināja galvu.

—      'Dariet man to prieku, — sacīja Binders. — Tikai uz stundu. Lai paskatītos uz kaut ko citu.

—   Labi.

Binders aizveda viņus uz kafejnīcu-bāru, kur tika dejots. Ruta ieskatījās iekšā. — Tas ir pārāk eleganti, — viņa teica. — Tas nav domāts mums.

—        Kam tad citam lai tas būtu domāts, ja ne mums, kosmopolītiem, — drūmā izsmieklā atteica Binders. — Ieskatieties vien pa īstam — tas arī nemaz nav tik elegants. Tikai tik daudz, lai būtu drošs no detektīviem. Un glāzīte konjaka šeit nemaksā dārgāk kā citur. Bet mūzika ir daudz labāka. Reizēm vajadzīgs arī kaut kas tāds. Ludzu, nāciet! Tur jau ir viena vieta.

Viņi apsēdās un pasūtīja ko dzeramu. — Kāda visam jēga, — Binders sacīja un pacēla glāzi. — Būsim jautri! Dzīve drīz būs galā_, un pēc tam neviens muins nenieka nedos par to, vai bijām jautri vai skumīgi.

—       Tiesa. — Arī Kerns paņēma glāzi. — Vienkārši pieņemsim, ka reiz esam likumīgi šīs zemes pavalstnieki, vai ne, Ruta? Ļaudis, kam Cīrihē ir dzīvoklis un kas devušies izbraukumā uz Lucernu.

Ruta piekrītoši pamāja un uzsmaidīja viņam.

—   Vai tūristi, — piebilda Binders. — Bagāti tūristi!

Viņš iztukšoja glāzi un pasūtīja jaunu. — Vai jūs arī

ņemsiet vēl vienu? — viņš jautāja Kernam.

—   Vēlāk.

—       Nu, ņemiet vel vienu! Tad ātrāk uzlabojas oma. Lūdzu, dariet to!

—   Labi.

Viņi sēdēja pie sava galdiņa un noraudzījās dejotājos. Tur bija papilnam jaunu ļaužu, kuri nemaz nebija vecāki par viņiem, — tomēr savādā kārtā viņi izskatījās kā trīs apmaldījušies bērni, kas lielām acīm sēd tur, kur nav piederīgi. Tas nebija vienīgi dzimtenes trūkums, kas ieskāva viņus kā pelēks gredzens, — tas bija arī prieka trūkums, kas piemita tādai jaunībai, kurai palicis tikai nedaudz cerību un nākotnes. Kas gan ar mums ir, Kerns domāja, mēs taču gribējām būt priecīgi! Man taču pieder viss, kas vien man var piederēt, un gandrīz vēl vairāk, kas tad par lietu?

—   Vai tev patīk? — viņš vaicāja Rutai.

—   Jā, ļoti, — viņa atteica.

Lokāls satumsa, pāri dejas grīdai pāršāvās krāsains gaismas stars, un pa parketu aizvirpuļoja skaista, slaika dejotāja.

—       Brīnišķīgi, ko? — Binders iejautājās un sāka aplaudēt.

—   Izcili! — Aplaudēja arī Kerns.

—   Mūzika ir lieliska, vai ne?

—   Pirmklasīga!

Viņi tur sēdēja, caur un cauri gatavi atzīt visu par vienreizīgu un būt jautri; taču pār visu klājās itin kā putekļi un pelni, un viņi nezināja, kāpēc tā.

—   Kādēļ jūs abi nedejojat? — vaicāja Binders.

—  Vai mēs gribam? — Kerns piecēlās.

—   Man gan šķiet, ka es neprotu, — Ruta sacīja.

—   Es arī neprotu. Tāpēc viss ir vēl vienkāršāk.

Ruta mirkli vilcinājās, tad kopā ar Kernu gāja uz dejas grīdu. Dejotājiem pāri slīdēja starmešu krāsainie stari.

—  Nupat nāk violeta gaisma, — Kerns teica. — Laba izdevība ienirt.

Abi dejoja piesardzīgi un mazliet bikli. Pamazām kļuva drošāki, sevišķi, kad manīja, ka neviens viņus nenovēro.

—  Ar tevi dejot ir tik jauki, — Kerns sacīja. — Kopā ar tevi aizvien no jauna atgadās kaut kas jauks. Ne tikai tas, ka te esi tu, — arī apkārt viss kļūst citāds un jauks.

Ruta pabīdīja roku tuvāk Kerna plecam un piekļāvās viņam. Abi lēnām slīdēja mūzikas ritmā. Virs galvas kā krāsains ūdens rotaļājās starmešu gaisma, un uz mirkli viņi aizmirsa visu pārējo — viņi bija vairs tikai maigas, jaunas dzīvības, kas tiecas viena pēc otras un ir atbrīvotas no baiļu, slēpšanās un neuzticēšanās ēnām.

Mūzika apklusa. Viņi atgriezās pie galdiņa. Kerns paskatījās uz Rutu. Viņas acis mirdzēja un sejā jautās saviļņojums. Tajā negaidot bija iegūlusi starojoša, sapņaina un gandrīz vai pārgalvīga izteiksme. Nolādēts, Kerns nodomāja, ja varētu dzīvot tā, kā gribas, — un kādu acumirkli bija briesmīgi sarūgtināts.

—   Paskatieties tik, kas tur nāk! — teica Binders.

Kerns pacēla acis. Telpu šķērsodams, uz izeju devās

komercpadomnieks Arnolds Openheims. Pie viņu galdiņa satrūkās un apstājās. Brīdi viņš blenza uz trijotni. Tad noņurdēja: — Cik interesanti! Ārkārtīgi pamācoši!

Neviens neatbildēja. — Tad lūk, kas jāsaņem par labsirdību un atbalstu! — Openheims sašutis turpinaja.

—   Nauda tūliņ atkal tiek notriekta bāros!

—        Kāds nieks aizmiršanās dažkārt vajadzīgs vairak nekā vakariņas, komercpadomnieka kungs, — Binders rami atteica.

—       Tukšas pļāpas! Tik jauniem ļaudīm bāros nav ko meklēt.

—   Arī uz lielceļa ne, — Binders atbildēja.

—       Vai drīkstu iepazīstināt? — ierunājās Kerns. Viņš griezās pie Rutas. — Sis kungs, kas te uztraucas par mums, ir komercpadomnieks Openheims. Viņš nopirka no manis gabalu ziepju. Par to es nopelnīju četrdesmit santīmu.

Openheims apjucis paskatījās uz viņu. Tad nošņāca kaut ko, kas izklausījās kā «nekaunība», un lamzāja prom.

—   Kas tad tas nu bija? — Ruta jautāja.

—       Pats ikdienišķākais pasaulē, — Binders atteica izsmiekla pilnā balsī. — Apzināta labdarība. Cietāka par tēraudu.

Ruta piecējās. — Viņš taču katrā ziņā pasauks policiju! Mums jāiet prom.

—       Tam viņš ir daudz par gļēvu. Tas viņam sagādātu nepatikšanas.

—   Labāk tomēr iesim!

—   Labi.

Binders samaksāja, un viņi posās prom un gāja uz savu pansiju. Netālu no stacijas pretī nāca divi vīrieši. — Uzmanību! — Binders čukstēja. — Detektīvs! Palieciet bezrūpīgi!

Kerns sāka svilpot, saņēma Rutas roku un pagausināja soli. Viņš juta, ka Ruta grib iet ātrāk. Saspieda viņas roku, iesmējās un lēnām soļoja tālāk.

Abi vīrieši pagāja garām. Viens no viņiem, cietā platmalē, vienā mierā smēķēja cigāru. Otrais bija Fogts. Viņš» pazina viņus un ar acīm deva gandrīz nemanāmu, nožēlas pilnu zīmi. v

Pēc brīža Kerns atskatījās. Abi vīrieši bija nozuduši. — Bāzeles virzienā, vilciens divpadsmitos piecpadsmit uz robežu, — Binders lietpratīgi paskaidroja.

Kerns pamāja. — Gadījies pārāk cilvēcīgs tiesnesis.

Viņi gāja tālāk. Ruta nodrebinājās. — Te pēkšņi ir kļuvis mazliet baisi, — viņa sacīja.

—       Francija, — Binders atteica. — Parīze. Liela pilsēta ir tas labākais.

—   Kādēļ arī jūs nedodaties turp?

—       Nemāku ne vārda franciski. Un turklāt esmu Šveices speciālists. Bez tam… — Viņš aprāvās.

Klusēdami viņi gāja tālāk. No ezera uzpūta vēss vējš. Virs viņiem bezgalīgas, dzeltenpelēkas un svešas pletās debesis.

Šteinera priekšā sēdēja bijušais advokāts doktors Goldbahs Otrais no Berlīnes apelācijas tiesas. Viņš bija jaunais telepātiskais mēdijs. Šteiners bija viņu atradis Sperlera kafejnīcā.

Goldbahs bija gadus piecdesmit vecs un kā ebrejs izraidīts no Vācijas. Viņš tirgojās ar kaklasaitēm un nelegāliem jurista padomiem. Taču ar to nopelnīja vienīgi tik daudz, lai nenomirtu badā. Viņam bija ļoti skaista trīsdesmit gadus veca sieva, ko viņš mīlēja. Sieva pagaidām pārtika no ieņēmumiem par savām pārdotajām dārglietām; taču Goldbahs zināja, ka droši vien neizdosies sievu paturēt. Šteiners bija noklausījies Goldbaha stāstu un sagādājis viņam vietu vakara izrādēs. Tad nu pa dienu Goldbahs varēja nodarboties ar pārējiem amatiem.

Pēc neilga laika izrādījās, ka Goldbahs nav piemērots mēdijs. Viņš visu jauca un izgāza izrādes. Tad naktī izmisis sēdēja Šteinera priekšā un lūdzās, lai viņu nesviež ārā.

—  Goldbah, — Šteiners teica, — šodien gāja sevišķi slikti! Tā nu patiešām vairs nevar! Jūs taču piespiežat mani pareģot pa īstam!

Goldbahs paskatījās uz viņu kā mirstošs aitusuns.

—   Tas taču ir tik vienkārši, — Šteiners turpināja. — Jūsu soļu skaits līdz pirmajam telts balstam nozīmē, kura krēslu rinda tā ir. Aizvērta labā acs nozīmē dāmu, kreisā — kungu. Neuzkrītoši parādīto pirkstu skaits — kurš no kreisās puses. Uz priekšu izlikta labā kāja —paslēpts virs jostasvietas, kreisā — zem jostasvietas. Jo tālāk izlikta kāja, jo augstāk vai zemāk. Jūsu dēļ mēs jau tikām mainījuši sistēmu, jo jūs esat tik drebelīgs.

Advokāts nervozi knibināja apkaklīti. Tad vainas apziņā sacīja: — Šteinera kungs, esmu izmācījies to no galvas, mēģinu katru dienu, dieva vārds, tas ir kā noburts …

—  Bet Goldbah! — Šteiners pacietīgi teica. — Jūsu praksē jums taču bija jāpatur prātā daudz kas vairāk.

Goldbahs lauzīja rokas. — Es zinu no galvas Civilkodeksu, es zinu simtiem papildinājumu, lēmumu, ticiet man, Šteinera kungs, ar savu atmiņu es biju tiesnešu briesmas … bet te — kā noburts…

Šteiners nogrozīja galvu. — To taču var atcereties pat bērns. Astoņas dažādas zīmes, ne vairāk! Un tad vel četras retiem gadījumiem.

—        Es taču tās zinu! Ak dievs, es taču ik dienas tajās vingrinos. Tas ir tikai uztraukums…

Mazs un sarāvies Goldbahs sēdēja uz savas kastes un, nezinādams, koiesākt, tukšu skatienu vērās sienā.

Šteiners iesmejas.

—        Bet tiesas zālē jūs taču nekad nebijāt uztraucies. Jūs taču esat piedalījies lielās prāvās, kurās jums bija pilnība un aukstasinīgi jāparzina sarežģīts materiāls.

—       Jā, jā, tas bija viegli. Bet šeit! Pirms tas sākas, es uz mata zinu katru sīkumu — taču, tiklīdz ieeju būdā, no uztraukuma visu sajaucu…

—   Kāpēc tad, dieva dēļ, jūs esat tik uztraucies?

Goldbahs brīdi klusēja. Tad klusām sacīja: — Nezinu.

Tur laikam vainīgs daudz kas.

Viņš piecēlās. — Vai rīt jūs negribētu izmēģināt ar mani vēlreiz, Šteinera kungs?

—       Protams. Bet rīt ir jāizdodas. Citādi Poclohs mūs sunīs.

Goldbahs parakņājās žaketes kabatā un izvilka zīdpapīrā ietītu kaklasaiti. Viņš sniedza to Šteineram. — Es te atnesu jums tādu sīkumu. Jūs tā nomokāties ar mani…

Šteiners atgaiņājās. — Izslēgts! Pie mums tā nav pieņemts …

—   Tā man neko nemaksā.

Šteiners uzsita Goldbaham uz pleca. — Piekukuļošanas mēģinājums, ko izdarījis jurists. Cik tiesas prāvā par to nāk klāt pie soda?

Goldbahs vāri pasmaidīja. — Tas jums jājautā proku-* roram. Labam advokātam jautā vienīgi: cik nāk nost? Soda mērs, starp citu, ir vienāds; tikai izslēgti vainu mīk-* stinoši apstākļi. Pēdējais lielākais šāda veida gadījums bija Hauera un līdzdalībnieku afēra.

Viņš mazliet atdzīvojās. — Aizstāvībā toreiz bija Freigangs. Veikls vīrs, kam drusciņ par daudz patika paradoksi. Paradokss kā detaļa ir nenovērtējams, jo apstulbina; taču kā aizstāvības pamats tas neder. Tur Freigangs arī piedzīvoja neveiksmi. Viņš gribēja sagādāt vainu mīkstinošus apstākļus kādam apgabaltiesas padomniekam…— viņš moži iesmējās, — …uz likumu nezinašanas pamata.

—   Laba ideja, — Šteiners teica.

—   Anekdotei — jā, bet ne tiesas prāvai.

Goldbahs stāvēja, mazliet piešķiebis galvu, negaidīti vērīgu skatienu, piemiegtiem plakstiem — pēkšņi viņš vairs nebija nožēlojamais emigrants un kaklasaišu tirgotājs, viņš atkal bija doktors Goldbahs Otrais no apelacijas tiesas, bīstams tīģeris paragrāfu džungļos.

Ātrā soli, stalti izslējies kā sendienās, viņš gāja pa Prātera galveno aleju. No skaidrās rudens nakts grūtsirdības viņš nemanīja nekā — viņš atkal stāvēja pārpildītā tiesas zālē ar savām piezīmēm priekšā, viņš bija advokāta Freiganga vietā, redzēja, kā, pabeidzis apsūdzības runu, apsēžas prokurors, sakārtoja talāru, viegli atbalstījās uz pirkstu kauliņiem, mazliet sašūpojās kā paukotājs un metāliskā balsī iesāka: «Augstā tiesa, apsūdzētais Hauers…»

Teikums sekoja teikumam īsi un asi, neapgāžami savā loģikā. Viņš atkārtoja prokurora motīvus citu pēc cita, šķita, ka viņš izseko vainas pierādīšanu un apsūdz, nevis aizstāv, zāle apklusa, tiesneši pacēla galvas, — bet piepeši ar virtuozu frāzi viņš apcirtās, citēja paragrāfu par kukuļošanu un četros nepielūdzamos jautājuma teikumos apgaismoja tā divdomību, lai pēc tam pātagojoši un raiti sāktu pierādīt apsūdzētā nevainīgumu, — un šai runai tagad bija gluži negaidīta iedarbība.

Viņš stāvēja pie mājas, kurā dzīvoja. Lēnām uzkāpa pa kāpnēm — aizvien vairāk vilcinādamies, aizvien lēnāk.

—       Vai mana sieva jau klāt? — viņš pavaicāja miegainajai kalponei, kas atvēra durvis.

—   Pārnāca pirms stundas ceturkšņa.

—Pateicos. — Ģoldbahs pa gaiteni devās uz savu istabu. Tā bija šaura, ar nelielu lodziņu uz sētu. Viņš sasukāja matus. Tad pieklauvēja pie starpdurvīm.

—   Jā…

Sieva sēdēja pie spoguļa un uzmanīgi vēroja savu seju. Viņa nepagriezās. — Kas ir? — viņa jautāja.

—   Kā tev klājas, Lēna?

—       Kā nu var klāties pie tādas dzīves! Slikti! Un kāpēc nez tu tā jautā? — Sieva pētīja savus plakstiņus.

—   Tu biji izgājusi?

—   Jā.

—   Kur tu biji?

—       Kaut kur. Es taču nevaru cauru dienu sedet te un blenzt sienās.

—       Tas jau tev arī nav jādara. Es taču priecājos, kad tev ir kāds laika kavēklis.

—   Nu re, tad jau labi.

Sieva saka lēnam un rūpīgi ierīvēt ādā krēmu. Ar Goldbahu viņa runāja kā ar koka gabalu — bez kāda satraukuma, šaušalīgā vienaldzībā. Viņš stāvēja pie durvīm un noskatījās sieva — izslāpis pēc laba vārda. Viņai bija tīra, sārta āda, kas vizēja lampas gaismā. Viņas augums bija kupls un maigs. — Vai tu kaut ko atradi? — viņa vaicāja.

Goldbahs saguma. — Tu taču zini, Lēna, — man vēl nav darba atļaujas. Biju pie kolēģa ITepfnera; arī viņš neko nevar izdarīt. Tas viss velkas tik briesmīgi ilgi«.,'

—   Jā, tas jau velkas pārāk ilgi.

—   Es daru, ko varu, Lēna.

—   Jā, zinu. Es esmu nogurusi.

—   Es jau eju, arlabunakti.

Goldbahs aizvēra durvis. Viņš nezināja, ko vajadzētu darīt. Brāzties iekšā un lūgties sievu, lai tā viņu saprot, ubagot, lai guļ ar viņu — vienu nakti vai arī… Viņš bezspēkā sažņaudza dūres. Piekaut, viņš iedomājās, izgāzt uz šīs sārtās miesas visus pazemojumus un apkaunojumus, vienreiz ļaut vaļu sev un savam niknumam, izdauzīt istabu lupatu lēveros un sist, līdz šī aukstasinīgā, augstprātīgā mute kliegs un kunkstēs un maigais augums locīsies uz grīdas.

Viņš trīcēja un ieklausījās; Karbatke, nē, pareizi, Karbutke, tā toreiz sauca to vīrieti; tas bija drukns zellis zemu uz pieres noaugušiem matiem un tādu seju, kādu lajs iztēlē piedēvē slepkavam, — tieši šīs sejas dēļ bija grūti lūgt attaisnojošu spriedumu, pamatojot to tādējādi, ka notie* sātais rīkojies afekta stāvoklī. Vīrietis bija izsitis savai meičai zobus, salauzis roku un dziļi ieplēsis mutes kaktiņu; viņa bija tā piekauta, ka tiesas sēdē acis vēl bija aizpampušas; taču, par spīti visam, viņa bija pieķērusies šim lopa zellim padevīgi kā sunītis — varbūt arī tieši tāpēc. Toreiz viņa panāktais attaisnojošais spriedums izvērtās par lielu veiksmi — psiholoģiski dziļa, meistarīga aizstāvība, kā viņu toreiz bija apsveicis kolēģis Kons Trešais.

Goldbahs nolaida rokas. Viņš redzēja lētas mākslīgā zīda kaklasaites, kas gulēja uz galda. Jā, toreiz advokātu istabā, kolēģu vidū, — cik asprātīgi viņš tur tika pierādījis, ka sievietes mīlestība tiecas pēc kunga un pavēlnieka; toreiz, kad viņš pelnīja sešdesmit tūkstošus marku gadā un dāvināja Lēnai dārglietas, par kurām iegūto naudu viņa tagad izlietoja savām vajadzībām.

Goldbahs ieklausījās, kā sieva liekas gulēt. Viņš darīja to ik vakarus un tāpēc ienīda sevi, tomēr nespēja no tā atteikties. Izdzirdot atsperu čīkstoņu, viņa vaigi pārklājās plankumiem. Viņš sakoda zobus, piegāja pie spoguļa un paskatījās uz sevi. Tad paņēma krēslu un nolika to istabas vidū. — Pieņemsim, devītā rindā trešā sieviete paslēpusi kurpē atslēgu, — viņš murmināja. Uzmanīgi paspēra deviņus īsus soļus līdz krēslam, piemiedza labo aci, pārvilka pār pieri ar trim pirkstiem un izlika uz priekšu kreiso kāju — tālāk, — nu viņš bija pilnīgi koncentrējies, redzēja Šteineru meklējam un izvirzīja kāju vēl vairāk.

Spuldzītes sarkanīgajā gaismā nožēlojama un ērmīga uz sienas lidzi līgojās viņa ēna.

— Ko diez dara mūsu mazais, Lilo? — šai pašā laikā teica Šteiners. — Dieva vārds, tas nav tikai dumjā Goldbaha dēļ — man no tiesas bieži pietrūkst tā mazā!

XIII

Kerns un Ruta bija Bernē. Viņi dzīvoja pansijā «Efeja». Tā atradās Bindera sarakstā. Tur varēja palikt divas dienas, nepieteicoties policijā.

Otrajā vakarā, ļoti vēlu, pie Kerna istabas durvīm pieklauvēja. Viņš jau bija izģērbies un tieši posās gulēt. Mirkli viņš nekustīgi nogaidīja. Klauvējiens atskanēja vēlreiz. Klusu basām kājām viņš pieskrēja pie loga. Bija par augstu, lai lēktu lejā, un nekur nebija arī notekcaurules, pa kuru varētu uzrāpties augšā. Viņš lēnām gāja atpakaļ un atvēra durvis.

Aiz tām stāvēja gadu trīsdesmit vecs vīrietis. Viņš bija galvastiesu garāks par Kernu, apaļu seju ar ūdenszilām acīm un gaišiem, sprogainiem matiem; rokā viņš turēja pelēku velūra platmali, ko nervozi knibināja.

—   Atvainojiet, — viņš teica, — esmu emigrants tāpat kā jūs …

Kernam bija tāda sajūta, it kā viņam pēkšņi sāktu augt spārni. Glābts! — viņš nodomāja. Tā nav policija!

—   Esmu lielās nepatikšanās, — vīrietis turpināja. — Mans vārds ir Bindings. Rihards Bindings. Esmu ceļā uz Cīrihi, un man vairs nav ne santīma lai kaut kur patvertos pa nakti. Negribu lūgt jums naudu. Gribēju tikai apjautāties, vai šo nakti nedrīkstētu pārgulēt te uz grīdas.

Kerns paskatījās viņā. — Sajā istabā? Uz grīdas?

—   Ja. Esmu pie tā pieradis, un jūs es nekādā ziņā netraucešu. Pašlaik esmu ceļā jau trīs naktis. Jūs zināt, kā tas ir — ārā uz soliņiem, mūžīgajās bailēs no policijas. Tad tu, cilvēks, esi priecīgs, ja dažas stundas kaut kur esi drošībā.

—   To es zinu. Bet apskatiet taču šo istabu! Nekur jau nav tik daudz vietas, lai jūs varētu izstiepties visā garumā. Kā tad jūs taisāties te gulēt?

—   Tas nekas! — Bindings dedzīgi paziņoja. — Iztikšu. Piemeram, tur, kaktā. Es varu gulēt sēdus un atspiesties pret skapi. Iztikšu ļoti labi. Ja vien ir kaut mazliet miera, tadi ka mēs taču var gulēt visur!

—   Nē, tas neder. — Kerns mirkli domāja. — Istaba šeit maksā divus frankus. Varu iedot jums naudu. Tas būs visvienkaršakais. Tad jūs varēsiet krietni izgulēties.

Bindings noraidoši pacēla rokas. Tās bija lielas un sarkanas, un tuklas. — Es negribu no jums naudu! Neesmu nācis tādēļ! Tam, kurš te dzīvo, savi nedaudzie graši vajadzīgi pašam. Un vēl — es jau biju lejā un apvaicājos, vai nevarētu kaut kur pārgulēt. Neviena istaba nav brīva.

—   Varbūt kāda būs brīva, ja jums būs rokā divi franki.

—   Nedomāju vis. Saimnieks man teica, ka tādam, kas divus gadus sabijis koncentrācijas nometnē, katrā laikā ļautu gulēt par brīvu. Bet viņam no tiesas neesot nevienas brīvas istabas.

—   Ko? — Kerns sacīja. — Jūs divus gadus bijāt koncentrācijas nometnē?

—  Jā. — Bindings iespieda velūra platmali starp ceļiem un izvilka no krūškabatas nodilušu apliecību. Atlocījis to,' padeva Kernam. — Lūk — paskatieties! Tā ir mana atlaišanas zīme no Orānienburgas.

Kerns paņēma zīnli piesardzīgi, lai nesaplēstu trauslās locījumu vietas. Viņš vēl nekad nebija redzējis atlaišanas zīmi no koncentrācijas nometnes. Izlasīja iespiedumu, iepriekš nodrukāto tekstu, mašīnrakstā iestarpināto vārdu «Rihards Bindings», tad uzmeta acis zīmogam ar kāškrustu un rūpīgajam, skaidrajam ierēdņa parakstam — viss bija pareizi. Bija pat pedantiski kārtīgi un birokrātiski pareizi, un tieši tas padarīja visu gandrīz baismīgu — it kā ar uzturēšanās atļauju un vīzu kāds būtu atgriezies no elles.

Kerns atdeva zīmi Bindingam atpakaļ. — Klausieties, — viņš teica, — es zinu, ko mēs darīsim! Jūs ņemsiet manu gultu un manu istabu. Es te, pansijā, pazīstu kādu, kam ir lielāka istaba. Tur es ļoti labi varu pārgulēt. Tā būs lidzēts mums abiem.

Bindings apaļām acīm blenza viņā. — Bet tas taču ir pilnīgi neiespējami!

—   Gluži otrādi! Tas ir visvieglākais pasaulē! — Kerns paņēma mēteli un uzrāva to virs pidžamas. Tad pārmeta pār roku uzvalku un ķēra pēc kurpēm. — Redziet nu! To es ņemšu līdzi. Tad man pat nevajadzēs jūs pārāk agri traucēt. Varēšu apģērbties tur. Man prieks, ka varu kaut cik palīdzēt kādam, kas tik daudz pārdzīvojis.

—   E3et… — Bindings pēkšņi satvēra Kerna rokas. Izskatījās, ka viņš grasās tās skūpstīt. — Ak dievs, jūs taču esat eņģelis! — viņš izstostīja. — Dzīvības glābējs!

—   Kur nu! — Kerns samulsis attrauca. — Šad tad izpalīdzam cits citam, tas arī viss. Kas ar mums citādi notiktu? Izgulieties labi!

—   Visādā ziņā! Dieva vārds!

Mirkli Kerns apsvēra, vai neņemt līdzi koferi. Mazā sānkabatā viņš tur bija paslēpis četrdesmit franku. Taču nauda bija labi paslēpta, koferis aizslēgts, un viņš kautrējās tik klaji izrādīt neuzticēšanos cilvēkam, kas bijis koncentrācijas nometnē. Emigranti neapzog cits citu. — Arlabunakti! Izgulieties labi! — viņš noteica vēlreiz un gāja prom.

Ruta mitinājās tai pašā gaitenī. Kerns divreiz īsi pieklauvēja pie viņas durvīm. Tā bija abu norunātā zīme. Viņa tūliņ atvēra. — Vai kas noticis? — viņa izbijusies jautāja, ieraudzījusi Kerna rokās mantas. — Vai mums jāmūķ?

—   Nē. Es tikai atdevu savu istabu kādam nabadziņam, kas bijis koncentrācijas nometnē un pāris nakšu nav gulējis. Vai drīkstu pārgulēt te pie tevis uz kušetes?

Ruta pasmaidīja. — Kušete ir veca un ļodzīga; bet vai tev nešķiet, ka gulta ir pietiekami liela mums abiem?

Kerns aši ienāca iekšā un noskūpstīja viņu. — Dažreiz es tiešām uzdodu visstulbākos jautājumus pasaulē, — viņš sacīja. — Bet, tici man, tas ir vienīgi aiz apjukuma. Tas viss man vēl ir pārāk jauns.

Rutai bija mazliet lielāka istaba nekā Kernam. Bez kušetes tajā atradās tādas pašas mēbeles, taču Kernam likās, ka te izskatās pavisam citādi. Savādi, viņš nodomāja, tas laikam būs šo viņas nedaudzo mantu dēļ: šaurās kurpes, blūze, brūnie svārki — cik daudz visā tajā maiguma! Manas mantas padara istabu vienīgi nekārtīgu.

—   Ruta, — viņš teica, — ja mēs gribētu apprecēties — vai tu zini, ka mēs to nemaz nevarētu? Jo mums nav dokumentu.

— Zinu. Bet par to_ nu mums būtu jāraizējas vismazāk. Kādēļ īsti mums vispār ir divas istabas?

Kerns iesmējās. — Šveices augstās morāles dēļ. Nepieteikusies, to vēl varētu pieļaut, bet neprecējušies — tas nu ir neiespējami!

Nākamajā rītā viņš nogaidīja līdz desmitiem. Tad gāja paņemt savu koferi. Viņš gribēja apskraidīt pāris adrešu un ļaut Bindingam gulēt tālāk.

Taču istaba_ jau bija tukša. Bindings droši vien jau atkal bija ceļā. Kerns atvēra koferi. Tas viņam par brīnumu nebija aizslēgts. Viņš skaidri zināja, ka vakarā bija to aizslēdzis. Viņam šķita arī, ka pudelītes būtu citādā kartība, nekā parasts. Kerns aši ņēmās meklēt. Mazā aploksne atradās savā vietā slepenajā sānkabatā. Viņš atvēra to un uzreiz redzēja, ka Šveices nauda pazudusi. Rokā drebēja vienīgi divas vientuļas austriešu piecšiliņu naudaszīmes.

Kerns visu pārmeklēja vēlreiz, arī uzvalku, lai gan bija drošs, ka naudas tur nav. Viņš nekad neko nenēsāja sev līdzi — gadījumam, ja ceļā tiktu notverts. Tad Rutai vēl paliktu vismaz koferis un nauda. Taču šie četrdesmit franki bija pazuduši.

Kerns apsēdās uz grīdas līdzās koferim. — Kāds blēdis, — viņš apjucis noteica, — kāds sasodīts blēdis! Vai tad kaut kas tāds maz ir iespējams?

Brīdi viņš palika -tā sēžam. Tad ņēmās prātot, vai teikt Rutai patiesību; tomēr izlēma darīt to vienīgi tad, ja citādi vairs nebūs iespējams. Viņš negribēja uztraukt Rutu agrāk, nekā nepieciešams.

Pēdīgi Kerns paņēma Bindera sarakstu un atzīmēja vairākas Bernes adreses. Tad piebāza kabatas ar ziepēm, kurpju auklām, drošības adatām un sejas ūdeni un kāpa lejā pa kāpnēm.

Lejā viņš sastapa saimnieku. — Vai jūs pazīstat cilvēku, kuru sauc Rihards Bindings? — viņš vaicāja.

Saimnieks brītiņu padomāja. Tad papurināja galvu.

—  Es domāju kādu, kas vakarvakarā bija šeit. Viņš prasīja istabu.

—       Vakarvakarā neviens istabu neprasīja. Manis jau nemaz te nebija. Es līdz divpadsmitiem bumboju.

—   Ak tāl Un vai jums bija brīvas istabas?

—       Jā, trīs. Tās arī šodien ir brīvas. Vai gaidāt vēl kādu? Varat dabūt septīto numuru — jūsu gaitenī.

—       Nē. Man vis nešķiet, ka tas, kuru es gaidu, atgriezīsies. Nu viņš jau būs ceļā uz Cīrihi.

Pusdienlaikā Kerns bija nopelnījis trīs frankus. Viņš iegāja lētā restorānā apēst kādu sviestmaizi, lai tūliņ pēc tam atkal tirgotos tālāk.

Viņš palika pie letes un izsalcis ēda. Piepeši sendvičs gandrīz izkrita viņam no rokām. Pie kāda no attālākajiem galdiņiem viņš bija ieraudzījis Bindingu.

Vienā rāvienā Kerns iebāza mutē sviestmaizes pārpalikumu, norija to un lēnām devās uz galdiņa pusi. Atspiedies uz elkoņiem, Bindings vienatnē sēdēja pie lielas bļodas ar cūkas karbonādi, sarkanajiem kāpostiem un aizrautīgi ēda.

Viņš pacēla acis tikai tad, kad deguna priekšā stāvēja Kerns. — Ā, paskat vien! — viņš nevērīgi noteica. — Kā iet?

—       Manā kabatas portfelī trūkst četrdesmit franku, — Kerns sacīja.

—       Zēl, — Bindings attrauca un norija krietnu cepeša gabalu. — Tiešām žēl!

—       Atdodiet man pārpalikumu, kas jums vēl atlicis, un lieta būs nokārtota.

Bindings iedzēra malku alus un noslaucīja muti. — Lieta jau tāpat ir nokārtota, — viņš omulīgi paskaidroja. — Vai arī jūs bijāt iecerējis pasākt ko citu?

Kerns urbās Bindingā ar acīm. Savā niknumā viņš līdz šim vēl netika iedomājies, ka patiešām nevar pasākt itin neko. Ja viņš ietu uz policiju, tur prasītu dokumentus, apcietinātu arī pašu un izraidītu.

Piemiegtām acīm viņš nopētīja Bindingu. — Nekādu izredžu, — tas sacīja. — Ļoti labs bokseris. Četrdesmit mārciņas smagāks par jums. Bez tam: par traci lokālā — policija un izraidīšana.

Tai mirklī Kerns nebūtu daudz prātojis par to, kas notiks ar pašu, taču viņš iedomājās Rutu. Bindingam bija taisnība: Kernam nebija ne mazāko izredžu kaut ko pasākt. — Vai jūs bieži tā darāt? — viņš jautāja.

—   No tā es dzīvoju. Un, kā redzat, labi.

Kernu gandrīz nosmacēja bezspēcīgs sarūgtinājums.

—   Atdodiet man vismaz divdesmit frankus, — viņš aizsmacis teica. — Ta nauda man ir vajadzīga. Ne jau pašam. Kadam citam, kam tā pieder.

Bindings papurināja galvu. — Nauda man pašam vajadzīga. Jūs leti tikāt cauri. Par četrdesmit frankiem dabūjat lielāko mācību, kāda vien dzīvē ir: nebūt lētticīgam.

—   Tas tiesa. — Kerns urbās viņā ar acīm. Viņš gribēja iet prom, taču nespēja. — Visi jūsu papīri..'tas viss, protams, bija krapšana!

—   Iedomājieties, nē! — Bindings attrauca. — Es biju koncentrācijas nometnē. — Viņš iesmējās. — Gan tādēļ, ka apzagu gauleiteru. Rets gadījums.

Viņš sniedzās pēc pēdējās karbonādes bļodā. Nākamajā mirklī karbonāde bija Kernam rokā. — Varat mierīgi celt skandalu, — viņš sacīja.

Bindings pavīpsnāja. — Nenāk ne prātā! Esmu tikpat kā paēdis. Lieciet, lai jums atnes šķīvi, un paņemiet klāt sarkanos kāpostus. Esmu pat gatavs izmaksāt jums glāzi alus.

Kerns nekā neatbildēja. Viņš tik tikko turējās, lai nesāktu kauties — ar visu, kas būtu pagadījies pa rokai. Viņš apcirtās un gāja prom, rokā turēdams nolaupīto karbonādi. Pie letes paprasīja gabalu papīra, lai to ietītu. Viesmīle ziņkārīgi noskatījās viņā. Tad izmakšķerēja no burkas divus gurķus. — Te būs, — viņa noteica, — šis tas klāt.

Kerns paņēma arī gurķus. — Paldies, — viņš sacīja.

—   Liels paldies! — Vakariņas Rutai, viņš nodomāja. Nolādēts un sasodīts, par četrdesmit frankiem!

Pie durvīm viņš vēlreiz pagriezās. Bindings viņu vērojā. Kerns nospļāvās. Bindings smaidot salutēja ar diviem labās rokas pirkstiem.

Aiz Bernes sāka līt. Rutai un Kernam vairs nepietika naudas, lai līdz nākamajai pilsētiņai brauktu ar vilcienu. Viņiem gan bija vēl maza neaizskarama rezerve, taču pie tās viņi grasījās ķerties tikai Francijā. Kādus piecdesmit kilometrus viņus līdzi paņēma garāmbraucoša automašīna. Pēc tam nācās iet kājām. Ciematos Kerns tikai paretam uzdrošinājās kaut ko pārdot. Tas pārlieku dūrās acīs. Vienā un tai pašā vietā viņi mēdza pārgulēt tikai vienu nakti. Ieradās vēlu vakarā, kad policijas iecirkņi jau bija ciet, un aizgāja no rīta, pirms tos atkal slēdza vaļā. Tā viņi allaž bija jau prom, kad pieteikšanās veidlapa nonāca vietējā žandarmērijā. Sajā Šveices da|ā Bindera saraksts nederēja; tajā bija tikai lielākās pilsētas.

Netālu no Murtenas viņi gulēja tukšā šķūnī. Naktī gāza aumaļains lietus. Jumts bija caurs, un pamodušies abi bija slapji līdz ādai. Lūkoja izžāvēt drēbes, taču nevarēja sakurt uguni. Viss bija mitrs, un viņi tikai ar grūtībām atrada stūrīti, ko netika izmērcējis lietus. Abi gulēja, cieši saspiedušies kopā, lai sasildītos, taču mēte]i, ar ko viņi sedzās, bija pārāk slapji, — no aukstuma abi pamodās atkal. Tā viņi nogaidīja rītausmu, tad devās ceļā.

—  Ejot mēs sasilsim, — Kerns teica. — Un pēc stundas kaut kur dabūsim arī mazliet kafijas.

Ruta pamāja. — Varbūt uzspīdēs saule. Tad mēs ātri būsim sausi.

Tomēr laiks visu dienu palika auksts un vējains. Laukiem pāri brāzās lietusgāzes. Tomēnes tā bija pirmā ļoti aukstā diena, mākoņi stiepās šķiedraini un zemi, un pēcpusdienā uznāca vēl viena lietusgāze. Ruta un Kerns pārlaida to mazā kapličā. Bija loti tumšs: pēc brītiņa ierūcās pērkons, un zibšņi plaiksnīja aiz krāsainajām logu rūtīm, uz kurām zilās un sarkanās drānās tērpti svētie turēja rokās lentes ar teicieniem par debesu un dvēseles mieru.

Kerns juta, ka Ruta trīc. — Vai tev ir ļoti auksti? — viņš jautāja.

—   Nē, ne pārāk.

—  Nāc, pastaigāsim mazliet, tā būs labāk. Man bail, ka tu nesaaukstējies.

—   Es nesaaukstēšos. Tikai ļauj man drusku tā pasēdēt.

—   Vai tu esi piekususi?

—   Nē. Es tikai gribētu vēl mirklīti pasēdēt.

—  Vai tu tomēr labāk negribētu pastaigāt! Tikai dažas minūtes? Slapjās drēbēs nevajag tik ilgi sēdēt. Tā akmens grīda ir pārāk auksta.

—   Labi.

Viņi lēnām soļoja pa kapliču. Soļi atbalsojās tukšajā telpā. Viņi pagāja garām biktskrēsliem, kuru zaļie aizkari caurvējā bija piepūtušies, apgāja ap altāri, līdz ģērbkambarim un atpakaļ.

—  Līdz Murtenai vēl deviņi kilometri, — Kerns teica. — Jāpielūko, ka pirms tam atrodam kādu pajumti.

—   Deviņus kilometrus mēs vēl varam pieveikt gluži labi.

Kerns kaut ko nomurmināja.

—   Ko tu saki? — Ruta jautāja.

—   Neko. Tikai nolādu kādu Bindingu.

Viņa ieslidināja plaukstu zem Kerna rokas. — Aizmirsti to! Tas ir visvienkāršākais. Manuprāt, arī lietus jau grasās pierimt.

Viņi izgāja ārā. Vēl mirgāja, taču kalniem pāri pacēlās varena varavīksne. Tā stiepās pār visu ieleju gluži kā milzīgs, krāsains tilts. Aiz mežiem, no mākoņu plaisām pār visu apvidu nolija dzeltenbaltas gaismas straume. Sauli viņi nevarēja saskatīt; redzēja vienīgi šo gaismu, kas strāvoja gluži kā mirdzoša migla.

—   Nāc, — Ruta sacīja. — Tagad kļūst labāk.

Vakarā viņi nonāca pie aitu kūts. Durvju priekšā sēdēja

gans, pavecs, nerunīgs zemnieks. Viņam līdzās gulēja divi aitusuņi. Riedami tie drāzās abiem pretī. Zemnieks izņēma no mutes pīpi un pasvilpa tos atpakaļ. Kerns piegāja pie viņa. — Vai mēs nevarētu te pārnakšņot? Esam izmirkuši un noguruši un nevaram tikt tālāk.

Vīrs ilgi noskatījās viņā. Tad noteica: — Tur ir sienaugša.

—   Tas ir viss, kas mums vajadzīgs.

Vīrs atkal kādu laiciņu noskatījās viņā. — Atdodiet man savus sērkociņus un cigaretes, — viņš pēdīgi noteica. — Siena ir daudz.

Kerns tos atdeva. — Jums tur iekšā jāuzkāpj pa trepēm, — zemnieks skaidroja. — Es jūs ieslēgšu šķūnī. Dzīvoju pilsētiņā. Rīt agri izlaidīšu jūs ārā.

—   Paldies. Liels paldies. *

Viņi uzkāpa pa trepēm. Augšā bija patumšs un silts.

Pēc brīža atnāca zemnieks. Atnesa viņiem vīnogas, nedaudz aitu siera un tumšu maizi. — Tagad slēgšu ciet, — viņš teica. — Arlabunakti!

—   Arlabunakti! Un liels paldies.

Viņi ausījās, līdz zemnieks tika lejā. Tad novilka slapjās drēbes un nolika sienā. Sadabūja koferos naktsģērbus un ķērās pie maltītes. Abi bija ļoti izsalkuši.

—   Kā garšo? — Kerns jautāja.

—   Brīnišķīgi. — Ruta atbalstījās pret viņu.

—   Mums laimējās, vai ne?

Viņa piekrītoši pamāja.

Lejā zemnieks aizslēdza durvis. Sienaugšā bija apaļš lodziņš. Viņi notupās pie tā un noskatījās, kā zemnieks aiziet. Debesis bija noskaidrojušās. Tās spoguļojās ezerā. Zemnieks lēnām gāja pa nopļautajiem laukiem apdomīgā solī, kāds piemīt cilvēkiem, kas diendienā ir dabas tuvumā. Neviena cita neredzēja. Viens pats viņš gāja pa laukiem, un šķita, ka uz saviem tumšajiem pleciem viņš nestu visas debesis.

Kerns un Ruta sēdēja pie loga, līdz sirmā stunda, kam seko nakts, padarīja visu gaismu pelēku. Siens aiz viņu mugurām ēnu spēlē izauga par fantastisku kalnu grēdu. Tā smārds sajaucās ar kūdras un viskija smārdu, kas plūda no aitām. Tās viņi varēja redzēt pa sienaugšas lūku: neskaidrs spilvainu muguru ņudzeklis, daudz mazu troksnīšu, kas pamazām kļuva rāmāki un klusāki.

Nākamajā rītā atnāca zemnieks un atslēdza kūti. Kerns kāpa lejā. Ruta vēl gulēja. Viņas seja bija piesārtusi, un viņa elpoja strauji. Kerns palīdzēja zemniekam izdzīt aitas. c

—   Vai mēs nevarētu palikt te vēl vienu dienu? — Kerns vaicāja. — Par to mēs jums labprāt palīdzētu, ja tas būtu iespējams.

—   Te nav daudz, ko palīdzēt. Bet jūs mierīgi varat palikt.

—   Paldies.

Kerns apprasījās pēc vāciešu adresēm pilsētiņā. Bindera sarakstā to nebija. Zemnieks nosauca viņam dažus ļaudis un aprakstīja, kur tie dzīvo.

Pēcpusdienā, kad metās tumšs, Kerns devās ceļā. Pirmo māju viņš atrada ļoti viegli. Tā bija balta savrupmāja, ko ieskāva mazs dārziņš. Durvis atvēra glīti ģērbta istabmeita,. Viņa nevis pameta Kernu stāvam ārā, bet gan tūliņ ieveda nelielā priekštelpā. Laba zīme, Kerns nodomāja. — Vai es varētu runāt ar Ammersa kungu? Vai Ammersa kundzi? — viņš jautāja.

—   Vienu mirklīti.

Meiča nozuda un tad atgriezās. Viņa ieveda Kernu salonā ar jaunām sarkankoka mēbelēm. Kerns teju, teju būtu pakritis, tik gludi novaskota bija grīda. Uz visam mēbelēm bija uzklātas mežģīņu sedziņas.

Pēc maza brītiņa parādījās Ammersa kungs. Tas bija neliela auguma vīrs ar baltu ķīļbārdu; viņš izskatījas līdzcietīgs. Kerns izšķīrās, ka no abiem stāstiem, kas viņam krājumā, stāstīs patieso.

Ammerss laipni noklausījās viņā. Pēc tam sacīja: — Tātad jūs esat emigrants bez pases un uzturēšanās atjaujas? Un pārdodat ziepes un saimniecības lietas?

—   Jā.

—   Labi. — Ammerss piecēlās. — Mana sieva var uzmest acis jūsu mantam.

Viņš izgāja ārā. Pēc kāda laiciņa ienāca viņa sieva. Tas bija bezkrasains nekatras dzimtes radījums ar seju pārvārītās gaļas krāsā un bālām pīkšas acīm.

—    Kas tad jums tur ir par mantām? — viņa klīrīgā balsī jautaja.

Kerns tās izsaiņoja. Nekā daudz jau vairs nebija. Sieviete šur tur parakņājās, nopētīja šujamās adatas, it kā nekad agrak nebutu tādas redzējusi, paostīja ziepes un uz īkšķa izrneģinaja zobu suku; tad prasīja pēc cenām un pēdīgi izlēma atvest māsu.

Māsa bija šīs sievietes kopija.

Ķīļbārdainais Ammerss, lai cik mazs arī bija, mājā acīmredzot valdīja dzelžaini, jo arī māsa bija kā izdzisusi, ar apslāpētu, bailīgu balsi. Abu sieviešu skatieni ik mirkli pašāvās uz durvīm. Viņas vilcinājās un minstinājās, tā ka Kerns beidzot kļuva nepacietīgs. Viņš nomanīja, ka sievietes tomēr nespēj izšķirties, un sasaiņoja mantas. — Varbūt jūs padomāsiet līdz rītam, — viņš sacīja. — Es jau varu atnākt vēlreiz.

Kā izbijusies sieva paskatījās viņā. Tad vaicāja: — Varbūt jūs vēlaties tasi kafijas?

Kafiju Kerns nebija dzēris jau sen. — Ja nu jums tieši ir pie rokas.

—   Jā, protams! Tūliņ! Vienu mirklīti!

Viņa izšļūca ārā — neveikli kā tāda šķība muca, taču ātri. Māsa palika istabā. — Gluži jauki tagad iedzert kādu tasi kafijas, — Kerns teica, lai kaut ko sacītu.

Māsa noklunkšķināja tādu kā tītara smiekliņu un piepeši apklusa kā aizrijusies. Kerns izbrīnījies paskatījās uz viņu. Viņa sarāvās un izgrūda caur degunu augstu, svelpjošu skaņu.

Ienāca Ammersa sieva un nolika kūpošo tasi Kernain priekšā uz galda. — Dzeriet vien mierīgi, — viņa norūpējusies sacīja. — Jums taču ir laiks, un kafija ir ļoti karsta.

Māsa īsi un spalgi iesmējās un tūliņ pēc tam nobijusies sarāvās.

Pie kafijas dzeršanas Kerns netika. Atvērās durvis, un īsiem, elastīgiem soļiem ienāca Ammerss, kam sekoja īgna izskata žandarms.

Ammerss ar sakrālu žestu norādīja uz Kernu. — Žandarma kungs, veiciet savu pienākumu! Indivīds bez dzimtenes, bez pases, izstumts no vācu Reiha!

Kerns sastinga.

Žandarms viņu nopētīja. Tad norūca: — Nāciet līdzi!

Mirkli Kernam bija tāda sajūta, it kā galva būtu kļuvusi tukša. Viņš bija gaidījis visu, tikai ne to. Lēnām un neapzināti, kā palēninātā filmā viņš savāca savas mantas. Tad atlieca muguru. — Ak tad tādēļ tā kafija un laipnība! — viņš sacīja stomīdamies un ar pūlēm, it kā vispirms censtos paskaidrot topats sev. — Viss tikai tādēļ, lai mani aizkavētu! Tad tādēļ! — Viņš savilka dūres un paspēra soli uz Aminersa pusi; tas tūliņ atkāpās. — Nebaidieties! — Kerns ļoti klusu teica. — Es jums nepieskaršos. Es tikai nolādu jūs. Ar visu dvēseles spēku es nolādu jūs un jūsu bērnus, un jūsu sievu! Lai pār jums nāk visas pasaules nelaimes! Lai jūsu bērni sadumpojas pret jums un pamet jūs vienus, vienus, nabagus, postā un žēlabās!

Ammerss nobālēja. Viņa ķīļbārda raustījās. — Aizsargājiet mani! — viņš pavēlēja žandarmam.

—   Viņš jūs vēl nav apvainojis, — ierēdnis flegmātiski attrauca. — Līdz šim viņš jūs ir tikai nolādējis. Ja viņš jums būtu pateicis, piemēram, «sūda denuncētājs», tad tas būtu apvainojums un tieši vārda «sūds» dēļ.

Ammerss pārskaities paskatījās uz žandarmu. — Veiciet savu pienākumu! — viņš nošņācās.

—   Ammersa kungs, — žandarms mierīgi paskaidroja, — jums nav jādod man nekādi rīkojumi. To var tikai mana priekšniecība. Jūs ziņojāt par kādu vīrieti; es esmu atnācis, un tālāko jūs atstāsiet manā ziņā. Sekojiet-man! — viņš teica Kernam.

Abi izgāja ārā. Mājas durvis aiz viņiem aizcirtās. Kerns mēmi soļoja blakus ierēdnim. Viņš vēl aizvien īsti nespēja domāt. Kaut kur viņā mita neskaidra sajūta: Ruta, — taču viņš gluži vienkārši vēl neiedrošinājās domāt tālāk.

—   Cilvēkbērns, — žandarms pēc brīža ierunājās, — dažkārt aitas patiešām ierodas ciemos pie hiēnām. Vai tad jūs nezinājāt, kas tas ir? Vācu nacistu partijas slepenais spiegs šajā pilsētiņā. Tas jau ir uzrādījis nez cik ļaužu.

—   Ak dievs! — Kerns sacīja.

—   Jā, — ierēdnis atteica. — To sauc par mākslinieka neveiksmi, ko?

Kerns klusēja. Tad truli sacīja: — To es nezinu. Zinu tikai to, ka mani gaida kāds, kurš ir slims.

Žandarms pārlaida skatienu ielai un paraustīja plecus.

—   Tas viss nekā nelīdz. Un uz mani arī neattiecas. Man jānogādā jūs policijā. — Viņš paskatījās apkārt. Iela bija tukša. — Es jums vis neieteiktu bēgt, — viņš turpināja. — Tas ir veltīgi. Man gan ir sastiepta kāja, un es nejaudāju skriet jums pakaļ, taču es tūliņ jums uzsauktu un izvilktu revolveri, ja jus neapstātos. — Dažus mirkļus viņš pētīja Kernu. Tad paskaidroja: — Tam, protams, vajadzīgs kads laiciņš. Tostarp jūs varbūt varētu man izmukt, sevišķi tai vietā, pie kuras mēs tūliņ nonāksim, tur ir visvisādas šķērsieliņas un stūri, un nav ne runas, ka tur varētu šaut. Ja jūs bēgtu tur, es patiešām nevarētu jūs noķert. Augstākais, man iepriekš vajadzētu uzlikt jums roku dzelžus.

Kerns pēkšņi bija modrāks par modru un neprātīgas cerības pilns. Viņš platām acīm paskatījās uz ierēdni.

Žandarms vienā mierā gāja tālāk. — Vai zināt, — viņš pēc brītiņa domīgi teica, — dažām lietām tu, cilvēks, tomēr esi par godīgu.

Kerns juta, ka delnas aiz uztraukuma ir miklas. — Klausieties, — viņš steigšus sacīja, — mani gaida cilvēks, kas bez manis būs pagalam! Laidiet mani vaļā! Mēs esam ceļā uz Franciju, mēs visviens gribam tikt prom no Šveices, tas taču ir vienalga, šā vai tā!

—   To es nevaru, — ierēdnis flegmātiski atteica. — Tas ir pret manu dienesta priekšrakstu. Man jānogādā jūs policijā, tas ir mans pienākums. Jūs, augstākais, varat man izbēgt, pret to es, protams, neko vairāk nevaru iesākt. — Viņš apstājās. — Ja jūs, piemēram, skrietu prom pa šo ielu, ap stūri un pēc tam pa kreisi — tad būtu prom, pirms es pagūtu izšaut. — Viņš nepacietīgi paskatījās uz Kernu.

—   Nu, tad es jums tagad uzlikšu roku dzelžus. Velns parāvis, kur tie man ir?

Viņš pa pusei aizgriezās un ņēmās cītīgi rakņāties pa kabatu.

—   Paldies! — Kerns noteica un metās skriet.

Pie stūra viņš skrējienā aši atskatījās. Žandarms stāvēja, abas rokas iespiedis sānos, un vīpsnāja viņam nopakaļ.

Nākamajā naktī Kerns pamodās.Viņš dzirdēja Rutu ļoti strauji un sekli elpojam. Sataustīja viņas pieri, tā bija karsta un valga. Viņš neuzdrīkstējās Rutu modināt; viņa gulēja dziļā, taču ļoti nemierīgā miegā. Siens stipri smaržoja, kaut arī tam pāri bija pārklātas segas un rupjas drānas gabali. Pēc kāda laika viņa pamodās pati. Miegaiņā, bērnišķīgā balsī paprasīja ūdeni. Kerns atnesa kannu un kausu, un viņa kāri dzēra.

—   Vai tev ir karsti? — viņš jautāja.

—  Jā, Joti. Bet varbūt tas no siena. Kakls kā izkaltis.

—   Cerēsim, ka tev nav karstumi.

—       Man nedrīkst būt karstumi. Es nedrīkstu saslimt. Es arī neesmu slima. Neesmu.

Vina pagriezās, uzlika galvu uz Kerna delma un iemiga atkal.

Kerns gulēja klusu. Viņš labprāt būtu iededzis gaismu, lai redzētu, kā Ruta izskatās. Pēc viņas sejas valgā karstuma viņš juta, ka Rutai noteikti ir drudzis. Taču viņam nebija kabatas lukturīša. Tā nu viņš gulēja klusu un ieklausījās viņas straujajos, īsajos elpas vilcienos, un vēroja bezgala lēni riņķojošos rādītājus sava pulksteņa spīdošajā ciparnīcā, kas spīdēja tumsā kā tāla, blāva laika ellesmašīna. Aitas lejā grūstījās un dažbrīd iestenējās, un šķita, ka pagājuši gadi, līdz loga aplis kļuva gaišāks un liecināja par rītu.

Ruta pamodās. — Iedod man ūdeni, Ludvig!

Kerns sniedza viņai kausu. — Tev ir karstumi, Ruta. Vai vari stundu palikt viena?

—   Jā.

—       Es tikai aizskriešu uz pilsētu, lai atnestu kaut ko pret karstumiem.

Atnāca zemnieks un atslēdza durvis. Kerns viņam pateica, kas noticis. Zemnieks savilka skābu seju.

—   Tad jau viņai jāiet slimnīcā. Tad viņa nevar palikt te.

—   Paskatīsimies, vai līdz pusdienai nekļūs labak.

Par spīti bailēm satikt žandarmu vai kādu no Ammersu ģimenes, Kerns devās uz kādu pilsētiņas aptieku un lūdza aptiekāram, lai aizdod termometru. Asistents to iedeva, kad Kerns atstāja ķīlā naudu. Viņš nopirka vēl stobriņu arkanola un tad skrēja atpakaļ.

Rutai bija 38,5 grādus augsta temperatūra. Viņa norija divas tabletes, un Kerns, ietinis Rutu savā jakā un viņas mētelī, noguldīja meiteni sienā. Zāles nelīdzēja, temperatūra pusdienlaikā uzkāpa līdz 39 grādiem.

Zemnieks pakasīja pakausi. — Viņai vajadzīga kopšana. Jūsu vietā es vestu viņu uz slimnīcu.

—       Es negribu uz slimnīcu, — Ruta aizsmakusi klusām sacīja. — Rīt es atkal būšu vesela.

—       Tā vis neizskatās, — zemnieks teica. — Jums būtu jāguļ istabā un nevis te, sienaugšā.

—   Nē, te ir silti un labi. Lūdzu, Jaujiet man gulēt te!

Zemnieks kāpa lejā, un Kerns viņam sekoja. — Kāpēc tad viņa negrib projām? — zemnieks vaicāja.

—   Tāpēc, ka tad mūs izšķirs.

—   Tas tak nekas. Jūs tak varat viņu pagaidīt.

—       Nevaru vis. Ja viņa gulēs slimnīcā, tur ieraudzīs, ka viņai nav pases. Varbūt viņu paturēs, kaut arī mums ne pietiek naudas; bet pēc tam policija aizvedīs viņu pie robežas, un es nezināšu, uz kurieni un kad.

Zemnieks nogrozīja galvu, — Un jūs neesat neko izdarījuši? Neko ievārījuši?

—       Mums nav pasu, un mēs nevaram tās dabūt, tas ir viss.

—       Es nedomāju to. Vai jūs neesat kaut kur kaut ko nozaguši vai kādu apkrāpuši, vai ko tādu?

—   Nē.

—       Un tomēr jums dzenas pakaj, it kā jūs būtu bēguļojoši noziedznieki?

—   Jā.

Zemnieks nospļāvās. — Lai saprot, kas var. Vienkāršs cilvēks to nesaprot.

—   Es saprotu, — Kerns teica.

—        Ka tur, augšā, var saķert plaušu karsoni — vai to jūs zināt?

—       Plaušu karsoni? — Kerns izbijies paskatījās uz viņu. — Tas nav iespējams! Tas taču apdraudētu dzīvību!

—       Protams, — zemnieks sacīja. — Tāpēc jau es ar jums runāju. »

—   Tā būs gripa.

—       Tas ir karstums, liels karstums, un, kas tas ir patiesībā, var pateikt tikai ārsts.

—   Tad man jāatved ārsts.

—   Surp?

—       Varbūt kāds atnāk. Paskatīšos, vai adrešu grāmatā ir kāds ebreju ārsts.

Kerns atkal atgriezās pilsētiņā. Cigarešu veikalā nopirka divas cigaretes un paprasīja telefonu grāmatu. Atrada kādu ārstu, doktoru Rūdolfu Bēru, un devās turp. Kad viņš ieradās, pieņemamais laiks bija garām, un viņam nācās gaidīt ilgāk par stundu. Viņš nodarbojās ar to, ka skatījās žurnālus — tukšu skatienu vērās attēlos un nespēja aptvert, ka ir tenisa sacīkstes un pieņemšanas, un puskailas sievietes Floridā, un jautri cilvēki un ka viņš te bezpalīdzīgi sēd, un ka Ruta ir slima.

Beidzot nāca ārsts. Tas bija vēl jauns vīrietis. Viņš klusēdams uzklausīja Kernu, tad sakravāja somu un tvēra pēc cepures. — Nāciet līdzi! Mans auto stāv lejā, brauksim turp.

Kerns norīstījās. — Vai mēs nevarētu iet? Ar auto tas taču maksā dārgāk. Mums vairs atlicis ļoti maz naudas.

—   To nu atstājiet manā ziņā, — Bērs attrauca.

Viņi aizbrauca uz aitu kūti. Ārsts izklausīja Rutu. Viņa bailīgi skatījās uz Kernu un viegli papurināja galvu. Viņa negribēja projām.

Bērs piecēlās. — Jums jāiet slimnīcā. Novājināta labā plauša. Gripa un draudoša pneimonija. Es ņemšu jūs līdzi.

—       Nē! Es negribu uz slimnīcu. Mēs arī nevaram to samaksāt!

—        Par naudu neraizējieties. Jums jātiek prom no šejienes. Jūs esat nopietni slima.

Ruta paskatījās uz Kernu. — Par to mēs vēl parunāsim, — viņš teica. — Es tūliņ atgriezīšos.

—       Pēc pusstundas es jūs aizvedīšu, — ārsts paziņoja. — Vai silts apģērbs un segas jums ir?

—   Mums ir tikai šis te.

—   Paņemšu kaut ko līdzi. Tātad pēc pusstundas.

Kerns kāpa viņam līdzi lejā. — Vai tas ir noteikti

nepieciešams? — viņš jautāja.

—       Jā. Viņa nevar palikt guļam te sienā. Nav arī jēgas ielikt viņu kaut kādā istabā. Viņai jātiek slimnīcā, turklāt ar steigu.

—        Labi, — Kerns teica. — Tad man jums jāpasaka, ko tas murns nozīmē.

Bērs noklausījās viņā. Tad sacīja: — Jūs nedomājiet, ka varētu viņu apmeklēt.

—       Nē. Pēc pāris dienām par to sāktos runas, un policijai tikai vajadzētu mani sagaidīt. Bet šādi man ir iespēja palikt viņas tuvumā un dzirdēt no jums, kā viņai klājas un kas ar viņu notiek un attiecīgi rīkoties.

—        Saprotu. Katrā laikā varat nākt pie manis un apvaicāties.

—   Paldies. Vai viņai ir kas bīstams?

—       Tas var kļūt bīstami. Viņai visādā ziņā jātiek no šejienes prom.

Ārsts aizbrauca. Kerns lēnām kāpa atpakaļ pa sienaugšas trepēm. Viņš bija kurls un nejūtīgs. No zemās

telpas mijkrēšļa pret viņu pavērsās baltā seja ar tumšajiem acu dobumu apļiem. — Es zinu, ko tu gribi teikt, — Ruta čukstēja.

Kerns pamāja. — Citādi nevar. Mums jābūt laimīgiem ka esam atraduši šo ārstu. Esmu drošs, ka slimnīcā tu tiksi bez maksas.

—  Jā. — Viņa tukšu skatienu vērās sienā. Tad pēkšņi izbijusies izslējās. — Ak dievs, bet kur tad paliksi tu, kad es nonākšu slimnīcā? Un kā mēs atkal saredzēsimies? Tu taču nevarēsi nākt, tur viņi varētu tevi apcietināt.

Viņš apsēdas Rutai blakus un cieši saņēma viņas karstās plaukstas savējās. — Ruta, — viņš sacīja. — Tagad mums jābūt ar ļoti skaidram galvām un saprātīgiem. Es visu jau esmu pārdomājis. Palikšu šeit un paslēpšos. Zemnieks man atļava. Es vienkārši gaidīšu tevi. Būs labāk, ja neiešu uz slimnīcu tevi apmeklēt. Par tādām lietām ātri sāk tenkot, un viņi varētu mani noķert. Darīsim citādi. Es ik vakarus iešu uz slimnīcu un skatīšos uz tavu logu. Ārsts man pateiks, kur tu guli. Tas tad būs kā apmeklējums.

—   Cikos?

—   Deviņos.

—   Tad ir tumšs, tad es nevarēšu tevi redzēt.

—   Es varu nākt tikai tad, kad ir tumšs, citādi būs pārāk bīstami. Dienā es nevaru rādīties nevienam acīs.

—   Tev vispār nevajag nākt. Neraizējies par mani, gan jau būs labi.

—   Nē, es nākšu. Citādi nevarēšu to izturēt. Nu tev jāģērbjas. *

Ar mutautiņu un kādu nieku ūdens no skārda kannas viņš nomazgāja Rutai seju un nosusināja to. Viņas lūpas bija saplaisājušas un karstas. Viņa iekļāva seju Kerna plaukstā. — Ruta, — viņš teica. — Padomāsim par visu. Kad tu izveseļosies,, bet manis te vairs nebūtu vai ja tevi izraidītu, liec, lai tevi sūta uz robežu pie Zenēvas. Norunāsim, ka rakstīsim viens otram uz Zenēvu — uz pieprasījumu. Tā mēs vienmēr varēsim atkal satikties Zenēvā, Galvenajā pastā, uz pieprasījumu. Ja mani noķers, aizsūtīsim mūsu adreses arī ārstam. Tad viņš vienmēr varēs tās iedot otram. Viņš man apsolīja to izdarīt. No viņa es visu dabūšu zināt un ar viņu nodošu tev visas ziņas. Tā mēs būsim gluži droši, ka nekad nepazaudēsim viens otru.

—   Jā, Ludvig, — viņa nočukstēja.

—  Nebaidies, Ruta! To es tev saku tikai ļaunākajam gadījumam. Tikai gadījumam, ja mani noķer. Vai ja viņi

tevi vienkārši neatlaiž no slimnīcas. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņi tevi atlaidīs un policija nekā neuzzinās, un tad mēs kopā brauksim tālāk.

—   Un ja nu uzzina?

—       Tevi var tikai aizsūtīt uz robežu. Un tur tevi gaidīšu es. Zenēvā, Galvenajā pastā.

Viņš paļāvīgi paskatījās uz Rutu. — Te tev būs nauda. Noglabā, jo tev varbūt vajadzēs braucienam.

Viņš iedeva Rutai to naudas mazumiņu, kas viņam vēl bija. — Slimnīcā nesaki, ka tā tev ir. Tā tev jāpatur vēlākajam laikam.

No lejas sauca ārsts. — Ruta! — Kerns teica un apskāva viņu. — Vai tu būsi drosmīga, Ruta?

Viņa cieši pieķērās viņam. — Es gribu būt drosmīga. Un es gribu tevi atkal redzēt.

—       Uz pieprasījumu Zenēvā, ja viss izies greizi. Ja ne, es tevi sagaidīšu šeit. Ik vakarus deviņos stāvēšu ārā un vēlēšu tev visu, ko vien var.

—   Es nākšu pie loga,

—       Tu paliksi gultā, citādi es nenākšu! Iesmejies vēlreiz!

—   Kārtībā? — sauca ārsts.

Viņa caur asarām pasmaidīja. — Neaizmirsti mani!

—        Kā lai es to varētu? Tu taču esi viss, kas man pieder!

Viņš noskūpstīja Rutu uz sausajām lūpām. Sienaugšas lūkā parādījās ārsta galva. — Nekas, — viņš sacīja, — bet tagad braucam! — Viņi nonesa Rutu lejā uz automašīnu un sasedza.

—   Vai šovakar es varu apvaicāties? — Kerns teica.

—        Protams. Vai tagad paliksiet šeit? Jā, tā būs labāk. Varat nākt katrā laikā.

Automašīna aizbrauca. Kerns palika stāvam, līdz tā vairs nebija redzama. Viņš palika stāvam, taču jutās tā, it kā viņu rautu atpakaļ viesuļvētra.

Astoņos viņš devās pie doktora Bēra. Ārsts bija mājās. Viņš nomierināja Kernu: temperatūra esot augsta, taču lielu briesmu pagaidām neesot. Liekoties, ka būšot parasts plaušu karsonis.

—   Cik ilgi tas vilksies?

—       Ja ies labi, tad divas nedēļas. Un tad nedēļa atveseļošanās.

—       Kā būs ar naudu? — Kerns jautāja. — Mums tās nav.

Bērs iesmējās. — Pagaidām viņa vismaz ir tikusi slimnīcā. Gan jau izdevumus vēlāk uzņemsies kāda labdarības iestāde.

Kerns paskatījās uz viņu. — Un jūsu honorārs?

Bērs iesmējās atkal. — Paturiet vien savus pāris frankus. Es varu iztikt bez tiem. Rīt varat atkal nākt apvaicaties. — Viņš piecēlās.

—   Kur viņa guļ? — Kerns jautāja. — Kurā stāvā?

Bers pielika pie deguna kaulaino rādītājpirkstu. — Pagaidiet… 35. istabā, trešajā stāvā.

—   Kurš logs tas ir?

Bērs samirkšķināja acis. — Manuprāt, otrais no labās puses. Taču tas neko nelīdz, viņa jau gulēs.

—   Es nejautāju tāpēc.

—   Protams, ne, — Bērs atteica.

Kerns gāja, vaicādams ceļu uz slimnīcu. Atrada to ātri un pameta acis pulkstenī. Bija bez ceturkšņa deviņi. Otrais logs no labās puses bija tumšs. Viņš gaidīja. Nemūžam nebūtu ticējis, ka laiks līdz deviņiem var vilkties tik lēni. Piepeši viņš ieraudzīja, ka logs kļūst gaišs. Sasprindzis stāvēja un skatījās uz sarkanīgo četrstūri. Kādreiz viņš bija kaut ko dzirdējis par domu pārraidi un tagad lūkoja koncentrēties, lai iedvestu Rutai spēku. Liec viņai izveseļoties, liec viņai izveseļoties! — viņš neatlaidīgi domāja, nezinādams, kam lūdzas. Viņš dziļi ievilka elpu un lēnām izelpoja; atcerējās, ka grāmatā, ko tika lasījis, dziļa elpošana bija apzīmēta par svarīgu. Viņš sažņaudza dūres un sasprindzināja muskuļus, pacēlās pirkstgalos, it kā ga* tavotos lēcienam, un nemitīgi čukstēja pret spožo gaismas četrstūri naktī: — Izveseļojies! Es tevi mīlu!

Logs satumsa. Kerns pamanīja ēnu. Viņai taču jāguļ gultā! — viņš nodomāja, veselas laimes straumes pārplūdināts. Viņa parņāja; Kerns nevaldāmi māja pretī. Tad atcerējās, ka Ruta nevar viņu redzēt. Izmisis lūkojās pēc kādas laternas, pēc kāda gaišuma atspulga, lai nostātos tam priekšā. Nekas nebija redzams. Tad prātā iešāvās kāda doma. Viņš izrāva no kabatas sērkociņu kārbiņu, kas no rīta bija uzdāvināta klāt pie abām cigaretēm, vienu sērkociņu aizdedzināja un pacēla gaisā.

Ena pamāja. Viņš piesardzīgi māja pretī ar sērkociņu. Tad uzrāva dažus jaunus un turēja tā, lai tie apgaismotu viņa seju. Ruta sparīgi māja. Kerns ar zīmēm rādīja, ka viņai jāliekas gulēt. Viņa papurināja galvu. Viņš apgaismoja sev seju un uzsvērti palocīja galvu. Viņa neklausīja.

Kerns noprata, ka jāiet prom, lai piedabūtu Rutu atkal likties gultā. Paspēra pāris soļu, lai parādītu, ka aiziet. Tad uzsvieda visus degošos sērkociņus gaisā. Tie līpinādamies nokrita zemē un apdzisa. Vēl mirkli gaisma dega. fad nodzisa, un logs šķita tumšāks par visu pārējo.

—       Apsveicu, Goldbah! — Šteiners teica. — Šodien jums pirmo reizi gāja labi. Bez nevienas kļūdas, mierīgi un aukstasinīgi. Pirmklasīgi, kā jūs devāt man to mājienu par sērkociņu krūšturī! Tas tik tiešām bija grūti.

Goldbahs paskatījās uz viņu ar pateicību. — Pats nezinu, kā tas gadījās. Pēkšņi, kā apskaidrība starp vakardienu un šodienu. Pielūkojiet, es vēl kļūšu par labu mēdiju. Rīt pat sākšu izgudrot jaunus trikus.

Šteiners iesmējās. — Nāciet, iedzersim kādu šņabi par godu šim priecīgajam notikumam.

Viņš atnesa pudeli aprikožu degvīna un ielēja. — Prozīt, Goldbah!

—   Prozīt!

Goldbahs aizrijās un nolika glāzi. — Piedodiet, — viņš sacīja. — Neesmu vairs pie tā pieradis. Ja jums nekas nav pretī, tad es tagad labprāt ietu prom.

—        Bet protams! Te jau mēs esam tikuši galā. Vai jus vismaz negribētu izdzert savu glāzi?

—   Jā, labprāt. — Goldbahs paklausīgi dzēra.

Šteiners sniedza viņam roku. — Un neiestudējiet pārlieku daudz triku. Citādi aiz vienām vienīgām viltībām es vairs nekā nevarēšu atrast.

—   Nē. Nē.

Goldbahs steigšus soļoja pa aleju uz pilsētas pusi. Viņš jutās atvieglots, it kā būtu nometis kādu smagu nastu. Taču tas bija vieglums bez prieka, it kā viņa kauli būtu pilni gaisa un griba — no gāzes, nevaldāma un pakļauta katram vējam.

—       Vai mana sieva mājās? — pie pansijas durvīm viņš jautāja kalponei.

—   Nē. — Kalpone sāka smieties.

—       Kādēļ jūs smejaties? — Goldbahs, nepatīkami pārsteigts, vaicāja.

—   Kāpēc lai es nesmietos? Vai tad smieties ir aizliegts?

Goldbahs izklaidīgi paskatījās uz viņu. — Tā es to nedomāju, — viņš nomurmināja. — Smejieties vien.

Viņš gāja pa šauro gaiteni uz savu istabu un ausījās,

kas notiek blakus. Nesadzirdēja nekā. Rūpīgi sasukāja matus un ar suku notīrīja uzvalku; tad pieklauvēja pie starpdurvīm, kaut arī kalpone bija teikusi, ka sievas mājās neesot. Varbūt pa to laiku viņa ir pārnākusi, viņš nodomāja. Varbūt kalpone nav viņu pamanījusi. Viņš pieklauvēja vēlreiz. Neviens neatsaucās. Viņš piesardzīgi nospieda rokturi un gāja iekšā. Pie spoguļa dega gaisma. Viņš urbās ar acīm šai gaismā kā kuģinieks bākā. Viņa tūliņ nāks, viņš nodomāja. Citādi nedegtu gaisma.

Viņš jau zināja — kaut kur savos gaisīgi vieglajos kaulos, asinsvadu pelēkajā, izdegušajā mudžeklī —, ka viņa vairs nepārnāks. Apziņas dziļumos viņš to zināja, taču prāts baiļu ietiepībā gluži kā pie baļķa, kas varētu glābt no plūdiem, turējās pie bezjēdzīgajiem vārdiem: viņai jāpārnāk — citādi nedegtu gaisma…

Tad viņš apjauta istabas tukšumu. Uz spoguļa galdiņa nebija suku un krēma trauciņu; vienas skapja durvis stāvēja pusviru, un spraugā neredzēja kleitu sārto un pasteļ toņu švīku; sprauga vērās melna un pamesta. Istabā vairs bija vienīgi smarža, maza dzīvības dvesma, taču arī jau vājāka — atmiņas un uzglūnošas sāpes. Tad viņš atrada vēstuli un truli brīnījās, ka tik ilgi nav to pamanījis — tā gulēja pašā galda vidū.

Pagāja ilgs laiks, iekams viņš to atvēra. Viss tikpat jau bija zināms — kādēļ vēl vērt to vaļā? Pēdīgi viņš to atplēsa ar matadatu, kas bija aizmirsta uz atzveltnes krēsla viņam līdzās. Viņš lasīja, taču vārdi nesp&lt;ya iespiesties stingajās smadzenēs; tie palika nedzīvi — vārdi no kādas avīzes, grāmatas, nejauši vārdi, gar kuriem viņam nebija nekādas daļas. Tad jau matadata rokā bija dzīvāka.

Viņš rāmi sēdēja un gaidīja sāpes, un brīnījās, ka to nav. Bija vienīgi «nejūtīgums, milzīgs apdullums, līdzīgs baiļpilnajam mirklim pirms iemigšanas, kad iedzerta pārāk liela deva broma.

Tā viņš sēdēja ilgi. Noraudzījās uz savām rokām; kā balti, miruši dzīvnieki tās gulēja uz ceļgaliem; bāli, nejūtīgi jūras polipi ar pieciem gurdiem taustekļiem. Tās nebija piederīgas viņam. Viņš vispār vairs nebija pats, viņš bija kāda cita ķermenis, tā acis vērstas uz iekšieni un truli noskatās sastingumā, kur tikai laiku pa laikam kaut kas ietrīsas.

Beidzot viņš piecēlās un gāja atpakaļ uz savu istabu. Ieraudzīja uz galda kaklasaites. Neapzināti sameklēja

šķēres un sāka kaklasaites griezt — rūpīgi, strēmeli pēc strēmeles. Nogrieztos gabaliņus nemeta uz grīdas, bet gan pedantiski vāca saujā un raibā kaudzītē krāva uz galda. Šīs automātiskās nodarbības vidū viņš pārsteigts aptvēra, ko dara, nolika šķēres malā un mitējās. Tūliņ pēc tam bija jau aizmirsis, ko darījis. Stīviem soļiem viņš šķērsoja istabu un apsēdās kaktā. Tur palika tupam un ik pa brīdim ar dīvaini gurdu sirmgalvja kustību saberzēja rokas, it kā viņam saltu un nebūtu vairs spēka pa īstam sasildīties.

XIV

Kerns uzsvieda gaisā pēdējos sērkociņus. Te viņa plecam uzgūla kāda roka. — Ko tad jūs te darāt?

Viņš sarāvās, pagriezās un ieraudzīja formas tērpu. — Neko, — viņš stostījās. — Atvainojiet! Tāda spēlēšanās, vairāk nekā.

Ierēdnis uzmanīgi ieskatījās viņam sejā. Tas nebija tas pats, kas tika apcietinājis viņu pie Ammersa. Kerns pameta ašu skatienu uz loga pusi. Rutu vairs nevarēja redzēt. Viņa noteikti arī neko netika pamanījusi; bija pārāk tumšs.

Kerns lūkoja sirsnīgi pasmaidīt. — Lūdzu atvainojiet, — viņš bezrūpīgi sacīja. — Tas bija tikai tāds mazs joks. Jūs jau pats redzat, ka tā dēļ nekas nevarēja notikt. Pāris sērkociņu, vairāk nekā. Gribēju aizdedzināt cigareti. Tā nedega, kā nākas, un tad nu es ņēmu pusduci uzreiz un gandrīz apdedzināju pirkstus.

Viņš iesmējās, nopurināja roku un gribēja iet tālāk. Taču ierēdnis viņu apturēja. — Vienu mirkli! Jūs neesat šveicietis, ko?

—   Kāpēc ne?

—   To tak var dzirdēt! Kāpēc jūs liedzaties?

—  Es jau nemaz neliedzos, — Kerns atteica. — Man vienkārši ir interesanti, kā jūs to tā uzreiz zinājāt.

Ierēdnis gaužām neuzticīgi nopētīja viņu. — Vai tik mums te nebūs… — viņš nomurminaja un uzzibinaja kabatas lukturīti. — Klausieties! — viņš tad sacīja, un balsij pēkšņi bija cita skaņa. — Vai jus pazīstat Ammersa kungu?

—  Nav ne jausmas, — Kerns atteica, cik mierīgi vien spēdams.

—   Kur jūs dzīvojat?

—       Esmu šeit tikai kopš šārīta, nupat gribēju sameklēt kādu viesnīcu. Vai jūs nevarētu man kādu ieteikt? Ne pārāk dārgu.

—       Vispirms gan nāciet līdzi. Mums ir Ammersa kunga ziņojums, kurā uzrādītai^ cilvēks mats matā līdzīgs jums. Sākumā tad nu noskaidrosim to!

Kerns gāja līdzi. Viņš nolādēja pats sevi, ka nebija vairāk uzmanījies. Ierēdnis noteikti bija piezadzies uz gumijas zolēm no aizmugures. Veselu nedēļu gāja labi, tur laikam tā vaina. Viņš bija kļuvis pārlieku drošs. Viņš pameta apkārt zaglīgu skatienu, lai atrastu iespēju aizbēgt. Taču ceļš bija pārāk īss: jau pēc dažām minūtēm viņš atradās policijas postenī.

Pie galda sēdēja un rakstīja ierēdnis, kas bija ļāvis viņam izbēgt pirmoreiz. Kerns sadūšojās. — Vai tas ir viņš? — jautāja policists, kas bija viņu atvedis.

Pirmais uzmeta Kernam paviršu skatienu. — Iespējams, īsti nevaru pateikt. Bija par tumšu.

—       Tad es piezvanīšu Ammersam, tas tak viņu noteikti pazīs.

Viņš izgāja ārā. — Cilvēkbērns! — pirmais ierēdnis teica Kernam. — Es domāju, ka jūs jau sen esat prom. Nu būs slikti. Ammerss jūs toreiz uzrādīja.

—  Vai es atkal nevarētu aizbēgt? — Kerns aši jautāja.

—   Jūs taču zināt…

—       Izslēgts. Vienīgais ceļš ir tur — caur priekšistabu. Bet tur stāv jūsu draugs un zvana. Nē — tagad jūs esat tintē. Tikāt nagos taisni mūsu acīgākajam vīram, kas grib dabūt paaugstinājumu.

—   Sasodīts!

—       Jā. Sevišķi tāpēc, ka vienreiz jūs jau izmukāt. Man toreiz nācās par to raportēt, jo es zināju, ka Ammerss okšķerēs pakaļ.

—  Jēzus! — Kerns soli atkāpās.

—       Varat pat sacīt — Jēzus Kristus! — ierēdnis paziņoja. — Šoreiz tas nepalīdzēs, dabūsiet pāris nedēļu.

Pēc maza brītiņa ieradās Ammerss. Viņš bija tā skrējis, ka elsa vien. Ķīļbārda spīdēja. — Protams! — viņš teica.

—  Tas ir viņš! Kā dzīvs, šitais rupeklis!

Kerns paskatījās uz viņu. — Šoreiz tak viņš neizspruks, ko? — Ammerss vaicāja.

—   Šoreiz ne, — apstiprināja žandarms.

—   Dieva dzirnas maļ lēni, — Ammerss svētsvinīgi un

triumfējoši deklamēja. — Lēni, bet izcili labi. Kad vadzis pilns, tas lūst.

—  Vai jūs zināt, ka jums ir aknu vēzis? — Kerns viņu pārtrauca. Viņš tik tikko saprata, ko runā. Un nezināja arī, kā ienākusi prātā šī doma. Vienkārši viņš pēkšņi bija gluži traks aiz niknuma, un, pilnībā vēl neaptverot nelaimi, visas viņa domas acumirklī neapzināti vērsās tikai uz vienu — kaut kādā veidā aizskart Ammersu. Sist viņš nedrīkstēja, tas būtu palielinājis soda mēru.

—   Ko? — Ammerss pārsteigumā aizmirsa aizvērt muti.

—   Aknu vēzisi Tipisks aknu vēzisl — Kerns redzēja, ka bija trāpījis. Tūliņ pat steidzās turpināt: — Es esmu mediķis, es zinu. Pēc gada sāksies šausmīgas sāpes. Jums būs briesmīga nāvei Pret to nekā nevar darīt. Nekāl

—   Tas taču ir…

—  Dieva dzirnas! — Kerns nošņāca. — Kā jūs teicāt? Lēni, lēni! Gadiem ilgi!

—  Žandarma kungs! — Ammerss ievaimanājās. — Es pieprasu, lai jūs mani pasargājat no šī indivīdal

—   Rakstiet testamentu! — Kerns šņāca. — Tas ir vienīgais, kas jums vēl atliek! Jūs sabruksiet un sapūsiet no iekšienes.

—   Žandarma kungs! — Ammerss, meklēdams palīdzību, mežonīgi skatījās visapkārt. — Jums mani jāpasargā no šiem apvainojumiem.

Pirmais ierēdnis ar interesi pavērās viņā. Tad paskaidroja: — Līdz šim viņš jūs vēl neapvaino. Līdz šim viņš tikai izdara medicīniskus slēdzienus.

—  Es pieprasu, lai tas viss tiktu pievienots protokolam! — Ammerss iekliedzās.

—   Paskatieties vien! — Kerns ar pirkstu norādīja uz Ammersu, kas parāvās atpakaļ, it kā šis pirksts būtu čūska. — Svinpelēka sejas āda uztraukumā, dzeltenīgi acu āboli — pilnīgi drošas pazīmes. Nāves kandidāts! Par viņu vairs var vienīgi lūgt dievu.

—   Nāves kandidāts! — Ammerss trakoja. — Pievienojiet «nāves kandidātu» protokolam!

—   Arī «nāves kandidāts» nav apvainojums, —neslēpdams ļaunu prieku, paziņoja pirmais ierēdnis. — Uz tā pamata jūs nevarēsiet iesniegt prasību. Visi mēs esam nāves kandidāti.

—   Aknas sadalās jau dzīvā miesā. — Kerns redzēja, ka Ammerss piepeši bija nobālējis. Viņš paspēra soli uz priekšu. Ammerss atsprāga atpakaļ kā no sātana. — Sākumā jau nekā nemana, — Kerns niknā uzvaras priekā paziņoja. — Arī konstatēt nevar tikpat kā neko. Taču, kad to pamana, tad ir jau par vēlu. Aknu vēzis! Pati lēnākā un briesmīgākā nāve, kāda vien iespējama!

Ammerss vairs tikai truli blenza Kernā. Pretī vairāk neteica nekā. Ar roku viņš neviļus ķēra pie aknām.

— Un nu palieciet mierā! — negaidot asi nošņāca otrais ierēdnis. — Pietiek! Apsēdieties tur un atbildiet uz mūsu jautajumiem! Kopš kura laika jūs esat Šveicē?

Nākamajā rītā Kerns nonāca apriņķa tiesas priekšā. Tiesnesis bija pavecs, resns vīrs ar apaļu, sarkanu seju. Viņš bija cilvēcīgs, taču Kernam palīdzēt nevarēja. Likumi bija viennozīmīgi.

—   Kādēļ jūs, nelegāli pārgājis robežu, nepieteicāties policijā? — viņš jautāja.

—   Tādēļ, ka tad es tūliņ tiktu atkal izraidīts, — Kerns gurdi atbildēja.

—   Jā, protams, tiktu gan.

—   Un tur, otrā pusē, man atkal tūliņ būtu jāpieteicas tuvākajā policijas postenī, ja es negribētu pārkāpt likumu. Tad mani nākamajā naktī no turienes aizvestu atpakaļ uz Sveici. Un no Šveices atkal uz turieni. Un no turienes atkal atpakaļ. Tā es starp robežposteņiem lēnām nomirtu bada nāvē. Vai vismaz mūžīgi klejotu no viena policijas posteņa uz otru. Kas tad cits mums atliek, ja ne pārkāpt likumu?

Tiesnesis paraustīja plecus. — Es jums nevaru palīdzēt? Man jūs jānotiesā. Mazākais sods ir divas nedēļas cietumā. Tāds ir likums. Mums jāpasargā mūsu zeme, lai to nepārplūdinātu bēgļi.

—   Es zinu.

Tiesnesis ieskatījās savās aktīs. — Viss, ko varu darīt jūsu labā, ir — iesūtīt apelācijas tiesai par jums iesniegumu, lai jūs dabūtu tikai arestu, nevis cietumu.

—   Liels paldies, — Kerns teica. — Taču tas man ir vienalga. Nekādas godkāres šai ziņā man vairs nav.

—   Tas nebūt nav viens un tas pats, — ar zināmu dedzību skaidroja tiesnesis. — Gluži otrādi, attiecībā uz pilsoņa tiesībām tas ir pat ļoti svarīgi. Ja dabūsiet arestu, tad neskaitīsieties iepriekš sodīts, to jūs varbūt vēl nezināt.

Kerns brīdi noraudzījās šai labsirdīgajā cilvēkā, kas nekā nenojauta. — Pilsoņa tiesības, — viņš pēdīgi sacīja. — Kam man tās? Man nav pat visvienkāršāko cilvēka tiesību! Es esmu ēna, rēgs, pilsoniski miris. Ko lai man nozīmētu tie krāmi, ko jūs saucat par pilsoņa tiesībām?

Tiesnesis brīdi klusēja. — Jums taču jābūt iespējai dabūt kādus dokumentus, — viņš beidzot teica. — Varbūt caur kādu vācu konsulātu jums varētu pieprasīt personības apliecību?

—   Pirms gada to jau izdarīja čehu tiesa. Pieprasījums tika noraidīts. Vācijai mēs vairs neeksistējam. Pārējai pasaulei — tikai kā policijai nododami subjekti.

Tiesnesis nogrozīja galvu. — Vai tad Tautu Savienība vēl nekā nav darījusi jūsu labā? Jūsu taču ir daudzi tūkstoši, un jums taču nepieciešama iespēja kaut kā eksistēt!

—   Tautu Savienība savus pāris gadus apspriežas par to, vai izsniegt mums identitātes dokumentus, — Kerns pacietīgi skaidroja. — Un ikviena valsts lūko mūs pagrūst citai. Tā ka tas droši vien ilgs vēl kādus gadus.

—   Un pa to laiku …

—   Pa to laiku … jūs taču redzat…

—   Bet — ak dievs! — tiesnesis, gluži apmulsis, negaidot sacīja savā platajā, mīkstajā šveiciešu izloksnē. — Tā tik ir problēma! Kas tad nu ar jums visiem notiks?

—   To es nezinu. Svarīgāk ir, kas tagad notiks ar mani.

Tiesnesis pārbrauca ar roku pār spīdīgo seju un paskatījās Kernā. — Man ir dēls, — viņš teica, — apmēram tikpat vecs kā jūs. Ja man vajadzētu iedomāties, ka viņu trenkā apkārt — bez jebkāda cita iemesla kā vienīgi tādēļ, ka viņš ir piedzimis…

—   Man ir tēvs, — Kerns atteica. — Ja jūs redzētu viņu…

Viņš paskatījās pa logu. Rudens saule rāmi apmirdzēja ābeli,' kas stāvēja pilna augļu. Tur, ārā, bija brīvība. Tur, ārā, bija Ruta.

—   Es vēlētos jums ko pavaicāt, — pēc brītiņa ierunājās tiesnesis. — Tas vairs nepieder pie lietas. Bet es tomēr vēlētos jums to pavaicāt. Vai jūs vēl kaut kam ticat?

—   Kā nu ne, es ticu svētajam egoismam! Nežēlsirdībai! Meliem! Sirds kūtrumam!

—   No tā jau es baidījos. Kā tad lai citādi jūs arī…

—   Tas vēl nav viss, — Kerns mierīgi atņēma. — Es ticu arī labestībai, biedriskumam, mīlestībai un izpalīdzībai. Esmu tos iepazinis. Varbūt vēl vairak nekā dažs, kam klājas labi.

Tiesnesis piecēlās un, apgājis apkārt savam krēslam, smagnēji devas pie Kerna. — Cik labi dzirdēt ko tādu! — viņš murmināja. — Kaut es zinājis, ko varētu darīt jūsu labā!

—   Neko, — Kerns. sacīja. — Arī es jau zinu likumus, un man ir paziņa, kas tajos ir pat speciālists. Sūtiet mani uz cietumu.

—   Nosūtīšu jūs izmeklēšanas apcietinājumā un nodošu jūsu lietu tālāk apelācijas tiesai.

—   Labprāt, ja tas jums ļauj vieglāk izspriest tiesu. Taču, ja tas vilksies ilgāk, es labāk gribētu uz cietumu.

—   Ilgāk tas nevilksies, par to es parūpēšos.

Tiesnesis izvilka no kabatas milzīgu naudasmaku.

— Pastāv diemžēl vienīgi šis primitīvais palīdzības veids, — viņš vilcinādamies bilda un izņēma salocītu naudaszīmi. — Man ir ļoti nepatīkami, ka nevaru jūsu labā darīt neko citu …

Kerns paņēma naudu. — Tas ir vienīgais, kas mums patiešām palīdz, — viņš atteica un nodomāja: divdesmit franku! Kāda laime! Ar tiem Ruta aizkļūs līdz robežai.

Viņš neuzdrošinājās viņai rakstīt. Tad nāktu gaismā, ka Ruta ir valstī jau ilgāku laiku, un viņu varētu notiesāt. Toties šādi viņai vēl aizvien atlika iespēja vienkārši tikt izraidītai vai, ja palaimētos, tāpat vien atlaistai no slimnīcas.

Pirmajā vakarā Kerns bija nelaimīgs un nemierīgs un nevarēja gulēt. Redzēja Rutu karstumos guļam gultā un uztrūkās, nosapņojis, ka Rutu aprok. Viņš notupās uz nāras un ilgu laiku tā sēdēja, cieši apkļāvis rokas ap ceļgaliem. Viņš negribēja padoties, taču juta, ka tas varētu viņu pieveikt. Tā ir nakts, viņš domāja, nakts un nakts bailes. Dienā bailes ir saprātīgas; nakts bailēm nav robežu.

Viņš piecēlās un soļoja šurpu turpu pa mazo telpu. Elpoja gariem un dziļiem vilcieniem. Tad novilka jaku un ņēmās vingrot. Es nedrīkstu zaudēt nervus, viņš domāja, tad es būšu pagalam. Man jāpaliek veselam. Viņš izdarīja pietupienus un pagriezienus, un pamazām viņam izdevās sakopot uzmanību uz paša ķermeni. Tad prātā ienāca atmiņas par vakaru policijas iecirknī Vīnē un par studentu, kas bija sniedzis boksa stundu. Kerns novaibstījās. Nebijis tā, studenta, es šovakar noteikti nebūtu tā izturējies pret Ammersu, viņš nodomāja. Nebijis viņa un nebijis Šteinera, nebijis visas šīs skarbās dzīves; tai jāpadara mani skarbu, taču tai nav mani jāsalauž. Es turēšos pretī. Viņš ņēmās atvēzēties, mīksti, atsperīgi lēkādams, un, iešūpodams visu augumu, sita tumsā garus taisnos ar labo un ar kreiso, tad pa vidu pāris aperkotu — aizvien ašāk un ašāk, un pēkšņi viņa priekšā cauri tumsai spocīgi iegaismojās aknu slimnieka Ammersa baltā ķīļbārda, un darbošanās ieguva aizrautīgu sparu. Kerns sita pa viņa zodu un ausīm īsus taisnos un pamatīgus āķus, pēc tam uzblieza divus baisus āķus pa sirdi un šaušalīgu sitienu pa saules pinumu, un viņam šķita, ka dzird Ammersu iestenamies un nogāžamies uz grīdas. Taču ar to Kernam vēl nepietika. Viņš atkal un atkal ļāva tam piecelties un, uztraukumā elsdams, metodiski dauzīja sava ienaidnieka ēnu, turklāt beigās prātā iešāvās kas īpašs — smagi āķi pa aknām. Tā pienāca rits, un Kerns bija tik pārguris un nokusis, ka atkrita nārā, uz vietas aizmiga un bija ticis nakts bailēm pāri.

Divas dienas vēlāk kamerā ienāca doktors Bērs. Kerns pielēca kājās. — Kā viņai klājas?

—   Gluži labi, tas ir, normāli.

Kerns uzelpoja. — Kā jūs zinājāt, ka esmu te?

—  Tas bija vienkārši. Jūs vairs nenācāt. Tātad jums vajadzēja būt te.

—   Tiesa. Vai viņa to zina?

—  Jā. Kad vakarvakarā jūs neuzstājāties Prometeja lomā, viņa sacēla kājās vai visu pasauli, lai dotu ziņu man. Stundu vēlāk mēs zinājām, kas un kā. Starp citu, tā ar tiem sērkociņiem bija traka iedoma!

—  Jā, bija gan! Dažkārt tu, cilvēks, dornā, ka nu jau esi varen slīpēts; tad arī parasti sadari muļķības. Pagaidām esmu notiesāts uz divām nedēļām. Pēc divpadsmit dienām droši vien tikšu ārā. Vai viņa tad būs vesela?

—  Nē. Katrā ziņā vēl ne tik vesela, lai varētu ceļot. Es domāju, atstāsim viņu slimnīcā tik ilgi, cik nu tas būs iespējams.

—  Protams! — Kerns brīdi padomāja. — Nu, tad man viņa jāgaida Zenēvā. Līdzi ņemt es viņu tikpat nevaru. Mani taču izraidīs.

Bērs izvilka no kabatas vēstuli. — Te būs. Esmu jums kaut ko atnesis.

Kerns strauji satvēra vēstuli, taču tad iebāza to kabatā. — Varat mierīgi lasīt tagad, — Bērs teica. — Man ir laiks.

—   Nē, izlasīšu vēlāk.

—      Tad es tagad iešu atpakaļ uz slimnīcu. Pateikšu viņai, ka esmu redzējies ar jums. Vai gribat man kaut ko iedot līdzi? Bērs izvilka no mēte|a pildspalvu un vēstuļpapīru. — Visu esmu atnesis.

—   Paldies. Liels paldies! — Kerns aši rakstīja vēstuli: viņam klājoties labi, lai Ruta aši veseļojoties. Ja viņu izraidīšot agrāk, viņš gaidīšot Rutu Zenēvā. Ik dienas pusdienlaikā pie Galvenā pasta. Bērs vēl viņai visu pateikšot precīzi.

Kerns ielika iekšā tiesneša divdesmit franku naudaszīmi un aizlīmēja aploksni. — Te būs!

—  Vai negribat vispirms izlasīt to otro vēstuli? — Bērs jautāja.

—   Nē! Vel ne. Tik ātri ne. Man taču visu dienu nekā cita nebūs.

Bērs pavērās viņā nedaudz pārsteigts, tad noglabāja vēstuli. — Labi. Pēc pāris dienām apmeklēšu jūs atkal.

—   Noteikti?

Bers iesmejās. — Kādēļ gan ne?

—  Jā, tas tiesa. Tagad jau viss ir kārtībā. Vismaz šai ziņā. Nākamajās divpadsmit dienās nekas vairs nevar atgadīties. Nekādi pārsteigumi. Galu galā tas tīri vai nomierina.

Kad Bērs bija aizgājis, Kerns paņēma rokās Rutas vēstuli. Tik viegla, viņš nodomāja, mazliet papīra un pāris tintes vilcienu — un tik daudz laimes.

Viņš nolika vēstuli uz nāras malas. Tad ķērās pie saviem vingrojumiem. Viņš no jauna notrieca Ammersu zemē un arī šoreiz uzplāja tam pāris aizliegtu, spēcīgu sitienif pa nierēm. — Mēs nu vis neļausim sevi pievārēt, — viņš teica vēstulei un ar skaistu āķi pa ķīļbārdu vēlreiz nogāza' Ammersu zemē. Tad atpūtās un turpināja sarunāties ar vēstuli. Tikai pēcpusdienā, kad sāka krēslot, viņš to atplēsa un izlasīja pirmās rindiņas. Ik pa stundai viņš palasīja gabaliņu tālāk. Vakarā bija nonācis līdz parakstam. Viņš redzēja Rutas raizes un bailes, viņas mīlestību un drosmi, un viņš pielēca kājās un atkal ņēmās blietēt Ammersu. Tiesa, šī cīņa ritēja ne gluži pēc sporta noteikumiem — Ammerss saņēma pļaukas, spērienus, un pēdīgi viņam tika izplūkta baltā ķīļbārda.

Šteiners bija sasaiņojis savas mantas. Viņš posās uz Franciju. Austrijā bija kļuvis bīstami, un anšluss Vācijai bija vairs tikai laika jautājums. Turklāt Prāteris un direktora Pocloha uzņēmums gatavojās lielajam ziemas miegam.

Poclohs kratīja šteineram roku. — Mēs, braukātāji, jau esam pieraduši, ka jāšķiras. Bet kaut kur vienmēr var satikties atkal.

—   Noteikti.

—   Nu rel — Poclohs ķēra pie pensneja. — Iztieciet tikai labi pa ziemu. Atvadu scēnas man neko nepatīk.

—   Man arī ne, — Šteiners atteica.

—   Vai zināt, — Poclohs pamirkšķināja, — tas ir tīrais pieradums. Ja kāds ir redzējis ejam un nākam tik daudz ļaužu kā es — beigu beigās pie tā pierod. Tā, it kā tu vienkārši ņemtu un aizstaigātu no šautuves uz karuseli.

—   Jauka ainai No šautuves uz karuseli un no karuseļa atkal uz šautuvi — tādā ainā jau var vai iemīlēties!

Poclohs glaimots pavīpsnāja. — Starp mums runājot, Šteiner, — vai zināt, kas ir visbriesmīgākais pasaulē? Saku uzticēdamies: tas, ka galu galā viss kļūst par pieradumu. — Viņš uzāķēja pensneju uz deguna. — Pat tā saucamā ekstāze!

—   Pat karš, — Šteiners sacīja. — Pat sāpes! Pat nāve! Es pazīstu kādu, kam desmit gadu laikā nomira četras sievas. Tagad viņam ir piektā. Un jau vārguļo. Ko lai es jums saku, viņš vienā mierā jau lūkojas pēc sestās. Viss kļūst par pieradumu. Tikai paša nāve ne.

Poclohs nevērīgi atmāja ar roku. — Tai jau cilvēks nekad nopietni netic, Šteiner. Pat karā ne; jo citādi tāda vairs nebūtu. Katrs mūžīgi domā, ka taisni viņš paspruks tai garām sveikā. Vai tad ne?

Piešķiebis galvu, viņš skatījās uz Šteineru. Šteiners uzjautrināts pamāja. Poclohs vēlreiz pastiepa viņam roku. — Nu tad servus! Man žigli jāiet uz šautuvi paskatīties, vai tie tur labi iesaiņo servīzi.

—   Servus! Toties es nu atkal došos uz karuseli.

Poclohs nosmīkņāja un aizdrāzās.

Šteiners gāja uz vagoniņu. Zem kājām čabēja sausās lapas. Pār mežu klusa un nežēlīga pletās nakts. No šautuves skanēja āmura sitieni. Pusnojauktajā karuselī šūpojās pāris lampu.

Šteiners gāja atvadīties no Lilo. Viņa palika Vīnē. Viņas apliecība un darba atļauja derēja vienīgi Austrijā. Viņa nebūtu braukusi līdzi arī tad, ja varētu. Šteiners un viņa bija likteņa biedri, laikavēja sanesti kopā, — abi to zināja.

Lilo stāvēja dzīvojamā vagoniņā un klāja galdu. Kad ienāca Šteiners, viņa pagriezās. — Tev atnākusi vēstule, — viņa sacīja.

Šteiners paņēma vēstuli un paskatījās uz marku. — No Šveices. Droši, ka no mūsu mazā. — Viņš atplēsa aploksni un lasīja. Tad teica: — Ruta ir slimnīcā!

—   Kas viņai ir? — Lilo vaicāja.

—   Plaušu karsonis. Taču, kā šķiet, nav smags. Viņi ir Murtenā. Vakaros pie slimnīcas mazais rāda ugunszīines. Varbūt ce]ā caur Šveici es viņus vēl satieku.

Šteiners iebāza vēstuli krūškabatā. — Cerams, ka mazais zina, kas viņam jādara, lai abi atkal sanāktu kopā.

—   Viņš zinās, — Lilo sacīja. — Viņš ir daudz iemācījies.

—   Jā, tomēr…

Šteiners gribēja paskaidrot Lilo, ka Kernam klāsies grūti, ja Rutu no slimnīcas nogādās uz robežu. Taču tad viņš iedomājās, ka viņi abi šovakar redzas pēdējo reizi — un ka labāk būs nerunāt par diviem cilvēkiem, kas grib palikt viens pie otra un saredzēties atkal.

Viņš piegāja pie loga un paskatījās ārā. Karbīda lampu apspīdētajā laukumā strādnieki saiņoja pelēkos maisos karuseja gulbjus, zirgus un žirafes. Zemē visapkārt gulēja un stāvēja dzīvnieki, it kā paradīzei līdzīgo kopdzīvi piepeši būtu sagrāvusi bumba. Vienā no nomontētajām gondolām sēdēja divi strādnieki un no pudelēm dzēra alu. Savus svārkus un cepures viņi bija uzmaukuši ragos baltam briedim, kas, kājas izstiepis, it kā sastindzis mūžīgas aizceļošanas gaidās, balstījās pret kādu kasti.

—   Nāc, — viņam aiz muguras teica Lilo, — ēdiens ir gatavs. Izcepu tev pīrāgus.

Šteiners pagriezās un apņēma viņas plecus. — Ēdiens, — viņš sacīja. — Pīrāgi. Mums, nemiera pilnajiem velniem, kopīgi paēst jau nozīmē kaut ko līdzīgu dzimtenei, vai ne?

—   Ir vēl arī kaut kas cits. Bet tu to nezini. — Viņa mirkli pagaidīja. — Tu to nezini, jo tu nespēj raudāt un nesaproti, kas tas ir — kopīgi skumt.

—   Jā, to es nepazīstu, — Šteiners atteica. — Mēs neskumām bieži, Lilo.

—   Nē. Tu ne. Tu esi nevaldāms vai vienaldzīgs, vai smejies, vai esi tāds, ko jūs saucat par drosmīgu. Tas nav tas.

—   Kas tad tas ir, Lilo?

—   Bailes no pakļaušanās jūtām. Bailes no asarām.

Bailes nebūt vīrietim. Krievijā vīrieši spēja raudāt un tomēr palikt vīrieši un būt drosmīgi. Tu nekad neesi atraisījis savu sirdi.

—   Nē, — Šteiners sacīja.

—   Ko tu gaidi?

—   To es nezinu. Un arī negribu zināt.

Lilo uzmanīgi nopētīja viņu. Tad teica: — Nāc ēst. Iedošu tev līdzi maizi un sāli kā Krievijā un svētīšu tevi, pirms iesi prom — tu, nemiers bez rāma plūduma, varbūt tu smiesies arī par to.

—   Nē.

Viņa uzlika galdā pīrāgu bļodu.

—   Apsēdies pie manis, Lilo!

Viņa papurināja galvu. — Šodien tu ēdīsi viens. Es tevi apkalpošu un padošu tev, ko ēst. Tā ir tava pēdējā maltīte. — Viņa palika stāvam un sniedza viņam pīrāgus, maizi, gaļu un gurķus. Noraudzījās, kā viņš ēd, un klusēdama pagatavoja viņam tēju. Saviem platajiem soļiem viņa lokani staigāja pa mazo vagoniņu gluži kā pantera, kas jau pieradusi pie pārāk šaura krātiņa. Viņas slaidās bronzas krāsas rokas sagrieza viņam gaļu, sejā bija apvaldīta, neizskaidrojama izteiksme, un piepeši viņa likās Šteineram itin kā Bībeles tēls.

Viņš piecēlās un paņēma savas mantas. Dabūjis pasi, viņš bija apmainījis mugursomu pret koferi. Viņš atvēra vagoniņa durvis, lēnām nokāpa pa pakāpieniem un ārpusē nolika koferi zemē. Tad gāja atpakaļ.

Lilo stāvēja pie galda. Viņa bija atspiedusies uz vienas rokas, un acīs spoguļojās tik akls tukšums, it kā tās nekā neredzētu un viņa jau būtu viena. Šteiners piegāja pie viņas. — Lilo..,

Viņa sakustējās un paraudzījās Šteinerā. Acis mainīja izteiksmi. — Aiziet ir smagi, — Šteiners teica.

Viņa piekrītoši pamāja un aplika vienu roku viņam ap kaklu. — Bez tevis es būšu viena.

—   Kurp tu dosies?

—  Vēl nezinu.

—       Austrijā tu būsi drošība. Arī tad, ja ta piederēs vāciešiem.

—   Jā.

Viņa nopietni pavērās Šteinera. Viņas acis bija ļoti dziļas un mirdzošas.

—   Žēl, Lilo, — Šteiners nomurmināja.

—   Jā.

—   Vai zini, kāpēc?

—   Zinu, un no manis to zini arī tu.

Viņi vēl aizvien raudzījās viens otrā. — Savādi, — Šteiners ierunājās, — starp mums stāv vienīgi gabaliņš laika un gabaliņš dzīves. Viss pārējais nekur nepazūd.

—       Viss laiks, Šteiner, — Lilo maigi atteica, — viss laiks un visa mūsu dzīve…

Viņš pamāja. Lilo saņēma viņa seju plaukstās un pateica dažus vārdus krieviski. Tad iedeva viņam gabalu maizes un mazliet sāls. — Apēd, kad būsi prom. Tad tev svešumā būs maize bez rūpēm. Un nu ej.

Šteiners gribēja viņu noskūpstīt, taču, pavēries viņā, nedarīja to. — Tagad ej! — viņa klusu teica. — Ej…

Viņš gāja pa mežu. Pēc kāda laiciņa paskatījās atpakaļ. Būdu pilsētiņa bija nogrimusi naktī, un nebija vairs nekā, vienīgi milzīgā, šalkojošā tumsa ar tālu vaļēju durvju gaismas četrstūri un mazs stāvs, kas nemāja ar roku.

XV

Pēc divām nedēļām Kerns atkal stājās apriņķa tiesas priekšā. Resnais vīrs ar ābolam līdzīgo seju noraizējies paraudzījās viņā. — Man jums jāpaziņo kas nepatīkams, Kerna kungs…

Kerns izslējās. Četras nedēļas, viņš nodomāja, cerams, ne vairāk kā četras nedēļas! Ja vajadzība spiestu, Bērs tik ilgi vēl varētu paturēt Rutu slimnīcā. *

—       Apelācijas tiesa ir noraidījusi kasācijas sūdzību par jums. Jūs pārāk ilgi esat bijis Šveicē. Izņēmuma stāvokļa jēdziens vairs nebija pamatots. Turklāt tur vēl bija tā lieta ar žandarmu. Jūs esat notiesāts uz divām nedēļām.

—  Vēl uz divām nedēļām?

—       Nē. Tikai divas nedēļas. Izmeklēšanas apcietinājums tiek pilnībā ieskaitīts.

Kerns dziļi ievilka elpu. — Tātad šodien es tiktu ārā?

—       Jā. Vienīgi savās atmiņās jūs būsiet sēdējis nevis apcietinājumā, bet gan cietumā. Slikti tikai tas, ka tagad jūs skaitāties iepriekš sodīts.

—   To es izturēšu.

Tiesnesis paskatījās uz viņu. — Labāk būtu, ja kriminālreģistrā par jums nebūtu nekā. Taču tur nekā nevarēja darīt.

—   Vai mani izraidīs šodien? — Kerns jautāja.

—   Jā. Caur Bāzeli.

—       Caur Bāzeli? Uz Vāciju? — Kerns pameta apkārt zibenīgu skatienu. Viņš bija gatavs tūliņ pat izlēkt pa logu un bēgt. Dažas reizes viņš tika dzirdējis par to, ka emigranti izraidīti uz Vāciju. Taču tie lielākoties bija bēgļi, kas nupat ieradušies no Vācijas.

Logs bija vaļā, un tiesas telpa bija vienā līmenī ar zemi. Arā spīdēja saule. Arā zarus šūpoja ābele, un aiz tās bija dzīvžogs, pār ko varēja pārlēkt, un aiz tā bija brīvība.

Tiesnesis papurināja galvu. — Jūs sūtīs uz Franciju. Nevis uz Vāciju. Bāzele ir mūsu—vācu un arī mūsu— franču robeža.

—   Vai tad pār robežu mani nevar sūtīt uz Zenēvu?

—       Nē, tas diemžēl nav iespējams. Bāzele ir vistuvākā vieta. Šai ziņā mums ir savi norādījumi. Zenēva ir daudz tālāk.

Kerns mirkli klusēja. Tad vaicāja: — Vai tas ir noteikti, ka mani izraidīs uz Franciju?

—   Pilnīgi noteikti.

—       Vai nevienu, ko te notver bez dokumentiem, neizraida uz Vāciju?

—       Nevienu, cik man zināms. Tas, augstākais, varbūt var kādreiz atgadīties robežpilsētās. Taču arī par to es tikpat kā nekā neesmu dzirdējis.

—   Sievieti taču nekādā ziņā nesūtītu atpakaļ uz Vāciju?

—       Droši, ka ne. Vismaz es to nemūžam nedarītu. Kādēļ jūs gribat to zināt?

—        Sevišķa iemesla tam nav. Vienīgi cejā dažkārt esmu sastapis arī sievietes bez dokumentiem. Viņām viss bija vēl daudz grūtāk. Tāpēc es jautāju.

Tiesnesis izņēma no aktu vākiem kādu aprakstītu lapu un rādīja to Kernam. — Te ir pavēle par jūsu izraidīšanu. Vai nu jūs ticat, ka tiksiet nogādāts uz Franciju?

—   Jā.

Tiesnesis atlika papīru atpakaļ vākos. — Jūsu vilciens atiet pēc divām stundām.

—   Vai tikt nogādātam uz Zenēvu ir pilnīgi neiespējami?

—       Pilnīgi. Bēgli izmaksā mums pārlieku daudz dzelzceļa pārvadājumu. Pastāv stingrs norādījums vest tos uz tuvāko robežu. Tur es jums tik tiešām nespēju palīdzēt.

—       Vai tad, ja par braucienu maksātu es pats, mani varētu nogādāt uz Zenēvu?

—   Jā, tas būtu iespējams. Vai tad jūs to gribat?

—       Nē, tam man nepietiek naudas. Tas bija tikai tāds jautājums.

—       Nejautājiet pārāk daudz, — tiesnesis noteica. — Patiesībā jums jau vajadzētu maksāt arī par braucienu uz Bazeli, ja būtu nauda. Esmu atturējies uzdot par to jautājumus. — Viņš piecēlās. — Dzīvojiet veselsl Vēlu jums visu labu! Cerams, ka Francijā jūs iztiksiet. Un cerams, ka viss drīz kļūs citādi.

—       Jā, varbūt. Ja ne tā, tad jau mēs uz vietas varētu kārties augšā.

Kernam vairs neradās izdevība padot ziņu Rutai. Bērs bija atnācis iepriekšējā dienā un paziņojis viņam, ka Rutai jāpaliekot slimnīcā vēl kādu nedēļu. Kerns nolēma, ka tūliņ no franču robežas Bēram uzrakstīs. Tagad viņš zināja pašu svarīgāko — ka Rutu nekādā gadījumā neizraidīs uz Vāciju un ka tad, ja viņai būs ceļanauda, viņu varēs nogādāt uz Zenēvu.

Tieši pēc divām stundām pēc Kerna ieradās detektīvs civiltērpā. Viņi devās uz staciju. Kerns nesa savu koferi. Iepriekšējā dienā Bērs bija paņēmis to no aitu kūts un atnesis Kernam.

Viņi gāja garām mazai viesnīcai. Ēdamzālei, kas atradās vienā līmenī ar ietvi, logi stāvēja plaši vaļā. Cītaru kapela spēlēja lendleru, un līdzi dziedāja vīru koris. Pie loga stāvēja divi dziedātāji Alpu ganu tērpos un jodelēja. Turklāt viņi šūpojās šurpu turpu, viens aplicis roku otra pleciem.

Detektīvs apstājās. Viens no jodelētājiem aprāva dziesmu. Tas bija tenors. — Kur tad tu tik ilgi paliec, Maks? — viņš vaicāja. — Visi jau gaida.

—   Darbs, — atteica detektīvs.

Jodelētājs nomērīja Kernu ar skatienu. — Šitādi mēsli! — viņš norūca negaidīti zemā balsī. — Tad mūsu kvartets šovakar ir vējā.

—   Nekādā ziņā. Pēc divdesmit minūtēm būšu atpakaļ.

—   Noteikti?

—   Noteikti!

—       Labi! Šodien mums visāda ziņā jādabū gatavs jaunais dubultjodleris, Nesaaukstējies!

—   Nē jau, nē!

Viņi gāja tālāk. — Vai tad jūs nebrauksiet līdzi uz robežu? — Kerns pēc kāda laiciņa iejautājās.

—   Nē. Par jūsējiem mums ir jauns rīkojums.

Viņi nonāca stacijā, Detektīvs sameklēja vilciena vaditāju. Paziņoja: — Te viņš ir, — un norādīja uz Kernu. Tad nodeva vilciena vadītājam pavēli par izraidīšanu. — Laimīgu ceju, mans kungs! — viņš piepeši ļoti pieklājīgi sacīja un smagiem soļiem gāja prom.

— Nāciet līdzi!

Vilciena vadītājs aizveda Kernu uz preču vagona pavadoņa būdiņu. — Kāpiet te iekšā!

Mazajā kabūzītī bija vienīgi koka sēdeklis. Kerns nolika koferi uz grīdas un pastūma to zem sēdekļa. Vilciena vadītājs no ārpuses aizslēdza durvis. — Tā! Bāzelē jūs izlaidīs ārā.

Viņš aizgāja tālāk pa vāji apgaismoto peronu. Kerns paskatījās pa kabūzīša logu. Uzmanīgi pamēģināja, vai pa to nevarētu izspraukties ārā. Nekas neiznāca, logs bija šaurs.

Pēc brīža vilciens sakustējās. Garām aizslīdēja gaišās uzgaidāmās zāles ar tukšiem galdiem un tukšo, bezjēdzīgo gaismu. Stacijas priekšnieks ar sarkano cepuri palika tumsā. Garām aizzibēja pāris sakumušu ielu, dzelzceļa barjera ar gaidošām automašīnām, maza kafejnīca, kurā pāris cilvēku spēlēja kārtis, — tad pilsēta bija nozudusi.

Kerns apsēdās uz koka dēļa. Uzlika kājas uz kofera. Cieši piespieda pie tā pēdas un skatījās pa logu. Nakts ārā bija tumša un nepazīstama, un vējaina, un viņš piepeši jutās ļoti nelaimīgs.

Bāzelē viņu sagaidīja policists un aizveda uz muitas posteni. Viņam iedeva ēst. Tad kopā ar vienu no ierēdņiem viņš tramvajā brauca uz Burgfeldeni. Tumsā viņi pagāja garām ebreju kapsētai. Tad, pametuši aizmugurē ķieģeļu cepli, nogriezās no šosejas. Pēc kāda laiciņa ierēdnis apstājās. — Te tālāk — pa taisno vien uz priekšu.

Kerns gāja tālāk. Viņš apmēram zināja, kur atrodas, un ieturēja virzienu uz Senluī. Viņš neslēpās; viņam bija vienalga, ka tiek noķerts tūliņ.

Viņš zaudēja pareizo virzienu. Senluī viņš nonāca tikai pret rītu. Tūliņ pieteicās franču policijā un paskaidroja, ka naktī ticis iesūtīts no Bāzeles. Vajadzēja izvairīties no ietupināšanas cietumā. Tas bija iespējams, vienīgi ikreiz to pašu dienu pieteicoties policijā vai muitā. Tad viņš nebija sodāms un viņu varēja vienīgi aizsūtīt atpakaļ.

Pa dienu policija paturēja viņu apcietinājumā. Vakarā nosūtīja uz robežas muitnīcu.

Tur bija divi muitas ierēdņi. Viens sēdēja pie galda un rakstija. Otrs tupēja uz sola pie krāsns. Viņš smēķēja cigaretes no sīvas alžīriešu tabakas un laiku pa laikam nopētīja Kernu.

—   Kas jums koferī? — viņš pēc brīža ievaicājās.

—   Dažas mantas, kas man pieder.

—   Taisiet nu vajā.

Kerns pacēla vāku. Muitnieks piecēlās un laiski pienāca klat. Tad ieinteresēts nolīka pār koferi. — Sejas ūdens, ziepes, smaržas! Paskat vien — vai to visu jūs atvedāt lidzi no Šveices? Jūs taču negribēsiet teikt, ka to visu lietojat pats — savām personiskajām vajadzībām?

—   Nē. Es ar to tirgojos.

—       Tad jums tas jānomuito! — ierēdnis paziņoja. — Kravājiet ārā! Sitentās grabažas, — viņš norādīja uz adatām, kurpju auklām un pārējām sīkajām lietiņām, — es jums atlaidīšu.

Kernam šķita, ka sapņo. — Muitot? — viņš pārvaicāja.

—   Man kaut kas jāmuito?

—       Pats par sevi saprotams! Jūs tak nebūsiet diplomātiskais kurjers, ko? Vai arī jūs domājat, ka es taisos tās pudeles pirkt? Jūs esat ievedis Francijā muitojamu preci. Nu, veiklāk, krāmējiet tik ārā!

Ierēdnis paķēra muitas tarifu un piebīdīja tuvāk svarus.

—   Man nav naudas, — Kerns teica.

—       Nav naudas? — Ierēdnis sabāza rokas bikšu kabatās un pašūpojās ceļgalos. — Labi, tad nu tās mantas tiek konfiscētas. Dodiet šurp!

Kerns palika tupam uz grīdas un turēja koferi ciet. — Es šeit pieteicos, lai dotos atpakaļ uz Šveici. Man nekas nav jāmuito.

—   Paskat vien! Jūs mani vēl pamācīsiet, ko?

—       Liec taču to puiku mierā, Fransuā! — noteica ierēdnis, kas sēdēja pie galda un rakstīja.

—       Nenāk ne prātā! Bošs, kurš visu zina labak, kā jau visa tā viņu banda! Nu, šurp tās pudeles!

—   Es neesmu nekāds bošs! — Kerns sacīja.

Šai mirklī ienāca trešais ierēdnis. Kerns redzēja, ka tam ir augstāka dienesta pakāpe nekā abiem pārējiem.

—  Kas te notiek? — viņš īsi noprasīja.

Muitnieks paskaidroja, kas noticis. Inspektors nopētīja Kernu. — Vai jūs tūliņ pieteicāties policijā? — viņš jautāja.

—   Jā.

—   Un gribat atpakaļ uz Šveici?

—  Jā. Tādēļ jau es esmu šeit.

Inspektors brīdi padomāja. — Tad viņš nav vainīgs, — viņš izšķīra. — Viņš nav kontrabandists. Pats pārvests pār robežu kā kontrabanda. Sūtiet viņu atpakaļ, un basta!

Viņš atstāja telpu. — Redzi nu, Fransuā, — sacīja muitnieks, kas sēdēja pie galda. — Kāpēc tu allaž tā uztraucies? Tas tikai kaitē tavai žultij.

Fransuā nekā neatbildēja. Viņš bailīgu skatienu blenza Kernā. Kerns savukārt blenza pretī. Viņam piepeši ienāca prātā, ka bija runājis franciski un sapratis frančus, un viņš klusībā svētīja krievu profesoru no Vīnes cietuma.

Nākamajā rītā Kerns atkal bija Bāzelē. Nu viņš mainīja taktiku. Tūliņ no rīta negāja vis atkal uz policiju. Nekas liels nevarēja notikt, ja viņš visu dienu paliktu Bāzelē un pieteiktos tikai vakarā. Toties Bāzelē viņam derēja Bindera adrešu saraksts. Tā gan bija emigrantu visvairāk pārplūdinātā vieta Šveicē, tomēr viņš apņēmās mēģināt kaut ko nopelnīt.

Viņš sāka ar mācītājiem. Bija diezgan droši, ka tie viņu neuzrādīs. Pie pirmā viņu tūliņ izsvieda ārā; pie otrā viņš saņēma sviestmaizi, pie trešā — piecus frankus. Darbojoties tālāk, viņam laimējās — līdz pusdienām tika nopelnīti septiņpadsmit franki. Pirmām kārtām viņš centās tikt vaļā no atlikušām smaržām un sejas ūdens — gadījumam, ja vēlreiz sastaptu Fransuā. Ar mācītājiem gan gāja pagrūti — toties izdevās citās adresēs. Pēcpusdienā viņš bija nopelnījis divdesmit astoņus frankus. Viņš devās uz kātoju baznīcu. Tā stāvēja vaļā — visdrošākā vieta, kur atpūsties. Viņš nebija gulējis divas naktis.

Baznīca bija pustumša un tukša. Tajā smaržoja_ pēc vīraka un svecēm. Kerns apsēdās solā un uzrakstīja vēstuli doktoram Bēram. Ielika tajā vēstuli un naudu Rutai. Tad aizlīmēja vēstuli un iebāza kabatā. Viņš jutās ļoti noguris. Lēnām noslīdēja uz kājsoliņa un nolika galvu uz lugšanu pults. Viņš gribēja tikai mirkli atpūsties, taču iemiga.

Pamodies viņš vispār vairs nesaprata, kur atrodas. Mirkšķinādams skatījās blāvajā, sarkanajā Mūžīgās gaismas mirgojumā un pamazām attapās. Izdzirdis soļus, viņš tūdaļ atmodās pilnīgi.

Pa viduseju lēnām nāca garīdznieks melna priestera tērpa. Pie Kerna apstājās un paraudzījās viņā. Drošības labad Kerns salika rokas.

—   Negribēju jūs traucēt, — garīdznieks sacīja.

—   Es tieši grasījos iet prom, — Kerns atteica.

—   Redzēju jūs no sakristejas. Jūs esat šeit jau divas stundas. Vai lūdzāties par kaut ko īpašu?

—   O jā, — Kerns sacīja, mazliet pārsteigts, taču aši savaldījies.

—   Jūs neesat šejienietis? — Garīdznieks uzmeta skatienu Kerna koferim.

—   Nē. — Kerns paskatījās uz viņu. Priesteris radīja uzticību modinošu iespaidu. — Esmu emigrants. Šonakt man jātiek pāri robežai. Te koferī man ir mantas, ko es pārdodu.

Pēcpusdienā bija palikusi vēl viena pudele sejas ūdens, un Kernam galvā piepeši iešāvās neprātīgā ideja pārdot to garīdzniekam baznīcā. Tas bija neticami, taču pie neticamām lietām viņš bija pieradis. — Sejas ūdens, — viņš teica. — Ļoti labs. Un Joti lēts. Nupat būšu to izpārdevis.

Viņš grasījās vērt vajā koferi.

Priesteris noraidoši atmāja. — Lai nu paliek. Es jums ticu. Neatdarināsim naudas mijējus templī. Man prieks, ka jūs tik ilgi lūdzāt dievu. Nāciet līdzi uz sakristeju. Mums ir neliels fonds trūcīgiem ticīgajiem.

Kerns saņēma desmit franku. Viņš mazliet nokaunējās, bet ne uz ilgu laiku. Viņam un Rutai tas nozīmēja kādu gabaliņu pa franču dzelzceļu. Šķiet, ka neveiksmju josla* ir galā, viņš nodomāja. Viņš atgriezās baznīcā un tagad patiešām skaitīja lūgšanu. īsti gan nezinādams, kam, — pats viņš bija protestants, tēvs bija ebrejs, un uz ceļiem viņš nometies katoļu baznīcā, — tomēr, viņaprāt, tādos laikos kā tagadējie -arī debesīs droši vien vajadzēja būt krietnam juceklim, un viņš sprieda, ka lūgšana gan jau atradīs pareizo ceļu.

Vakarā Kerns vilcienā brauca uz Zenēvu. Viņam pēkšņi bija tāda sajūta, ka Ruta varētu būt izlaista no slimnīcas jau agrāk. No rīta viņš bija klāt, atstāja koferi glabātavā stacijā un devās uz policiju. Ierēdnim paskaidroja, ka nule esot iesūtīts no Francijas. Tā kā viņam līdzi bija tikai dažas dienas vecā pavēle par izraidīšanu no Šveices, tad viņam noticēja; pa dienu viņu paturēja turpat un naktī palaida pār robežu Kolonjī virzienā.

Viņš tūliņ pieteicās franču muitā. — Ejiet iekšā, — teica

miegains ierēdnis. — Tur jau ir vēl viens. Ap pulksten četriem sūtīsim jūs atpakaļ.

Kerns iegāja muitas namiņā. — Fogt! — viņš izbrīnījies sacīja. — Kāds vējš jūs te atpūtis?

Fogts paraustīja plecus. — Es nu reiz atkal turu aplenkumā Šveices robežu.

—   Kopš tā laika? Kopš jūs aizveda uz Lucernas staciju?

—   Kopš tā laika.

Fogts izskatījās slikti. Viņš bija izdēdējis, ar pelēkam papīram līdzīgu ādu. — Man neveicas, — viņš teica. — Man neizdodas tikt cietumā. Turklāt naktis jau ir tik aukstas, ka es tās vairs nepanesu.

Kerns apsēdās viņam blakus. — Es biju cietumā, — viņš sacīja. — Un priecājos, ka atkal esmu ārā. Tāda ir dzīve!

Žandarms atnesa viņiem mazliet maizes un sarkanvīna. Viņi paēda un tūliņ iemiga uz sola. Četros rītā viņus pamodināja un aizveda uz robežu. Bija vēl pavisam tumšs. Ceļmalā blāvi vizēja nosarmojušie lauki.

Fogts trīcēja no aukstuma. Kerns novilka svīteri. — Ņemiet ģērbiet mugurā. Man nav auksti.

—   Tiešām nav?

—   Nē.

—       Jus esat jauns, — Fogts teica, — tur tā lieta. — Viņš uzvilka svīteri. — Tikai uz šīm pāris stundām, līdz būs saule.

īsi pirms Zenēvas viņi atvadījās. Fogts gribēja mēģināt caur Lozannu tikt dziļāk Šveicē. Kamēr viņš palika robežas tuvumā, viņu vienkārši sūtīja atpakaļ, un uz cietumu cerēt nevarēja.

—   Paturiet to svīteri, — Kerns sacīja.

—   Nekādā gadījumā! Tas taču ir vesels kapitāls!

—       Man ir vēl viens. Vīnes cietuma garīdznieka dāvana Bagāžas glabātavā Zenēvā.

—   Vai tā ir taisnība?

—       Protams. Zils svīteris ar sarkanu malu. Vai nu jūs ticat?

Fogts pasmaidīja. Viņš izvilka no kabatas plānu grāmatiņu. — Ņemiet par to šo te.

Tie bija Helderlīna dzejoļi. — No tā jūs taču ne tik nevarat atteikties, — Kerns teica.

—   Nē jau. Lielāko tiesu es zinu no galvas.

Kerns nogriezās uz Zenēvu. Divas stundas viņš nogulēja baznīcā un pulksten divpadsmitos stāvēja pie Galvena pasta.

Viņš zināja, ka Ruta vēl nevar atnākt, tomēr nogaidīja līdz diviem. Tad meklēja padomu Bindera adrešu sarakstā. Atkal laimējās. Līdz vakaram viņš nopelnīja septiņpadsmit franku un ar tiem devās uz policiju.

Bija sestdiena. Nakts bija nemierīga. Jau vienpadsmitos tika atgādāti divi galīgi piedzērušies. Viņi piegānīja telpu un tad ņēmās dziedāt. Ap pulksten vieniem viņi bija piecatā. Divos atveda Fogtu.

—   Kā noburts, — viņš skumīgi noteica. — Lai nu kā, mēs vismaz esam divatā.

Stundu vēlāk viņus aizveda. Nakts bija auksta. Zvaigznes mirgujoja un bija ļoti tālu. Pusmēness spīdēja dzidri kā izkausēts metāls.

Žandarms apstājās. — Te nogriezīsieties pa labi, pēc tam…

—   Zinu, — Kerns viņu pārtrauca. — Es pazīstu šo ceļu.

—   Tad visu labu.

Viņi gāja tālāk, šķērsodami šauro nevienam nepiederošās zemes joslu starp divām robežām.

Pretēji gaidītajam viņus nesūtīja atpakaļ to pašu nakti. Aizveda uz prefektūru un viņu klātbūtnē sastādīja protokolu. Tad iedeva paēst. Nākošajā naktī viņus izraidīja atkal.

Bija kļuvis vējains un apmācies. Fogts bija ļoti noguris. Viņš tikpat kā nerunāja, un šķita, ka viņš ir tuvu izmisumam. Nonākuši kādu gabalu aiz robežas, abi apmētā» atpūsties siena šķūnītī. Līdz pat rītam Fogts nogulēja gluži kā beigts.

Viņš pamodās, saulei lecot. Viņš nekustējās, vienīgi atvēra acis. Kerns izjuta kaut ko savādi satriecošu, redzēdams šo kalsno, nekustīgo stāvu zem plānā mēteļa, šo drusciņu cilvēka ar plati atvērtajām, rāmajām acīm.

Viņi gulēja liegi nolaidenā nogāzē, no kuras pavērās skats uz pilsētu rīta agrumā un uz ezeru. Dzidrajā gaisā no māju skursteņiem kāpa dūmi un modināja domas par siltumu, drošību, brokastīm un gultām. Glāsainā nemierā uzvizēja ezers. Fogts klusēdams vēroja, kā vieglos, vējīgos miglas plīvus ieelpo un izgaisina saule un kā aiz mākoņu skarbalām lēnām parādās baltais Monblāna masīvs un sāk mirdzēt gluži kā varenās, debešķīgās Jeruzalemes gaišie mūri.

Ap deviņiem viņi devās tālāk. Nonāca Zenēvā un izvēlējās ceļu gar ezeru. Pēc kada laika Fogts apstajās. — Nu paskatieties tik! — viņš teica.

—   Uz ko?

Fogts norādīja uz pilij līdzīgu ēku, kas pacēlās lielā parkā. Varenais nams zaigoja saulē gluži kā drošības un labi nokārtotas dzīves cietoksnis. Krāšņais parks vizuļoja rudens lapu zeltā un sārtumā. Plaši izbūvētajā iebraucamajā pagalmā sarindotas stāvēja garas automašīnu rindas un iekšā, ārā staigāja apmierinātu cilvēku bari.

—        Brīnišķīgi, — Kerns sacīja. — Izskatās tā, it kā te dzīvotu Šveices ķeizars.

—   Jūs nezināt, kas tas ir?

Kerns papurināja galvu.

—       Tā ir Tautu Savienības pils, — skumju un ironijas pilnā balsī noteica Fogts.

Kerns pārsteigts paskatījās viņā.

Fogts pamāja. — Tā ir vieta, kur jau gadiem apspriežas par mūsu likteni. Vai dot mums personības apliecības dokumentus un atkal padarīt par cilvēkiem vai ne.

No automašīnu rindas atdalījās vaļējs kadiljaks un slīdēja uz izbrauktuves pusi. Tajā sēdēja vairāki eleganti, pajauni ļaudis, to vidū ļoti skaista meitene ūdeļādas kažokā. Viņi smējās, māja otrai mašīnai un norunāja brokastot pie ezera.

—       Jā, — Fogts pēc brītiņa bilda. — Vai nu jūs saprotat, kādēļ tas velkas tik ilgi?

—   Jā, — Kerns atteica.

—  Bezcerīgi, vai ne?

Kerns paraustīja plecus. — Nedomāju, ka šitie gaužām steigtos. — Pienāca durvju sargs un neuzticīgi nopētīja Kernu un Fogtu. — Jūs kādu meldējat?

Kerns papurināja galvu.

—   Ko tad jūs vēlaties? — durvju sargs noprasīja.

Fogts paskatījās uz Kernu. Viņa acīs uzzibsnīja gurda

izsmiekla dzirksts. — Neko, — viņš teica durvju sargam. — Mēs esam tikai tūristi. Vienkārši klejotāji pa dieva zemīti.

—       Tad gan būs labāk, ja iesiet vien tālāk, — sacīja durvju sargs, kura galvā šaudījās domas par jukušiem anarhistiem.

—   Jā, — Fogts noteica. — Tas gan būs labak.

Monblāna ielā viņi aplūkoja veikalu vitrīnās izliktas

preces. Pie kāda juvelieru veikala Fogts apstājas. — Te es gribu atvadīties.

—   Uz kurieni jūs pošaties šoreiz? — Kerns jautāja.

—   Tālu vairs ne. Es iešu šajā veikalā.

Kerns neizpratnē paskatījās caur stikla rūti uz vitrīnu, kura uz pelēka samta bija izlikti briljanti, rubīni un smaragdi.

—       Manuprāt, jums nelaimēsies, — viņš sacīja. — Kā zināms, juvelieriem ir cieta sirds. Varbūt tāpēc, ka ilgi darboj ušies ar akmeņiem. Viņi nemedz neka dot.

—   Es neko negribu dabūt. Gribu tikai kaut ko nozagt.

—       Ko? — Kerns šaubīdamies pavērās Fogtā. — Vai jūs to domājat nopietni? Tāds, kāds esat patlaban, — jūs šādi netiksiet talu.

—   To es arī negribu. Tādēļ jau es to daru,

—   Nesaprotu, — Kerns teica.

—       Tūliņ sapratīsiet. Esmu to labi pārdomājis. Tā man ir vienīgā iespēja izdzīvot pa ziemu. Par to es dabūšu vismaz pāris mēnešus. Izvēles man vairs nav. Esmu tikpat kā pagalam. Vēl pāris_nedēļu gar robežām piedabūs mani pie gala. Tas man ir jādara.

—   Bet… — Kerns iesāka.

—       Es zinu visu, ko jūs gribat teikt. — Fogta seja piepeši sakritās, it kā būtu pārtrūkuši pavedieni, kas to turējuši. — Es vairs nespēju… — viņš nomurmināja. — Dzīvojiet vesels.

Kerns redzēja, ka vēl kaut ko teikt būtu veltīgi. Viņš paspieda Fogta vājo roku. — Cerams, ka jūs drīz atspirgsiet.

—   Jā, cerams. Cietums te ir tīri labs. «

Fogts nogaidīja, līdz Kerns bija pagājis gabaliņu tālāk.

Tad devās iekšā veikalā. Kerns palika stāvam uz ielas stūra un vēroja ieeju, izlikdamies, ka gaida tramvaju. Pēc īsa brītiņa viņš ieraudzīja jaunu vīrieti izbrāžamies no veikala un drīz pēc tam atgriežamies kopā ar policistu. Cerams, ka nu viņam būs miers, Kerns nodomāja un gāja tālāk.

Netālu aiz Vīnes Šteiners atrada automašīnu, kas aizveda viņu līdz robežai. Viņš negribēja riskēt, rādot savu pasi austriešu muitas ierēdņiem, tādēļ izkāpa gabaliņu pirms robežas un atlikušo ceļu gāja kājām. Ap desmitiem vakarā viņš pieteicās muitā. Paskaidroja, ka nule esot iesūtīts no Šveices.

— Jauki, — noteica vecs muitas ierēdnis ar ķeizara

Franča Jozefa bārdu. — To mēs pazīstam. Rit agri sūtīsim jūs atpakaļ. Sēdiet tik kaut kur nost.

Šteiners apsēdās ārā pie muitas namiņa un uzsmēķēja. Bija ļoti mierīgi. Ierēdnis, kam pašlaik bija dežūra, snauduļoja. Šad tad pabrauca garām vienīgi kāda automašīna. Pēc kādas stundas ārā iznāca ierēdnis ar ķeizara bārdu.

—   Sakiet, — viņš jautāja Šteineram, — vai jūs esat austrietis?

Šteiners tūliņ sajuta trauksmi. Pasi viņš bija iešuvis cepurē. — Kas jums nāk prātā, — viņš mierīgi sacīja.

—   Ja es būtu austrietis, tad taču nebūtu emigrants.

Ierēdnis iesita sev pa pieri, ka sudrabainā bārda nolīgojās vien. — Tiesa! Tiesa! Ko tik tu, cilvēks, reizēm nepiemirsti! Jautāju jums tikai tāpēc, ka nodomāju — bijis jūs austrietis, tad varbūt prastu spēlēt taroku.

—   Taroku spēlēt es protu. Iemācījos, vēl tīrais bērns' būdams, karā. Kādu laiku sabiju austriešu divīzijā.

—   Lieliski! Lieliski! — Ķeizars Francis Jozefs uzsita Šteineram uz pleca. — Tad jau jūs esat tikpat kā tautietis. Nu, tad kā? Saspēlēsim vienu partiju? Skaits taisni atbilst.

—   Protams.

Viņi gāja iekšā. Stundu vēlāk Šteiners bija laimējis septiņus šiliņus. Viņš nespēlēja pēc kāršu blēža Freda metodēm — viņš spēlēja godīgi. Taču viņš spēlēja daudz labāk par muitas ierēdņiem, tā ka bija spiests laimēt, ja viņa kārtis bija kaut cik labas.

Vienpadsmitos visi kopā paēda vakariņas. Muitas ierēdņi paskaidroja, ka tās esot viņu brokastis; dežūra ilga līdz astoņiem rītā. Brokastis bija krietnas un labas. Tad viņi spēlēja tālāk.

Šteineram trāpījās ļoti labas kārtis. Austriešu muita spēlēja pret viņu ar izmisuma drosmi. Viņi cīnījās, taču palika godīgi. Vienos naktī viņi uzrunāja cits citu vārdā. Trijos saucās uz «tu». Un četros bija pilnīgi familiāri; apzīmējumi «nekrietnelis», «maita» un «pakaļa» vairs netika uzskatīti par apvainojumiem, bet gan par nevilšiem pārsteiguma, apbrīnas un simpātiju izpaudumiem.

Piecos ienāca dežurējošais muitnieks. — Bērni, pēdējais laiks vest Jozefu pār robežu.

Iestājās vispārējs klusums. Visu acis pievērsās naudai Šteinera priekšā. Pēdīgi sakustējās ķeizars Francis Jozefs. — Vinnēts ir vinnēts, — viņš rezignēti noteica. — Izmēzis mūs pa tīro. Un nu šitais karātavu putns laižas prom kā tāda rudens bezdelīga.

—   Man bija labas kārtis, — Šteiners atbildēja. — Sasodīti labas kārtis.

—   Tur jau tā lieta, — ķeizars Francis Jozefs skumīgi bilda. — Tev bija labas kārtis. Rīt labas kārtis varbūt būtu mums. Bet tad tevis te vairs nebūs. Tas nav īsti taisnīgi.

—   Tas tiesa. Bet, brāļi, kas tad vispār ir taisnīgi?

—   Taisnīga kāršu spēle ir tad, ja vinnētājs dod revanšu. Ja viņš vinnē atkal, tad tur nekā nevar darīt. Bet šitā … — Ķeizars Francis Jozefs pacēla rokas un izplestas turēja gaisā. — Sitā nu nav īsti labi…

—   Bet, bērni, — Šteiners teica, — ja tik vien tās nelaimes! Jūs pārsūtīsiet mani pār robežu, bet šveicieši rit sūtīs mani atpakaļ — un es došu jums revanšu!

Ķeizars Francis Jozefs sasita izstieptās rokas. Telpa noskanēja vien. — Nu tad beidzot! — viņš atviegloti noelsās. — Mēs paši nevarējām tev to ierosināt, saproti? Jo mēs tak esam iestāde. Mēs drīkstam spēlēt ar tevi kārtis, tas nav aizliegts. Bet mēs nedrīkstam pavedināt tevi atkal pārkāpt robežu. Ja tu nāc pats no sevis, tas ir kas cits!

—   Es nākšu, — Šteiners sacīja. — Varat uz to paļauties.

Viņš pieteicās Šveices robežpostenī un paskaidroja, ka naktī gribot atkal atpakaļ uz Austriju. Viņu nesūtīja uz policiju, bet paturēja turpat. Bija svētdiena. Gluži blakus muitas postenim atradās maza viesnīciņa. Pēcpusdien^ valdīja rosība, bet vakarā pec pulksten astoņiem iestājās klusums.

Ēdamzālē kvernēja daži muitas ierēdņi, kam bija atvaļinājums. Apmeklējuši savus biedrus, viņi nu sāka spēlēt jasu. Šteiners nepaguva ne apskatīties, kad jau piedalījās spēlē.

šveicieši bija brīnišķīgi spēlētāji. Viņiem piemita dzelžains miers un ārkārtīgi laimējās. Desmitos viņi jau bija atspēlējuši šteineram astoņus frankus; ap pusnakti viņš piecus atdabūja. Bet divos naktī, kad restorānu slēdza, viņš bija zaudējis trīspadsmit franku.

šveicieši uzcienāja viņu ar pāris lielām glāzēm ķiršu degvīna. Tās viņam noderēja, jo nakts bija ļoti salta un viņam vajadzēja brist pār Reinu.

Otrā pusē viņš pret debesīm samanīja tumšu stāvu. Tas bija ķeizars Francis Jozefs. Mēness viņam aiz galvas mirdzēja kā nimbs.

šteiners noslaucījās. Viņam klabēja zobi. Izdzēris šveiciešu līdziedotā ķiršu degvīna pārpalikumu, viņš apģērbās, Tad devās uz vientulīgā stāva pusi.

—   Nu, kur tu paliec? — Francis Jozefs viņu apsveica. — Gaidu tevi jau no vieniem. Mēs domājām, ka tu varētu apmaldīties, tādēļ es te stāvu.

Šteiners iesmējās. — Mani aizkavēja šveicieši.

—   Nu, tad nāc žiglil Mums jau ir vairs tikai divarpus stundas.

Cīņa sākās tūdaļ. Pulksten plecos tā vēl nebija izšķirta; austriešiem tieši bija trāpījušās labas kārtis. Ķeizars Francis Jozefs nosvieda savējās uz galda. — Šitāda nekrietnība! Taisni tagad!

Viņš uzvilka mēteli un aplika portupeju. — Nāc, Zep! Te nekas nelīdz. Dienests paliek dienests. Mums jāsūta tevi prom!

Abi ar Šteineru gāja uz robežas pusi. Francis Jozefs pakšķināja smaržīgu Virdžīnijas cigāru. — Zini, — viņš pēc brīža ierunājās, — man ir tāda sajūta, ka šveicieši šonakt ir īpaši uzmanīgi. Viņi gaida, ka tu atkal atgriezīsies, vai tev tā nešķiet?

—   Gluži iespējams, — Šteiners atbildēja.

—  Varbūt prātīgāk būtu sūtīt tevi tikai rītnakt. Tad viņi domās, ka pie mums tu esi ticis tālāk, un nebūs vairs tik uzmanīgi.

—   Nu kā tad!

Francis Jozefs apstājās. — Redzi tur, aizmugurē? Tur kaut kas nozibsnīja. Tas bija kabatas lukturītis. Re, tagad otrā pusē arī! Redzēji?

—   Pavisam skaidri. — Šteiners vīpsnāja. Neko viņš nebija redzējis. Bet zināja, ko vecais muitas ierēdnis grib.

Francis Jozefs paieskāja sudrabaino bārdu. Tad viltīgi pamirkšķināja Šteineram. — Prom tu netiksi, tas ir skaidrs, vai tev arī tā neliekas? Mums jāiet atpakaļ, Zep! Man žēl, bet visa robeža tiek pamatīgi apsargāta. Nevaram iesākt itin nekā cita kā vien nogaidīt līdz rītam. Es sastādīšu ziņojumu.

—   Labi. — Viņi spēlēja līdz astoņiem rītā. Šteiners zaudēja septiņpadsmit šiliņu, bet krājumā viņam vēl bija divdesmit divi. Francis Jozefs uzrakstīja savu ziņojumu un tad nodeva Šteineru uz maiņu atnākušajiem muitniekiem.

Dienas maiņas muitnieki bija lietišķi un ļoti formāli. Viņi ieslēdza Šteineru policijas dežūrtelpā. Tur viņš visu dienu nogulēja. Tieši pulksten astoņos ieradās ķeizars

Francis Jozefs, lai triumfējoši aizvestu viņu atpakaļ uz muitas namiņu.

Tika ieturēta īsa, bet spēcīga maltīte, tad sākās cīņa. Ik pa divām stundām kādu no muitniekiem nomainīja tas, kurš tobrīd atgriezās no dežūras. Šteiners palika sēžam pie galda līdz pieciem rītā. Ceturksni pēc divpadsmitiem ķeizars Francis Jozefs uztraukumā apdedzināja augšējo bārdas sprogu. Iedomājies, ka tur mutē cigareti, viņš bija mēģinājis to aizdedzināt. Tas bija jutekļu māns, jo, veselu stundu saņēmis tikai pīķus un kreičus, viņš redzēja melnu arī tur, kur nebija itin nekā.

Šteiners muitu nogalēja. Viņš iztecināja tai zarnas — īpaši starp pulksten trim un pieciem. Francis Jozefs izmisumā aicināja palīgspēkus. Viņš piezvanīja Buksas taroka čempionam, kas atbrāzās ar motociklu. Tas nekā nelīdzēja; Šteiners izķidāja arī viņu. Pirmo reizi, kopš Šteiners pazina dievu, tas stāvēja tai pusē, kur palīdzība bija vajadzīga; Šteineram nāca tādas kārtis, ka viņš nožēloja tikai vienu — ka nespēlē ar miljonāriem.

Pulksten piecos sākās pēdējās partijas. Tad kārtis tika savāktas. Šteiners bija laimējis simt sešus šiliņus.

Buksas čempions neatvadījies aizdrāzās ar savu motociklu. šteiners ar ķeizaru Franci Jozefu devās uz robežu. Francis Jozefs parādīja viņam citu ceļu nekā divas naktis iepriekš. — Ej šajā virzienā, — viņš teica. — Pielūko, no rīta paslēpies! Tad pēcpusdienā vari iet tālāk uz staciju. Nauda jau tev tagad ir. Un nerādies te vairs acīs, lielceļa,, laupītājs tāds! — viņš aizkapa balsī piebilda. — Citādi mums nāksies pieprasīt algas paaugstinājumu.

—   Labi. Gan jau es vēl kādreiz došu jums revanšu.

—   Tikai ne tarokā. Tā nu mums pietiek. Manis pēc šahā vai aklajās vistiņās.

Šteiners pārgāja robežu. Viņš apsvēra, vai nevajadzētu aiziet vēl uz Šveices muitu un pieprasīt revanšu. Taču viņš zināja, ka paspēlēs. Viņš nolēma braukt uz Murtenu un palūkoties pēc Kerna. Tas bija pa ceļam uz Parīzi, un neiznāca nekāds lielais līkums.

Kerns lēnām gāja uz Galvenā pasta pusi. Viņš bija noguris. Pēdējās naktīs tikpat kā nespēja gulēt. Rutai vajadzēja būt klāt jau pirms trim dienām. Visu šo laiku viņš nebija saņēmis no viņas nekādu ziņu. Viņa netika rakstījusi. Viņš arvien bija domājis, ka tam ir kāds cits iemesls, un izprātojis vai tūkstoš cēloņu, bet nu viņš pēkšņi iedomājās, ka Ruta vairs nenāks. Viņš jutās dīvaini apdzisis. Ielas troksnis no tālienes iesūcās viņa trulajās un bezveidīgajās skumjās, un viņš neapzināti lika soli aiz soļa.

Pagāja kāds brītiņš, līdz Kerns pazina zilo mēteli. Viņš apstājās. Kaut kāds zils mētelis, viņš nodomāja, viens no tiem simt zilajiem mēteļiem, kas šai nedēļā padarījuši mani traku. Viņš novērsa acis un skatījās atkal. Skatu aizsedza kases kurjeri un resna, saiņiem apkrāvusies sieviete. Kerns aizturēja elpu. Viņš juta, ka trīc. Zilais mētelis viņa acu priekšā dejoja starp sarkanām sejām, cepurēm, velosipēdiem, saiņiem, cilvēkiem, kas nemitīgi spriedās pa vidu. Viņš uzmanīgi gāja tālāk, it kā soļotu pa virvi un baidītos kuru katru mirkli nogāzties lejā. Pat kad Ruta pagriezās un Kerns ieraudzīja viņas seju, viņš vēl ticēja šausmīgai līdzībai un fantāzijas radītiem māņiem. Tikai tad, kad Rutas seja pārvērtās, viņš metās uz priekšu, viņai pretī.

—   Ruta! Tu esi klāt! Tu esi klāt! Tu gaidi, un manis nav!

Viņš turēja Rutu, cieši apskāvis, un juta, kā Ruta apskauj viņu. Abi pieķērās viens otram tā, it kā stāvētu šaurā kalna virsotnē un vētra raustītu viņus, cenzdamās nopūst lejā. Viņi stāvēja Zenēvas Galvenā pasta ieejas durvīs vislielākās kustības laikā, un ļaudis spraucās viņiem garām, grūdās virsū, izbrīnīti griezās atpakaļ un smējās, — viņi to nemanīja. Viņi bija vieni. Tikai ieraudzījis savā redzes lokā iznirstam formas tērpiļ, Kerns acumirklī atmodās. Viņš palaida Rutu vaļā.

—  Nāc aši! — viņš nočukstēja. — Pastā! Kamēr vēl nekas nav noticis.

Viņi steidzīgi iejuka drūzmā. — Nāc te!

Viņi nostājās galā ļaužu rindai, kas gaidīja pie pastmarku lodziņa. — Kad tu atbrauci? — Kerns jautāja. Zenēvas Galvenais pasts viņam vēl nekad nebija licies tik gaišs.

—   Šorīt.

—  Vai viņi tevi vispirms aizveda uz Bāzeli? Vai tieši šurp?

—  Nē. Murtenā man iedeva uzturēšanās atļauju uz trim dienām. Tad es tūliņ braucu šurp.

—   Brīnišķīgi! Pat uzturēšanas atļauja! Tad tev nav jābaidās itin nemaz! Es jau redzēju tevi vienu pašu pie robežas. Tu esi kļuvusi bāla un kalsna, Ruta!

—  Toties atkal esmu pilnīgi vesela. Vai es izskatos neglītāka?

—   Nē, daudz skaistāka! Ikreiz, kad redzu tevi atkal, tu esi skaistāka. Vai tu neesi izsalkusi?

—  Esmu, — Ruta sacīja. — Izsalkusi pēc visa kā: redzēt tevi, iet pa ielām, pēc gaisa un runāšanas.

—   Tad tūliņ iesim paēst. Es zinu mazu restorāniņu. Tur ir svaigas zivis no ezera. Kā Lucernā. — Kerns staroja. — Šveicē ir tik daudz ezeru. Kur ir tava bagāža?

—   Stacijā, protams. Es taču esmu vecs, pieredzējis klaidonis.

—   Jāj Es lepojos ar tevi! Ruta, tagad būs tava pirmā nelegālā robeža. Tas ir apmēram kā tāds gatavības eksāmens. Tu nebaidies?

—   Itin nemaz.

—   Un nevajag arī. So robežu es pazīstu kā savu kabatas portfeli. Es zinu visu. Man jau ir pat biļetes. Nopirktas Francijā aizvakar. Viss ir sagatavots. Staciju es pazīstu caur un cauri. Mēs paliksim mazā, drošā krodziņā un tikai pašā pēdējā mirklī iesim taisni uz vilcienu.

—   Tev jau ir biļetes? Kur tad tu ņēmi tām naudu? Tu taču tik daudz atsūtīji man.

—   Savā izmisumā es aplaupīju Šveices garīdzniecību. Drāzos pa Bāzeli un Zenēvu kā tāds gangsteris. Nu vairs pusgadu nevaru te rādīties.

Ruta iesmējās. — Es arī atvedu mazliet naudas. Doktors Bērs dabūja to priekš manis no kādas Bēgļu palīdzības organizācijas. «

Viņi stāvēja cieši blakus un lēnām virzījās uz priekšu gaidītāju ķēdē. Kerns cieši turēja Rutas nolaisto roku sa: vējā. Viņi runāja klusu, apslāpētās balsīs un pūlējās izskatīties pēc iespējas aukstasinīgi un vienaldzīgi.

—   Rādās, ka mums varen laimējas, — Kerns sacīja. —• Tu ne vien atgriēzies — ar uzturēšanās atļauju, tu pat vēl atved līdzi naudu! Kādēļ tad tu man neatrakstīji? Nevarēji?

—   Man bija bail! Es domāju, ka tevi varētu notvert, kad tu saņemtu vēstules. Bērs izstāstīja man to lietu ar Ammersu. Viņam arī šķita, ka labāk būtu nerakstīt. Es uzrakstīju tev daudz vēstuļu, Ludvig. Visu laiku rakstīju tev — bez zīmuļa un papīra. Tu to zini, vai ne? — Ruta paskatījās uz viņu.

Kerns paspieda viņas roku. — Zinu. Vai tev istaba jau ir?

—   Nē. Nācu šurp taisni no stacijas.

—   Jā, vienīgi… — Kerns mirkli vilcinājās. — Zini, pēdējās dienās esmu kļuvis tāds kā mēnessērdzīgs. Negribēju ne ar ko riskēt. Tad nu vairāk izmantoju valsts pansijas. — Viņš pamanīja Rutas skatienu. — Nē jau, nē, — viņš noteica, — ne jau cietumu. Muitas posteņus. Tur var ļoti labi gulēt. Galvenais, silti. Kad kļūst auksti, visos muitas posteņos lieliski kurina. Bet tev tas neder. Tev ir uzturēšanās atļauja — tev mēs varētu lepni paņemt istabu grandhotelī Bellevue. Tur dzīvo Tautu Savienības pārstāvji. Ministri un citi nekam nederīgi ļautiņi.

—   To mēs vis nedarīsim. Es palikšu pie tevis. Ja tev šķiet, ka tas ir bīstami, tad dosimies prom jau šonakt.

—   Ko? — aiz lodziņa nepacietīgi noprasīja pasta ierēdnis.

Paši to nemanīdami, viņi bija nonākuši līdz lodziņam.

—   Vienu pastmarku par desmit santīmiem, — Kerns, aši apķēries, teica.

Ierēdnis pastūma viņam marku. Kerns samaksāja, un viņi devās uz izeju. — Ko tad tu ar to marku darīsi? — Ruta jautāja.

—   Nezinu. Tāpat vien nopirku. Ieraugot formas tērpu, es reaģēju automātiski. — Kerns appētīja marku. Uz tās bija attēloti Velna ūdenskritumi pie Gothardas. — Es varētu aizrakstīt anonīmu ķengu vēstuli Ammersam, — viņš paziņoja.

—   Ammersam.,, — Ruta sacīja. — Vai tu zini, ka Bērs viņu ārstē?

—   Ko? Vai patiesi? — Kerns ieplestām acīm paskatījās uz Rutu. — Pastāsti man vēl par aknu kaitēm, un es no priekiem nostāšos uz galvas.

Ruta sāka smieties. Viņa smējās tā, ka locījās kā kārkls vējā. — Jā — patiesi! Tādēļ jau viņš ir pie Bēra! Bērs Murtenā ir vienīgais speciālists. Iedomājies, tas sagādā Ammersam vēl arī sirdsapziņas ēdas — ka viņam nākas iet pie ebreju ārsta!

—   Mīļais dievs! Tas nu ir viens lepns brīdis manā mūžā! Šteiners reiz man teica, ka mīlestība un atriebība vienā laikā esot tas retākais pasaulē. Te nu es stāvu — uz Zenēvas Galvenā pasta pakāpieniem, un ar mani tas ir noticis! Varbūt arī Bindings tieši šobrīd sēd cietuma vai arī ir salauzis kāju!

—   Vai arī viņam ir nozagta nauda.

—   Vēl labāk! Tev ir labas idejas, Rutai

Viņi kāpa lejā pa pakāpieniem. — Dzīva satiksme ir tas labākais, — Kerns teica. — Tad tev, cilvēk, tikpat kā nekas nevar atgadīties,

—   Vai iesim pār robežu šonakt? — Ruta jautāja.

—       Nē. Vispirms tev jāatpūšas un jāpaguļ. Tas ir garš ceļš.

—       Un tu? Vai tev nav jāguļ? Mēs taču varam apmesties kādā pansijā, kas ir Bindera sarakstā. Vai tas tiešām ir tik bīstami?

—       Es vairs nezinu, — Kerns atbildēja. — Nedomāju vis. Tik tuvu robežai nekas liels nevar atgadīties. Jau pārāk bieži esmu staigājis šurpu turpu. Augstākais, viņi var aizvest mūs uz muitu, tas_ arī viss. Un, ja pat būtu mazliet bīstami, — es, manuprāt, šodien viens pats vēlreiz ce|ā nelaistos. Pusdienlaikā, ceturksni uz vieniem, drūzmas vidū apņemšanās vēl ir stipras — bet vakarā, kad satumst, viss kļūst citāds. Jau tāpat viss ar katru brīdi kļūst arvien neticamāk. Tu atkal esi te — kā tur lai brīvuprāt iet prom!

—   Viena es arī te nepaliktu, — Ruta sacīja,

XVI

Kernam un Rutai izdevās nemanītiem tikt pār robežu un Belgradā paspēt uz vilcienu. Vakarā viņi iebrauca Parīzē un stāvēja pie stacijas, nezinādami, kurp doties.

—       Drosmi, Ruta! — Kerns teica. — Iesim uz kādu mazu viesnīciņu. Šodien ir par vēlu mēģināt ko citu. Rīt tad redzēsim, ko iesākt tālāk.

Ruta pamāja. No nakts un brauciena viņa bija nogurusi. — Iesim uz viesnīcu.

Kādā sānielā viņi uzgāja sarkani uzliesmojošu stikla izkārtni: viesnīca «Havana». Kerns iegāja iekšā un apprasījās, cik maksā istaba.

—   Uz visu nakti? — portjē jautāja.

—   Jā, protams, — Kerns izbrīnīts atbildēja.

—   Divdesmit piecus frankus.

•— Divām personām? — Kerns vaicāja.

—   Jā, protams, — savukārt izbrīnīts, atteica portjē. Ķerns izgāja ārā atvest Rutu. Portjē uzmeta abiem žiglu

skatienu un tad piebīdīja Kernam pieteikšanās formulāru. Redzēdams, ka Kerns svārstīdamies vilcinās, viņš pasmaidīja un sacīja: — Tam jau nav jābūt tik precīzi,

Kerns atvieglots ierakstīja Ludviga Openheima vārdu. — Ar to pietiek, — portjē teica. — Divdesmit pieci franki.

Kerns samaksāja, un zēns uzveda viņus augšā. Istabiņa bija maza, spodra un pat ar zināmu eleganci. Tajā bija liela, ērta gulta, divi mazgājamie galdi, atzveltnes krēsls, bet skapi neredzēja. — Iztiksim arī bez skapja, — Kerns noteica un piegāja pie loga, lai paskatītos ārā. Tad apgriezās. — Nu mēs esam Parīzē, Ruta.

—   Jā, — viņa atsaucās un uzsmaidīja viņam. — Un cik ātri tas viss gāja!

—   Par pieteikšanās zīmēm mums te daudz nav jāuztraucas. Vai dzirdēji, kā es runāju franciski? Sapratu visu, ko portjē teica.

—   Tu biji brīnišķīgs! — Ruta atbildēja. — Es nebūtu varējusi ne muti paplest.

—   Turklāt franciski tu runā daudz labāk par mani. Es vienīgi esmu nekaunīgāks par tevi, tas arī viss. Nāc, tagad iesim ēst! Pilsēta šķiet naidīga tik ilgi, līdz esi tajā paēdis un padzēris.

Viņi aizgāja uz netālu mazu, spoži apgaismotu bistro.

Mirdzēja spoguļi, smaržoja pēc zāģu skaidām un anīsa. Par sešiem frankiem viņi dabūja pilnu maltīti un turklāt karafi sarkana vīna. Tas bija lēts un labs. Visu dienu tikpat kā nekā neēdušiem vīns sakāpa viņiem galvā un padarīja tik gurdus, ka viņi drīz devās atpakaļ uz viesnīcu.

Priekštelpā pie portjē stāvēja meiča kažokā un mazliet iereibis vīrietis. Viņi risināja sarunas ar portjē. Meiča bija skaista un prasmīgi krāsojusies. Viņa nicinoši paskatījās uz Rutu. Vīrietis smēķēja cigāru un nepakāpās malā, kad Kerns prasīja istabas atslēgu.

—   Šķiet, ka te ir visai eleganti, — Kerns teica, kad abi kāpa augšā pa kāpnēm. — Vai redzēji to kažoku?

—   Jā, Ludvig. — Ruta pasmaidīja. — Tā bija imitācija. Parasts kaķis. Tādi nemaksā vairāk par labas drānas mēteli.

—   To es nemūžam nebūtu pamanījis. Butu noturējis par ūdeli.

Kerns nospieda gaismas slēdzi. Ruta ļava somiņai uri mētelim nokrist uz grīdas, aplika rokas Kernam ap kaklu un piekļāva savu seju viņējai. — Es esmu nogurusi, — viņa teica, — nogurusi un laimīga, un mazdrusciņ bailīga,, un visvairāk nogurusi. Palīdzi man un noliec mani gulēt.

—   Jā.

Viņi gulēja tumsā viens otram līdzās. Ruta pieglauda galvu Kerna plecam un, dziji nopūtusies, tūliņ iemiga gluži ka bērns. Kerns vēl kādu laiciņu gulēja nomodā un klausījas viņas elpa. Tad iemiga arī viņš.

Kaut kas viņu uzmodināja. Viņš uztrūkās sēdus un ausījās. Ara bija troksnis. Sirds pamira; viņam šķita, ka tā ir policija. Viņš aši izlēca no gultas, pieskrēja pie durvīm, par plaukstas platumu pavēra tās un paglūnēja ārā. Lejā kads kaut ko kliedza un spalgā franču valodā atbildēja augsta sievietes balss. Pēc brītiņa augšā uzkāpa portjē.

—   Kas noticis? — Kerns pa spraugu jautāja.

Portjē paskatījās uz viņu laiskā izbrīnā. — Nekas, kāds piedzērušais, kas negribēja maksāt.

—   Vairāk nekā?

—       Kam tad vēl jābūt? Tādas lietas jau mēdz atgadīties. Vai nekā cita jums nav ko darīt?

Viņš atslēdza blakusdurvis un ielaida vīrieti ar piķa melnām ūsām un līgojošu, gaišmatainu sievieti, kuri bija atnākuši aiz viņa. Kerns aizvēra spraugu un pa tumsu taustījās atpakaļ. Viņš uzgrūdās gultai un atbalstījies piepeši sajuta zem plaukstas Rutas maigās krūtis. Prāga, viņš iedomājās, un viņā kā vilnis iebrāzmoja mīlestība. Tai pašā mirklī krūtis notrīsēja, Ruta paslējās uz elkoņiem, un svešāda, baiļpilna, gluži aizžņaugta balss nočukstēja:

—   Kas… kas ir? Dieva dēļ… — un apklusa, un tumsā dvesa vienīgi elpa. *

—   Es tas esmu, Ruta, — Kerns sacīja un apgūlās gultā.

—   Es tas esmu, es tevi nobaidīju.

—   Ak tā, — viņa nomurmināja, un elkoņi atslāba.

Viņa tūdaļ iemiga atkal. Karstā seja dusēja pie Kerna

pleca. Lūk, ko viņi ar tevi jau izdarījuši, viņš rūgti nodomāja. Toreiz Prāgā tu tikai klusu pajautāji: «Kas tur ir?» — bet tagad tu jau drebi un baidies…

—       Izģērbies pavisam, — blakusistabā teica trekna vīrieša balss. — Man trakoti kārojas pēc tavas resnās pakaļas.

Sieviete smējās. — Tad jau es tev varu šo to piedāvāt.

Kerns ieklausījās. Nu viņš zināja, kur atrodas. Viesnīcā, kur paliek tikai dažas stundas. Viņš piesardzīgi paglūnēja uz Rutas pusi. Šķita, ka viņa nav neka dzirdējusi.

—  Ruta, — viņš sacīja gandrīz bez skaņas, — tu mīļotais, mazais, nogurušais ponij, guli tālāk un nemostiesl Tam

tur nav ar mums nekāda sakara. Es tevi mīlu, un tu mīli mani, un mēs esam vieni.».

—   Sasodītsl — Caur plāno sienu izlauzās plaukšķis.

—   Tā tik ir klase, velis ar ārā! Kā akmens!

—       Ai! Vepris tāds! Tu tak esi viens dulls vepris! — iebjāvās sieviete.

—   Protams! Un tu domāji, ka es esmu no papes?

—       Mēs nemaz neesam šeit, — Kerns čukstēja. — Ruta, mēs nemaz neesam šeit. Mēs guļam pļavā, saulē, un ap murns zied kumelītes un zīda magones, un ceļmalītes. Kūko dzeguze, un pār tavu seju lido raibi tauriņi…

—       Apkārt riņķī! Gaismu atstāj! — blakusistabā sēca treknā balss.

—       Ko tad tu tagad gribi? A… — sieviete spiedza aiz smiekliem.

—   Mēs esam mazā zemnieku mājiņā, — Kerns čukstēja.

—   Ir vakars, un mēs esam paēduši rūgušpienu ar svaigu maizi. Pār mūsu sejām vēsmo krēsla, ir kluss, mēs gaidām nakti, mēs esam mierīgi un zinām, ka milam viens otru…

Blakusistabā sākās jezga un čīkstoņa, un klaigas.

—       Es piekļauju galvu taviem ceļgaliem un jūtu matos tavas rokas. Tu vairs nebaidies, tev ir pase, un visi policisti sveicina, ieraugot mūsu sejas, ir kluss, mēs gaidām nakti, mēs esam mierīgi un zinām, ka mīlam viens otru… es…

Pa gaiteni tuvojās soļi. Istabas otrā pusē, kur līdz šim bija bijis mierīgi, nožvadzēja atslēga. — Paldies, — teica portjē, — lielais paldies!

—       Un ko tu man uzdāvināsi, dārgumiņ? — jautāja garlaikota balss.

—       Nekā daudz man nav, — atteica vīrietis. — Kā būtu ar piecdesmitnieku?

—       Tu esi jucis. Bez simta es nepogāšu vaļā nevienu pogu.

—   Bet bērniņ… — balss pargāja gulgojošā čukstā.

—       Mēs esam brīvdienās pie jūras, — Kerns klusām un neatlaidīgi runāja. — Tu esi izpeldējusies un aizmigusi karstajās smiltīs. Jūra ir zila, un pie apvāršņa var redzēt baltu buru. Klaigā kaijas, un pūš vējš…

Pret sienu kaut kas nodārdēja. Ruta sarāvās. — Kas ir? — viņa miegaini jautāja.

—   Nekas, nekas! Guli, Ruta!

—   Tu būsi te, jā?

—   Es vienmēr būšu te un mīlēšu tevi.

— Jā, mīli mani…

Viņa iemiga atkal. — Tu esi pie manis, un es esmu pie tevis, un mums nav nekādas daļas gar visiem tiem mēsliem, gar tiem mēsliem, pa kuriem viņi mūs dzen, — Kerns_čukstēja cauri stundu viesnīcas netīrajam troksnim. — Mēs esam vieni un jauni, un mūsu miegs ir tīrs, Ruta, mīļotais ponij no tālajiem, ziedošajiem mīlestības laukiem …

Kerns iznāca no Bēgļu palīdzības biroja. Viņš nebija gaidījis neko citu kā to, ko izdzirdēja. Par uzturēšanās atļauju nebija ko domāt. Par pabalstiem — tikai ārkārtējā gadījumā. Pats par sevi saprotams, ka strādāt bija aizliegts — gan ar uzturēšanās atļaujām, gan bez tām.

īpaši nomākts Kerns nejutās. Visās valstīs jau bija viens un tas pats. Tomēr tūkstošiem emigrantu, kam pēc likumiem jau sen būtu jābūt nomirušiem badā, dzīvoja.

Kerns brīdi palika stāvam biroja priekšistabā. Telpa bija stāvgrūdām pilna ar cilvēkiem. Kerns tos pēc kārtas pamatīgi nopētīja. Tad gāja klāt vīrietim, kas sēdēja mazliet nomaļus un likās mierīgs, aukstasinīgāks par citiem. — Piedodiet, — Kerns sacīja. — Es vēlētos jums ko pavaicāt. Vai varat man pateikt, kur var dzīvot bez pieteikšanās? Esmu Parīzē tikai kopš vakardienas.

—  Vai nauda jums ir? — vīrietis jautāja, ne mazākajā mērā nebūdams pārsteigts.

—   Mazliet.

—  Vai varat maksāt par istabu sešus frankus dienā?

—   Pagaidām jā.

—   Tad ejiet uz viesnīcu «Verdena» Tirannas ielā. Sakiet saimniecei, ka jūs sūtu es. Mani sauc Klasmanis. Doktors Klasmanis, — vīrietis drūmā izsmieklā piebilda.

—  Vai «Verdena» ir droša no policijas?

—   Drošs nav nekas. Tur pieteikšanās zīmes aizpilda bez datuma un policijai nenodod. Ja uznāktu pārbaude, jūs allaž esat ieradies tieši todien — un zīmes nākamajā rītā vajadzētu sūtīt uz policiju, saprotat? Galvenais, lai jūs tieši nenotver. Sim nolūkam ir lieliska pazemes eja. Gan jau jūs to redzēsiet. «Verdena» nav viesnīca — tas ir kaut kas tāds, ko dievs gudrā paredzēšanā radījis emigrantiem jau pirms piecdesmit gadiem. Vai savu avīzi jau esat izlasījis?

—   Jā.

—   Tad dodiet to man. Tā mēs būsim kviti.

—   Labi. Liels paldies.

Kerns devās pie Rutas, kas gaidīja viņu kafejnīcā uz tuvākā stūra. Viņai priekšā bija nolikts pilsētas plāns un franču gramatika. — Re, — viņa sacīja, — pa to laiku nopirku grāmatnīcā šos te. Lēti. Antikvariātā. Manuprāt, tie ir abi ieroči, kas mums nepieciešami Parīzes iekarošanai.

—       Uz mata. Tūliņ tos izmantosim. Paskatīsimies, kur atrodas Tirannas iela.

Viesnīca «Verdena» bija vecs, pussagruvis nams, no kura lieliem gabaliem jau nokritis apmetums. Namam bija mazas ieejas durtiņas, aiz tām atradās šveicara loža, kur sēdēja saimniece, sausnēja sieviete melnās drānās.

Stomīgā franču valodā Kerns izteica savu lūgumu. Saimniece spožām, melnām putna acīm nopētīja abus no galvas līdz papēžiem. Tad īsi noprasīja: — Ar pansiju vai bez?

—   Cik maksā ar pansiju?

—       Divdesmit franku par personu. Trīs ēdienreizes. Brokastis istabā, pārējās ēdamzālē.

—       Manuprāt, pirmajā dienā mēs ņemsim ar pansiju, — Kerns vāciski teica Rutai. — To jau mēs katrā laikā vēl varam mainīt. Galvenais, ka iesākumam būsim atraduši pajumti.

Ruta piekrītoši pamāja.

—       Tātad ar pansiju, — Kerns teica. — Vai tad, ja ņemsim vienu istabu, cenā būs atšķirība?

Saimniece papurināja galvu. — Brīvu dubultnumuru nav. Jums būs 141. un 142. — Viņa uzsvieda uz galda divas atslēgas. — Jāmaksā katru dienu. Uz priekšu.

—       Labi. — Pieteikšanās formulārus Kerns aizpildīja bez datuma. Tad samaksāja un paņēma atslēgas. Tās karājās pie milzīgiem koka klučiem, kuros bija iededzināti numuri.

Abas istabas atradās blakus. Tie bija šauri kambarīši ar vienu gultu un ar logu uz sētas pusi. Salīdzinājumā ar tietn istaba viesnīcā «Havana» bija tīrā pils.

Kerns aplaida skatienu visapkārt. — īstas emigrantu būdas, — viņš sacīja. — Bezcerīgas, bet mājīgas. Tās nesola vairāk par to, ko dos. Kā tev šķiet?

—   Manuprāt, tās ir lieliskas, — Ruta atteica. — Katram ir istaba un gulta. Padomā vien, kā bija Prāgā! Pa trim un četriem vienā istabā.

—  Tiesa, to es biju galīgi aizmirsis. Nupat domāju par Neimaņu ģimenes dzīvokli Cīrihē.

Ruta iesmējās. — Un es — par to šķūni, kurā mēs salijām cauri slapji.

—  Tu domā labāk nekā es. Bet vai zini, kādēļ es tā domāju?

—   Jā, — Ruta sacīja, — taču tas ir aplam un apvaino mani. Mes nopirksim drusciņ zīdpapīra un pagatavosim no tā krāšņus abažūrus. Te pie šā galda mēs mācīsimies franču valodu un ārā virs jumta redzēsim gabaliņu debesu. Mēs_gulēsim šajās gultās, kam jābūt vislabākajām pasaulē, un pamodīsimies, un, kad stāvēsim pie loga, tad šis netīrais pagalms būs pilns romantikas, jo tas taču ir Parīzes pagalms.

—   Labi! — Kerns teica. — Tad nu iesim uz ēdamzāli. Tur ir franču ēdiens. Arī tam jābūt vislabākajam pasaulē.

Viesnīcas «Verdena» ēdamzāle atradās pagrabstāvā. Tāpēc viesi dēvēja to par katakombu. Lai tur nokļūtu, bija jānoiet garš, sarežģīts ceļš — pa kāpnēm, caur gaiteņiem un savādām, jau gadu desmitiem naftalīnā iemarinētām istabām, kurās gaiss bija nekustīgs kā ūdens rāvainā dīķī. Zāle bija diezgan liela, jo reizē piederēja arī viesnīcai «Internacionāle», kas atradās blakus un bija saimnieces māsas īpašums.

Šī kopīgā ēdamzāle bija abu pussagruvušo viesnīcu galvenais pievilkšanas punkts. Emigrantiem tā nozīmēja to pašu, ko kristiešiem senajā Romā katakombas. Ja «Internacionālē» notika kontrole, tad visi caur ēdamzāli nozuda «Verdenā» — un otrādi. Kopīgais pagrabs bija glābiņš.

Kerns un Ruta šaubīdamies brīdi palika stāvam pie durvīm. Bija pusdienlaiks, bet ēdamzāle, kur trūka logu, bija apgaismota, šai stundā elektriskā gaisma šķita savādi vientulīga un slimīga — it kā te kopš vakarvakara būtu palicis un aizmirsies gabaliņš laika.

—   Te taču ir Marills! — Kerns teica.

—   Kur?

—  Viņa pusē, blakus lampai! Nu saki viens cilvēks! Tad jau mums te uzreiz ir kāds, ko mēs pazīstam!

Nu Marills viņus pamanīja. Mirkli viņš neticīgi stumdīja brilles. Tad piecēlās, piegāja klāt un pakratīja viņiem rokas. — Bērni Parīzē! Vai tas maz iespējams! Kā tad jus atklajāt veco «Verdenu»?

—   Mums pateica doktors Klasmanis.

—   Klasmanis, ak tā! Nu, te jums ir īstā vieta. «Verdena» ir pirmšķirīga. Vai jums ir pansija?

—   Jā, bet tikai uz vienu dienu.

—   Labi. Rīt sāciet darīt citādi. Maksājiet tikai par istabu un pārējo pērciet paši. Daudz lētāk! Un šad tad paēdiet šeit, lai saimniecei labs prāts. Pareizi darīts, ka pazudāt no Vīnes. Tur tagad kļūst gaužām šaubīgi.

—   Kā ir te?

—   Te? Manu zēn, Austrija, Čehoslovakija, Šveice — tas bija emigrantu manevrēšanas karš, bet Parīze ir pozīciju karš. Ierakumu priekšējā līnija. Līdz šejienei ir atvēlies ikviens emigrantu vilnis. Vai redzat tur to vīru ar kuplajiem, melnajiem matiem? Itālis. Un blakus — to ar bārdu? Krievs. Divas vietas tālāk? Spānietis. Vēl divas tālāk — polis un divi armēņi. Blakus četri vācieši. Parīze visiem ir pēdējā cerība un pēdējais liktenis. — Viņš uzmeta skatienu pulkstenim. — Nāciet, bērni! Drīz būs divi. Pēdējais laiks, ja gribat dabūt ko ēdamu. Attiecībā uz ēdienreizēm franči ir precīza tauta. Pēc diviem vairs nekā nebūs.

Viņi apsēdās pie Marilla galda. — Ja ēdīsiet te, tad iesaku jums šo resno viesmīli, — Marills teica. — Viņu sauc Ivonna, un viņa ir no Elzasas. Nezinu, kā viņai tas izdodas — bet viņas bļodās vienmēr ir vairāk nekā visās citās.

Ivonna uzlika galdā zupu un novīpsnāja.

—   Vai nauda jums, bērni, ir? — Marills vaicāja.

—   Kādām divām nedēļām, — Kerns atbildēja.

Marills pamāja. — Tas ir labi. Vai esat jau padomājuši, ko gribat darīt?

—   Nē. Mēs tikai vakar atbraucām. No kā visi šie ļaudis te pārtiek?

—   Labi jautāts, Kern. Sāksim ar mani. Es pārtieku no rakstiņiem, ko dodu dažām emigrantu avīzēm. Tur tos pērk, jo es reiz biju reihstāga deputāts. Krieviem visiem ir Nansena pases un darba atļaujas. Viņi piederēja pie pirmā emigrantu viļņa. Pirms divdesmit gadiem. Viņi ir viesmīļi, pavāri, masieri, šveicari, kurpnieki, šoferi un tamlīdzīgi. Arī itāļi lielākoties ir apgādāti ar vietām; viņi piederēja pie otrā viļņa. Mums, vāciešiem, pa daļai vēl ir derīgas pases; pavisam nedaudziem ir darba atļauja.

Dažiem vēl ir kaut cik naudas, ko viņi tērē ļoti piesardzīgi. Taču lielakajai tiesai naudas vairs nav. Viņi nelegāli strādā par vēderu un pāris frankiem. Pārdod to, kas viņiem vēl atlicis. Tur tas advokāts tulko un pārraksta ar rakstāmmašīnu. Jauneklis viņam blakus vadā naudīgus vāciešus uz naktsklubiem un saņem par to procentus. Aktrise iepretī viņam pārtiek no hiromantijas un astroloģijas. Daži pasniedz stundas. Daži kļuvuši par vingrošanas skolotājiem. Viens otrs agri no rīta iet uz tirgus hallēm stiept grozus. Vairāki pārtiek vienīgi no Bēgļu palīdzības pabalstiem. Daži tirgojas; daži ubago, un daži kādudien vairs neatgriežas. Vai Bēgļu palīdzībā jau bijāt?

—       Es tur biju, — Kerns sacīja. — Šodien priekšpusdienā.

—   Neko nedabūjāt?

—   Nē.

—       Tas nekas. Jums jāiet turp atkal. Rutai jāiet uz ebreju Bēgļu palīdzību; jums — uz jaukto; es piederu pie āriešu. — Marills iesmējās. — Kā redzat, postam ir sava birokrātija. Vai pierakstījušies esat?

—   Nē, vēl ne.

—        Rīt izdariet to. Jums var palīdzēt Klasmanis. Sajās lietās viņš ir eksperts. Viņš var pat mēģināt sadabūt Rutai uzturēšanās atļauju. Viņai taču ir pase.

—       Pase viņai ir, — Kerns teica. — Bet tai ir notecējis termiņš, un pār robežu Rutai nācās pāriet nelegāli.

—       Tas nekas. Pase ir pase. Zelta vērta! Klasmanis jums to izskaidros.

Ivonna uzlika galdā kartupeļus un cepešbļodu, kurā bija trīs teļa gaļas gabali. Kerns viņai uzsmaidīja. Viņa plati atvīpsnāja pretī.

—   Redziet nu! — Marills sacīja. — Tā ir Ivonna!

Parastā porcija ir viens gaļas gabals. Viņa atnes par kādu vairāk.

—   Liels paldies, Ivonna, — Ruta teica.

Ivonnas vīpsnā kļuva vēl platāka, un viņa izlīgoja ārā.

—       Augstā debess! — Kerns sacīja. — Uzturēšanās atļauja Rutai! Rādās, ka ar to viņai laimējas! Arī Šveicē viņai viena jau bija. Kaut arī tikai uz trim dienām.

—       Vai ķīmiju esat metusi pie malas, Ruta? — Marills jautāja.

—   Jā. Jā un nē. Pagaidām jā.

Marills atzinīgi pamāja. — Pareizi. — Viņš norādīja uz jaunekli, kas sēdēja pie loga ar grāmatu priekšā. — Tas tur zēns jau divus gadus ir trauku mazgātājs naktsklubā. Viņš bija vācu students. Pirms divām nedēļām franču valodā ieguva doktora grādu. Tikmēr uzzināja, ka te nevarēs tikt pieņemts darbā, bet Kapštatē esot izredzes. Tagad mācās angļu valodu, lai iegūtu tajā doktora grādu un brauktu uz Dienvidāfriku. Ari tādas lietas šeit atgadās. Vai tas jums ir mierinājums?

—   Jā.

—   Un jums arī, Kern?

—   Man viss ir mierinājums. Kāda te ir policija?

—   Diezgan slābana. Uzmanīties vajag, taču tik modra kā Šveicē tā nav.

—   Lūk, tas man ir mierinājums! — Kerns noteica.

Nākamajā priekšpusdienā Kerns kopā ar Klasmani devās uz Bēgļu palīdzību, lai pierakstītos. No turienes viņi gāja uz prefektūru. — Pieteikties nav ne mazākās jēgas,— Klasmanis sacīja. — Jūs tikai izraidītu. Taču būs gluži labi, ja pametīsiet aci, kas tur notiek. Bīstami tas nav. Līdz ar baznīcām un muzejiem policijas nami emigrantiem ir vismazāk bīstamas vietas.

—  Tas tiesa! — Kerns atsaucās. — Par muzejiem gan es līdz šim vēl netiku iedomājies.

Prefektūra bija milzīgs ēku komplekss ap lielu pagalmu. Caur dažām vārtu ailēm un durvīm Klasmanis ieveda Kernu lielā zālē, kas izskatījās apmēram pēc stacijas halles. Gar sienām stiepās virkne lodziņu, aiz kuriem sēdēja ierēdņi. Telpas vidū stāvēja vairāki soli bez atzveltnēm. Vairāki simti cilvēku kaut kur sēdēja vai arī stāvēja garās rindās pie lodziņiem.

—   Sī ir izredzēto zāle, — Klasmanis teica. — Gandrīz vai paradīze. Te jūs redzat ļaudis, kuriem ir uzturēšanās atļauja, kas jāpagarina.

Kerns juta šīs telpas spiedošās rūpes un nopietnību.

—   Tā ir paradīze? — viņš vaicāja.

—   Jā. Paskatieties!

Klasmanis norādīja uz sievieti, kas atgaja no lodziņa viņiem līdzās. Ar bezprātīgas sajūsmas pilnu skatienu viņa urbās apliecībā, ko ierēdne apzīmogotu bija atdevusi viņai atpakaļ. Tad pieskrēja pie gaidošu cilvēku pulciņa. —'Četras nedēļas! — viņa apslāpēti sauca. — Pagarināja par četrām nedēļām!

Klasmanis pārmija skatienu ar Kernu. — Četras nedējas — šodien tā ir jau gandrīz vesela dzīve, vai ne?

Kerns pamāja.

Tagad pie lodziņa stāvēja vecs vīrs. — Bet ko tad lai es daru? — viņš apjucis jautāja.

Ierēdnis straujā franču valodā atbildēja kaut ko Kernam nesaprotamu. Vecais vīrs klausījās. Tad jautāja otrreiz: — Jā, bet ko tad lai es daru?

Ierēdnis atkārtoja savu paskaidrojumu. Tad pasauca: — Nākošais, — un sniedzās pēc dokumentiem, ko pāri vecā vīra galvai viņam deva nākamais rindā stāvētājs.

Vecais vīrs pagrieza galvu. — Es taču vēl neesmu galāl — viņš sacīja. — Es taču nezinu, ko lai es daru. Uz kurieni tad lai es eju? — viņš jautāja ierēdnim.

Ierēdnis kaut ko noteica un darbojās ar nākošā dokumentiem. Vecais vīrs turējās pie lodziņa malas gluži kā pie plankas jūrā. — Ko tad lai es iesāku, ja jūs nepagarināt manu rйcйpissй? — viņš vaicāja.

Ierēdnis nelikās par viņu ne zinis. Vīrietis pagriezās pret ļaudīm, kas stāvēja viņam aiz muguras. — Ko gan lai es tagad iesāku?

Viņš redzēja stingu, noraizējušos, vajātu seju mūri. Neviens neatbildēja; taču neviens arī nebīdīja viņu prom. Pāri viņa galvai sniedza papīrus lodziņā, piesardzīgi cenzdamies viņam neuzgrūsties.

Viņš atkal pievērsās ierēdnim. — Kādam taču jāpasaka man, ko lai es iesāku! — viņš vēl un vēlreiz klusu atkārtoja. Viņš vairs tikai čukstēja — izbiedētām acīm, jau . sagumis zem rokām, kas pāri viņa galvai kā viļņi vēlās uz lodziņa pusi. Viņa rokas ar resnajām, izspīlētajām, krunkainajām vēnām vēl arvien bija ieķērušās lodziņa malā. Tad viņš apklusa. Un pēkšņi, it kā spēki būtu atslābuši, strauji nolaida, rokas un atgāja no lodziņa. Lielās, bezcerības pilnās rokas šūpojās gar viņa augumu gluži kā piesietas virvēs — nesaskanīgi, it kā tikai gadījuma pēc būtu piekārtas pie pleciem, un noliektā galva šķita vairs nekā neredzam Bet, kamēr viņš kā apmaldījies vēl stāvēja tepat, Kerns ieraudzīja nākamo seju pie lodziņa sastingstam izmisumā. Tad sekoja steidzīgi žesti un atkal Šis briesmīgais, bezcerīgais, tukšais skatiens, šī trulā apcere, vai kaut kur vēl nav palicis kāds glābiņš.

—   Un tā ir paradīze? — Kerns jautāja.

—  Jā, — Klasmanis atteica. — Sī te jau ir paradīze. Daudzi tiek atraidīti, bet daudzi savu pagarinājumu arī dabū.

Viņi izgāja cauri dažiem gaiteņiem un nonāca telpā, kas vairs neizskatījās pēc stacijas halles, bet gan pēc ceturtās klases uzgaidāmās zāles. To pildīja tautu mistrojums. Solu ne tuvu nepietika. Cilvēki stāvēja vai sēdēja uz grīdas. Kerns ieraudzīja kādā kaktā uz grīdas gluži kā kuplu perētāju sēžam raženu, melnīgsnēju sievieti. Viņai bija nekustīga, pareizi veidota seja. Melnie mati pāršķirti uz celiņa un sapīti. Ap viņu rota|ājās vairāki bērni. Vismazākais gulēja pie viņas atkailinātās krūts. Visā šai kņadā viņa sēdēja brīvi, ar veselīga dzīvnieka savādo diženumu un ar ikvienas mātes tiesībām un redzēja vienīgi savu perējumu, kas rotaļājās ap viņas ceļgaliem un muguru gluži kā ap pieminekli.

Viņai līdzās stāvēja pulciņš ebreju ar plānām, sirmām bārdām, melnos kaftānos, ar peisakiem. Viņi stāvēja un gaidīja ar tik nesatricināmas padevības izteiksmi, it kā būtu gaidījuši jau simtiem gadu un zinātu, ka vēl simts jāgaida. Uz sola pie sienas sēdēja grūtniece. Viņai līdzās vīrietis, kas bez mitas nervozi berzēja rokas. Blakus — baltmatains vīrietis, kas klusu centās kaut ko iestāstīt raudošai sievietei. Otrā pusē — piņņains jauneklis, kas smēķēja cigaretes un aizgūtnēm gluži kā zaglis blenza uz skaistu, elegantu sievieti, kura sēdēja viņam iepretim un vilka savus cimdus te nost, te atkal rokā. Kuprainis, kas rakstīja piezīmju grāmatiņā. Vairāki rumāņi, kas šņāca kā tvaika katli. Vīrietis, kas skatījās fotogrāfijas, iebāza tās kabatā, tūliņ atkal vilka ārā, atkal apskatīja un atkal bāza atpakaļ. Resna sieviete, kas lasīja itāļu avīzi. Jauna meitene, kas sēdēja gluži aizmirsusies, pilnīgi nogrimusi savās skumjās.

—   Tie visi ir ļaudis, kas pieprasījuši uzturēšanās atļauju, — Klasmanis teica. — Vai arī grib pieprasīt.

—   Ar kādiem papīriem tad tas ir iespējams?

—   Lielākajai daļai ir vēl derīgas vai arī neatjaunotas pases, kurām notecējis termiņš. Vai arī viņi ir legāli ieceļojuši ar kaut kādārn apliecībām, ar vīzu.

—   Tad jau šī te vēl nav tā ļaunākā nodaļa?

—   Nē, — Klasmanis sacīja.

Kerns redzēja, ka aiz lodziņiem strādā ne vien ierēdņi, bet arī meitenes. Tās bija skaistas un glīti ģērbušās; lielākajai daļai bija gaišas blūzes un virs tām pusgaras piedurkņu uzmavas no melna satīna. Mirkli viņam šķita dīvaini, ka aiz lodziņiem atrodas cilvēki, kam ir no svara pasargāt savu blūžu piedurknes no kāda nieka netīrumu, kamēr viņu priekšā drūzmējas citi cilvēki, kuriem netīrumos nogrimst visa dzīve.

—  Pēdējās nedēļās te, prefektūrā, kļuvis īpaši ļauni, — Klasmanis teica. — Vienmēr, kad Vācijā notiek kaut kas tāds, kas padara nervozas apkārtējās valstis, emigrantiem pirmajiem nākas strēbt to putru. Viņi ir grēkāži kā vieniem, tā otriem.

Kerns pamanīja pie lodziņa vīrieti ar kalsnu, apgarotu seju. Šķita, ka viņa dokumenti ir kārtībā; jaunā meitene aiz lodziņa, uzdevusi pāris jautājumu, papīrus paņēma un sāka rakstīt. Taču Kerns redzēja, kā vīrietis, tikai stāvēdams un gaidīdams, sāk svīst. Lielajā telpā bija auksti, un vīrietim mugurā tikai plāns vasaras uzvalks; taču sviedri spiedās viņam no visām porām, seja kļuva spīdīgi slapja un pār pieri un vaigiem plūda gaišas lāses. Viņš stāvēja nekustīgi, ar rokām atbalstījies pret lodziņa malu, izskatīdamies laipns, pat ne pazemīgs, gatavs sniegt atbildi, — un viņa vēlēšanās piepildījās, — un tomēr tas nebija nekas cits kā nāves sviedri, it kā viņš tiktu cepināts uz neredzamām cietsirdības restēm. Ja viņš būtu kliedzis, gaudies vai diedelējis, tas Kernam nebūtu licies tik briesmīgi. Bet, ka viņš te stāvēja — pieklājīgs, ar labu stāju, savaldīgs — un ka vienīgi poras nepakļāvās viņa gribasspēkam, — tas bija tā, it kā vīrietis pats sevī slīktu. Tas bija pašas radības posts, kas šķita sūcamies cauri visiem cilvēka liktajiem aizsprostiem.

Ierēdne, atdodama vīrietim dokumentus, kaut ko laipni« piebilda. Viņš pateicās raitā, teicamā franču valodā un aši devās prom. Tikai pie zāles izejas durvīm atvēra savu do-, kumentu, lai paskatītos, kas tur ir. Tur bija vienīgi zilgans zīmogs ar pāris datumiem, bet vīrietim piepeši likās, ka ir maijs un prozaiskajā zālē apdullinoši dzied brīvības lakstīgalas.

—   Iesim prom? — Kerns vaicāja.

—   Vai redzējāt pietiekami?

—   Jā.

Abi devās uz izeju. Taču viņus apturēja nabadzīgu ebreju pūlītis, kas ielenca viņus gluži kā izspūrušu, izbadējušos kovārņu bars.

—   Lūdzu… palīdzēt… — Priekšā iznāca vecākais ar plašām, gurdenām, pazemīgām kustībām. — Mēs nerunāt franciski… pa-lī-dzēt… lūdzu, cilvēks, cilvēks…

—  Cilvēks… cilvēks… — korī pievienojās pārējie un plivināja savas platās piedurknes. — Cilvēks… cilvēks…

Šķita, ka tas ir vai vienīgais vārds, ko viņi zina vāciski, jo nemitīgi to atkārtoja, rādīdami ar dzeltenīgām, izdilušām rokām uz sevi, uz savām pierēm, uz savām acīm, uz savām sirdīm, vēl un vēlreiz klusinātā, neatlaidīgā, gandrīz glaimīgā, vienmuļīgā dziedoņā. — Cilvēks. cilvēks.,, — Un vienīgi vecākais pielika: — … arī… cilvēks… — Viņš prata dažus vārdus vairāk.

—   Vai jūs runājat jidišā? — Klasmanis jautāja.

—   Nē, — Kerns atbildēja. — Ne vārda.

—   Tie ir ebreji, kas runā vienīgi jidišā. Viņi te sēd dienu no dienas un nevar saprasties. Viņi meklē kādu, kas palīdzētu tulkot.

—   Jidiš, jidišl — vecākais dedzīgi māja ar galvu.

—   Cilvēks… cilvēks… — satrauktām, izteiksmīgām sejām, piedurknēm plandot, sanēja koris.

—   Palīdzēt… palīdzēt… — Vecākais norādīja uz lodziņiem: — Nevar… runāt.,, tikai.., cilvēks… cilvēks …

Klasmanis izdarīja nožēlas pilnu kustību. — Nē jidiš.

Kovārņi aplenca Kernu. — Jidiš? Jidiš? Cilvēks…

Kerns papurināja galvu. Plīvošana mitējās. Kustība pamira. Noliecis galvu, sastindzis vecākais pārprasīja vēlreiz: — Nē? ..,

Kerns atkal papurināja galvu. — Ā… — Vecais ebrejs pacēla plaukstas līdz krūtīm, pirkstu gali saskārās, un plaukstas izveidoja mazu jumtiņu virs sirds. Tā viņš stāvēja, mazliet paliecies uz priekšu, it kā ieklausītos kādā saucienā no tāles. Tad paklanījās un ļāva rokām lēnām noslīgt.

Kerns un Klasmanis atstāja telpu. Sasnieguši priekšējo gaiteni, viņi izdzirda, ka pa akmens kāpnēm, kas veda šurp, lejup plūst brāzmaina mūzika. Tas bija sparīgs maršs ar trompešu gavilēm un varenām fanfaru švīgam.

—   Kas tad tas? — Kerns vaicāja.

—   Radio. Augšā ir policijas telpas. Pusdienlaika koncerts.

Mūzika traucās lejup pa kāpnēm kā vizuļojošs strauts; tā sastrēga gaitenī un tad kā ūdenskritums stravoja arā pa platajām izejas durvīm. Tā strāvoja un apstrāvoja arī vientuļu, mazu stāvu, kas tumšs un bezkrāsains tupēja uz viszemākā pakāpiena, kā nekustīgs melns kluncis, mazs cinītis ar nemierīgām, apjukušām acīm. Tas bija vecais vīrs, kam tik grūti nācās atrauties no neželīga lodziņa. Pazudis un iznīcināts viņš tupēja kaktā sagumušiem pleciem, ar ceļgaliem pie krūtīm, it kā nekad vairs nevarētu piecelties, — un viņarn pāri krāsainās, mirdzošās kaskādēs stravoja un dejoja mūzika, spēkpilna, bez līdzjūtības un apstājas, kā pati dzīve.

—       Nāciet, — ārā ierunājās Klasmanis. — Iedzersim vēl kādu kafiju.

Viņi apsēdās pie pīta galdiņa maza bistro priekšā. Iedzeris rūgto, melno kafiju, Kerns sajuta atvieglojumu.

—   Kas tad ir pēdējā pietura? — viņš jautāja.

—       Pēdējā pietura ir tie daudzie, kas kaut kur sēž vieni paši un mirst badā, — Klasmanis atteica. — Cietumi. Metro stacijas naktī. Jaunceltnes. Sēnas tiltu spraišļi.

Kerns paskatījās uz cilvēku straumi, kas nemitīgi virzījās gar bistro galdiņiem. Garāmejot viņam uzsmaidīja meitene ar lielu cepuru kasti uz rokas. Viņa pagriezās vēlreiz un pār plecu uzmeta viņam žiglu skatienu.

—   Cik jums gadu? — Klasmanis ieprasījās.

—   Divdesmit viens. Drīz būs divdesmit divi.

—       Tā jau es domāju. — Klasmanis apmaisīja savu kafiju. — Manam dēlam ir tikpat gadu, cik jums.

—  Vai viņš arī ir šeit?

—   Nē, — Klasmanis sacīja, — viņš ir Vācijā.

Kerns pacēla acis. — Tas ir ļauni, to es varu saprast.

—   Viņam ne.

—   Jo labāk.

—       Viņam būtu ļaunāk, ja viņš būtu šeit, — Klasmanis teica.

—   Tā? — Kerns paskatījās viņā mazliet izbrīnīts.

—   Jā. Tad es samaltu vinu miltos.

—   Ko?

—  Viņš mani denuncēja. Viņa dēļ man bija jātiek prom.

—   Ak, nolādēts! — Kerns sacīja.

—       Es esmu katolis, ticīgs katolis. Toties puika jau pāris gadu bija vienā no turienes partijas jaunatnes organizācijām. Tur to sauc par vecu cīnītāju. Jūs varat iedomāties, ka man tas nepatika un ka iznāca daža vārdu pārmaiņa. Puika kļuva arvien naidīgāks. Viendien pateica man — apmēram tā kā apakšvirsnieks rekrūtim —, lai es turot muti, citādi man šis tas atgadīšoties. Saprotiet, piedraudēja. Iegāzu viņam pļauku. Viņš pārskaities aizdrāzās un denuncēja mani slepenpolicijai. Vārdu pa vārdam noskaitīja protokolā, kā es lamājis partiju. Par laimi, man tur bija paziņa, kas pa telefonu tūliņ mani brīdināja. Man ar steigu bija jātiek prom. Stundu vēlāk mani aizvest jau ieradās komanda — ar manu dēlu priekšgalā.

—   Joki mazi, — Kerns sacīja.

Klasmanis pamāja. — Bet arī viņam joki būs mazi, kad es reiz atgriezīšos.

—       Varbūt tad viņam pašam būs dēls, kas būs denuncējis viņu. Tad varbūt komunistiem.

Klasmanis apjucis paskatījās uz Kernu. — Jūsuprāt, tas vilksies tik ilgi?

—   Nezinu. Nevaru iedomāties, ka reiz atgriezīšos.

Zem savas žaketes kreisā atloka Šteiners piestiprināja nacionālsociālistu partijas nozīmīti. — Lieliski, Bēri — viņš noteica. — Kur gan jūs to esat ņēmis?

Doktors Bērs pavīpsnāja. — No kāda pacienta. Satiksmes negadījums netālu no Murtenas. Iešinēju viņam roku. Sākumā viņš piesargājās un, viņaprāt, tur, pāri, viss bija brīnišķīgi; tad mēs kopā izdzērām pāris konjaku, un viņš ņēmās sunīt visu to nejēdzību un novēlēja man par atmiņu savu partijas nozīmīti. Diemžēl viņam vajadzēja braukt atpakaļ uz Vāciju.

—       Lai svētīts tas vīrs! — Šteiners paņēma no galda zilus aktu vākus un atvēra tos. Tur bija saraksts ar kāškrustu un daži propagandas uzsaukumi. — Manuprāt, ar to pietiks! Uz to viņš iekritīs vai desmit reizes.

Uzsaukumi un saraksts viņam bija no Bēra, kam šādas lietas mīklainā kārtā jau gadiem piesūtīja kāda partijas organizācija no Štutgartes. Šteiners bija šo to atlasījis un pašlaik atradās uz kara takas pret Ammersu. Bērs bija viņam pastāstījis, kas atgadījies Kernarn.

—   Kad jūs brauksiet tālāk? — Bērs vaicāja.

—       Vienpadsmitos. Bet pirms tam vēl atnesīšu jums jūsu nozīmīti.

—   Labi. Gaidīšu jūs ar pudeli Fendant.

Šteiners devās ce]ā. Viņš piezvanīja pie Ammersa namdurvīm. Atvēra kalpone. — Es vēlētos satikt Ammersa kungu, — viņš īsi teica. — Mans vārds ir Hūbers.

Kalpone nozuda un atgriezās atkal. — Kādas darīšanās?

Ahā, Šteiners nodomāja, tas nu ir Kerna nopelns. Viņš zināja, ka Kernarn jautāts netika. — Partijas lietā, — viņš īsi paskaidroja.

Šoreiz parādījās Ammerss pats. Viņš ziņkārīgi blenza

Šteinerā. Šteiners neverīgi pacēla roku. — Partijas biedrs Ammerss?

—   Jā.

Šteiners apgrieza žaketes atloku un parādīja nozīmiti.

—        Hiibers, — viņš paziņoja. — Es esmu no ārvalstu organizācijas, un man jums šis tas japajautā.

Ammerss acumirklī nostiepās taisns un paklanījās.

—  Lūdzu, nāciet iekšā, kungs… kungs…

—       Hūbers. Vienkārši Hūbers. Ziniet — ienaidnieku ausis ir visur.

—   Es zinu. Sevišķs gods, Hūbera kungs!

Šteiners bija aprēķinājis pareizi. Ammersam ne prātā nenāca viņam neuzticēties. Paklausība un bailes gestapo priekšā bija viņam pārāk dziļi kaulos. Un, pat ja viņš neuzticētos, Šveicē viņš pret Šteineru nevarētu iesākt nekā. Šteineram piederēja austriešu pase uz Hūbera vārda. To, ciktāl viņš bija saistīts ar vācu organizācijām, nevarēja konstatēt neviens. Pat ne vācu vēstniecība, kas ne tuvu nebija informēta par visiem slepenajiem propagandas pasākumiem.

Ammerss ieveda Šteineru salonā. — Sēdieties, Ammers! — Šteiners noteica un pats apsēdās Ammersa atzveltnes krēslā.

Viņš ņēmās šķirstīt savus aktu vākus. — Jūs zināt, partijas biedri Ammers, ka mūsu darbā ārvalstīs mums ir viens galvenais princips: bez trokšņa.

Ammerss piekrītoši pamāja.

—       To mēs bijām gaidījuši arī no jums. Darbu bez trokšņa. Nu mēs dzirdam, ka jūs te esat sacēlis nevajadzīgu ievērību ar kādu jaunu emigrantu.

Ammerss pielēca no krēsla. — Tas noziedznieks! Viņš mani pataisīja gluži slimu, slimu un smieklīgu, tas nelietis…

—       Smieklīgu? — Šteiners viņu asi pārtrauca. — Publiski smieklīgu? Partijas biedri Ammers!

—       Publiski nē, publiski nē! — Ammerss redzēja, ka pieļāvis kļūdu. No uztraukuma viņš gandrīz sapinās.

—   Tikai manis paša acīs, es domāju…

Šteiners ieurbās viņā ar skatienu. Tad lēnām teica:

—  Ammers, īsts partijas biedrs arī pats savās acīs nekad nav smieklīgs! Cilvēk, kas ar jums notiek? Vai jūsu uzskati cietuši no demokrātisko musinātāju žurkām? Smieklīgs — tāds vārds mums nemaz nepastāv! Principiāli smieklīgi ir pārējie, skaidrs?

—   Jā, protams, protamsl — Amrnerss nobrauca ar roku pār pieri. Viņš jau redzēja sevi pa pusei koncentrācijas nometnē, kur viņam atsvaidzinātu uzskatus. — Tas tiešām bija tikai šis viens gadījums. Citādi es esmu tēraudciets. Mana uzticība ir nesatricināma…

Kādu brīdi Šteiners ļāva viņam runāt. Tad aprāva. — Labi, partijas biedri. Ceru, ka kaut kas tāds vairs neatgadīsies. Par emigrantiem vairs nerūpējieties, skaidrs? Mēs priecājamies, ka tiekam no tiem vaļā.

Ammerss dedzīgi māja ar galvu. Viņš piecēlās un atnesa no bufetes kristāla karafi un divas garkājainas sudraba liķierglāzītes ar apzeltītu iekšpusi. Šteiners ar pretīgumu vēroja šo rosīšanos.

—   Kas tas ir? — viņš noprasīja.

—   Konjaks. Es domāju, ka jūs varbūt vēlētos mazu atspirdzinājumu…

—   Sādi konjaku pasniedz tad, ja tas ir ļoti slikts, Ammers, — Šteiners mazliet pielaidīgāk sacīja. — Vai arī šķīstības apvienības locekļiem. Atnesiet man vienkāršu, ne pārāk mazu glāzi.

—   Tieši tā! — Ammerss bija sajūsmā par to, ka ledus, viņaprāt, salūzis.

Šteiners izdzēra. Konjaks izrādījās gluži labs. Taču ne jau Ammersa nopelnu dēļ. Šveicē slikta konjaka nemaz nebija.

No Bēra aizdotās ādas mapes Šteiners izņēma zilos aktu vākus. — Te vēl kas starp citu, partijas biedri. Stingri slepeni. Jūs zināt, ka mūsu propaganda Šveicē vēl ir stipri atstāta novārtā?

—   Jā, — Ammerss dedzīgi apliecināja. — Tā jau es vienmēr esmu uzskatījis.

—   Labi. — Šteiners vēlīgi māja ar roku. — Tagad kļūs citādi. Tiks atvērts slepens fonds. — Viņš ieskatījās savā sarakstā. — Mums jau ir ievērojami dāvinājumi. Taču arī nelieli ziedojumi ir vēlami. Sī skaistā māja ir jūsu īpašums, vai ne?

—   Jā. Uz to gan ir divas hipotēkas. Tātad praktiski tā patiesībā pieder bankai, — Ammerss visai steidzīgi paskaidroja.

—   Hipotēkas pastāv tādēļ, lai maksātu mazāku nodokli. Partijas biedrs, kam pieder māja, nav nekāds vējagrābslis, kam tās uzturēšanai bankā nepietiek naudas. Cik augstu lai es jūs ierakstu?

Ammerss izskatījās visai neapņēmīgs. — Tieši šobrīd tas priekš jums nemaz nebūs slikti, — Šteiners uzmundrinošāk teica. — Sarakstu ar vārdiem mēs, protams, sūtisim uz Berlīni, Domāju, ka varam jūs ierakstīt ar piecdesmit frankiem.

Ammerss šķita atvieglots. Viņš bija rēķinājies vismaz ar simtu. Partijas negausību viņš pazina. — Pats par sevi saprotams! — viņš nekavējoties paziņoja. — Vai varbūt sešdesmit, — piebilda.

—       Labi, tātad sešdesmit. — Šteiners pierakstīja. — Vai bez Heinca jums ir vēl kāds cits priekšvārds?

—   Heincs, Kārlis, Gosvins — Gosvins ar vienu «s».

—   Gosvins ir rets vārds.

—       Jā, taču īsteni vācisks. Senvācu. Kāds ķēniņš Gosvins parādījās jau tautu staigāšanas laikos.

—   Tam es ticu.

Ammerss uzlika uz galda vienu piecdesmit un vienu desmitfranku naudaszīmi. Šteiners iebāza naudu kabatā. — Par kvīti nevar būt ne runas, — viņš noteica. — Jūs saprotat, kāpēc!?

—        Pats par sevi saprotams! Slepeni! Te, Šveicē! — Ammerss viltīgi pamirkšķināja.

—       Un vairs nekāda nevajadzīga trača, partijas biedri! Bez trokšņa — tas nozīmē pusi panākumu! Tā ka aizvien piedomājiet par to!

—       Tieši tā! Esmu lietas kursā! Tā bija tikai tāda nelaimīga sagadīšanās.

Pa līkumainajām ielām Šteiners gāja atpakaļ pie doktora Bēra. Viņš vīpsnāja. Aknu vēzis! Ak, šis Kerns! Kādu» seju viņš rādītu, saņēmis šos sešdesmit soda ekspedīcijas frankus! *

XVII

Klauvēja. Ruta saausījās. Viņa bija viena. Kerns kopš priekšpusdienas staigāja apkārt, meklēdams darbu. Viņa mirkli vilcinājās. Tad klusām piecēlās, iegāja Kerna istabā un noslēdza aiz sevis starpdurvis. Istabas atradās katra savā pusē gaiteņa stūrim. Tā bija priekšrocība policijas pārbaudes laikā. No katras istabas varēja izkļūt gaitenī tā, ka tas, kas stāvēja pie otrajām durvīm, to nemanīja.

Ruta bez trokšņa aizdarīja Kerna istabas durvis. Tad gāja ap gaiteņa stūri.

Pie viņas durvīm stāvēja gadu četrdesmit vecs vīrietis. Ruta viņu pazina pēc izskata. Viņš dzīvoja viesnīcā un

saucas Broze. Viņa sieva jau septiņus mēnešus gulēja slima. Abi iztika no neliela Bēgļu palīdzības pabalsta un mazumiņa naudas, ko atveduši līdzi. Tas nebija noslēpums. Viesnīca «Verdena» cits par citu zināja gandrīz visu.

—   Jūs pie manis? — Ruta jautāja.

—  Ja. Gribēju jums ko lūgt. Jūs esat Hollandas jaunkundze, vai ne?

—   Jā.

—  Mani sauc Broze, un es dzīvoju stāvu zemāk, — vīrietis mulsi teica. — Man tur lejā ir slima sieva, un man jāiet meklēt darbu. Tad nu gribēju jums pavaicāt, vai jums gadījumā nebūtu mazliet laika…

Brozem bija vāja, izmocīta seja. Ruta zināja, ka, viņu ieraugot, gandrīz ikviens viesnīcas iemītnieks muka prom. Viņš nemitīgi meklēja sabiedrību sievai.

—   Viņa ļoti bieži ir vienatnē… un jūs jau zināt, kā tas ir… tā viņa viegli zaudē cerības. Ir dienas, kad viņai ir sevišķi skumji. Bet, ja pie viņas kāds ir, tūliņ kļūst labāk. Es iedomājos, ka varbūt arī jūs kādreiz labprāt parunātos. Mana sieva ir gudra …

Ruta tieši pašreiz mācījās adīt svīteri no smalkas kašmira dzijas; viņai bija teikts, ka Elizejas laukos tādus pērkot kāds krievu veikals, lai par trīskāršu cenu pārdotu tālāk. Viņa gribēja turpināt strādāt un labprāt nebūtu gājusi — taču šis bezpalīdzīgais ieteikums «mana sieva ir gudra» visu izšķīra: savādā kārtā tas lika viņai nokaunēties. — Pagaidiet mirkli, — viņa sacīja. — Paņemšu dažas mantas, tad iešu jums līdzi.

Viņa paņēma dziju un paraugu un kopā ar Brozi kapa lejā. Sieviete gulēja otrajā stāvā, mazā istabiņā, kas atradās ielas pusē. Kad viņi ar Rutu gāja iekšā, Brozes seja pārvērtās. Viņš centās starojoši smaidīt. — Lisij, te ir Hollandas jaunkundze, — viņš dedzīgi sacīja. — Viņa labprāt pakavētu tev laiku.

Rutai neuzticīgi pievērsās divas tumšas acis vaska bālā sejā. — Tad nu es iešu, — Broze žigli noteica. — Pārnākšu vakarā. Šodien noteikti kaut kas izdosies. Uz redzešanos!

Viņš pasmaidīja, pamāja ar roku un aizvēra aiz sevis durvis.

—  Viņš jūs atveda, vai ne? — bāla sieviete pēc brītiņa ievaicājās.

Ruta vispirms gribēja atbildēt ko citu, bet pēc tam piekrītoši pamāja.

—   Tā jau es domāju. Paldies, ka atnacāt. Taču es gluži labi varu palikt viena. Neliecieties traucēties savā darbā. Es varu mazliet pagulēt.

—   Neko neesmu nodomājusi darīt, — Ruta sacīja. — Pašlaik vienīgi mācos adīt. To es varu arī šeit. Adīkli paņēmu līdzi.

—   Ir arī patīkamākas lietas nekā sēdēt pie slimnieces, — sieviete gurdi teica.

—   Bez šaubām. Tomēr tas ir labāk nekā sēdēt vienai.

—   To visi vienmēr saka, lai mierinātu, — sieviete nomurmināja. — Es zinu, slimos vienmēr grib mierināt. Sakiet vien mierīgi, ka jums ir nepatīkami sēdēt pie nepazīstamas, īgnas slimnieces un ka jūs to darāt vienīgi tapec, ka mans vīrs jus pierunājis.

—   Tas ir pareizi, — Ruta sacīja. — Man arī nav ne mazāka nolūka jūs mierināt. Taču es priecājos, ka nu reiz varu ar kādu parunāties.

—   Jūs taču varat kaut kur iziet, — slimniece teica.

—   To es daru nelabprāt.

Nesaņēmusi atbildi, Ruta pacēla acis. Viņa ieraudzīja apjukušu seju. Slimniece bija paslējusies pussēdus un cieši skatījās Rutā, un pēkšņi no viņas acīm gluži kā kalnu strauti izsprāga asaras. Seja vienā mirklī pludoja. — Ak dievs, — viņa šņukstēja, — jūs to sakāt tik vienkārši… un es — ja es kaut reizi varētu iziet uz ielas…

Viņa atkrita spilvenos. Ruta bija piecēlusies. Viņa redzēja raustāmies pelēcīgi baltos plecus, redzēja nabadzīgo gultu putekļainajā pēcpusdienas gaismā un tālāk — saulaino, auksto ielu, namus ar mazajiem dzelzs balkoniem un augstu virs jumtiem milzīgu, mirdzošu pudeli — aperitīva Dubonnet reklāmu, kas bez kādas jēgas dega jau pēcpusdienā, — un mirkli viņai šķita, it kā tas viss būtu tālu prom, uz citas planētas.

Sieviete mitējās raudāt. Viņa lēnām izslējās. — Jūs vēl esat šeit? — viņa jautāja.

—   Jā.

—   Es esmu histēriska un nervoza. Dažreiz man ir tadas dienas. Lūdzu, nedusmojieties uz mani.

—   Nē. Es biju neapdomīga, vairāk nekas.

Ruta atkal apsēdās pie gultas. Nolika sev priekšā līdzpaņemto pulovera paraugu un sāka kopēt to tālāk. Uz slimnieci viņa neskatījās. Negribējās vairs redzēt šo apjukušo seju. Salīdzinājumā ar to pašas veselība viņai šķita kā lielīšanās.

—     Jūs neturat pareizi adatas, — slimniece pēc brīža

ierunājās. — Tā jūs daudz lēnāk tiekat uz priekšu. Tas jādara citādi.

Viņa paņēma adatas un parādīja Rutai, kā turēt. Tad izņēma viņai no rokas noadīto gabalu un nopētīja to. — Te trūkst viena valdziņa, — viņa paskaidroja. — Tas mums atkal jāuzņem. Redziet, tā.

Ruta paskatījās sievietē. Slimniece viņai uzsmaidīja. Tagad viņas seja bija uzmanīga un saspringta, un gluži aizņemta ar darbu. Tajā neredzēja vairs nekā no nesenā uzliesmojuma. Bālās rokas strādāja viegli un ātri.

—       Tā.., — viņa dedzīgi teica, — un nu pamēģiniet jūs.

Vakarā pārnāca Broze. Istabā bija tumšs. Vienīgi pa logu varēja redzēt ābolzaļās vakara debesis un sarkani mirdzošo milzīgo Dubonnet pudeli. — Lisij? — viņš jautāja tumsā.

Sieviete gultā sakustējās, un Broze tagad redzēja viņas seju. To maigi sārtoja gaismas reklāmas atspīdums — it kā būtu noticis brīnums un viņa pēkšņi būtu izveseļojusies.

—   Tu biji iemigusi? — viņš jautāja.

—   Nē. Guļu tāpat vien.

—   Vai Hollandas jaunkundze jau sen kā prom?

—   Nē. Tikai dažas minūtes.

—   Lisij! — Viņš uzmanīgi apsēdās uz gultas malas.

—       Mans mīļais. — Viņa noglauda vīra roku. — Vai tu kaut ko panāci?

—   Vēl ne, bet gan jau būs.

Sieva kādu laiciņu gulēja un klusēja. Tad teica: — Es tev esmu tāda nasta, Oto.

—       Kā tu vari tā sacīt, Lisij! Ko lai es iesāktu, ja man nebūtu tevis?

—       Tu būtu brīvs. Tad tu varētu_ darīt, ko gribi. Tu varētu arī atgriezties Vācijā un strādāt.

—   Tā?

—       Ja, — viņa teica, — šķiries no manis! Tādu soli tur, pāri, pat uzskatīs par lielu nopelnu.

—       Ārietis, kas atcerējies par savam asinīm un izšķīries no ebrejietes, vai ne? — Broze vaicāja.

—       Gan jau kaut kā tamlīdzīgi viņi to sauc. Citādi viņiem taču nekā pret tevi nav, Oto.

—   Nē, bet man šis tas ir pret viņiem.

Broze atbalstīja galvu pret gultas galu. Viņš domāja par to, kā pie viņa rasēšanas biroja bija ienācis šefs un ilgi aplinkiem tērgājis par laikiem, par viņa krietnumu un

par to, cik esot žēl, ka jāuzteicot vienīgi tādēļ, ka sieva viņam ebrejiete. Viņš bija paņēmis cepuri un aizgājis. Astoņas dienas vēlāk viņš bija pārsitis degunu savas mājas durvju sargam, kas vienlaikus bija kvartāla sargs un policijas okšķeris, jo tas bija nosaucis viņa sievu par žīdu cūku. Tas gandrīz būtu slikti beidzies! Par laimi, viņa advokats varēja pierādīt, ka durvju sargs, alu dzerot, pretvalstiski izrunājies; pēc tam durvju sargs no mājas nozuda. Taču sieva vairs neuzdrīkstējās iziet uz ielas, negribeja vairs, lai viņu aizskartu mundieroti ģimnāzisti. Jaunu darbavietu Broze neatrada. Tad viņi bija aizceļojuši uz Parīzi. Ceļā sieva bija saslimusi.

Abolzaļās debesis aiz loga zaudēja krāsu.

Tās kļuva putekļainas un tumšākas. — Vai tev bija sāpes, Lisij? — Broze jautāja.

—   Nekādas sevišķās. Esmu tikai briesmīgi nogurusi. Tā, iekšēji.

Broze noglāstīja viņai matus. Dubonnet reklāmas gaismā tie mirdzēja vara krāsas atspulgos. — Drīz tu atkal varēsi celties.

Zem viņa plaukstas sieva lēnām pakustināja galvu. — Kas gan tas varētu būt, Oto? Nekas tamlīdzīgs man nekad nav bijis. Un tas ilgst jau mēnešiem.

—   Kaut kas. Nekas ļauns. Sievietēm bieži kaut kas kaiš.

—   Manuprāt, es nekad vairs neizveseļošos, — sieva negaidot bezcerīgi teica.

—   Tu noteikti izveseļosies. Pat ļoti drīz. Tikai jābūt drosmīgai.

Ārā pār jumtiem rāpās nakts. Broze sēdēja rāms, galvu vēl arvien atbalstījis pret gultas galu. Pa dienu norūpējusies un baiļpilnā seja blāvajā mijkrēslī kļuva skaidra un mierīga.

—   Kaut jel es nebūtu tev tāda nasta, Oto!

—   Es mīlu tevi, Lisij, — Broze klusu sacīja, nemainīdams pozu.

—   Slimu sievu nevar mīlēt.

—   Slimu sievu mīl otrtik. Viņa ir sieva un turklāt vel

bērns.

—   Tur jau tā lieta! — Sievas balss aizžņaudzās un pieklusa. — Pat tā es neesmu. Pat ne tava sieva. Pat tā tev ar mani nav. Es esmu tikai nasta, vairāk nekas.

—   Man ir tavi mati, — Broze sacīja, — tavi mīļotie mati!—Viņš paliecās uz priekšu un noskūpstīja viņas matus. — Man ir tavas acis. — Viņš noskūpstīja viņas acis.

— Tavas rokas. — Viņš noskūpstīja viņas rokas. — Un man esi tu. Tava mīlestība. Vai arī tu mani vairs nemīli?

Viņa seja bija tuvu klāt sievas sejai. — Tu mani vairs nemīli? — viņš vaicāja.

—   Oto… — viņa vāri nomurmināja un piekļāva plaukstu vīra krūtīm.

—   Tu mani vairs nemīli? — viņš klusu jautāja. — Pasaki! Varu gan saprast, ka vairs nemīl tādu neizdarīgu vīru, kas nekā .neprot nopelnīt. Saki vien tūlīt, tu, mīļotā, vienīgā! — viņš draudīgi teica, vērdamies sakritušajā sejā.

Viņas asaras pēkšņi plūda viegli un balss kļuva maiga un jauna. — Vai tad tu tiešām vēl mīli mani, Oto? — sieva jautāja ar smaidu, kas plosīja viņa sirdi.

—  Vai man tev tas jāatkārto katru vakaru? Es mīlu tevi tā, ka esmu greizsirdīgs uz gultu, kurā tu guli. Tev būtu jāguļ manī, manā sirdī un manās asinīs!

Viņš pasmaidīja tā, lai sieva to redzētu, un atkal noliecās pār viņu. Viņš mīlēja viņu, un viņa bija viss, kas viņam piederēja, — tomēr viņu bieži pārņēma neizskaidrojama nepatika sievu skūpstīt. Tādēļ viņš sevi ienīda — viņš zināja, ar ko sieva slimo, un veselā miesa vienkārši bija stiprāka par pašu. Taču tagad žēlsirdīgajā, maigajā aperitīva reklāmas atspulgā šis vakars šķita tāds kā pirms daudziem gadiem — ārpus drūmās slimības varas —, silts un bezcerīgs atspulgs, gluži kā šī sarkanā gaisma no pretējiem jumtiem.

—   Lisij, — viņš murmināja.

Viņa piekļāva valgās lūpas viņa mutei. Tā viņa rāmi gulēja un uz brīdi aizmirsa savu izmocīto ķermeni, kurā rēgaini un klusi vairojās vēža šūnas un dzemde un olnīcas neredzamajā nāves tvērienā gluži kā gurdas ogles sabruka pelēkos, bezveidīgos pelnos.

Kerns un Ruta lēnām pastaigājās pa Elizejas laukiem. Bija vakars. Mirdzēja skatlogi, kafejnīcas bija pilnas viesu, liesmoja gaismas reklāmas, un pret dzidro, arī naktī vēl sudrabaino Parīzes gaisu gluži kā vārti uz debesīm pacēlās Triumfa arka.

—   Paskaties tur, pa labi! — Kerns teica. — Vāzers un Rozenfelds.

Pie General Motors kompānijās milzīgajiem logiem stāvēja divi pajauni vīrieši. Viņi bija trūcīgi ģērbušies. Viņu uzvalki izskatījās novalkāti, abiem nebija mēteļu. Viņi tik satraukti diskutēja, ka labu brīdi nemanīja sev līdzās Kernu un Rutu. Abi bija viesnīcas «Verdena» iemītnieki. Vāzers bija tehniķis un komunists, Rozenfelds — Frankfurtes baņķiera dēls, kura ģimene mita trešajā stāvā. Abi bija automašīnu fanātiķi. Abi pārtika tikpat kā no nekā.

—   Rozenfeld! — Vāzers lūgšus teica. — Nu esiet jel kaut mirklīti saprātīgs! Kadiljaks — manis pēc, labs veciem ļautiņiem. Bet ko lai jūs iesāktu ar sešpadsmitcilindrīgo? Tas jau strebj benzīnu kā govs ūdeni un tomēr nav ātrāks.

Rozenfelds purināja galvu. Kā apburts viņš blenza spilgti apgaismotajā skatlogā, kur uz grīdā iemontētas plāksnes ap savu asi lēnām griezās milzīgs, melns kadiljaks. — Lai tas rij benzīnu! — viņš iekarsis paziņoja. — Manis pēc — mucām! Tas taču nav svarīgi! Paskatieties tikai, cik šis auto ir brīnumaini ērts! Drošs un uzticams kā bruņutornis!

—   Rozenfeld, tie ir argumenti, kas der dzīvības apdrošināšanai, bet ne automašīnai! — Vāzers norādīja blakus uz skatlogu, kur stāvēja Lancia. — Paskatieties uz to! Tur jums būs gan asums, gan klase! Tikai četri cilindri, eņģīga, zema bestija, toties, kad iet vaļā, īsta pantera! Ja vien gribat, jūs varat ar to uzbraukt augšā pa mājas sienu!

—   Es nemaz negribu braukt augšā pa mājas sienu! Es gribu iegriezties «Ričā» uz kokteili! — Rozenfelds nesatricināmi attrauca. 7

Vāzers neņēma šo iebildumu vērā. — Paskatieties uz līnijām! — viņš jūsmoja. — Cik tuvu zemei tā slīd! Bulta, zibens! Astoņcilindrīgā man jau ir par smagu. Ātruma sapnis.

Rozenfelds izplūda nicīgos smieklos. — Kā tad jūs tiksiet tai bērnu zārkā iekšā? Vāzer, tā ir automašīna liliputiem. Iedomājieties: jums līdzi ir skaista sieviete garā vakartērpā, iespējams, pat no zelta brokāta, ar dārgu kažokādu, jūs iznākat no «Maksima», ir decembris, sniegs, ielās ķēpa, un te nu stāv šis jūsu braucošais radioaparāts — vai jūs gribat kļūt vēl smieklīgāks?

Vāzers piesarka. — Tās ir kapitālista idejas! Rozenfeld, es jūs lūgšus lūdzu! Jūs jau sapņojat par lokomotīvi, nevis par auto. Kā gan jums var patikt tāds mamuts? Tas ir domāts komercpadomniekiem! Jūs taču esat jauns cilvēks! Ja gribat kaut ko smagu, tad, dieva dēļ, ņemiet to delaheju, tam ir asums, un tas vēl visādā ziņā viegli paņem savus simt sešdesmit kilometrusl

—   Delaheju? — Rozenfelds nicīgi nošņācās caur degunu.— Jūs gribat teikt — ik mirkli piekēpātas sveces, ko?

— Nemaz ar ne, ja vien braucat ar to pareizi! Jaguārs, šāviņš, jau no motora skaņas vien var noreibt! Vai arī, ja gribat kaut ko gluži pasakainu, tad ņemiet jauno supertalbo! Simt astoņdesmit kilometru kā spēlēdamies! Tad jums tiešām būs kaut kas!

Rozenfelds sašutumā spiedza. — Talbo! Jā, tad gan man kaut kas būs! Ne par velti es neņemšu to ķerru, kurā viss ir tik pārmērīgi saspiests, ka pilsētas satiksmē sāk vārīties! Nē, Vāzer, es palieku pie kadiljaka. — Viņš atkal pievērsās General Motors logam. — Paskatieties tikai uz kvalitāti! Tur jums piecus gadus nav ne pārsegs jāpaceļ! Komforts, mīļo Vāzer, to dabū gatavu tikai amerikāņi! Motors paklausīgs un bez trokšņiem, jūs to vispār nevarat sadzirdēt.

—   Bet, cilvēk, — Vāzers aizsvilās, — es taču tieši gribu dzirdēt motoru! Tā taču ir tīrā mūzika, kad šitāds eņģīgs maitasgabals iet vaļā!

—   Tad iegādājieties traktoru! Tas ir vēl skaļāks!

Vāzers blenza Rozenfeldā. Tad, ar mokām valdīdamies,

klusu teica: — Klausieties, ierosinu jums kompromisu: ņemiet Mercedes kompressorl Smags un turklāt ar asumu. Ar mieru?

Rozenfelds vīzdegunīgi atvēcinājās. — Ar mani tas neies cauri! Nepūlieties! Kadiljaks, cits nekas! — Viņš atkal iedziļinājās milzīgās, uz grozāmās plāksnes novietotās automašīnas melnajā elegancē.

Vāzers izmisis paskatījās apkārt. Tobrīd ieraudzīja Kernu un Rutu. — Klausieties, Kern, — viņš sacīja, — ja jums būtu jāizvēlas starp kadiljaku un jaunu talbo, kuru jūs ņemtu? Taču jau talbo, vai ne?

Rozenfelds pagriezās. — Protams, kadiljaku, par to tak nav nekādu šaubu!

Kerns pavīpsnāja. — Es būtu mierā jau ar mazu sitroenu.

—  Ar sitroenu? — Abi auto entuziasti paskatījās uz viņu kā uz kraupainu avi.

—   Vai ar divriteni, — Kerns piebilda.

Abi speciālisti pārmija ašu skatienu. — Ak tai — Rozenfelds, gaužām atsalis, ierunājās. — Jums laikam nav daudz saprašanas par automašīnām, ko?

—   Un arī par autosportu ne, ko? — ar riebuma pieskaņu piemetināja Vāzers. — Nu jā, ir jau ļaudis, kas interesējas par pastmarkam.

—   To es daru,_— Kerns uzjautrināts paziņoja. — Sevišķi par nedzēstam.

—   Nu, tad atvainojiet! — Rozenfelds uzsita žaketes apkakli. — Nāciet, Vāzer, apskatīsim vēl tur pāri pretī jaunos alfa-romeo un ispano modeļus.

Nesaprašas, Kerna samierināti, abi savos noplukušajos uzvalkos vienprātīgi devās prom, lai pastrīdētos vēl par kadam sacīkšu automašīnām. Tam viņiem pietika laika — jo abiem nebija naudas vakariņām.

Kerns iepriecināts noskatījās viņiem pakaļ. — Cilvēks ir tīrais brīnums, vai ne, Ruta?

Viņa iesmējās.

Kerns nespēja atrast darbu. Viņš piedāvājās it visur, taču nekur nevarēja dabūt vietu pat par divdesmit frankiem dienā.

Pēc divām nedēļām bija izlietota visa nauda, kas viņiem piederēja. Mazu pabalstu Ruta saņēma no ebreju komitejas un Kerns — no jauktās ebreju-kristīgo komitejas; kopā viņiem iznāca ap piecdesmit franku nedēļā. Kerns aprunājās ar saimnieci un panāca, ka par šo summu viņi varēja paturēt abas istabas un no rītiem dabūt mazliet kafijas ar maizi.

Viņš pārdeva savu mēteli, koferi un Pocloha mantu pārpalikumu. Tad viņi sāka pārdot Rutas mantas. Viņas mātes gredzenu, kleitas un šauru zelta aproci. Pārāk nelaimīgi viņi tādēļ nejutās. Viņi dzīvoja Parīzē, ar to pietika. Viņi cerēja uz nākošo dienu un jutās drošībā. Sajā pilsētā, kas bija uzņēmusi visus gadsimta emigrantus, valdīja iecietības gars; te varēja nomirt badā, taču izsekošanas bija vienīgi tik, cik noteikti nepieciešams, — un tas viņiem šķita jau daudz.

Kādu svētdienas pēcpusdienu, kad par ieeju nebija jāmaksā, Marills paņēma viņus līdzi uz Luvru. — Ziemā jums būs vajadzīgs kaut kas, lai nosistu laiku, — viņš teica. — Emigranta problēma ir izsalkums, pajumte un laiks, ar kuru viņš nekā nevar iesākt, jo nedrīkst strādāt. Izsalkums un rūpes par to, kur apmesties, — tie ir divi nāvīgi ienaidnieki, pret ko viņam jācīnās, toties laiks — ilgais, tukšais, neizmantotais laiks ir slepenais ienaidnieks, kas saēd viņa enerģiju, gaidīšana, kura viņu nogurdina, un ēnai līdzīgās bailes, kas viņu stindzina. Abi pirmie uzbrūk viņam no priekšas, un viņam nākas turēties pretī vai iet bojā, toties laiks pienāk no mugurpuses un noārda viņa asinis. Jūs esat jauni. Netupiet kafejnīcās, negaudieties, nenogurstiet! Ja kādreiz kļūst slikti, ejiet uz Parīzes lielo uzgaidāmo zāli — Luvru. Ziemā to labi kurina. Labāk skumt pie Delakruā, Rembranta vai van Goga nekā pie šņabja glāzītes vai bezspēcīgu žēlabu un niknuma sabiedrībā. To jums saku es, Marills, kas arī labprātāk sēd pie šņabja glāzītes. Citādi es neturētu jums šo pamācošo runu.

Viņi klīda pa Luvra lielo mākslas mijkrēsli — garām gadsimtiem, garām Ēģiptes akmens ķēniņiem, Grieķijas dieviem, Romas cēzariem, garām babiloniešu altāriem, persiešu paklājiem un flāmu gobelēniem, garām diženāko siržu gleznām, garām Rembrantam, Goijam, Grēko, Leonardo, Dīreram — cauri nebeidzamām zālēm un gaiteņiem, līdz nonāca pie telpām, kur karājās impresionistu gleznas.

Viņi apsēdās uz viena no dīvāniem zāles vidū. Pie sienām vizēja Sezanna, van Goga un Monē ainavas, Degā dejotājas, Renuāra sieviešu galvas pasteļtoņos un Manē krāsainie skati. Bija klusu, un neviena cita, izņemot viņus, neredzēja, un Kernam un Rutai pamazām sāka likties, ka viņi sēd apburtā tornī un ka gleznas ir logi uz tālām pasaulēm — uz dziļa dzīvesprieka dārziem, uz plašām jūtām, uz lieliem sapņiem un uz nenopostāmu dvēseles ainavu — viņpus patvaļas, bailēm un beztiesības.

—  Emigrantil — Marills sacīja. — Tie tur visi arī bija emigranti! Vajāti, izsmieti, izsviesti, bieži bez pajumtes, badā, daži savu laikabiedru noķengāti un ignorēti, postā dzīvojuši, postā miruši, bet paskatieties, ko viņi radījuši! Pasaules kultūru! To es gribēju jums parādīt.

Viņš noņēma brilles un tās cītīgi spodrināja. — Kāds ir jūsu spēcīgākais iespaids no šīm gleznām? — viņš vaicāja Rutai.

—   Miers, — viņa tūliņ atbildēja.

—  Miers. Es domāju, jūs teiksiet: skaistums. Bet tas tiesa — miers šodien ir skaistums. īpaši mums. Un jūsējais, Kern?

—  Es nezinu, — Kerns sacīja, — es gribētu, lai viena no tām pieder man un es varu to pārdot, lai mums ir no kā dzīvot.

Jūs esat ideālists, — Marills atteica. Kerns neuzticīgi paskatījās uz viņu. — Es to domāju nopietni, — Marills sacīja.

— Es zinu, ka tas ir muļķīgi. Bet ir ziema, un es nopirktu Rutai mēteli.

Kerns pats sev likās visai dumjš; taču viņam patiesi nenaca prātā nekas cits, un par to viņš bija domājis visu laiku. Sev par pārsteigumu viņš sajuta Rutas roku savējā. Viņa starojoši uzsmaidīja Kernam un cieši piekļāvās viņam.

Marills atkal uzlika brilles. Tad paskatījās apkārt.

—   Cilvēks ir liels savās galējībās, — viņš sacīja.

—   Mākslā, mīlestībā, muļķībā, naidā, egoismā un pat upurēdamies, bet tas, kā pasaulei pietrūkst visvairāk, ir tāda mērena labestība.

Kerns un Ruta bija paēduši vakariņas. Tās sastāvēja no kakao un maizes un jau nedēju bija viņu vienīgā maltīte, ja neņem vērā tasi kafijas un divus pīrādziņus no rītiem, ko Kerns bija izkaulējis par īresmaksu. — Maize šodien garšo pēc bifšteka, — Kerns sacīja. — Pēc laba, sulīga bifšteka ar ceptiem sīpoliem.

—       Manuprāt, tā garšoja pēc vistas, — Ruta atteica. — Pēc jaunas, ceptas vistas ar svaigiem, zajiem salātiem.

—        Iespējams. Varbūt tavā pusē. Iedod man vienu šķēlīti no turienes. Es gluži labi tikšu galā vēl arī ar kādu drusciņu ceptas vistas. *

Ruta nogrieza biezu šķēli garās franču baltmaizes. — Te būs, — viņa sacīja. — Tas ir stilba gabals. Vai arī tu labāk gribi krūtiņu?

Kerns iesmējās. — Ruta, ja man nebūtu tevis, es tagad kurnētu uz dievu!

—   Un es bez tevis gulētu gultā un kauktu.

Klauvēja. — Broze, — Kerns visai vēsi noteica. — Nu,

protams, tieši maigāko mīlas apliecinājumu brīdī!

—   Iekšā! — Ruta sauca.

Durvis atvērās. — Nē! — Kerns sacīja. — Tas taču nav iespējams! Es sapņoju! — Viņš piecēlās tik piesardzīgi, it kā negribētu aizbaidīt rēgu. — Šteiners, — viņš izstostīja. Rēgs pasmīnēja. — Šteiners! — Kerns iesaucās. — Debesu tēvs, tas ir Šteiners!

—        Laba atmiņa ir draudzības pamats — un mīlestības posts, — Šteiners atņēma. — Piedodiet, Ruta, ka ienāku ar sentenci — bet lejā es nupat sastapu savu veco paziņu Marillu. Tad nu kaut kas tāds ir neizbēgams.

—       No kurienes tu nāc? — Kerns jautāja. — Taisni no Vīnes?

—   No Vīnes. Ar līkumu caur Murtenu.

—   Ko? — Kerns soli atkāpās. — Caur Murtenu?

Ruta iesmējās. — Murtena ir mūsu negoda vieta, štei-

ner. Es tur saslimu — un šo veco robežu klaiņotāju noķēra policija. Murtena — cik šai vārdā maz slavas priekš mumsl

Šteiners viltīgi pasmaidīja. — Tādēļ jau es tur biju! Es atriebos par jums, bērni. — Viņš izņēma kabatas portfeli un izvilka no tā sešdesmit Šveices franku. — Te būs. Tas ir četrpadsmit dolāru vai kādi trīssimt piecdesmit franču franki. Ammersa dāvana.

Kerns neizpratnē paskatījās uz viņu. — Ammerss? — viņš teica. — Trīssimt piecdesmit franku?

—        Paskaidrošu tev to vēlāk, puikiņ. Liec ķešā! Un nu ļaujiet jūs aplūkot! — Viņus abus nopētīja. — Iekritušiem vaigiem, noliesējuši, vakariņu vietā kakao ar ūdeni — un nevienam te neesat nekā teikuši, ko?

—       Vēl ne, — Kerns atbildēja. — Aizvien, kad daudz no tā vairs netrūka, Marills ielūdza mūs uz maltīti. Itin kā viņam būtu kāds sestais prāts.

—       Viņam ir vēl viens vairāk. Attiecībā uz gleznām. Vai pēc maltītes viņš jūs nevilka uz muzeju? Tāda tad parasti ir tā izpirkšana.

—       Jā. Uz Sezannu, van Gogu, Manē, Renuāru un Degā, — Ruta sacīja.

—       Ahā! Uz impresionistiem. Tad jūs būsiet ar viņu pusdienojuši. Par vakariņām viņš velk uz Rembrantu, Goiju un Grēko. Bet nu, bērni, aši ģērbties! Parīzes restorāni ir spoži apgaismoti un gaida mūs!

—   Mēs nupat jau …

—       To es redzu, — Šteiners nikni pārtrauca. — Tūliņ pat ģērbieties! Es peldu naudā.

—   Mēs jau esam saģērbušies.

—       Ak tā! Mētelis pārdots ticības biedram, kurš jūs noteikti apšmauca …

—   Nē… — Ruta ieteicās.

—       Bērns, ir arī negodīgi ebreji! Lai arī jūsu cilts kā mocekļu tauta man šobrīd būtu nezin cik svēta. Tā ka nāciet! Pievērsīsimies ceptu vistu rasu problēmai.

—   Tad nu stāstiet, kas notiek, — Šteiners pēc maltītes teica.

—   Tīrās burvestības, — Kerns sacīja. — Parīze ir ne vien sejas ūdeņu, ziepju un smaržu pilsēta, tā ir arī drošības adatu, kurpju auklu, pogu un, kā šķiet, pat svētbilžu pilsēta. Te neiznāk gandrīz nekāda tirgošanās. Es izmēģināju lērumu darbu — mazgāju traukus, staipīju augļu grozus, rakstīju adreses, tirgojos ar rotaļlietām —, bet nekā prātīga tas vēl nav ienesis. Allaž tikai gadījuma darbs. Ruta divas nedēļas uzkopa biroju; tad firma bankrotēja, un viņa par to nesaņēma vispār nekā. Par kašmira vilnas svīteriem viņai piedāvāja tikai tik daudz, ka tieši iznāca, par ko atkal nopirkt dziju. Tālab..,

Viņš atpogāja žaketi. — Tālab es skraidu apkārt kā tāds bagāts amerikānis. Brīnišķīgi — ja nav mēteļa. Varbūt viņa noadīs tādu svīteri arī tev, Šteiner…

—   Man ir dzija vēl vienam, — Ruta teica. — Tiesa, melna. Vai melna krāsa jums patīk?

—   Un kā vēl! Mēs jau dzīvojam pa melno. — Šteiners aizdedzināja cigareti. — Es jau redzu! Vai savus mēteļus jūs pārdevāt vai ieķīlājāt?

—   Vispirms ieķīlājām, tad pārdevām.

—   Labi. Dabiskā gaita. Vai Morisa kafejnīcā jau esat bijuši?

—   Nē. Tikai «Elzasā».

—   Jauki. Tad iesim uz «Morisu». Tur ir Dikmanis. Viņš zina visu. Arī par mēteļiem. Bet es gribu pajautāt viņam vēl ko svarīgāku. Par Pasaules izstādi, kas būs šogad.

—   Pasaules izstāde?

—   Jā, bērniņ, — Šteiners sacīja. — Tur, redz, būšot darbs. Un tik smalki neprasīšot pēc papīriem.

—   Cik ilgi tu īsti jau esi Parīzē, Šteiner? Kā tu visu zini?

—   Četras dienas. Pirms tam biju Strasburgā. Bija tur šis tas jāiegādājas. Jūs atradu caur Klasmani. Satiku viņu prefektūrā. Man taču, bērni, ir pase. Pēc pāris dienām ievākšos «Internacionālē». Man patīk nosaukums.

Morisa kafejnīca bija līdzīga Sperlera kafejnīcai Vīnē un Greifa kafejnīcai Cīrihē. Tā bija tipiska emigrantu birža. Šteiners pasūtīja Rutai un Kernam kafiju un tad aizgāja pie kāda paveca vīrieša. Abi brīdi sarunājās. Tad vīrietis vērtējoši noskatīja Kernu un Rutu un aizgāja.

—  Tas bija Dikmanis, — Šteiners sacīja. — Viņš zina visu. Tas par Pasaules izstādi ir tiesa, Kern. Pašlaik tiek būvēti ārvalstu pavilj oni. Par to maksa arvalstu valdības. Pa daļai tiek vesti līdzi pašu strādnieki, toties vienkāršākajām lietām, zemes darbiem un tamlīdzīgi viņi vervē jaudis šeit. Un tur ir mūsu lielā izdevība. Tā kā algas maksā ārvalstu komitejas, tad frančiem rnaz rūp, kas tur strādā. Rīt agri iesim turp. Vairāki emigranti jau ir nodarbināti. Mēs esam lētāki par frančiem — tā ir mūsu priekšrocība.

Atgriezās Dikmanis. Uz rokas viņš nesa divus mēteļus.

—   Manuprāt, derēs.

—  Uzlaiko to mēteli! — Šteiners teica Kernam. — Vispirms tu. Tad Ruta — otro. Pretošanās ir bezjēdzīga.

Mēteļi derēja kā uzlieti. Rutas mētelim bija pat neliela apdilusi kažokādas apkakle. Dikmanis vāri pasmaidīja.

—   Mana acs… — viņš bilda.

—  Vai tie ir tavi vislabākie kankari, Heinrih? — Šteiners vaicāja.

Dikmanis paskatījās uz viņu, nedaudz aizvainots. — Mēteļi ir labi. Ne vairs jauni, tas ir skaidrs. Tas ar kažokādas apkakli pat piederējis grāfienei… Izraidītai, protams, — viņš piebilda, pamanījis Šteinera skatienu. — Tas ir īsts jenots, Jozef. Nevis trusis.

—  Labi. Mēs tos ņemam. Atnākšu rīt, un tad runāsim par to tālāk.

—  Tas tev nav jādara. Vari ņemt tāpat. Mums taču vēl par šo to jānorēķinās,

—   Blēņas.

—  Kā nu ne! Ņem mēteļus un neprāto! Toreiz es biju pamatīgā ķezā. Kungs dievs!

—   Kā iet citādi? — Šteiners jautāja.

Dikmanis paraustīja plecus. — Bērniem un man pietiek. Bet šitā dzīvot no visvisādiem darījumiem ir pretīgi.

Šteiners iesmējās. — Nekļūsti nu sentimentāls, Heinrih! Es esmu dokumentu viltotājs, kāršu blēdis, klaidonis, manā pagātnē ir miesas bojājumi, pretošanās valsts varai un vēl viss kas cits — un man tomēr nav netīra sirdsapziņa.

Dikmanis pamāja. — Mana vismazākā ir slima. Gripa. Karstumi. Bet karstumi bērniem jau nav nekas ļauns, vai ne?

Viņš neatņemdamies vērās šteinerā. Tas papurināja galvu. — Atrs izveseļošanās process, nekas cits.

—   Šodien gribu agrāk iet mājās.

Šteiners pasūtīja sev konjaku. — Bērniņ, — viņš teica Kernam, — tev arī vienu?

—   Paklau, Šteiner.,, — Kerns iesāka.

šteiners atvēcinājās. — Nerunā! Ziemassvētku dāvanas, kas man neka nemaksa. Jūs taču redzējāt. Vienu konjaku, Ruta? Ja, vai ne?

—   Jā.

—   Jauni mēteļi! Izredzes uz darbu! — Kerns izdzēra savu konjaku. — Esamība sāk kļūt interesanta.

—   Nepievilies! — šteiners nosmīkņāja. — Kādreiz vēlāk, kad tev būs gana darba, šis laiks, kad tu nedrīkstēji strādāt, tev šķitīs visinteresantākais posms tavā dzīvē. Brīnišķīgs stāsts mazbērniem, kas rotaļājas ap ceļgaliem. Toreiz Parīzē…

Garām gāja Dikmanis. Viņš gurdi pasveicināja un devās uz izeju.

—   Kādreiz bija sociāldemokrātu birģermeistars. — Šteiners noraudzījās viņam pakaļ. — Pieci bērni. Sieva mirusi. Labs ubags. Ar cienīgumu. Visu zina. Dvēsele mazliet par maigu, kā jau bieži sociāldemokrātiem. Tāpēc viņi ir tik slikti politiķi.

Kafejnīca sāka pildīties. Ieradās gulētāji, lai uz nakti dabūtu vietas kaktos. Šteiners izdzēra savu konjaku. — Saimnieks te ir lielisks. Ļauj pārgulēt visiem, kas vien atrod vietu. Par velti. Vai par tasi kafijas. Ja nebūtu šo būdu, dažiem ļaudīm klātos plāni.

Viņš piecēlās. — Iesim, bērni!

Viņi izgāja ārā. Bija vējains un auksts. Ruta uzsita sava jaunā mēteļa jenota apkakli un cieši ietinās mētelī. Viņa uzsmaidīja Šteineram. Viņš pamāja. — Siltums, mazo Rutiņ! Itin viss pasaulē ir atkarīgs tikai no drusciņas siltuma.

Viņš pamāja vecai puķu sievai, kas čāpoja garām. Viņa pieslāpāja klāt. — Vijolītes, — viņa ķērkstēja. — Svaigas Rivjēras vijolītes.

—   Kas par pilsētu! Vijolītes ielas vidū decembrī! — Šteiners paņēma vienu pušķīti un iedeva to Rutai. — Violeta laime! Nekam nederīga ziedēšana! Nekam nederīgas lietas! Starp citu, dod to lielāko siltumu. — Viņš pamirkšķināja Kernam. — Mācība visam mūžam, kā teiktu Marills.

XVIII

Viņi sēdēja Pasaules izstādes bufetē. Bija algas diena. Kerns izlika plānās papīra naudaszīmes ap savu šķīvi.

—   Divsimt septiņdesmit franku! — viņš sacīja. — Nopelnīti vienā nedēļā! Un tas jau trešo reizi! Tīrā pasaka.

Marills uzjautrināts brīdi vēroja viņu. Tad pacēla glāzi pret Šteineru. — Iedzersim malku riebuma pret papīru, mīļo Hūber! Apbrīnojami, kādu varu tas guvis pār cilvēku! Mūsu sentēvi drebēja pērkona un zibens, tīģeru un zemestrīču priekšā, mūsu viduslaiku senči — zobenu, laupītāju, sērgu un dieva priekšā, bet mēs drebam apdrukātā papīra priekšā — vai nu tā būtu naudaszīme, vai pase. Neandertālietis tika nosists ar rungu, romietis — ar zobenu, viduslaiku cilvēks — ar mēri, bet mūs var izdzēst jau ar papīra gabalu.

—       Vai atgriezt dzīvē, — Kerns papildināja un aplūkoja Francijas bankas zīmes ap savu šķīvi.

Marills šķībi paskatījās uz viņu. — Ko tu teiksi par šito puiku? — viņš jautāja Šteineram. — Aug, vai ne?

—       Un kā vēl! Zeļ svešatnes skarbajos vējos. Jau pat dzen velnu.

—   Pazinu viņu jau kā bērnu, — Marills paskaidroja.

—   Maigs un mierinājuma alkstošs. Pirms pāris mēnešiem. Šteiners iesmējās. — Viņš dzīvo nedrošā gadsimtā. Var

viegli aiziet bojā — bet var arī ātri izaugt.

Marills nodzēra malciņu vieglā, sarkanā vīna. — Nedrošs gadsimts, — viņš atkārtoja. — Lielais nemiers. Ludvigs Kerns, otrās tautu staigāšanas jaunais vandalis.

—       Nav tiesa, — Kerns sacīja. — Es esmu jauns pusjūds otrajā izceļošanā no Ēģiptes!

Marills apsūdzoši paskatījās uz Šteineru. — Tavs skolnieks, Hūber, — viņš noteica.

—        Nē — aforistiskais gars viņam ir no tevis, Marill! Vispār jau droša nedēļas peļņa vairo jebkura cilvēka atjautību. Lai dzīvo pazudušo dēlu atgriešanās pie algas! — Šteiners pievērsās Kernam. — Bāz naudu kabatā, bērniņ, citādi tā aizlidos. Nauda nemīl gaismu.

—       Es atdošu to tev, — Kerns teica. — Tad tā tūliņ būs prom. Tev tikpat pienākas no manis vēl daudz vairāk.

—       Klausi! Es vēl ne tuvu neesmu tik bagāts, lai ņemtu atpakaļ naudu!

Kerns paskatījās uz viņu. Tad iebāza naudu kabatā.

—   Cik ilgi šodien ir vaļā veikali? — viņš vaicāja.

—   Ko tu esi nodomājis?

—   Šodien taču ir Vecgada vakars.

—  Līdz septiņiem, Kern, — Marills sacīja. — Vai gribat vakaram iepirkties šņabi? Te bufetē tas ir lētāks. Teicams Martinikas rums.

—   Nē, ne jau šņabi,

—  Ahā! Tad jau jūs gada pēdējā dienā gribat klaiņot pa pilsoniskā sentimenta takām, ko?

—  Apmēram tā. — Kerns piecēlās. — Iešu pie Salomona Levija. Varbūt arī viņš šodien ir sentimentāls un tirgojas par svārstīgākām cenām.

—  Nedrošos gadsimtos cenas aug, — Marills attrauca. — Bet tikai uz priekšu, Kern! Ieradums nav nekas — ierosme ir viss! Un kaulēdamies neaizmirstiet — astoņos ir veco emigrācijas karotāju vakariņas pie Mere Margoti

Salomons Levijs bija žigls, zebiekstei līdzīgs vīriņš ar plānu kazas bārdiņu. Viņš mitinājās tumšā, velvētā telpā starp pulksteņiem, mūzikas instrumentiem, lietotiem paklājiem, eļļas gleznām, mēbelēm, ģipša rūķiem un porcelāna dzīvniekiem. Skatlogā bezjēdzīgā juceklī bija sakrautas lētas imitācijas, mākslīgas pērles, senas rotaslietas sudraba ietvaros, kabatas pulksteņi un vecas monētas.

Levijs tūliņ pazina Kernu. Atmiņa viņam bija kā galvenā norēķinu grāmata, un ar tās palīdzību viņš tika noslēdzis jau dažu izdevīgu darījumu.

—  Kas ir? — viņš nekavējoties noprasīja gatavs cīniņam, jo tūliņ pieņēma, ka Kerns atkal grib ko pārdot. — Jūs nākat sliktā laikā.

—   Kā tā? Vai to gredzenu esat jau pārdevis?

—  Pārdevis, pārdevis? — Levijs gaudās. — Jūs sakāt — pārdevis, ja vien es nepārklausījos. Vai arī esmu kļūdījies?

—   Nē.

—   Jaunekli, — Levijs turpināja vaimanāt, — vai tad avīzes jūs nelasāt? Vai jūs dzīvojat uz Mēness un nezināt, kas notiek pasaulē? Pārdevis! Tādu vecu krāmu! Pārdevis! Kā jūs to sakāt — tik milzīgi vareni kā tāds Rotšilds. Vai zināt ar, ko tur vajag, lai ko pārdotu? — Viņš ieturēja iespaidīgu pauzi un tad patētiski paziņoja: — Lai ienāktu svešs cilvēks un kaut ko gribētu un lai viņš tad izvilktu no kabatas savu maku … — Levijs sadabūja maciņu, — … atvērtu to … — viņš to atvēra, — … un izņemtu šķīstu, skaidru naudu.., — viņš izrāva desmitfranku zīmi,

—    …noliktu to… — naudaszīme tika izgludināta pret galdu, — …un tad, galvenais… — Levija balss ieskanejas falsetā, — …uz ilgu laiku no tās šķirtos! — Levijs iebāza naudaszīmi atpakaļ. — Un par ko? Par šādu tādu zviguli, šādu tādu mantiņu. Šķīstu, skaidru naudu! Smiekli nāk! Tikai jukušie un goji dara ko tādu. Vai arī es, nelaimīgais, ar savu kaislību uz tirgošanos. Nu, kas tad jums ir šoreiz? Daudz es nevaru dot. Jā, pirms mēneša — tie vēl bija laiki!

—   Es neko negribu pārdot, Levija kungs. Es gribētu atpirkt to gredzenu.

—   Ko? — Levijs uz mirkli pavēra muti kā izbadējusies dzeltenā stērste ligzdā. Bārda tīri labi varēja būt ligzda.

—   A, es jau zinu, mainīt jūs gribat. Nē-ē, jaunekli, to es pazīstu! Vēl pirms nedēļas man šitā izgāja greizi, pulkstenis —.labi, tas vairs negāja, bet pulkstenis galu galā ir pulkstenis — pret bronzas galda rakstāmpiederumiem un pildspalvu ar zelta spici. Ko lai es jums saku? Iegāza gan mani, lētticīgo muļķi, — pildspalva neraksta. Labi, pulkstenis arī iet, augstākais, ceturtdaļstundu, bet tas tak ne tuvu nav tas pats, ja neiet pulkstenis vai ja neraksta pildspalva., Pulkstenis tikpat ir un paliek pulkstenis, bet pildspalva, kas ir tukša, — kā jums rādās? Tā tak ir nejēdzība, tas tak ir tā, it kā tās nemaz ar nebūtu. Ko tad jūs gribējāt mainīt?

—   Itin neko, Levija kungs. Es teicu — pirkt. Pirkt.

—   Par naudu?

—   Jā, par skaidru naudu.

—   Ahā, es jau zinu! Saprotams, šāda tāda ungāru vai rumāņu, vai bezvērtīga austriešu nauda, vai inflācijas zīmes, kas tad tur var tikt gudrs! Nupat vēl viens ar viksētām ūsām kā tāds Kārlis Lielais..,

Kerns izņēma simtfranku naudaszīmi un nolika kabatas portfeli uz galda. Levijs sastinga un izgrūda spalgu svilpienu. — Jūs esat naudīgs? Pirmo reizi redzu ko tādu! Jaunekli, policija ..,

—   Nopelnīta! — Kerns teica. — Godīgi nopelnīta. Un nu — kur ir gredzens?

—   Mirklīti! — Levijs aizdrāzās un atgriezās ar Rutas mātes gredzenu. Viņš nospodrināja to spožu pret svārku piedurkni, saudzīgi uzpūta tam, nospodrināja vēlreiz un tad nolika uz samta gabaliņa, it kā tas būtu divdesmit karātu dimants. — Smuka mantiņa, — viņš svētsvinīgi bilda. — īsts retums!

—   Levija kungs, — Kerns sacīja. — Toreiz jūs iedevāt mums par gredzenu simt piecdesmit franku. Ja es atdošu jums simt astoņdesmit, jūs būsiet nopelnījis divdesmit procentu. Tas ir labs priekšlikums, vai ne?

Levijs nedzirdēja nekā. — Mantiņa, kurā var vai iemīlēties, — viņš aizgrābts sapņoja. — Nevis kāds modīgs draņķis. Prece! Reāla prece! Es pats gribēju to paturēt. Man ir tāda maziņa kolekcija, privāta, personiski priekš manis.

Kerns noskaitīja simt astoņdesmit franku.

—   Nauda! — Levijs nicinoši noteica. — Kas gan šodien ir nauda? Kad tai šitā zūd vērtība! Reālās vērtības, lūk, tas ir pareizi. Šitāds gredzentiņš — par to tev ir prieks, un tam vēl aug vērtība. Divkāršs prieks! Un taisni zelts ir tā audzis cenā, — viņš domīgi piezīmēja. — Četrsimt franku būtu lēti par tik skaistu mantu. Par to varētu dabūt kolekcionāru cenu.

Kerns izbijās. — Levija kungs!

—   Es esmu cilvēks, — Levijs apņēmīgi sacīja. — Es šķiros no tā. Gribu sagādāt jums prieku. Negribu nekā nopelnīt, jo šodien ir Vecgada vakars. Trīssimt franku, gatavs, un kaut man būtu jānoasiņo.

—   Tas taču ir dubulti! — Kerns sašutis teica.

—   Dubulti! To jūs šitā pasakāt, nezinādams, ko runājat. Kas tad ir dubulti? Dubulti ir puse, kaut kur ir teicis jau rabīns Mihaels no Hovorodkas. Vai jūs, jaunekli, jau esat ko dzirdējis par pieskaitāmajām izmaksām? Tas maksā un maksā! Nodokļi, īre, ogles, nodevas, zaudējumi! Jums tas nav nekas, bet man tas ir pārmērīgi. Tas katru dienu nāk klāt par šitentādiem gredzentiņiem.

—   Es esmu tīrais tukšinieks, emigrants…

Levijs atvēcinājāš. — Kurš tad nav emigrants? Tas, kas grib pirkt, vienmēr ir bagātāks par to, kam nākas pārdot. Nu, un kurš no mums abiem grib pirkt?

—   Divsimt franku, — Kerns noteica, — un tas ir pēdējais.

Levijs paņēma gredzenu, uzpūta tam un nesa prom. Kerns noglabāja naudu un gāja uz durvīm. Kad viņš tās atvēra, Levijs brēca nopakaļ: — Divsimt piecdesmit, jo jūs esat jauns un es gribu būt labdaris!

—   Divsimt, — Kerns no durvīm atcirta.

—   Šalom alehem! — Levijs sveicināja.

—   Divsimt divdesmit.

—   Divsimt divdesmit pieci — godīgi un ticīgi, jo man rīt jāmaksā īre.

Kerns atgriezās un nolika naudu. Levijs iesaiņoja gredzenu mazā papes kārbiņā. — Kastīte jums tiek par velti, — viņš sacīja, — un tā smukā zilā vate ar. Izputinājis jūs mani esat!

—   Piecdesmit procentu, — Kerns ņurdēja. — Augļotājs!

Pēdējo vārdu Levijs it nemaz neņēma vērā. — Ticiet

man, — viņš tikai sirsnīgi atsaucās, — Miera ielā pie Kartjē tāds gredzens maksā sešus simtus. Vērts tas ir trīssimt piecdesmit. Šoreiz tas ir tiesa.

Kerns aizbrauca atpakaļ uz viesnīcu. — Ruta! — viņš durvīs teica. — Ar mums vareni iet uz augšu! Te būs! Pēdējais mohikānis ir atgriezies mājās.

Ruta atvēra kastīti un ieskatījās tajā. — Ludvig.,, — viņa sacīja.

—   Nekam nederīgas lietas, vairāk nekā! — Kerns žigli un mulsi paskaidroja. — Kā saka Šteiners? Tās dodot to lielāko siltumu. Es arī reiz gribēju izmēģināt. Un nu uzvelc to! Šodien mēs visi kopā ēdīsim restorānā! Kā īsti strādnieki ar nedējas algu!

Bija desmit vakarā. Šteiners, Marills, Ruta un Kerns sēdēja restorānā Mere Margot. Viesmīļi sāka bīdīt kopā krēslus un ar zaru slotām un ūdeni mēzt grīdu. Kaķis pie kases izstaipījās un nolēca zemē.

Saimniece, cieši ievīstījusies adītā jakā, gulēja. Tikai šad un tad pavēra modru aci.

—   Manuprāt, mūs grib mest no šejienes ārā, — Šteiners noteica un pamāja viesmīlim. — Ir jau arī laiks. Mums jāiet pie Edītes Rozenfeldes. Šodien ieradies Morica tēvs.

—   Morica tēvs? — Ruta jautāja. — Kas viņš ir?

—   Morica tēvs ir emigrantu veterāns, — Šteiners atbildēja. — Septiņdesmit piecus gadus vecs, mazo Rutiņ. Pazīst visas robežas, visas pilsētas, visas viesnīcas, visas pansijas un privātdzīvokļus, kur var dzīvot bez pieteikšanās, un piecu civilizēto valstu cietumus. Viņu sauc Morics Rozentāls, un viņš ir dzimis Godesbergā pie Reinas.

—   Tad es viņu pazīstu, — Kerns sacīja. — Reiz gāju ar viņu no Cehoslovakijas uz Austriju.

—   Un es ar viņu — no Šveices uz Itāliju, — Marills teica.

Viesmīlis atnesa rēķinu, — Arī es kopā ar viņu esmu

pārgājis paris robežu, — Šteiners sacīja. Tad vaicāja viesmīlim: — Vai jums ir pudele konjaka līdznešanai? Courvoisier? Par veikala cenu, protams.

—   Vienu mirklīti. Pavaicāšu saimniecei.

Viesmīlis aizgāja pie snaudošās adītās jakas. Viņa atvēra vienu aci un piekrītoši pamāja. Viesmīlis atgriezās, noņēma no plaukta pudeli un iedeva to Šteineram, kas iebaza to sava mēteļa sānkabatā.

Šai mirklī atvērās ārdurvis un ienāca rēgains stāvs. Saimniece pārbrauca ar plaukstu pār muti, nožāvājās un atvēra abas acis.

Viesmīļu sejas kļuva dusmīgas.

Gluži kā mēnessērdzīgs ienācējs klusēdams devās cauri visai ēdamzālei pie lielajām cepamajām restēm, virs kurām pār kvēlojošām oglēm uz iesma griezās dažas vistas.

Vīrs nopētīja vistas ar rentgenam līdzīgu skatienu.

Tad noprasīja viesmīlim: — Cik maksā tā tur?

—   Divdesmit sešus frankus.

—   Un tā tur?

—   Divdesmit sešus frankus.

—   Vai visas maksā divdesmit sešus frankus?

—   Jā.

—   Kāpēc jus neteicāt to man tūliņ?

—   Tāpēc, ka jūs man tūliņ to nejautājāt.

Vīrietis paskatījās uz viesmīli. Mēnessērdzīgajam uz mirkli izlauzās veselīgas dusmas. Tad viņš norādīja uz vislielāko vistu. — Dodiet man to tur!

Kerns piebikstīja Šteineram. Šteiners sēdēja, sasprindziš uzmanībā. Mutes kaktiņi viņam raustījās.

—       Ar salātiem, ceptiem kartupeļiem, rīsiem? — viesmīlis vaicāja.

—   Ne ar ko. Ar nazi un dakšiņu. Dodiet to šurp!

—   Cālis! — Kerns klusu teica. — Nudien, vecais Cālis!

Šteiners pamāja. — Tas ir viņš! Cālis no Vīnes cietuma.

Vīrietis apmetās pie kāda galdiņa. Izņēma kabatas

portfeli un pārskaitīja naudu. Tad iebāza to atpakaļ un svinīgi atlocīja servjeti. Viņa priekšā dižojās ceptā vista. Vīrietis pacēla rokas kā priesteris, it kā gribētu vistu svētīt. Viņš izstaroja nevaldāmu gandarījumu. Tad viņš pārcēla vistu no bļodas savā šķīvī.

—       Netraucēsim viņu! — Šteiners klusām nosmīkņāja. — Savu cepto vistu viņš visādā ziņā ir sūri grūti nopelnījis.

—   Gluži otrādi, ierosinu nekavējoties bēgt prom! —

Kerns atteica. — Līdz šim man ar viņu bijuši divi piedzīvojumi. Abi cietumā. Ikreiz viņu apcietinājuši tai brīdī, kad viņš grasījies ēst ceptu vistu. Tātad kuru katru mirkli jābūt klāt policijai.

Šteiners nosmējās. — Nu, bet tad uz priekšu! Labāk būt likteņa piemeklēto Vecgada svinībās nekā policijas postenī prefektūrā!

Viņi devās prom. Pie durvīm atskatījās vēlreiz. Cālis pašlaik atdalīja brūnu, kraukšķīgu vistas stilbiņu, aplūkoja to kā svētceļnieks Svēto kapu un svētsvinīgi, bet pēc tam apņēmīgi un ar milzu rijību iekodās tajā.

Edīte Rozenfelde bija gracioza, baltmataina, sešdesmit sešus gadus veca sieviete. Pirms diviem gadiem viņa ar septiņiem bērniem bija ieradusies Parīzē. Sešiem no tiem viņa bija apgādājusi vietu. Vecākais dēls aizgājis ķīniešu karā kā ārsts; vecākā meita, kas Bonnā bijusi filoloģe, caur Bēgļu palīdzību dabūjusi mājkalpotājas vietu Skotijā; otrais dēls Parīzē franciski nolicis valsts eksāmenu tieslietās, neatradis praksi, viņš kļuva par viesmīli Karltona viesnīcā Kannās; trešais pieteicies ārzemnieku leģionā; nākošais izceļojis uz Bolīviju; un otrā meita dzīvoja apelsīnu plantācijā Palestīnā. Bija palicis vairs tikai jaunākais dēls. Bēgļu palīdzība meklēja viņam iespēju tikt par šoferi Meksikā.

Edītes Rozenfeldes dzīvoklī bija divas istabas — lielākā pašai un mazā, kurā mita pēdējais dēls, automašīnu fanātiķis Makss Rozenfelds. Kad ieradās Šteiners, Marills, Kerns un Ruta, abās istabās jau bija sapulcējušies kādi divdesmit cilvēki, visi — bēgļi no Vācijas, daži ar darba atļauju, lielākā tiesa bez tās. Tie, kuri varēja to atļauties, bija atnesuši līdzi kaut ko dzeramu. Gandrīz visi — lēto franču sarkanvīnu. Viņu vidū Šteiners un Marills ar savu konjaku sēdēja kā divi pīlāri. Viņi devīgi ielēja no tā, lai izvairītos no liekas sentimentalitātes.

Morics Rozentāls ieradās pulksten vienpadsmitos. Kerns tik tikko spēja viņu pazīt. Šķita, ka nepilna gada laikā viņš novecojis par desmit gadiem. Seja bija dzeltena, bez vienas asins lāsītes, un viņš gāja ar pūlēm, balstīdamies uz melnkoka spieķa ar vecmodīgu ziloņkaula rokturi.

— Edīt, mana vecā mīlestība, — viņš teica, — te nu es atkal esmu. Agrāk nevarēju atnākt. Biju ļoti piekusis.

Viņš noliecās, lai noskūpstītu viņai roku. Tas neizdevās.

Edīte Rozenfelde piecēlās. Viņa bija viegla kā putns. Turēdama Rozentāla roku, viņa noskūpstīja viņu uz vaiga.

—   Manuprāt, es kļūstu vecs, — Morics Rozentāls sacīja.-— Nevaru vairs noskūpstīt tev roku. Bet tu mani bez bailēm skūpsti uz vaiga. Jā, ja man vēl būtu septiņdesmit!

Edīte Rozenfelde paskatījās viņā un pasmaidīja'. Negribēja izradīt, cik noraizējusies ir par viņa nožēlojamo izskatu. Un Morics Rozentāls neizrādīja, ka zina, cik viņa noraizējusies. Viņš bija mierīgs un līksms un ieradies Parīzē nomirt.

Viņš paskatījās apkārt. — Pazīstamas sejas, — viņš noteica. — Tie, kas nekur nav piederīgi, visur atkal satiekas. Savāda būšana! Šteiner, kur tad mēs abi bijām pēdējoreiz? Vīnē, pareizi! Un Marills! Brisago un vēlāk Lokarno policijas apcietinājumā, vai ne? Un te ir arī Klasmanis, Cīrihes Šerloks Holmss! Jā, atmiņa man vēl arvien cik necik darbojas. Un Vāzers! Brozel Un Kerns no Čehijas! Meijers, karabinieru draugs no Palancas! Ak dievs, bērni, tie vecie, jaukie laiki! Tagad vairs tā neiet. Kājas vairs neklausa.

Viņš lēnītēm apsēdās. — No kurienes jūs nākat tagad, Morica tēv? — Šteiners jautāja.

—   No Bāzeles. Bērni, es saku jums vienu: sargieties no Elzasas! Esiet piesardzīgi Strasburgā un bēdziet no Kolmāras! Pārmācības nama atmosfēra. Matiass Grīnevalds un Izenheimas altāris nekā nav iespējuši. Trīs mēneši cietuma par nelegālu ieceļošanu; jebkura cita tiesa pie-/ spriež, augstākais, piecpadsmit dienas. Otrajā reizē seši mēneši. Un cietumi ir pārmācības nami. Tā ka sargieties no Kolmāras un Elzasas, bērni! Ejiet caur Zenēvu!

—   Kāda tagad ir Itālija? — ievaicājās Klasmanis.

Morics Rozentāls paņēma glāzi sarkanvīna, ko Edīte

Rozenfelde bija nolikusi viņam priekšā. To paceļot, viņa rokas stipri trīcēja. Viņš nokaunējās un nolika glāzi atpakaļ. — Itālija ir pilna ar vācu aģentiem, — viņš sacīja. — Tur mums nekas vairs nav darāms.

—   Un Austrija? — jautāja Vāzers.

—   Austrija un Čehoslovakija ir peļu slazdi. Francija ir vienīgā zeme, kas mums Eiropā atlikusi. Pielūkojiet, ka paliekat te.

—  Vai esi ko dzirdējis par Mēriju Altmani, Moric? — pēc brīža ieprasījās Edīte Rozenfelde. — Pēdējo reizi viņa bija Milānā.

—       Jā. Tagad viņa ir Amsterdama par mājkalpotāju. Viņas bērni ir emigrantu mītnē Šveicē. Lokarno, manuprāt. Viņas vīrs ir Brazīlijā.

—   Vai tu jau aprunājies ar viņu?

—       Jā, īsi pirms viņas aizbraukšanas uz Cīrihi. Viņa bija bezgala laimīga, ka visi tikuši pie vietas.

—       Vai zināt kaut ko par Jozefu Fesleru? — vaicāja Klasmanis. — Viņš Cīrihē gaidīja uzturēšanās atļauju.

—        Feslers un viņa sieva nošāvās, — Morics Rozentāls atteica tik mierīgi, it kā stāstītu kaut ko par biškopību. Viņš neskatījās uz Kjasmani. Viņš skatījās uz durvīm. Klasmanis neatbildēja. Arī neviens no pārējiem ne. Klusums valdīja tikai vienu mirkli. Ikviens izlikās, ka nekā nav dzirdējis.

—       Vai neesat kaut kur sastapis Jozefu Frīdmani? — iejautājās Broze.

—       Nē, bet zinu, ka viņš ir cietumā Zalcburgā. Viņa brālis ir atgriezies Vācijā. Tagad viņš esot darba koncentrācijas nometnē.

Morics Rozentāls saņēma glāzi ar abām rokām — uzmanīgi kā kausu — un lēnām dzēra.

—   Ko īsti dara ministrs Althofs? — jautāja Marills.

—       Tam iet spīdoši. Kļuvis par taksometra šoferi Cīrihē. Uzturēšanās atļauja un darba atļauja.

—   Protams! — noteica komunists Vāzers.

—   Un Bernšteins?

—        Bernšteins ir Austrālijā. Viņa tēvs — Austrumāfrikā. Maksam Maijam palaimējies īpaši, viņš ir kļuvis par zobārsta asistentu Bombejā. Nelegāli, protams, bet ko ēst viņam ir. Lēvenšteins atkārtoti nolicis visus jurista eksāmenus angliski un tagad ir advokāts Palestīnā. Aktieris Hansdorfs ir Valsts teātrī Cīrihē. Storms ir pakāries. Vai tu, Edīt, pazini Berlīnē valdības padomnieku Binderu?

—   Jā.

—       Viņš izšķīrās no sievas. Karjeras dej. Bija precējies ar kādu Openheimeri. Sieva ar abiem bērniem noindējās.

Morics Rozentāls kādu brīdi pārdomāja. Tad sacīja: — Tas apmēram ir viss, ko es zinu. Pārējie, kā vienmēr, klīst apkārt. Viņu vienīgi kļuvis vēl daudz vairāk.

Marills ielēja sev konjaku. Sim nolūkam viņš izmantoja ūdensglāzi, uz kuras bija rakstīts: Gare de Lyon.  Tā bija atmiņa par viņa pirmo apcietināšanu, un viņš visur vazāja to sev līdzi. Viņš izdzēra glāzi vienā rāvienā. Tad paziņoja: — Pamācoša hronika! Lai dzīvo indivīda iznīcināšana! Pie senajiem grieķiem domāšana bija goda zīme. Pec tam tā kļuva par laimi. Vēlāk par slimību. Šodien tā ir_ noziegums. Kultūras vēsture ir savu radītāju ciešanu vēsturē.

Šteiners, pagriezies pret Marillu, nosmīkņāja. Pavīpsnaja arī Marills. Tai pašā mirklī ārā sāka skanēt zvani. Šteiners ieskatījās apkārtējo sejās — šajos daudzajos mazajos likteņos, ko likteņa vējš šeit sapūtis kopā, — un pacēla savu glāzi. — Morica tēv! — viņš teica. — Klejotāju karali, pēdējais Ahasvera pēcteci, mūžīgais emigrant, mēs tevi sveicinām! Velns zina ko mums nesīs šis gads! Lai dzīvo pazemes brigāde! Kamēr esam šeit, nekas nav zaudēts!

Morics Rozentāls pamāja. Pacēla glāzi pret Šteineru un dzēra. Istabas dziļumā kāds iesmējās. Tad iestājās klusums. Visi mulsām sejām saskatījās, it kā būtu pieķerti darām ko aizliegtu. No āra, no ielas skanēja saucieni. Noblīkšķēja uguņošanas šāvieni. Trokšņaini, taurēdami garām aizšāvās taksometri. Vienā no pretējā nama balkoniem mazs, vestē un kreklā ģērbies vīriņš aizdedzināja trauciņu ar zaļās uguns pulveri. Uzmirdzēja visa fasāde. Zaļā gaisma žilbinoši iespīdēja Edītes Rozenfeldes istabā un padarīja to nereālu — it kā tā vairs nebūtu telpa Parīzes viesnīcā, bet gan kabīne nogrimušā kuģī dziļi zem ūdens.

Aktrise Barbara Kleina sēdēja pie galdiņa katakombas stūrī. Bija vēls, un dega vairs tikai divas elektriskās spuldzītes virs pasāžas durvīm. Viņa sēdēja atzveltnes krēslā pie palmu podiem, un, kad paliecās atpakaļ, palmu lapas ķērās viņai matos kā stingas rokas. Viņa ikreiz juta to un papurināja galvu — taču piecelties un apsēsties kur citur viņai vairs nebija spēka.

No virtuves skanēja trauku šķinda un gaudulīga radio akordeonmūzika. Tulūzas raidstacija, Barbara Kleina domāja. Tulūzas raidstacija. Jauns gads. Es esmu nogurusi. Tulūzas raidstacija. Es vairs negribu dzīvot. Tulūzas raidstacija. Ko viņi visi zināja par to, cik cilvēks var būt noguris.

Es neesmu piedzērusies, viņa domaja. Manas domas tikai jau kļuvušas gausākas. Gausas kā ziemā mušas, kurās aug nāve. Tā aug manī kā koks. Tā aug kā koks no dzīslām, kas pamazām sasalst. Kāds ir iedevis man glāzi konjaka. Tas, kuru viņi sauc par Marillu, vai tas otrs, kas pēc tam aizgāja prom. Lai man esot silti. Bet man pat nav auksti. Es tikai vairs nejūtu sevi.

Viņa sēdēja un kā caur stikla sienu redzēja kādu nākam šurp. Viņš pienāca tuvāk, un nu viņa redzēja to skaidrāk; taču abu starpā vēl aizvien bija stikls. Nu viņa to pazina: tas bija tas, kurš tika sēdējis viņai blakus Edītes Rozenfeldes istabā. Viņam bija bijusi bikla, neskaidra seja, lieli briļļu stikli un saviebta mute, un nemierīgas rokas, un viņš kliboja — bet nu viņš izkliboja caufi stiklam, kas aiz viņa mīksti un vizuļojot atkal sakļāvās kopā kā šķidra stikla želeja.

Pagāja ilgs laiks, līdz viņa kaut ko saprata no tā, ko viņš teica. Viņa redzēja viņu aizejam savā klibiķa gaitā, kā peldot un redzēja atgriežamies un sēžam blakus, un dzēra to, ko viņš deva, un nejuta, ka to norij. Ausīs sanēja liega šalkoņa un tai pa vidu balss, vārdi, nevajadzīgi, bezjēdzīgi vārdi no tālienes, no kāda cita krasta. Un tad viņas priekšā piepeši vairs nebija cilvēks, karsts, blāvains un nemierīgs, — tā vairs bija vienīgi kaut kāda piekauta, gauži lūdzoša būtne, tās vairs bija vienīgi vajātas, alkainas acis, kāds dzīvnieks, ieslodzīts šai stikla un Tulūzas raidstacijas, un svešas nakts vientulībā.

— Jā .., — viņa sacīja, — jā …

Viņai gribējās, lai viņš iet prom un atstāj viņu vienatnē — vēl tikai vienu mirkli, pāris minūtes, mazu gabaliņu no garās mūžības, kas pletās viņas priekšā, — taču tad viņš jau cēlās augšā un stāvēja viņas priekšā, un noliecās, un saņēma viņas roku, un piecēla viņu kājās, un vilka prom, un viņa brida pa stikla dūņām un paklausīja, un tad sākās kāpnes, kas bija mīkstas un ar pakāpienu zobiem tvēra pēc viņas kājām, un durvis, un gaisma, un istaba.

Viņa sēdēja uz savas gultas. Jutās tā, it kā nekad_ vairs nespētu piecelties. Domas saira. Tas_ nesāpēja. Tā bija vienīgi bezskaņas sairšana, kā nokrīt pārgatavojušies augļi naktī, rudens klusumā no nekustīga koka. Viņa paliecas uz priekšu, paskatījās uz nomīdīto grīdceliņu, it ka domam būtu jāatrodas tur, un tad pacēla galvu, un kads viņa raudzījās.

Tās bija svešas acis zem mīkstiem matiem, tā bija šaura, sveša, uz priekšu paliekusies seja kā maska, un tad no tālienes uzplūda vēsi šermuļi un trīsas un sākās pamošanās, un viņa redzēja, ka tā ir pašas seja, kas veras viņa no spoguļa.

Viņa sakustējās. Un tad ieraudzīja vīrieti, kas stāvēja pie gultas uz ceļiem savadi smieklīgā pozā un turēja viņas rokas.

Viņa atvilka rokas nost.

—   Ko jūs gribat? — viņa nikni jautāja. — Ko jūs no manis gribat?

Vīrietis stīvi blenza viņā. — Bet jūs taču man… jūs taču man teicāt — es varot nākt līdzi…

Viņa jau atkal kļuva gurda. — Nē… — vina sacīja.

—   Nē… '

Atkal atskanēja vārdi. Vardi par nelaimi un postu, un vientulību, un ciešanām. Vārdi, pārlieku diži vārdi, bet vai tad bija arī mazi, lai nosauktu to mazo, kas tevi saberž un nodeldē? Un ka viņam rīt jābraucot prom, un ka nekad vēl neesot bijis sievietes, vienīgi bailes un šī vaina, kas viņu paralizējot un padarot biklu un smieklīgu, sadragāta kāja, vienīgi kāja un izmisums, un cerība — tieši šonakt, viņa taču visu laiku esot uz viņu skatījusies, un viņam šķitis ..,

Vai viņa tika uz viņu skatījusies? To viņa nezināja. Tagad zināja tikai to, ka šī ir viņas istaba un ka ārā viņa nekad vairs neizies, un ka viss pārējais ir tikai migla un pat ne tik daudz.

—   Tā man būtu cita dzīvei — līdzās viņas ceļgaliem čukstēja vīrietis. — Viss man kļūtu citāds — saprotiet taču to! Nejusties vairs izstumtam …

Viņa nesaprata nekā. Atkal ieskatījās spogulī. Tā bija Barbara Kleina, aktrise, pieliekusies uz priekšu, divdesmit astoņus gadus veca, neskarta veselu mūžu, glabāta kādam sapnim, kas nekad nebija atnācis, un tagad bez cerībām un tuvu galam.

Viņa piesardzīgi piecēlās. Neizlaida no acīm attēlu spogulī. Viņa paskatījās tajā. Uzsmaidīja tam, un uz mirkli uzzibsnīja kas līdzīgs ironijai un spokains izsmiekls.

—  Jā, — viņa gurdi sacīja. — Jā … labi…

Vīrietis apklusa. Gandrīz neticīgi pablenza viņā. Viņa nepiegrieza tam vērību. Viss pēkšņi bija kļuvis pārāk smags. Kleita spieda kā bruņas. Viņa ļāva tai nokrist. Viņa ļāva nokrist sev pašai, smagajām kurpēm, smagajam, kalsnajam augumam, un gulta auga un kļuva milzīga, un satvēra viņu savās skavās — mīkstais, baltais kaps…

Viņa izdzirdēja noklikšķam slēdzi un nočaukstam drēbes.

Ar pūlēm atvēra acis. Bija tumšs. — Gaismu! — viņa teica spilvenā. — Lai deg gaisma!

—       Acumirkli! Lūdzu, vēl tikai vienu mirkli! — Vīrieša balss bija mulsa un steidzīga. — Tas ir tikai,,, lūdzu, saprotiet…

—   Lai gaisma paliek degot… — viņa atkārtoja.

—   Jā, zināms … tūliņ … tikai,,,

—       Pēc tam vēl tik ilgi būs tumšs.,, — viņa nomurmināja.

—   Jā.., jā, zināms,,, naktis ziemā ir garas.,,

Viņa dzirdēja slēdzi noklakstam. Uz viņas aizvērtajiem

plakstiem atkal bija gaisma, maiga, sārta blāzma. Tad viņa sajuta otro augumu. Uz mirkli viss viņā sarāvās — tad viņa |āva augumam atslābt. Tas paies tāpat kā viss,,.

Viņa lēnām atkal atvēra acis. Pie gultas stāvēja cilvēks, ko viņa nepazina. Viņas atmiņā bija palicis kaut kas nemierīgs, gauži lūdzošs, nožēlojams — bet tā, ko viņa redzēja tagad, bija karsta, atklāta seja, pār kuru virmoja maigums un laime.

Viņa uzmeta viņam skatienu. Tad sacīja: — Jums tagad jāiet. Lūdzu, ejiet..,

Vīrietis sakustējās. Tad atkal nāca vārdi, ātri, mutuļojoši vārdi. Sākumā viņa nekā nesaprata. Tas bija pārāk ātri, un viņa bija pārāk apdzisusi. Gribēja vienīgi, lai viņš tagad iet prom. Tad kaut ko saprata — ka viņš esot bijis izmisis un pagalam un ka nu vairs tāds neesot. Un ka viņam atkal esot drosme — tieši tagad, kad viņš esot izraidīts no Francijas..,

Viņa pamāja. Lai viņš mitējoties runāt. — Lūdzu, — viņa teica.

Viņš apklusa.

—   Jums tagad jāiet, — viņa sacīja.

—   Jā…

Viņa ka salauzta gulēja zem segas. Acis sekoja vīrietim, kas gāja uz durvīm. Tas bija pēdējais cilvēks, ko viņa redz. Viņa gulēja ļoti rāmi, savādā mierā — tas viss vairs uz viņu neattiecās.

Pie durvīm vīrietis apstājās. Saminstinājās un brīdi pagaidīja. Tad pagriezās pret viņu. — Pasaki man vēl kaut ko, — viņš teica. — Vai tu… vai tu to darīji tikai tā… aiz… vairāk aiz līdzjūtības … vai.,,

Viņa paskatījās uz viņu. Pēdējais cilvēks. Pēdējais dzīvais. — Nē… — viņa ar lielu piepūli sacīja.

—   Ne aiz līdzjūtības?

—   Nē.

Vīrietis pie durvīm sastinga. Viņš bija vienas vienīgas gaidas bez elpas. — Kas?… — viņš jautāja tik klusu, it ka baidītos nogāzties dziļumā.

Viņa vēl arvien skatījās uz viņu. Viņa bija ļoti mierīga. Pēdējā drusciņa dzīves. — Mīlestība… — viņa teica.

Vīrietis pie durvīm klusēja. Izskatījās, it kā būtu gaidījis milnas triecienu, bet sajutis apskāvienu. Viņš nekustējās un tomēr šķita augam. — Ak dievs! — viņš sacīja.

Viņa piepeši izbijās, ka viņš nāks atpakaļ. — Tev tagad jāiet, — viņa teica. — Esmu ļoti nogurusi.

—   Jā…

Viņa vairs nedzirdēja, ko viņš saka, Juta dziļo nogurumu un aizvēra acis. Tad atkal parādījās durvis, kailas un tukšas, un viņa bija viena un aizmirsusi viņu.

Kādu laiku viņa palika rāmi guļot. Redzēja spogulī savu seju un uzsmaidīja tai — ļoti gurdi un maigi. Galva tagad bija gluži skaidra. Barbara Kleina, viņa nodomāja. Aktrise. Tieši Jaungada dienā. Aktrise. Bet vai tad viena diena nelīdzinājās citai? Uz naktsgaldiņa viņa ieraudzīja savu pulksteni. No rīta bija to uzvilkusi. Pulkstenis tikšķēs vēl nedēļu. Tam blakus viņa ieraudzīja vēstuli. Briesmīgo vēstuli, kurā slēpās nāve.

Viņa izņēma.no atvilktnes mazo žileti. Satvēra to starp īkšķi un rādītājpirkstu un pārvilka sev pāri segu. Stipri nesāpēja. Saimniece rīt lamāsies. Bet nekā cita viņai nebija. Veronāla viņai nebija. Viņa iespieda seju spilvenā. Kļuva tumšāks. Tad tas atkal atgriezās. Tālu prom. Tulūzas radio. Tuvāk un tuvāk. Blāva dārdoņa. Piltuve, kurā tu ieslīdi. Ātrāk un ātrāk. Un tad vējš…

XIX

Marills ienāca bufetē. — Ārā ir kāds, kas meklē tevi, Šteiner.

—   Kuru tad? Šteineru vai Hūberu? •— Šteineru.

—   Vai pavaicāji, ko viņš grib?

—   Protams. Jau aiz pieeardzības vien. — Marills paskatījās uz viņu. — Viņam līdzi ir vēstule no Berlīnes.

Šteiners ar rāvienu atgrūda krēslu. — Kur viņš ir?

—   Pāri pretī pie rumāņu paviljona.

—   Nav kāds okšķeris vai kas tamlīdzīgs?

—   Tā neizskatās.

Viņi kopā devās turp. Zem kailajiem kokiem gaidīja gadu piecdesmit vecs vīrietis. — Vai jūs esat Šteiners? — viņš jautāja.

—   Nē, — šteiners teica. — Un tad?

Vīrietis uzmeta viņam paviršu skatienu. — Man priekš jums ir vēstule. No jūsu sievas.

Viņš izņēma no kabatas portfeļa vēstuli un parādīja to Šteineram.— Rokrakstu jau jūs droši vien pazīstat.

Šteiners juta, ka stāv mierīgs, sakopojis visus spēkus, bet iekšā viss piepeši bija atraisījies un drebēja, un plīvoja. Viņš nespēja pacelt roku; viņam šķita, ka tā aizlidos.

—       Kā jūs zināt, ka Šteiners ir Parīzē? — vaicāja Marills.

—       Vēstule nāk no Vīnes. Kāds to atveda līdzi no Berlīnes. Tad viņš mēģināja jūs sastapt un padzirdēja, ka esat Parīzē. — Vīrietis norādīja uz otru aploksni. «Jozefam Šteineram Parīzē» — uz tās stāvēja rakstīts Lilo plašajā rokrakstā. — Līdz ar citiem sūtījumiem viņš atsūtīja šo vēstuli man. Kopš dažām dienām meklēju jūs. Morisa kafejnīcā beidzot izdzirdu, ka varu atrast jūs te. Jums nav man jāsaka, vai esat Šteiners. Es zinu, ka jābūt piesardzīgam. Jums tikai jāpaņem vēstule. Gribu tikt no tās vaļā.

—   Tā ir man, — Šteiners teica.

—   Labi.

Vīrietis iedeva vēstuli viņam. Šteineram bija jāpiepūlas, lai to paņemtu; tā bija citāda un smagāka par visām pasaules vēstulēm. Taču, kad viņš sajuta pirkstos aploksni, tad, lai to atkal atņemtu, būtu jānocērt viņam roka.

—   Paldies, — viņš teica vīrietim. — Jums bijis daudz pūļu.

—       Nekas. Kad jau nu mēs saņemam pastu, tad tas ir pietiekami svarīgs, lai meklētu kādu rokā. Labi, ka esmu jūs atradis.

Viņš atsveicinājās un aizgāja.

—   Marill, — Šteiners sacīja, vairs nespēdams valdīties.

—   No manas sievas! Pirmā vēstule! Kas tas var būt? Viņai taču nevajadzētu rakstīt!

—   Taisi to vaļā

—   Jā. Pasēdi te. Sasodīts, kas diez viņai ir?

Viņš atplēsa aploksni un sāka lasīt. Sēdēja kā tāds akmens un izlasīja vēstuli līdz galam; taču viņa seja sāka mainīties. Tā nobalēja un šķita sakrītamies. Vaigu muskuļi saspringa, un izspiedās dzīslas.

Viņš lēnām nolaida vēstuli un kādu laiku sēdēja klusēdams, tukšu skatienu vērdamies zemē. Tad paraudzījās uz datumu: — Desmit dienas.,, — viņš noteica. — Viņa guļ slimnīcā. Pirms desmit dienām viņa vēl bija dzīva/,,

Marills vērās viņā un gaidīja.

—       Viņa teic, ka neesot glābjama. Tāpēc arī raksta. Tāgad jau esot vienalga. Viņa nesaka, kas viņai kaiš. Viņa raksta … saproti… tā ir pēdējā vēstule…

—       Kurā slimnīcā viņa guļ? — Marills jautāja. — Vai tas ir uzrakstīts?

—   Jā.

—       Mes tūliņ pat piezvanīsim. Piezvanīsim uz slimnīcu. Nosauksim sevi kādā svešā vārdā.

Šteiners, mazliet grīļodamies, piecēlās. — Man jātiek turp.

—   Vispirms piezvani. Nāc, brauksim uz «Verdenu»!

Šteiners pieteica sarunu. Pēc pusstundas telefons ietark-

šķējās, un viņš iegāja kabīnē kā tumšā šahtā. Iznācis viņš bija slapjš no sviedriem.

—   Viņa vēl ir dzīva, — viņš sacīja.

—   Vai tu runāji ar viņu? — Marills vaicāja.

—   Nē, ar ārstu.

—   Vai pateici savu vārdu? *

—        Nē, teicu, ka esmu viņas radinieks. Viņa tikusi operēta. Nav vairs glābjama. Trīs četras dienas, augstākais, saka ārsts. Tāpēc jau viņa rakstījusi. Nedomāja, ka es tik ātri saņemšu vēstuli. Sasodīts! — Viņš vēl arvien turēja vēstuli rokā un skatījās apkārt tā, it kā savu mūžu nebūtu stāvējis «Verdenas» netīrajā priekštelpā. — Marill, es šovakar braukšu.

Marills pavērās viņā. Tad klusu jautāja: — Vai tu esi sajucis, bērns?

—   Nē. Es tikšu pār robežu. Man taču ir pase.

—       Kad būsi viņā pusē, pase tev nekā nelīdzēs. To taču tu pats gluži skaidri zini.

—   Jā.

—       Tad tu zini arī, ko nozīmes tas, ka tu būsi pārbraucis pāri.

—   Jā.

—   Ka tu droši vien būsi pazudis.

—   Es būšu pazudis ari tad, ja viņa nomirs.

—  Tas nav tiesa! — Marills pēkšņi bija pagalam nikns.

—   Padoms, ko es tev došu, izklausīsies rupjš, Šteiner, — uzraksti viņai, telegrafē viņai, bet paliec šeit.

Šteiners izklaidīgi papurināja galvu. Viņš tikpat kā nebija dzirdējis.

Marills sagrāba viņu aiz pleca. — Tu nevari viņai palīdzēt. Arī tad, ja aizbrauksi, ne.

—   Es varu uz viņu paskatīties.

—   Bet, cilvēk, viņa būs izmisumā, kad tu ieradīsies! Ja tu viņai tagad pajautātu, viņa darītu visu, lai tu paliec tepat.

Šteiners bija tukšu skatienu vēries uz ielu, nekā neredzēdams. Tagad viņš aši apgriezis, — Marill, — viņš sacīja, acīm zibot, — vēl viņa ir viss, kas man eksistē, viņa dzīvo, vēl elpo, viņas acis vēl ir te, un viņas vairs nebūs te, viņa gulēs un vairs nebūs viņa, bet gan sabrūkošs, svešs līķis, bet tagad, tagad viņa taču vēl ir te, viņa vēl ir te, vēl pāris dienas, pēdējās dienas, un es lai nebūtu pie viņas, apjēdz taču, ka man jābrauc, citādi nemaz nevar, sasodīts, pasaule ies bojā, ja es neaizbraukšu, es vienkārši salūzīšu, es nomiršu līdz ar viņu!

—   Tu nenomirsi. Nāc telegrafē viņai, pieliec savai naudai klāt manējo, pieliec Kerna naudu un telegrafē viņai katru stundu — veselām lappusēm, vēstulēm, visu —, bet paliec tepat!

—   Tas nebūs bīstami, ja es braukšu. Man ir pase, ar to es atkal atgriezīšos.

—   Nestāsti man blēņas! Tu zini, ka tas ir bīstami. Tur pāri viņiem ir sasodīti laba organizācija.

—   Es braukšu, — Šteiners noteica.

Marills mēģināja satvert viņa roku un aizvilkt viņu sev līdzi. — Nāc, iztempsim pāris pudeles šņabja! Pietempies! Apsolu tev, ka zvanīšu ik pa pāris stundām.

Šteiners atkratījās no viņa kā no bērna. — Liecies mierā, Marill! Ne jau tur tā lieta. Es zinu, ko tu domā. Es arī to saprotu, neesmu jucis. Zinu, kas likts uz spēles, bet, ja tas būtu kaut vai tūkstošreiz vairāk, es brauktu un nekas nespētu mani aizkavēt. Vai tad tu to nesaproti?

—   Jā, — Marills ieaurojās. — Skaidrs, ka es to saprotu! Es taču arī pats brauktu!

Šteiners sakravāja mantas. Viņš bija kā straume, kas izlauzusies no ledus žņaugiem. Viņš gandrīz vai nespēja apjēgt, ka pa telefonu ir runājis ar kādu, kas atradies tai ! paša nama, kur Marija; viņam šķita neaptverami, ka paša balss dukusi klausules melnajā kaučukā tik tuvu klāt viņai; viss viņam šķita neiedomājams — ka viņš kravājas, ka viņš kāps vilcienā un ka rīt būs tur, kur ir'viņa.

Viņš sameta atlikušās no nedaudzajām nepieciešamajām mantām koferī un aizvēra to. Tad aizgāja pie Rutas un Kerna. Viņi jau bija visu dzirdējuši no Marilla un apjukuši sagaidīja Šteineru.

—        Bērni, — viņš sacīja, — es tagad eju prom. Tas vilkās ilgi, bet es jau aizvien zināju, ka notiks tā. Ne gluži tā, — viņš piebilda. — Bet es jau tam vēl neticu. Es tikai to zinu.

Viņš mulsi un skumīgi pasmaidīja. — Dzīvojiet sveika, Ruta!

Ruta sniedza viņam roku. Viņa raudāja. — Es gribēju jums tik daudz ko pateikt, Šteiner. Bet nu vairs nekā nezinu. Esmu vairs tikai noskumusi. Vai gribat ņemt līdzi šo? — Viņa pastiepa viņam melno svīteri. — Tas tieši šodien tika gatavs.

Šteiners pasmaidīja un mirkli atkal bija tāds kā senāk.

—       Tas nu ir tieši īstajā reizē, — viņš teica. Tad pievērsās Kernam: — Dzīvo sveiks, bērniņ! Dažreiz viss iet šausmīgi lēni, vai ne? Un dažreiz sasodīti ātri.

—       Es nezinu, Šteiner, vai bez tevis es vēl maz būtfl pasaulē, — Kerns sacīja.

—       Noteikti būtu. Bet jauki, ka tu man to saki. Tad taču tas laiks nav bijis gluži veltīgs.

—       Atgriezieties! — Ruta teica. — Vairāk es nevaru pateikt. Atgriezieties! Mēs maz varam darīt jūsu labā, bet viss, ko mēs spējam, ir jūsu rīcībā. Vienmēr.

—       Labi. Tad jau redzēšu. Dzīvojiet sveiki, bērni! Nenokariet degunu!

—   Ļauj mums iet līdzi uz staciju, — Kerns sacīja._

Šteiners vilcinājās. — Marills ies līdzi. Vai — ja, nāciet

vien! — Viņi nokāpa pa kāpnēm. Ārā Šteiners pagriežas un paskatījās uz viesnīcas pelēko, aplupušo fasādi. — Verdena … — viņš nomurmināja.

—   Ļauj man nest tavu koferi, — Kerns bilda.

—   Kālab, bērniņ? Es pats to gluži labi varu.

—  Dod to man, — Kerns ar samocītu smaidu teica.

— Šodien pēcpusdienā es tev parādīju, cik spēcīgs esmu kļuvis.

—   Jā, to tu darīji, šodien pēcpusdienā. Cik sen tas ir!

Šteiners atdeva viņam koferi. Viņš zināja, ka Kerns

grib kaut ko izdarīt viņa labā un ka nav nekā cita kā šis mazumiņš: nest viņa koferi.

Viņi paspēja tieši uz vilciena atiešanu. Šteiners iekāpa un nolaida logu. Vilciens vēl stāvēja, taču trijotnei uz perona šteiners aiz loga jau likās neatsaucami šķirts no viņiem. Kerns degošām acīm raudzījās skarbajā, kalsnajā sejā; viņš gribēja to ielāgot uz visu mūžu. Tā tika viņu pavadījusi daudzus mēnešus un bijusi viņa skolotāja; par to, kas norūdījies viņā pašā, bija jāpateicas šteineram. Un tagad viņš redzēja šo seju, apvaldītu un mierīgu, brīvprātīgi dodamies pretī bojāejai, jo neviens no visiem nerēķinājās ar brīnumu, ka Šteiners atgriezīsies.

Vilciens sakustējās. Neviens neteica ne vārda, šteiners lēnām pacēla roku. Trijotne uz perona noraudzījās viņam pakaļ, līdz vagoni nozuda aiz līkuma.

—   Sasodīts! — aizsmacis beidzot noteica Marills. — Nāciet, man jāiedzer kāds šņabis. Esmu redzējis mirstam daudzus cilvēkus, bet vēl nekad neesmu bijis klāt, kad kāds izdara pašnāvību.

Viņi atgriezās viesnīcā. Kerns un Ruta aizgāja uz Rutas istabu. — Ruta, — Kerns pēc brīža sacīja, — viss pēkšņi ir tukšs, un salst — it kā pilsēta būtu izmirusi.

Vakarā viņi apciemoja Morica tēvu. Tagad viņš gulēja gultā un vairs nespēja piecelties. — Sēdieties, bērni, — viņš teica. — Es jau visu zinu. Tur nekā nevar darīt. Ikvienam cilvēkam ir tiesības noteikt savu likteni.

Morics Rozentāls zināja, ka nekad vairs necelsies. Tādēļ bija licis novietot savu gultu tā, lai varētu skatīties pa logu. Neko daudz viņš neieraudzīja: vienīgi gabaliņu no māju rindas pāri pretī. Taču, tā kā viņam nebija nekā cita, tas šķita daudz. Viņš redzēja logus pretējā puse, un tie viņam kļuva par dzīves iemiesojumu. Viņš redzeja tos no rītiem, kad tos vēra vaļā, redzēja tajos parādāmies sejas, pazina sapīkušo meiču, kas spodrināja rūtis, nogurušo jauno sievieti, kura pēcpusdienās gandrīz nekustīgi sēdēja aiz atbīdītā aizkara un tukšu skatienu noraudzījas uz ielu, un augšstāvā plikpauri, kas vakaros vingroja pie vaļēja loga. Pēcpusdienās viņš redzēja aiz nolaistajiem aizkariem uzspīdam gaismu, redzēja šurpu turpu klīstam ēnas, redzēja vakarus, kad viss stinga tumšs kā pamesta ala, un citus vakarus, kad lampas dega ilgi. Tas viss un klusinātais ielas troksnis viņam bija ārpasaule, pie kuras vēl piederēja tikai viņa domas, bet ķermenis vairs ne, otrā — atmiņu pasaule bija viņa istabā pie sienām. Pēdējiem spēkiem un ar istabenes palīdzību viņš tur ar spraudītēm bija piestiprinājis visas fotogrāfijas un attēlus, kas viņam piederēja.

Pie sienas virs gultas karājās izbalējušas ģimenes fotogrāfijas: viņa vecāku, sievas, kas bija mirusi pirms četrdesmit gadiem, septiņpadsmit gadu vecumā miruša mazdēla attēls, tikai trīsdesmit piecus gadus sasniegušās vedeklas attēls — mirušie, kuru vidū Morics Rozentāls pats, mūžvecs un aukstasinīgs, gaidīja nāvi.

Pretējo sienu klāja ainavu attēli. Reinas, cietokšņu, piļu un vīnakalnu fotogrāfijas, starp tām krāsaini izgriezumi no avīzēm, saullēkti un negaisi pār Reinu un, visbeidzot, attēlu sērija no Godesbergas pilsētiņas pie Reinas.

—  Neko nevaru sev līdzēt, — Morics Rozentāls mulsi teica. — Seit pie manis patiesībā būtu jākarājas attēliem no Palestīnas — vismaz kādiem pāris pa vidu —, bet es neņemu to pie sirds.

—   Cik ilgi jūs nodzīvojāt Godesbergā? — Ruta vaicāja.

—  Līdz savam astoņpadsmitajam gadam. Tad mēs devāmies prom.

—   Un vēlāk? *

—   Vēlāk es nekad vairs neesmu tur bijis.

—   Tas ir tik sen, Morica tēv, — Ruta sacīja.

—  Jā, tevis tad vēl nebija pasaulē. Varbūt toreiz tikai piedzima tava māte.

Savādi, Ruta notiomāja, mana māte piedzima, kad šie attēli jau bija kļuvuši par atmiņām smadzenēs aiz šīs pieres manā priekšā, un viņa ir dzīvojusi savu grūto dzīvi un izdzisusi, un aiz šīs vecās pieres vēl aizvien spokojas tās pašas atmiņas — it kā būtu stiprākas par dažu labu dzīvi.

Klauvēja.

Ienāca Edīte Rozenfelde. — Edīt, — Morics Rozentāls teica, — mana mūžīgā mīlestība! No kurienes tu nāc?

—  No vilciena, Moric. Aizvadīju Maksu. Viņš brauc uz Londonu un no turienes uz Meksiku.

—   Tad tu nu esi viena, Edīt.,,

—   Ja, Moric, nues viņiem visiem esmu sagādājusi vietas, un viņi var strādāt.

—   Ko Makss darīs Meksikā?

—   Viņš brauc par strādnieku. Bet grib mēģināt iekļūt automašīnu tirdzniecībā.

—   Tu esi laba māte, Edīt, — Morics Rozentāls pēc brīža noteica.

—   Es esmu kā kura katra, Moric,

—   Ko tu tagad darīsi?

—   Mazliet atpūtīšos. Tad man atkal būs darbs. Te, viesnīcā, ir mazulis. Piedzimis pirms divām nedēļām. Mātei drīz atkal jāsāk strādāt. Tad nu es kļūšu par adoptētu vecmāmiņu.

Morics Rozentāls nedaudz paslējās augšup. — Mazulis? Divas nedēļas vecs? Tad jau tas ir francūzis! Man tas nav izdevies pat astoņdesmit gadu vecumā. — Viņš pasmaidīja. — Vai tad tu proti viņu dziedot ieaijāt, Edīt?

—   Jā.

—   Ar dziesmām, ar kurām tu toreiz ieaijāji manu dēlu. Tas ir tik sen, Edīt. Viss pēkšņi ir tik sen. Vai tu man atkal nenodziedātu kādu no tām? Dažkārt es arī jau esmu kā bērns, kas grib gulēt.

—   Kuru tad, Moric?

—   Dziesmu par nabaga ebreju bērnu. Pagājuši četrdesmit gadi, kopš tu to dziedāji. Toreiz tu biji ļoti skaista un jauna. Tu aizvien vēl esi skaista, Edīt.

Edīte Rozenfelde pasmaidīja. Tad mazliet izslējās un savā vārajā balsī sāka dziedāt vecu jūdu dziesmu. Balss nedaudz zvadzēja — gluži kā vecas mūzikas kastītes melodija. Morics Rozentāls atlaidās guļus un ieklausījās. Viņš aizvēra acis un rāmi elpoja. Vecā sieviete kailajā telpā klusu dziedāja grūtsirdīgo zudušās dzimtenes melodiju un skumjos vārdus:

Rozīnes un mandeles — Tas būs tavs amats, bērns, Ar tām tev nāksies tirgoties, Nu dusi, dusi, bērns …

Ruta un Kerns sēdēja klusēdami un klausījās. Pār viņu galvām šalca laika vējš — četrdesmit gadi, piecdesmit gadi aizvējoja garām vecās sievietes un vecā vīra saruna, un abiem vecīšiem šķita pašsaprotami, ka tie ir pagājuši. Bet visam tam vidū tupēja abas divdesmitgadīgas dzīvības, kam viens gads jau bija kaut kas bezgalīgs un

gandrīz neiedomājams, un viņi sajuta ko līdzīgu rēgainām bailēm: ka viss paiet un tam ir jāpaiet un ka tas reiz skars arī viņus ..»

Edīte Rozenfelde piecēlās un noliecās pār Moricu Rozentālu. Viņš bija iemidzis. Viņa brīdi vēroja lielo sirmgalvja seju. Tad sacīja: — Nāciet, ļausim viņam pagulēt.

Viņa nodzēsa gaismu, un viņi bez trokšņa izgāja tumšajā gaitenī un taustījās uz savu istabu.

Kerns tobrīd stūma no paviljona smagu, zemes pilnu ķerru pie Marilla, kad viņu apturēja divi kungi.

—       Lūdzu, vienu mirklīti! Jūs arī, — viens teica Marilla m.

Kerns gausi nolaida ķerru pie zemes. Viņš zināja, kas notiek. So toni viņš pazina: visur pasaulē viņš uzreiz uztrūktos no visdziļākā miega, izdzirdīs līdzās savai gultai šo kluso, pieklājīgo un nepielūdzamo toni.

—       Vai jūs mums, lūdzu, neparādītu savus personības dokumentus?

—  Man to nav klāt, — Kerns atteica.

—       Vai jūs mums, lūdzu, vispirms neparādītu savus personības dokumentus? — sacīja Marills.

—        Bet zināms, labprāt! Lūk, ar to droši vien pietiks, vai ne? Policija, šis kungs ir Darba ministrijas kontrolieris. Jūs saprotat: lielais franču bezdarbnieku skaits spiež mūs izdarīt kontroli… *

—       Es saprotu, mans kungs. Diemžēl varu parādīt jums vienīgi uzturēšanās atļauju; darba atļaujas man nav, to, jūs katrā ziņā arī necerējāt ieraudzīt…

—       Jums ir pilnīga taisnība, mans kungs, — kontrolieris pieklājīgi sacīja, — necerējām vis. Taču mums pietiek. Jūs varat strādāt tālāk. Šai sevišķajā gadījumā — izstādes celtniecības laikā — valdība negrib pārāk stingri turēties pie priekšrakstiem. Lūdzu, atvainojiet par traucējumu.

—   Lūdzu, tas taču ir jūsu pienākums.

—       Vai drīkstu ieskatīties jūsu personības "apliecībā? — kontrolieris vaicāja Kernam.

—   Man tādas nav.

—   Nav rйcйpissй?

—   Nē.

—   Jus esat ieceļojis nelegāli?

—   Citas iespējas man nebija.

Man ļoti žēl, — sacīja vīrs no policijas, — bet jums jānāk mums līdzi uz prefektūru.

—   Esmu ar to rēķinājies, — Kerns atteica un paskatījās uz Marillu. — Pasakiet Rutai, ka mani saņēma ciet; atgriezīšos tik ātri, cik vien varēšu. Lai viņa nebaidās.

Viņš bija runājis vāciski. — Man nekas nav pretī, ja jūs vēl mirkli gribētu parunāties, — kontrolieris pretimnākoši paskaidroja.

—   Es rūpēšos par Rutu, līdz jūs atgriezīsieties, — Marilīs vāciski teica. — Labu veiksmi, veco zēn! Lieciet, lai jūs izsūta caur Bāzeli. Caur Burgfeldeni atkal atpakaļ. Steifa restorānā Senluī pa telefonu izsauciet taksi no Steifa viesnīcas, brauciet līdz Milhauzenei un no turienes līdz Belfortai. Tas ir vislabākais ceļš. Ja jūs iesēdinās Santй, uzrakstiet man, tiklīdz varēsiet. Turklāt Klasmanis paturēs jūs acīs. Es viņam tūliņ piezvanīšu.

Kerns pamāja Marillam. Tad sacīja: — Esmu gatavs.

Policijas pārstāvis nodeva viņu kādam vīrietim, kas netālu bija gaidījis. Kontrolieris smaidot paskatījās uz Marillu. — Skaisti atvadu vārdi, — viņš noteica tīrā vācu valodā. — Šķiet, ka jūs labi pazīstat mūsu robežas.

—   Diemžēl, — attrauca Marills.

Marills ar Vāzeru sēdēja bistro. — Klausieties, — Marills sacīja, — paņemsim vēl vienu šņabi! Sasodīts, es neuzdrīkstos iet uz viesnīcu! Pirmā reize, kad man atgadās kas tāds! Ko ņemsiet jūs? Fine vai Pernod?

—   Fine, — Vāzers cienīgi paziņoja. — Tā anīsa dzira ir priekš sievišķiem.

—   Bet ne Francijā. — Marills pamāja viesmīlim un pasūtīja vienu konjaku un vienu neatšķaidītu Pernod.

—   Es varu viņai to pateikt, — Vāzers ierosināja. — Mūsu aprindās tādas lietas gadās ik uz soļa. Katru mirkli kāds tiek nogrābts, un tas jādara zināms sievai vai viņa meičai. Vislabāk būs, ja jūs iesāksiet ar lielo, kopējo lietu, kas vienmēr prasa upurus.

—   Kas par kopēju lietu?

—   Kustība! Masu revolucionārā apgaismošana, pats par sevi saprotams!

Marills brītiņu uzmanīgi pētīja komunistu. Tad rāmi teica: — Vāzer, ar to mēs diez vai tālu tiktu. Tas der sociālistu manifestam, bet vairāk arī nekam. Aizmirsu, ka esat iejaukts politiskās lietās. Izdzersim savu šņabi — un tad pie ieročiem! Kaut kā jau tas tiks nodarīts.

Viņi samaksāja un pa ķēpaino sniega putru gāja uz viesnīcu «Verdena». Vāzers nozuda katakombā, un Marills tenam kāpa augšup pa kāpnēm.

Viņš pieklauvēja pie Rutas durvīm. Viņa atvēra tik ātri, it kā būtu aiz tām gaidījusi. Ieraugot Mar'illu, smaids viņas sejā mazliet padzisa. — Marills.., — viņa sacīja.

—  Jā, nebijāt vis gaidījusi, vai ne?

—       Domāju,_ka tas ir Ludvigs. Viņam jau arī kuru katru mirkli jāpārnāk.

—  Jā.

Marills ienāca iekšā. Viņš redzēja uz galda šķīvjus, spirta plītiņu ar vārošu ūdeni, maizi un uzgriežamos, un vāzē dažas puķes. Viņš redzēja to visu, redzēja Rutu, kas gaidpilna stāvēja viņa priekšā, saminstinājās un, lai kaut ko darītu, pacēla vāzi. — Puķes.,, — viņš murmināja. — Vēl arī puķes …

—   Puķes Parīzē ir lētas, — Ruta teica.

—       Jā. Tā es to nedomāju. Tikai… — Marills nolika vāzi atpakaļ tik piesardzīgi, it kā tā būtu nevis no lēta, bieza presētā stikla, bet gan no trausla jo trausla porcelāna. — Tas padara to vēl tik nolādēti daudzkārt smagāku, tas viss…

—   Kas?

Marills neatbildēja.

—       Es zinu, — Ruta negaidot sacīja. — Policija no* tvērusi Ludvigu.

Marills pagriezās pret viņu. — Jā, Ruta,

—   Kur viņš ir?

—   Prefektūrā.

Ruta klusēdama paņēma mēteli. Uzvilka to, iebāza kabatās dažas mantas un gribēja tikt Marillam garām ārā pa durvīm. Viņš apturēja viņu. — Tas ir bezjēdzīgi, — viņš paskaidroja. — Tas nepalīdzēs nedz viņam, nedz jums. Mums prefektūrā ir kāds, kas patur viņu acīs. Palieciet tepat!

—       Kā lai es to spētu? Es taču varu viņu vēl ieraudzīt! Lai viņi iesloga mani arī! Tad mēs kopā iesim pār robežu. — Marills turēja viņu ciet. Viņa bija kā uzvilkta tērauda atspere. Seja bija bāla un šķita no sasprindzinājuma kļuvusi mazāka. Tad viņa pēkšņi atslāba. — Marill… — viņa bezpalīdzīgi teica, — ko lai es iesāku?

—   Palieciet tepat. Prefektūrā ir Klasmanis. Viņš mums pateiks, kas notiek. Kernu var tikai izraidīt. Tad viņš pēc dažām dienām atkal būs klāt. Es viņam apsolīju, ka jūs gaidīsiet tepat. Viņš zina, ka jūs būsiet prātīga.

—   Jā, tā arī darīšu. — Rutas acis bija asaru pilnas. Viņa novilka mēteli un jāva tam nokrist zemē. — Marill, — viņa sacīja, — kādēļ ar mums tā izrīkojas? Mēs taču nevienam nekā neesam nodarījušil

Marills domīgi paraudzījās viņā. — Manuprāt, tur arī ir viss iemesls, — viņš teica. — Tik tiešām, manuprāt, tas ir tāpēc.

—   Vai viņu liks cietumā?

—   Nedomāju vis. Mēs to uzzināsim no Klasmaņa. Jāpagaida līdz rītam.

Ruta piekrītoši pamāja un lēnām pacēla no grīdas mēteli. — Vai cita nekā Klasmanis jums nepateica?

—   Nē. Runājos ar viņu tikai vienu mirkli. Tad viņš tūliņ devās uz prefektūru.

—   Šodien priekšpusdienā biju tur kopā ar viņu. Man bija likts ierasties. — Viņa izņēma no mēteļa kabatas kādu papīru, ar plaukstu izgludināja un iedeva Marillam. — Tādēļ.

Tā bija uzturēšanās atļauja Rutai, derīga četras nedēļas. — To panākusi Bēgļu komiteja. Man taču vēl bija notecējusi pase. Ar šo ziņu šodien atnāca Klasmanis. Visus šos mēnešus bija tādēļ nopūlējies. Gribēju to parādit Ludvigam. Tādēļ man te uz galda arī ir tās puķes.

—   Ak tad tādēļ! — Marills turēja zīmi rokā. — Tā ir nolādēta laime un sasodīts posts vienlaikus, — viņš sacīja. — Bet vairāk laime. Šis te ir kaut kas līdzīgs brīnumam. Tik viegli nemēdz atkārtoties. Bet Kerns atgriezīsies. Vai jūs tam ticat?

—   Jā, — Ruta atteica. — Viens bez otra neiztiek. Viņam jāatgriežas!

—   Labi. Un nu nāciet man līdzi ārā. Paēdīsim kaut kur. Un kaut ko iedzersim — par godu uzturēšanās atļaujai un par godu Kernam. Viņš ir pieredzējis karavīrs. Mes visi esam karavīri. Jūs arī. Vai man ir taisnība?

—   Jā …

—   Kerns vai piecdesmit reižu gavilēdams ļautu sevi izraidīt par to, ko jūs tur turat rokā, to taču jūs zināt?

—   Jā, bet es simtkārt labprātāk ne…

—   Zinu, — Marills pārtrauca. — Par to parunāsim, kad

viņš atkal būs klāt. Tas ir viens no pirmajiem karavīru likumiem.

—   Vai viņam ir nauda, ar ko pārbraukt?

—       Domāju, ka ir. Mums kā veciem karotājiem vienmēr tik daudz ir klāt nepieciešamības gadījumam. Ja viņam nepietiek, Klasmanis slepus iesūtīs pārējo. Viņš ir mūsu priekšpostenis un mūsu izlūks. Un nu nāciet! Dažkārt ir sasodīti labi, ka pasaulē pastāv šņabis. Jo īpaši pēdējā laikā.

Kad vilciens apstājās pie robežas, Šteiners bija ļoti modrs un sasprindzis. Vienaldzīgi un aši cauri izgāja franču muitas ierēdņi. Viņi paprasīja pasi, apzīmogoja to un atstāja kupeju. Vilciens atkal sakustējās un lēnām ripoja tālāk. Šteiners zināja, ka šai brīdī bija izšķirts viņa liktenis; griezties atpakaļ viņš vairs nevarēja.

Pēc brīža ienāca divi vācu ierēdņi un sveicināja. — Lūdzu, jūsu pasi.

Šteiners paņēma pasi un padeva jaunākajam, kas bija prasījis. — Kādēļ jūs ceļojat uz Vāciju? —jautāja otrais.

—   Gribu apmeklēt radiniekus.

—   Vai dzīvojat Parīzē?

—   Nē, Grācā. Parīzē apmeklēju radinieku.

—   Cik ilgi gribat palikt Vācijā?

—       Apmēram divas nedēļas. Tad braukšu atkal atpak^ uz Grācu.

—   Vai jums klāt ir ārzemju valūta?

—   Jā. Piecsimt franku.

—       Tas mums jāieraksta pasē. Vai šo naudu esat atvedis līdzi no Austrijas? *

—   Nē, to man Parīzē iedeva brālēns.

Ierēdnis nopētīja pasi, tad kaut ko tajā ierakstīja un iespieda zīmogu.

—   Vai jums ir kas muitojams? — vaicāja otrais.

—   Nē, nav nekā. — šteiners nocēla lejā koferi.

—   Vai jums vēl ir liela bagāža?

—   Nē, šis te ir viss.

Ierēdnis pavirši ieskatījās koferī. — Vai jums klāt ir avīzes, iespieddarbi vai grāmatas?

—   Nav.

—   Pateicos. — Jaunākais ierēdnis atdeva Šteineram

pasi. Abi atsveicinājās un aizgāja. Šteiners uzelpoja. Viņš piepeši juta, ka ir slapjš no sviedriem.

Vilciens sāka braukt ātrāk. Šteiners atlaidās solā un skatījās rūtīs. Arā bija nakts, pie debesīm aši un zemu slīdēja mākoņi, un starp tiem mirgoja zvaigznes. Garām trauca mazas, pusapgaismotas stacijas. Garām zibēja sarkanās un zaļās signālgaismas un vizēja sliedes. Šteiners nolaida logu un paskatījās ārā. Miklais, straujais vējš cirtās sejā un pluinīja matus. Viņš dziļi elpoja; šķita, ka gaiss ir citāds. Tas bija citāds vējš, tas bija citāds apvārsnis, tā bija citāda gaisma, papeles ceļmalās locījās citādi un pazīstamāk, paši ceļi veda kaut kur viņa sirdī — viņš dziļi elpoja, bija karsti, asinis pulsēja, apvidus aiz loga it kā pacēlās un palūkojās viņā mīklains un tomēr ne vairs svešs, — sasodīts, viņš nodomāja, kas tas ir, es kļūstu sentimentālsl Viņš apsēdās atkal un mēģināja iemigt — taču nespēja. Tumšais apvidus ārā vilināja un sauca, tas pārvērtās par sejām un atmiņām, atkal cēlās augšā smagie kara gadi, vilcienam dārdinot pāri Reinas tiltam; ūdens, vizuļodams un ar dobju šalkoņu traukdamies prom, uzvilnīja simt vārdus, bez vēsts pazudušus, mirušus, gandrīz jau aizmirstus vārdus — pulku un biedru, pilsētu un nometņu vārdus, vārdus no gadu tumsas; tas bija kā trieciens, un Šteiners pēkšņi stāvēja savas pagātnes vētrā un gribēja turēties pretī, un nespēja.

Kupejā viņš bija viens. Aizdedzināja cigareti pēc cigaretes un klīda šurpu turpu pa mazo telpu. Nebija ticējis, ka visam vēl varētu būt tāda vara pār viņu. Krampjaini piespieda sevi domāt par rītdienu, par to, kā jāmēģina tikt cauri, nesaistot neviena uzmanību, par slimnīcu, par savu stāvokli un par to, kuru no saviem draugiem varētu uzmeklēt un iztaujāt.

Taču tas viss tobrīd šķita savādi miglains un nereāls — kad gribēja to pārdomāt, tas attālinājās, pat briesmas, kurās viņš atradās un kurām brauca pretī, nobālēja līdz abstraktam priekšstatam, tām nebija spēka atvēsināt virmojošās asinis un piespiest apdomāties, gluži otrādi, briesmas uzpātagoja tās un ierāva līdzi mutulī, kurā gluži kā noslēpumainā dejā un mistiskā pārnākšanā šķita griežamies viņa dzīve. Tad viņš padevās. Viņš zināja — tā bija pēdējā nakts, rīt visu aizēnos kas cits, tā bija pēdējā tīrā nakts neziņā, jūtu vētrā, tā bija pēdējā nakts bez nežēlīgās atskārsmes un bojāejas skaidrības. Viņš meta mieru domām. Viņš padevās.

Aiz promtraucošā vilciena loga izpletās nakts. Tā bija bezgalīga, tā pletās pār kāda vīrieša četrdesmit gadiem un pār viņa dzīvi, kam četrdesmit gadi nozīmēja mūžību. Ciemi, kas slīdēja garām ar nedaudzām ugunīm un vientulīgu suņa ieriešanos, visi bija viņa bērnības ciemi — visos viņš bija rotaļājies, pār visiem gājušas viņa vasaras un ziemas, un kapliču zvani visur skanējuši viņam. Meži, kas lidoja garām melni un miegaini, visi bija viņa jaunības meži, to zaļzeltainā krēsla bija apēnojusi viņa pirmos klejojumus, to gludajos dīķos aizturētu elpu tika spoguļojusies viņa seja, kad viņš slepus novēroja lāsumaino, sarkanvēderaino salamandru dzīvi, — un vējš, kas spēlēja arfu skābaržos un dziedāja eglēs, bija mūžvecais dēku vējš. Nespodri vizošie ceļi, kas līdzīgi tīklam stiepās pār milzīgajiem laukiem, visi bija viņa nemiera ceļi, pa tiem visiem viņš bija gājis, vilcinājies to krustojumos, viņš pazina to atvadas un to cerību, un to atgriešanos no apvāršņa apvārsnī, pazina to jūdžu stabus un blakusesošās lauku sētas. Un mājas, zem kuru jumtiem bija sarāvusies, notverta gaisma, un kā no logiem sarkanīgi spīgoja siltuma un dzimtenes apsolījums; viņš bija mitis aiz ikviena no šiem logiem, pazina durvju tverekļu maigo spiedienu, zināja, kas gaida zem lampas apļa: mazliet noliekta piere, zeltainie ugunskrāsas mati, piebērti dzirkstīm, — viņa, kuras seja tika gaidījusi it visur, visos ceļos un visos pasaules nostūros, dažkārt aptumšota un bieži gandrīz neredzama, pilna ilgu un vēlēšanās aizmirst, viņa dzīves seja, kurai viņš nu brauca pretī, seja, kura vīdēja nakts debesīs, acis, kas mirdzēja aiz mākoņiem, mute, kura no apvāršņa raidīja nedzirdamus vārdus, rokas, ko viņš jau sajuta vējā, koku plīvās, un smaids, kurā bezgalīgo jūtu uzplūdā nogrima visa apkārtne un viņa sirds.

Viņš juta, kā izkūst un atveras dzīslas, kā asinis šķiet ieplūstam apskaidrotajā straumē, kas viļņoja aiz loga un uzņēma tās, lai, sajaukusies ar tām, atgrieztos vēl spēcīgāka; šī straume nesa viņa rokas sev līdzi pie citām tālām rokām, kuras sniedzās viņam pretī, mutuļojošā straume, kas nodrupināja un aizskaloja no viņa gabalu pēc gabala, kas izkausēja viņa savrupību kā nevaldāmie pavasara ūdeņi ledu un kas šai vienīgajā, bezgalīgajā naktī deva viņam vientuļo laimi būt saistībā ar visu un visu atplūsmoja pie viņa krūtīm: viņa dzīvi, zaudētos gadus, mīlas spožumu un dziļo atskārsmi par atgriešanos — viņpus iznīcības.

XX

Šteiners iebrauca pulksten vienpadsmitos rītā. Atstāja koferi bagāžas glabātavā un tūliņ devās uz slimnīcu. Pilsētu viņš neredzēja, redzēja vienīgi kaut ko, kas pa abām pusēm plūda viņam garām, — namu, automašīnu un cilvēku plūsmu.

Pie lielās, baltās ēkas viņš apstājās. Brīdi vilcinājās. Tukšu skatienu vērās uz plato portālu un bezgalīgajām logu rindām stāvu virs stāva. Kaut kur tur… bet varbūt arī vairs ne. Viņš sakoda zobus un gāja iekšā.

—       Es vēlētos apvaicāties, kad ir apmeklētāju laiks, — viņš teica pieteikšanās nodaļā.

—   Kurai klasei? — māsa jautāja.

—   To es nezinu. Nāku pirmo reizi.

—   Pie kā jūs ejat?

—   Pie Marijas Šteinera kundzes.

Šteiners mirkli brīnījās, kad māsa vienaldzīgi ņēmās šķirstīt biezu grāmatu. Viņš gandrīz vai bija gaidījis, ka baltajai zālei būtu jāsabrūk vai arī māsai jāpielec kājās un kāds jāsauc — sardze vai policija —, kad viņš izrunāja šo vārdu.

Māsa šķirstīja grāmatu. — Pirmās klases pacienti var pieņemt apmeklētājus jebkurā laikā, — viņa meklēdama paskaidroja.

—       Tā nebūs pirmā klase, — šteiners atteica. — Varbūt trešā.

—       Trešajai klasei apmeklētāju laiks ir no trim līdz pieciem.

Māsa meklēja un meklēja. — Kā nu bija tas vārds? — viņa pārjautāja.

—       Šteinere, Marija Šteinere. — šteineram pēkšņi izkalta rīkle. Viņš tā urbās ar acīm skaistajā, lellei līdzīgajā māsā, it kā būtu jāatskan viņa nāves spriedumam. Gaidīja, ka viņa pateiks: mirusi.

—       Marija Šteinere, — māsa sacīja, — otrā klase, 505. istaba, piektais stāvs. Apmeklētāju laiks no trim līdz sešiem.

—   Piecsimt piektā. Liels paldies, māsiņ!

—   Lūdzu, mans kungs!

Šteiners palika stāvam. Māsa pasniedzās pēc zvanošā telefona. — Vai jums ir vēl kāds jautājums, mans kungs?

—   Vai viņa vēl ir dzīva? — Šteiners vaicāja.

Māsa nolika telefonu. Klausulē turpināja kurkstēt klusa, pļerkstoša balss, it kā telefons būtu kāds dzīvnieks.

—    Protams, mans kungs, — māsa atteica un ieskatījās savā grāmata. — Citādi pie viņas vārda taču būtu atzīme. Aiziešanas vienmēr tiek precīzi pieteiktas.

—   Pateicos.

Šteiners piespieda sevi nejautāt, vai tūliņ drīkst kāpt augša. Viņš baidījās, ka māsa gribēs zināt, kādēļ, un viņam bija jāizvairās no jebkuras ievērības. Tāpēc viņš devās prom.

Viņš bezmērķīgi klīda pa ielām, aizvien lielākos lokos gar slimnīcu. Viņa ir dzīva, viņš domāja. Ak dievs, viņa ir dzīva! Tad pēkšņi uzbruka bailes, ka viņu kāds varētu pazīt, un viņš uzmeklēja nomaļu krodziņu, lai tur nogaidītu. Pasūtīja kaut ko ēdamu, taču nespēja nekā ieēst.

Viesmīlis, nepatīkami pārsteigts, paskatījās uz viņu. — Vai jums negaršo?

—    Kā nu ne, garšīgs. Taču vispirms atnesiet man ķiršu degvīnu.

Viņš piespieda sevi apēst maltīti. Tad pasūtīja avīzi un cigaretes. Izlikās lasām un arī gribēja to darīt. Taču piere šķita kā mūris, kam cauri nespēj izspiesties nekas. Viņš sēdēja pustumšā telpā, kas oda pēc ēdieniem un novadējuša, izlaistīta alus, un piedzīvoja savas eksistences visšausmīgākās stundas. Viņš iztēlojās, ka Marija pašlaik, šajās stundās, mirst, dzirdēja viņas izmisušos saucienus pēc viņa, redzēja nāves sviedriem norasojušo seju un kā svina pieliets sēdēja krēslā ar čaukstošo avīzi acu priekšā, un sakoda zobus, lai neievaidētos un nelēktu kājās, un neskrietu prom. Rāpojošais rādītājs viņa pulkstenī bija likteņa pirksts, kas sava gausuma dēļ lika sastrēgt viņ? dzīvei un pašam gandrīz nosmakt.

Pēdīgi viņš nolika avīzi un piecēlās. Viesmīlis stāvēja, atspiedies pret leti, un bakstīja zobus. Ieraudzījis, ka viesis pieceļas, pienāca klāt. — Maksāsiet? — viņš vaicāja.

—   Nē, — Šteiners teica. — Vēl vienu ķiršu degvīnu.

—   Labi. — Viesmīlis ielēja.

—   Paņemiet jūs arī vienu.

—   Lai iet!

Viesmīlis piepildīja vēl vienu glāzi un ar diviem pirkstiem to pacēla.

—   Uz veselībām!

—   Jā, — šteiners sacīja, — uz veselībām.

Viņi izdzēra un nolika glāzes. — Vai biljardu spēlējat? — Šteiners jautāja.

Viesmīlis pameta skatienu uz tumšzaļi apsisto galdu, kas stāvēja viesu istabas vidū. — Mazliet.

—   Vai neuzspēlēsim vienu partiju?

—   Kāpēc ne? Vai jūs labi spēlējat?

—       Sen neesmu spēlējis. Varam vispirms uzspēlēt izmēģinājuma partiju, ja gribat.

—   Sarunāts.

Viņi iekrītoja nūjas un izspēlēja dažas bumbas. Tad iesāka partiju, kurā uzvarēja Šteiners.

—   Jūs spēlējat labāk par mani, — viesmīlis teica.

—   Jums jādod man desmit punkti priekšā.

—   Labi.

Ja uzvarēšu šai partijā, viss būs labi, Šteiners nodomāja. Viņa dzīvos, es viņu redzēšu, varbūt viņa atkal kļūs vesela …

Viņš spēlēja, cik uzmanīgi spēdams, un partijā uzvarēja.

—   Tagad došu jums priekšā divdesmit punktu, — viņš sacīja. Sie divdesmit punkti bija dzīve, veselība un bēgšana kopā, un baltās bumbas un to knauksti bija kā likteņa atslēgu klakstēšana. Spēle ritēja saspringti. Viesmīlim pēc veiksmīgas sērijas trūka tikai divu punktu līdz pilnam skaitam; tad viņš aizsita pēdējo bumbu par centimetru garām. Šteiners paņēma savu kiju un sāka spēlēt. Gar acīm metās raibs, un dažas reizes nācās apstāties; taču viņš nospēlēja līdz galam bez viena aplama sitiena.

—   Labi spēlēts, — viesmīlis atzinīgi noteica.

Šteiners pateicīgi pamāja viņam un paskatījās pulkstenī.

Bija pāri trijiem. Viņš aši samaksāja un gāja prom.

Viņš kāpa augšā pa linoleju klātajiem pakāpieniem un juta sevī vienu vienīgu bezgalīgi stipru, nevaldāmu vibrāciju. Garais gaitenis meta lokus un viļņojās, un tad priekšā krīta baltas izlēca durvis, slīdēja tuvāk un apstājās: 505.

Šteiners pieklauvēja. Neviens neatsaucās. Viņš pieklauvēja vēlreiz. Kuņģis krampjaini savilkās augšup aiz izmisīgām bailēm, ka tagad vēl kas varētu atgadīties. Viņš atvēra durvis.

Mazā istaba pēcpusdienas saules gaismā bija kā miera sala no citas pasaules. Šķita, it kā skanošajam laikam, kas

brāzās uz priekšu, nebūtu vairs nekādas varas pār bezgalīgi mierīgo stāvu, kurš gulēja gultā un raudzījās uz Šteineru. Viņš mazliet sagrīļojās, un no rokām izkrita cepure. Viņš gribēja noliekties, lai to paceltu, taču, pa pusei pieliecies, sajuta mugurā it kā triecienu un, nezinādams, ko izdarījis, stāvēja ceļos pie gultas, un pāri kā nedzirdams vilnis plūda bezgalīgs satraukums — viņš bija atgriezies mājās.

Sievas acis, pilnas miera, ilgi raudzījās viņā. Tikai pamazām tās kļuva nemierīgas. Piere sāka raustīties, un lūpas sakustējās. Tad tajās uzzibsnīja kas līdzīgs šausmām. Roka, kas nekustīgi gulēja uz segas, pacēlās, it kā gribētu pārliecināties un pieskarties tam, ko redz acis.

—   Es tas esmu, Marij, — Šteiners teica.

Sieva mēģināja pacelt galvu. Viņas acis maldījās pār viņa seju, kas bija tik tuvu.

—   Esi mierīga, Marij, tas esmu es, — šteiners sacīja. — Es esmu atnācis.

—   Jozef… — sieva nočukstēja.

Šteineram bija jānoliec galva, Acīs saskrēja asaras. Viņš iekoda lūpā un norija kaklā sakāpušo kamolu. — Es tas esmu, Marij. Esmu pārnācis pie tevis.

—   Ja viņi tevi atradīs,, — sieva čukstēja.

—  Viņi mani neatradīs. Viņi nevar mani atrast. Es varu palikt šeit. Es palikšu pie tevis.

—  Pieskaries man, Jozef… man jājūt, ka tu esi te. Bieži tiku tevi redzējusi…

Viņš saņēma viņas vieglo, zili dzīsloto roku savējās un noskūpstīja to. Tad noliecās pār viņu un piekļāva lūpas viņas gurdajai un jau tālajai mutei. Kad viņš izslējās, viņas acis bija asaru pilnas. Viņa vāri pašūpoja seju, un lāses krita lejup kā lietus.

—  Es zināju, ka tu'nevarēji atnākt. Taču vienmēr gaidīju tevi…

—   Tagad es palikšu pie tevis.

Viņa mēģināja viņu atstumt. — Tu tomēr nevari palikt šeit! Tev jāiet prom. Tu nezini, kas te bija. Tev tūliņ pat jāiet. Ej, Jozef…

—   Nē, tas nav bīstami.

—  Tas ir bīstami, es zinu labāk. Esmu tevi redzējusi, tagad ej! Ar mani vairs nevilksies ilgi. Ar to es gluži labi varu tikt galā pati.

—  Esmu iekārtojis tā, ka varu palikt šeit, Marij. Nāk amnestija; tā attiecas arī uz mani,

Viņa uzmeta viņam neticīgu mirkli.

—       Tā ir taisnība, — viņš sacīja, — es zvēru tev, Marij. Nevienam nav jāzina, ka esmu šeit. Bet nebūs arī nekā slikta, ja viņi zinās.

—       Es nekā neteikšu, Jozef. Es nekad nekā neesmu pateikusi.

—   Es to zinu, Marij. — Viņam pierē sakāpa siltums.

—   Tu neizšķīries no manis?

—   Nē. Kā lai es to spētu! Nedusmojies tādēļ.

—   Tas bija tikai tavā labā, lai tev klātos vieglāk.

—       Man neklājās grūti. Man palīdzēja. Arī tai ziņā, ka man ir šī istaba. Labāk bija gulēt vienai. Tad tu vairāk biji te.

Šteiners paskatījās uz viņu. Seja bija sadēdējusi, izspiedās kauli, un āda bija vaska bālumā, ar zilām ēnām. Kakls trausls un tievs, un no iegrimušajiem pleciem stipri izcēlās atslēgas kauli. Pat acis aizplīvurotas, un lūpas bez krāsas. Vienīgi mati vizēja un dzirkstīja, tie šķita kļuvuši biezāki un kuplāki, it kā tajos būtu sakrājies viss aizgājušais spēks, lai triumfētu pār dziestošo ķermeni. Mati kuploja pēcpusdienas saulē kā sarkanzeltains nimbs, kā nevaldāms protests pret gurdumu, kas pārņēmis bērnišķīgo augumu, kurš gulēja zem linaudekla, to tikpat kā vairs nepaceldams.

Atvērās durvis, un ienāca māsa. Šteiners piecēlās. Māsa nesa glāzi pienaina šķidruma un nolika to uz galdiņa.

—   Jums ir apmeklētājs? — viņa teica, kamēr žiglās, zilās acis nopētīja Šteineru.

Slimniece pakustināja galvu. — No Breslavas, — viņa nočukstēja.

—       No tādas tālienes? Tas ir jauki. Tad taču jums ir kaut cik izklaidēšanās.

Zilās acis atkal naski pārslīdēja Šteineram, kamēr viņa izvilka termometru.

—   Vai viņai ir karstumi? — Šteiners vaicāja.

—        Kur nu! — māsa līksmi atteica. — Jau vairākas dienas vairs nav.

Viņa ielika termometru un aizgāja. Šteiners pievilka pie gultas krēslu un apsēdās Marijai tuvu pretī. Saņēma viņas rokas savējās. — Vai tu priecājies, ka es esmu te? — Un apzinājās, cik viņa jautājums ir muļķīgs.

—   Man tas ir viss, — Marija bez smaida sacīja.

Viņi raudzījās viens otrā un klusēja. Bija tik tnaz, ko teikt, jo tas, ka viņi ir kopā, bija tik daudz. Viņi raudzījās viens otrā, un nebija vairs cita nekā. Viens nogrima otrā. Viņi bija atgriezušies pie sevis. Dzīvei vairs nepastāvēja nedz nākotne, nedz pagātne, bija vairs tikai tagadne. Bija rāmums, klusums un miers.

Vēlreiz ienāca māsa un iezīmēja temperatūras līknē svītru; viņi to tikpat ka nemanīja. Viņi raudzījās viens ctrā.

Saule lēnām slīdēja tālāk, vilcinādamās atstāja liesmojošos, skaistos matus un gluži kā pūkains, no gaismas veidots kaķis nolaidās uz spilvena cieši tiem līdzās, tad negribīgi aizvirzījās uz sienu un lēnām rāpās pa to augšup; abi raudzījās viens otrā. Zilgmainām kājām atnāca krēsla un piepildīja istabu; viņi raudzījās viens otrā un neatstāja viens otru, līdz no istabas kaktiem atvējoja ēnas un ar saviem spārniem aizsedza balto seju — vienīgo seju.

Atvērās durvis, un līdz ar gaismas straumi ienāca ārsts un aiz viņa māsa. — Jums nu jāiet, — māsa noteica.

—  Jā. — Šteiners piecēlās un noliecās pār gultu. — Rīt es atnākšu atkal, Marij.

Viņa gulēja kā rotaļās noguris, pa pusei iemidzis, pa pusei sapņojošs bērns. — Jā, — viņa sacīja, un viņš nespēja izprast, vai viņa runā ar viņu vai ar savu sapņu tēlu. — Jā, atnāc atkal.

Ārā Šteiners pagaidīja ārstu. Pajautāja viņam, cik ilgi tas vēl vilksies. Ārsts nopētīja viņu. Tad teica: — Trīs lidz četras dienas, augstākais. Tas ir brīnums, ka viņa vispār vēl tik ilgi izturējusi.

—   Pateicos. — Šteiners lēnām nokāpa lejā pa kāpnēm. Pie portāla apstājās. Viņa priekšā negaidot atradās pilsēta. Pēc ierašanās viņš nebija to pamanījis — bet tagad skaidra un neizbēgama vienlaikus tā gulēja viņa priekšā. Viņš redzēja ielas, redzēja briesmas, neredzamās, klusējošās briesmas, kas uzglūnēja viņam uz katra stūra, katra nama vārtos, katrā sejā. Viņš zināja, ka neko daudz izdarīt nespēj. Vieta, kur viņu varēja notvert gluži kā meža zvēru pie dzirdītavas džungļos, bija šī baltā mūra celtne viņam aiz muguras. Taču viņš zināja arī, ka jāslēpjas, lai varētu atnākt atkal. Trīs līdz četras dienas. Nieks un mūžība. Mirkli viņš prātoja, vai nepamēģināt sastapt kādu no draugiem, — taču tad izšķīrās par vidusmēra viesnīcu. Pirmajai dienai tas bija visneuzkrītošāk.

Kerns sēdēja La Santй cietuma kamerā kopā ar austrieti Leopoldu Bruku un vestfālieti Mēnki. Viņi līmēja turzas.

—       Bērni, — Leopolds pēc brīža ierunājās, — man tā gribas ēst — necilvēcīgil Vismīļāk es aprītu šito klīsteri — ja vien par to nesodītu.

—       Pagaidi vēl desmit minūtes, — Kerns attrauca. — Tad nāks vakara rijamais.

—        Ko tas līdz! Tikai pēc tam man tā pa īstam sagribēsies ēst. — Leopolds piepūta turzu un ar blīkšķi to pārsita, — Tīrais posts šādos nolādētos laikos, ka cilvēkam ir kuņģis. Kad es tagad iedomājos cūkas kāju — vai pat gabalu vēršgaļas, es varētu noārdīt visu Šito būdu!

Mēnke pacēla galvu. — Es vairāk domāju par lielu, asiņainu bifšteku, — viņš paziņoja. — Ar sīpoliem un ceptiem kartupeļiem. Klāt ledusaukstu alu.

—       Izbeidz! — Leopolds novaidējās. — Domāsim par ko citu. Manis pēc, par puķēm.

—   Kādēļ tad taisni par puķēm?

—       Par kaut ko skaistu, vai tad tu nesaproti? Kaut kas uzmanības novirzīšanai.

—   Puķes manu uzmanību nenovirza.

—       Es reiz redzēju rožu dobi. — Leopolds krampjaini centās saņemties. — Pagājšvasar. Palancas cietuma priekšā. Vakarā — saulē, kad mūs atlaida. Sarkanas rozes. Tik sarkanas kā… kā. ♦.

—   Kā jēls bifšteks, — Mēnke izpalīdzēja.

—   Ak, sasodīts!

Nožvadzēja atslēga. — Tur nāk rijamais, — Mēnke noteica.

Durvis atvērās. Tas nebija apkalpotājs ar ēdienu, tas bija uzraugs. — Kerns,,, — viņš sacīja.

Kerns piecēlās.

—   Nāciet līdzi! Apmeklētājs.

—       Droši vien republikas prezidents, — Leopolds iedomājās.

—       Varbūt Klasmanis. Viņam taču ir papīri. Iespējams, ka atnes līdzi ko ēdamu.

—       Sviestu! — Leopolds dedzīgi teica. — Lielu gabalu. Dzeltenu kā saulespuķe!

Mēnke nosmīkņāja. — Vecīt, Leopold, ak tu liriķi! Tagad tu domā pat par saulespuķēm!

Pie durvīm Kerns apstājās, kā triecienu saņēmis.

—   Ruta! — viņš bez elpas teica. — Kā tad tu esi tikusi šeit? Vai viņi tevi notvēruši?

—   Nē, nē, Ludvig!

Kerns uzmeta ašu skatienu uzraugam, kas vienaldzīgi bija atspiedies kaktā. Tad steigšus devās pie Rutas.

—        Dieva dēļ, ej tūliņ prom, Ruta! — viņš vāciski čukstēja. — Tu nezini, kas notiek! Kuru katru mirkli viņi var tevi apcietināt, un tas nozīmē četras nedēļas cietuma un otrajā reizē sešus mēnešus. Tā ka ej ātri — ātri!

—   Četras nedēļas? — Ruta izbijusies paskatījās uz viņu.

—   Tev te jāpaliek četras nedēļas?

—       Tas taču nekas! Tā nu bija tīrā neveiksme. Bet tu… nebūsim nu vieglprātīgi! Jebkurš var paprasīt tavus papīrus. Jebkuru sekundi!

—   Bet man taču ir papīri!

—   Ko?

—   Man ir uzturēšanās atļauja, Ludvig!

Viņa izņēma no somiņas zīmīti un iedeva to Kernam. Viņš blenza papīrā. Tad pēc brīža lēnām noteica: — Kristus! Tas ir fakts! īsts un patiess! Tas taču ir tā, it kā mironis būtu augšāmcēlies! Tātad vienreiz tomēr ir izdevies! Kas tas bija? Bēgļu palīdzība?

—   Jā. Bēgļu palīdzība un Klasmanis.

—       Uzrauga kungs, — Kerns sacīja, — vai ieslodzītajam ir atļauts skūpstīt dāmu?

Uzraugs slinki paskatījās uz viņu. — Manis pēc, cik ilgi vien gribat, — viņš atteica. — Galvenais, lai viņa jums tobrīd neiešmugulē kādu nazi vai vīli.

—   To pāris nedēļu dēļ tas neatmaksājas. Uzraugs satina cigareti un aizsmēķēja.

—       Ruta! — Kej;ns teica. — Vai par Šteineru esat ko dzirdējuši?

—       Nē, neko. Bet Marills saka, tas arī neesot iespējams. Droši, ka viņš nerakstīs. Vienkārši ņems un atgriezīsies. Pēkšņi atkal būs klāt.

Kerns paskatījās uz vinu. — Vai Marills tiešām tarn tic?

—   Mēs visi tam ticam, Ludvig. Ko citu lai mēs darītu? Kerns pamāja. — Jā, tiešām, ko citu lai mēs darītu!

Viņš jau tikai nedēļu kā prom. Varbūt tiks cauri.

—  Viņam jātiek cauri. Neko citu es nespēju iedomāties.

—   Laiks, — noteica uzraugs. — Šodienai viss. Kerns apskāva Rutu.

—       Atgriezies! — viņa čukstēja. — Atgriezies ātri! Vai tu paliksi tepat Santй?

—   Nē. Viņi vedīs mūs prom. Uz robežu.

—       A'lēģināšu sadabūt vēl vienu atļauju apmeklēt tevi. Atgriezies! Es tevi mīlu. Nāc ātri! Es baidos! Es vēlētos braukt līdzi!

—       To tu nevari. Tava rйcйpissй derīga tikai Parīzē. Es atgriezīšos.

—       Te man ir nauda. Pabāzta zem plecu lencītes. Izņem to, kad skūpstīsi mani.

—       Man nekā nevajag. Man pietiekami daudz ir klāt. Atstāj to sev! Marills paturēs tevi acīs. Varbūt arī Šteiners drīz atgriezīsies.

—       Laiks! — uzraugs brīdināja. — Bērni, viņš taču neiet uz giljotīnu!

—        Dzīvo sveiks! — Ruta noskūpstīja Kernu. — Es tevi mīlu. Atgriezies, Ludvig!

Viņa paskatījās apkārt un paņēma no sola sainīti. — Te ir šis tas ēdams. Lejā viņi to pārbaudīja. Viss ir kārtībā, — viņa sacīja uzraugam. — Dzīvo sveiks, Ludvig!

—       Es esmu laimīgs, Ruta! Dievs debesīs, es esmu tik laimīgs par tavu uzturēšanās atļauju! Tā te tagad ir paradīze!

—       Nu tad uz priekšu! — noteica uzraugs. — Atpakaļ uz paradīzi!

Kerns paņēma sainīti padusē. Tas bija smags. Kopā ar uzraugu viņš devās atpakaļ. — Zināt ko, — uzraugs pēc brīža domīgi bilda. — Manai sievai ir sešdesmit gadu un neliels kupris. Dažkārt tas man duras acīs.

Apkalpotājs ar ēdiena bļodām stāvēja pie kameras tieši tobrīd, kad atgriezās Kerns. — Kern, — Leopolds izmisušu seju sacīja, — atkal kartupeļu zupa galīgi bez kartupeļiem.

—   Tā ir dārzeņu zupa, — paskaidroja apkalpotājs.

—       Vari teikt arī — kafija, — Leopolds atcirta. — Es ticu visam, ko tu saki.

—        Kas tev ir tajā sainī? — vestfālietis Mēnke vaicāja Kernam.

—   Šis tas ēdams. Vēl tikai nezinu, kas.

Leopolda seja pārtapa starojošā monstrancē. — Taisi vaļā! Žigli!

Kerns atraisīja aukliņas.

—   Sviests! — Leopolds svētsvinīgi noteica.

—   Kā tāda saulespuķe! — Mēnke papildināja.

—       Baltmaize! Desas! Šokolāde! — Leopolds ekstātiski turpināja. — Un tur — vesels siers!

—   Kā tāda saulespuķe, — atkārtoja Mēnke.

Leopolds nepiegrieza tam vērību. Viņš izslējās. — Apkalpotāji Apkalpotāji — viņš valdonīgi sacīja. — Ņemiet savu nožēlojamo rijamo un…

—       Stop! — Mēnke iejaucās. — Ne par ātru! Ak, šie austrieši! Tāpēc mēs 1918. gadā zaudējām karu. Dodiet šurp tās bļodas! — viņš teica apkalpotājam.

Viņš paņēma tās un nolika uz sola. Tad izkravāja turpat blakus pārējās mantas un appētīja šo kluso dabu. Uz sienas — tieši virs siera — ar kādu agrāka kameras iemītnieka zīmuli bija rakstīts: «Itin viss ir pārejošs, pat ja uz vi.su mūžu drošs!»

Mēnke nosmīkņāja. — Uzskatīsim dārzeņu zupu vienkārši par tēju, — viņš paziņoja. — Un nu reiz paēdīsim vakariņas kā izglītoti cilvēki! Ko tu par to saki, Kern?

—  Āmen! — tas atteica.

—   Rīt es atkal atnākšu, Marij.

Šteiners noliecās pār rāmo seju un izslējās.

Pie durvīm stāvēja māsa. Viņas žiglās acis pārslīdēja Šteineram pāri; māsa viņu neuzlūkoja. Glāze viņas rokā drebēja un klusu šķindēja.

Šteiners izgāja gaitenī. — Stāt! — nokomandēja kāda balss. ^

Labajā un kreisajā pusē durvīm stāvēja divi formas tērpos, revolveriem rokās. Šteiners apstājās. Viņš pat neizbijās.

—   Kā jūs sauc?

—   Johans Hūbers.

—   Panāciet līdzi pie loga.

Pie viņa pienāca trešais un paskatījās viņā. — Tas ir Šteiners, — viņš noteica. — Šaubu nav. Es viņu pazīstu. Tu tak arī mani pazīsti, Šteiner, ko?

—       Neesmu tevi aizmirsis, Steinbrenner, — Šteiners mierīgi atbildēja.

—       Tas tev arī grūti nāksies, — vīrietis ieķiķinājās. — Laipni lūdzam mājās! Tiešām priecājos tevi atkal redzēt. Tagad jau gan maķenīt paliksi pie mums, ko? Mums ir brīnumskaista, jauna nometne ar visu komfortu.

—   Tam es ticu.

—   Roku dzelžus! — Steinbrenners komandēja. — Drošības pēc, manu jaukumiņi Man salūztu sirds, ja tu mums vēlreiz varētu izsprukt.

Noklaudzēja durvis, Šteiners iesāņus atskatījās pār plecu. Durvis veda uz istabu, kurā gulēja viņa sieva. Māsa paskatījās ārā un aši ierāva galvu atpakaļ.

—   Ahā, — Šteiners noteica, — no turienes,.,

—       Jā, tā mīlulīte! — Steinbrenners ķiķināja. — Tā atved atpakaļ ligzdā visslīpētākos putniņus — valstij par labu un draugiem par prieku,

Šteiners redzēja plankumaino seju ar nošļaupano zodu un zilganajām ēnām zem acīm. Viņš vērās tajā mierīgi: zināja, kas no šīs sejas sagaidāms, taču tas bija tālu prom gluži kā kaut kas tāds, kas uz viņu vēl neattiecas. Steinbrenners pamirkšķināja, aplaizīja lūpas un tad soli atkāpās. — Vēl arvien nekādas sirdsapziņas, Steinbrenner? — Šteiners jautāja.

Vīrietis pasmīnēja. — Vienīgi laba, mīļumiņ. Kļūst aizvien labāka, jo vairāk jūsējo esmu saņēmis grožos. Man ir lielisks miegs. Ar tevi es taisīšu izņēmumu. Tevi es naktīs apciemošu, lai maķenīt patērzētu. Nu, vediet prom! — viņš negaidot rupji noteica.

Šteiners ar savu eskortu kāpa lejup pa kāpnēm. Ļaudis, kas viņus sastapa, apstājās un klusēdami ļāva viņiem paiet garām. Arī uz ielas, viņiem garāmejot, valdīja šī klusēšana.

Šteineru aizveda uz nopratināšanu. Viņu izvaicāja pavecs ierēdnis. Ieprotokolēja viņa datus.

—   Kādēļ jūs atgriezāties Vācijā? — ierēdnis jautāja.

—   Gribēju redzēt savu sievu, pirms viņa nomirst.

—       Ar kuru no saviem politiskajiem draugiem esat te ticies?

—   Ne ar vienu.

—        Būs labāk, ja pateiksiet to man tepat, pirms jūs nosūtīs tālāk.

—   Es jau teicu — ne ar vienu.

—   Kā uzdevumā esat šeit?

—   Man nav nekādu uzdevumu.

—        Kādā politiskā organizācijā bijāt iesaistījies ārzemēs?

—   Nevienā.

—   No kā tad jūs dzīvojāt?

—  No tā, ko nopelnīju. Jūs redzat, ka man ir austriešu pase.

—   Un ar kādu grupu jums šeit bija jāuzņem sakari?

—   Ja es būtu gribējis to, tad būtu slēpies citādi, Es zināju, ko daru, kad gāju pie savas sievas.

Ierēdnis vēl kādu laiku turpināja viņu Izvaicāt. Tad izpētīja Šteinera pasi un viņa sievas vēstuli, kas bija viņam atņemta. Viņš paskatījās Šteinerā, tad izlasīja vēstuli velreiz. — Šodien pēcpusdienā jūs nosūtīs tālāk, — viņš pēdīgi sacīja, paraustīdams plecus.

—   Es gribētu jums ko lūgt, — Šteiners atteica. — Tas ir maz, bet man nozīmē visu. Mana sieva vēl ir dzīva. Ārsts saka, tas varot ilgt, augstākais, vienu divas dienas. Viņa zina, ka rīt man jānāk atkal. Ja neatnākšu, viņa zinās, ka esmu te. Negaidu nedz līdzjūtību, nedz kaut kadu priekšrocību; taču es gribētu, lai mana sieva nomirst mierīgi. Es lūdzu jūs vienu vai divas dienas paturēt mani tepat un atļaut man redzēties ar sievu.

—   Tas nav iespējams. Nevaru dot jums izdevību aizbēgt.

—   Es nebēgšu. Istaba ir piektajā stāvā, un tai nav nevienas blakusizejas. Ja kāds mani aizvedīs un apsargās durvis, es nekā nevarēšu izdarīt. Es jūs nelūdzu sevis dēļ; es jūs lūdzu mirstošas sievietes dēļ.

—   Neiespējami, — ierēdnis sacīja. — Tas nav manā kompetencē.

—   Tas ir jūsu kompetencē. Jūs varat likt nopratināļ mani vēlreiz. Un jūs varat darīt iespējamu šo satikšanos. Iemesls varētu būt tāds, ka es varbūt runāšu ar sievu kaut ko tādu, ko svarīgi uzzināt. Tas arī būtu iemesls manai apsardzei palikt ārpusē. Jūs varētu dot rīkojumu, lai māsa, uz kuru.taču var paļauties, paliek istabā, lai dzirdētu, kas tiek runāts.

—   Tas viss ir blēņas. Jūsu sieva nekā jums neteiks un jūs viņai arī ne.

—   Protams, ne. Viņa jau nekā nezina. Taču viņa nomirtu mierīgi.

Ierēdnis pārdomāja un šķirstīja aktis. — Mēs toreiz jūs nopratinājām par Septīto grupu. Vārdus jūs nenosaucāt. Pa šo laiku esam atraduši Milleru, Bēzi un Veldorfu. Vai nosauksiet mums pārējos vārdus?

Šteiners klusēja.

—   Vai nosauksiet mums vārdus, ja došu jums iespēju divas dienas iet pie sievas?

—   Jā, — Šteiners pēc brīža sacīja.

—   Tad pasakiet tos man.

Šteiners klusēja.

—   Vai rītvakar jūs man nosauksiet divus vārdus un parīt pārējos?

—   Nosaukšu jums vārdus parīt.

—   Vai jūs to apsolāt?

—   Jā.

Ierēdnis ilgi vērās viņā. — Paskatīšos, ko es varu darīt. Tagad jūs aizvedīs atpakaļ uz kameru.

—   Vai neatdosiet man vēstuli? — Šteiners jautāja.

—   Vēstuli? Tai jāpaliek pie aktīm. — Ierēdnis to svārstīdamies aplūkoja. — Tajā nav nekā apsūdzoša. Labi, ņemiet līdzi.

—   Pateicos, — Šteiners sacīja.

Ierēdnis piezvanīja un lika Šteineru aizvest. Zēļ, viņš nodomāja, bet ko lai dara? Pats tak vari nonākt elles ķēķī, ja izrādīsi ko līdzīgu cilvēcībai. Viņš piepeši trieca dūri pret galdu.

Morics Rozentāls gulēja savā gultā. Pirmoreiz kopš vairākām dienām viņš nejuta sāpes. Bija agrs vakars, un Parīzes februāra dienu sudrabaini zilajā mijkrēslī iemirdzējās pirmās lampas. Nekustinādams galvu, Morics Rozentāls vēroja, kā iegaismojas logi pretējā namā; nams peldēja mijkrēslī kā milzu kuģis, kā okeāna tvaikonis īsi pirms atiešanas. Mūra josla starp logiem meta uz viesnīcu «Verdena» garu, tumšu ēnu; tā līdzinājās nokāpšanas laipai, kas gaida, lai pa to iet pāri.

Morics Rozentāls nekustējās; viņš gulēja savā gultā, taču redzēja, kā logi pēkšņi plaši atveras un kāds, līdzīgs viņam, pieceļas un izkāpj ārā. Prom pa ēnu, augšup uz kuģi, kas maigi līgojās dzīves ilgajā mijkrēslī un nu pacēla enkurus un lēnām slīdēja prom. Istaba ap viņu sabirza straumē kā satrunējusi papes kārba un aizvirpuļoja prom. Garām aizšalca ielas, zem kuģa priekšgala aizslīdēja meži, migla, kuģis liegi pārcēlās bezgalības klusajās šalkās, atpeldēja mākoņi, zvaigznes un dziļa zilgme, un tad šajās šūpās gluži kā šūpuļdziesma viņam pretī pacēlās krasts, rožains un zeltains, tumšā laipa atkal nedzirdami nolaidās, Morics Rozentāls gāja pa to lejup un, kad paskatījās apkārt, kuģi vairs neredzēja, un viņš bija svešajā krastā viens.

Pie viņa kājām pletās garš, līdzens ceļš. Vecais klejotājs ilgi neprātoja; ceļš bija tādēļ, lai pa to ietu, — un viņa kājas pazina daudzus ceļus.

Bet jau pēc īsa laiciņa aiz sudrabainajiem kokiem pacēlās vizuļojoši, vareni vārti, aiz kuriem zibsnīja vien no kupoliem un torņiem. Ieejas vidū stāvēja liels, gaismas un mirdzuma apņemts stāvs ar bīskapa zizli rokā.

Muita, Morics Rozentāls izbijies nodomāja un pašāvās aiz krūma. Viņš paskatījās apkārt. Atpakaļ tikt viņš vairs nevarēja, ceļš veda lejup — uz nekurieni. Neko darīt, vecais emigrants padevīgi nodomāja, man būs te jāslēpjas, līdz pienāks nakts. Varbūt tad es pa malu varēšu aizlavīties prom un kaut kur ar līkumu pa aizmuguri tikt garām. Viņš pašķielēja starp granāta un oniksa zaru žākli un ieraudzīja, ka varenais sargs māj ar savu zizli. Viņš vēlreiz paskatījās apkārt. Izņemot viņu, neviena nebija. Sargs pamāja atkal. — Morica tēvi — sauca maiga, skanīga balss. Sauc vien, Morics Rozentāls nodomāja, es vis neatsaukšos.

—  Morica tēv, — balss sauca atkal, — nāc ārā no grūtumu krūma!

Morics piecēlās. Noķerts, viņš nodomāja. Milzis katrā ziņā var paskriet ātrāk par mani, neko darīt, jāiet turp.

—   Morica tēv! — balss sauca atkal.

—   Un vēl arī pazīst mani, tavu neveikšanos! — Morics nomurmināja. Tātad arī no šejienes būšu kādreiz bijis izraidīts. Tad pēc jaunākajiem likumiem sanāk, mazākai^ trīs mēneši cietuma. Jācer, ka vismaz ēdiens būs labs. Un ka viņi nedos man lasīt 1902. gada ģimenes žurnālu, bet gan ko modernāku. Labprāt reiz palasītu kaut ko no Hemingveja.

Jo tuvāk viņš nāca, jo gaišāki un starojošāki kļuva vārti. Kas viņiem tagad par gaismas efektiem pie robežām, Morics prātoja, nemaz vairs nevar saprast, kur tu, cilvēks, esi. Varbūt viņi pēdējā laikā visu apgaismojuši, lai mus labak noķertu. Izšķērdība!

—  Morica tēv, — durvju sargātājs teica, — kādēļ gan tu slēpies?

Tad ta jautājums, Morics nodomāja, kad viņš taču mani pazīst un zina, kas ar mani notiek.

—   Ej iekšā, — durvju sargs sacīja.

—  Klausieties, — Morics attrauca, — pēc manām domām, līdz šim es vēl neesmu sodāms. Jūsu robežas es vēl neesmu pārgājis. Vai arī skaitās jau tas ceļa gabals, kas palicis aiz manis?

—   Tas jau skaitās, — sargātājs teica.

Tad es esmu pazudis, Rozentāls nodomāja. Šī te rādās esam sala, varbūt tā ir Kuba, uz turieni jau pēdējā laikā tik daudzi grib.

—   Nebīsties, — sargs sacīja, — tev nekas nenotiks. Ej mierīgi iekšā.

—   Klausieties, — Morics Rozentāls attrauca, — gribu jums uzreiz pateikt patiesību: man nav pases.

—   Tev nav pases?

Seši mēneši, Morics nodomāja, izdzirdīs dārdam balsi, un padevīgi papurināja galvu.

Durvju sargātājs pacēla zizli. — Tad tev nevajag divdesmit miljonus gaismas gadu vispirms palikt debesu stāvvietās. Tu uzreiz dabūsi polsterētu atzveltnes krēslu ar paroceņiem un sānu balstiem.

—   Viss ir tīri jauki, — Morica tēvs attrauca, — tomēr nekas neiznāks. Man, redz, nav arī ieceļošanas un uzturēšanās atļaujas. Par darba atļauju mums nemaz nav ko runāt.

—   Nedz uzturēšanās atļaujas? Nedz vīzas? Nedz darba atļaujas? — Sargs pacēla roku. — Tad tu pat dabūsi ložu pirmajā balkonā, vidū, ar plašu skatu uz debesu karapulkiem.

—   Tas nebūtu slikti, — Morics sacīja, — jo īpaši tādēļ, ka es tik labprāt eju uz teātri. Bet nu nāks tas, kas visu izpostīs, un patiesībā es brīnos, ka jums tur tālāk ārā vēl nav izkārtnes, ka mēs nedrīkstam nākt iekšā. Tātad — es esmu ebrejs. Kuram atņemta Vācijas pavalstniecība. Jau kur tos gadus nelegāls.

Vārtu sargātājs pacēla abas rokas. — Ebrejs? Bez pavalstniecības? Kur tos gadus nelegāls? Tad tu dabūsi divus eņģeļus personiskajai apkalpošanai un klāt vēl bazūnes pūtēju. — Viņš sauca uz vārtu pusi. — Dzimteni zaudējušo ļaužu eņģeli! — Un līdzās Morica tēvam nostājās milzīgs stāvs zilās drānās, ar seju kā visām pasaules mātēm kopā. — Daudz cietušo ļaužu eņģeli! — sargs iesaucās atkal, un Morica tēvam otrā pusē nostājās balti tērpts stāvs ar asaru krūku uz pleca.

—   Vienu mirkli, — Morica tēvs palūdza un jautāja sargam: — Vai jūs esat drošs, mans kungs, ka tur iekšā nav,,. ?

—       Neraizējieties. Mūsu koncentrācijas nometnes ir dziļāk lejā.

Abi eņģeļi saņēma viņa rokas, un tad Morica tēvs, vecais klejotājs, emigrantu veterāns, paļāvīgi gāja pa vārtiem iekšā pretī nebeidzamai gaismai, kam pāri šalkdamas aizvien ātrāk un ātrāk pēkšņi sāka krist krāsainas ēnas…

—       Moric! — durvīs ierunājās Edīte Rozenfelde. — Te ir tas mazulis. Mazais francūzis. Vai gribi viņu redzēt?

Joprojām valdīja klusums. Viņa piesardzīgi piegāja tuvāk. Morics Rozentāls no Godesbergas pie Reinas vairs neelpoja.

Marija pamodās vēlreiz. Visu priekšpusdienu viņa pusnemaņā bija nogulējusi agonijā. Tagad viņa pazina Šteineru gluži skaidri. — Tu vēl esi šeit? — viņa izbijusies čukstēja.

—   Es varu palikt šeit, cik ilgi vien gribu, Marij.

—   Ko tas nozīmē?

—       Ir izsludināta amnestija. Attiecas arī uz mani. Tev vairs nav jābaidās. Tagad es vienmēr palikšu šeit.

Viņa domīgi paskatījās uz viņu. — Tu to saki, lai mani nomierinātu, Jozef…

—       Nē, Marij! Amnestiju izsludināja vakar. — Viņš pagriezās pret māsu, kas rosījās istabas dziļumā. — Vai nav tiesa, māsiņ, kopš vakardienas man vairs nedraud briesmas tikt notvertam?

—   Nē, — māsa neskaidri attrauca.

—        Lūdzu, panāciet taču tuvāk, mana sieva gribētu to no jums skaidri dzirdēt.

Māsa palika pieliekusies stāvam. — Es tak jau teicu.

—   Lūdzu, māsiņ! — Marija čukstēja.

Joprojām valdīja klusums. — Lūdzu, māsiņ, — slimā nočukstēja vēlreiz.

Māsa negribīgi pievirzījās tuvāk. Slimā saspringti vērās viņā. — Vai nav tiesa — kopš vakardienas es drīkstu te palikt vienmēr? — Šteiners jautāja.

—   Jā, — māsa izgrūda.

—   Man vairs nedraud briesmas tikt notvertam?

—   Nē.

—   Pateicos, māsiņ.

Šteiners redzēja, kā aizplīvurojas mirējas acis. Viņai vairs nebija spēka raudāt. — Tagad viss ir labi, Jozef, — viņa čukstēja. — Un tagad, tieši kad varu būt tev vajadzīga, man jāaiziet…

—   Tu neaiziesi, Marij…

—   Es vēlētos, kaut spētu piecelties un iet tev līdzi.

—   Projām mēs iesim kopā.

Bridi viņa gulēja un noraudzījās šteinerā. Viņas seja bija pelēka, cauri spiedās skelets, un mati pa nakti bija kļuvuši palsi un nespodri, it kā būtu padarīti akli. Šteiners redzēja to visu un tomēr neredzēja; viņš redzēja tikai, ka elpa vēl plūst; un, kamēr viņa bija dzīva, tā viņam bija Marija, viņa sieva, jaunības un kopbūtnes mirdzuma apņemta.

Istabā ierāpās vakars, un no āra, no durvju puses, laiku pa laikam bija dzirdama Steinbrennera izaicinošā krekšķināšana. Marijas elpa kļuva sekla, tad nāca grūdieniem, ar pārtraukumiem. Pēdīgi tā noklusa un izbeidzās — kā viegls vējš, kas iemieg. Šteiners turēja viņas rokas, līdz tās kļuva aukstas. Viņš mira līdzi. Kad viņš piecēlās, lai ietu ārā, tad bija pārvērties nejūtīgā svešiniekā, tukšā čaulā, kam piemīt cilvēka kustības. Viņš pārlaida vienaldzīgu skatienu māsai. Ārpusē viņu saņēma Šteinbrenners un vēl otrs. — Gaidījām tevi pāri par trim stundām, — Šteinbrenners ņurdēja. — Par to mēs vēl aprunāsimies bieži vien, vari būt drošs.

—   Es esmu drošs, Šteinbrenner, par šīm lietām ar tevi es esmu drošs.

Šteinbrenners aplaizīja lūpas. — Tu gan, manuprāt, zini, ka mani jāuzrunā par unteroficiera kungu, ko? Saki vien man mierīgi tālāk «Šteinbrenner» un «tu» — bet par katru reizi tu nedēļām liesi asins asaras, manu mīļumiņ. Tagad jau man būs priekš tevis laiks.

Viņi kāpa lejup pa platajām kāpnēm, Šteiners starp abiem sargiem. Bija maigs vakars, un ovāli izliektās ārsienas logi, kas sniedzās līdz grīdai, bija plaši atvērti. Oda pēc benzīna un pavasara jausmām.

—   Tagad man priekš tevis ir bezgalīgi daudz laika, — Šteinbrenners lēnām un apmierināti paziņoja. — Visa tava dzīve, manu jaukumiņi Un mūsu vārdi tik skaisti sader kopā — Šteiners un Šteinbrenners.[5] Paskatīsimies, ko mēs no tā vēl varam iztaisīt.

Šteiners domīgi pamāja. Slīpais vaļējā loga griezums kļuva lielāks, pienāca tuvāk, pavisam tuvu, viņš pagrūda

Steinbrenneru uz loga pusi, lēca viņam pretī, viņam pāri un līdz ar viņu iegāzās tukšumā.

—   Varat mierīgi ņemt to naudu, — sagrauts un skumīgs teica Marills. — Viņš man skaidri un gaiši pateica, ka atstāj to jums abiem. Man tā bija jums jāatdod, ja viņš neatgrieztos.

Kerns papurināja galvu. Viņš nule bija ieradies un netīrs un noplīsis sēdēja ar Marillu katakombā. No Dižonas viņš bija braucis kā preču vilciena vadītāja līdzbraucējs un palīgs. — Viņš atgriezīsies, — Kerns sacīja. — Šteiners atgriezīsies.

—   Viņš neatgriezīsies! — Marills nikni atcirta. — Dievs kungs, nepadariet tak visu vēl smagāku ar jūsu nemitīgo «viņš atgriezīsies»! Viņš neatgriezīsies! Se, izlasiet to!

Viņš izvilka no kabatas saņurcītu telegrammu un nosvieda to uz galda. Kerns paņēma to un nogludināja. Tā bija no Berlīnes un adresēta «Verdenas» saimniecei.

—   «Sirsnīgi vēlējumi dzimšanas dienā. Oto…» — viņš izlasīja.

Kerns paskatījās uz Marillu. — Ko tas nozīmē? — viņš vaicāja.

—   Tas nozīmē, ka viņš noķerts. Tā mēs bijām norunājuši. Vienam no viņa draugiem bija jāatsūta telegramma. To varēja paredzēt. Es viņam tūlīt teicu. Un nu pievāciet beidzot šīs draņķa lupatas!

Viņš pastūma Kernam naudu. — Tur ir divtūkstoš divsimt četrdesmit franku, — viņš paskaidroja. — Un te ir vēl kaut kas! — Viņš izvilka kabatas portfeli un izņēma no tā divas mazas burtnīciņas. — Tās ir biļetes no Bordo uz Meksiku. Ar «Takomu». Portugāļu preču tvaikoni. Jums un Rutai. Izbrauc astoņpadsmitajā. Nopirkām tās par pārējo naudu. Sis te ir* pārpalikums. Vīzas jau ir sarūpētas. Atrodas Bēgļu komitejā.

Kerns blenza uz burtnīciņām. — Bet.., — viņš galīgā nesaprašanā bilda.

—   Nekādu bet! — Marills viņu dusmīgi pārtrauca.

—   Neradiet grūtības, Kern! Tas viss maksāja pietiekami daudz pūļu. Sasodīta sagadīšanās! Tika zināms pirms trim dienām. Bēgļu komiteja saņēmusi no Meksikas valdības atļauju sūtīt turp simt piecdesmit emigrantu. Ar noteikumu, ka viņi spēj samaksāt par braucienu. Viens no brīnumiem, kuri šad tad atgadās. Ar šo ziņu ieradās Klasmanis. Mēs tūliņ iegrāmatojām jūs abus, pirms skaits vēl nav pārsniegts. Nauda ce]ojumam jau bija — tieši tagad. Nu, un,..

Viņš apklusa. Tad teica resnajai viesmīlei no Elzasas: — Ivonna, atnesiet man vienu ķiršu šņabi!

Ivonna pamāja un, gurnus šūpodama, līgoja uz virtuvi.

—   Atnesiet divus! — Marills sauca viņai nopakaļ.

Ivonna pagriezās. — To es tā kā tā būtu izdarījusi,

Marilla kungs, — viņa paskaidroja.

—   Labi. Vismaz viena saprotoša dvēsele.

Marills atkal pievērsās Kernam: — Sapratāt pa šo laiku? — viņš jautāja. — Tas viss ir nedaudz pārsteidzoši, atzīstu. Kad uzrādīsiet prefektūrā biļeti un vīzu, saņemsiet atļauju uzturēties Francijā līdz datumam, kurā atiet kuģis. Arī tad, ja esat ieceļojis nelegāli. To panākusi Bēgļu komiteja. Varat iet turp jau rīt. Tā jums ir vienīgā iespēja tikt ārā no mēsliem.

—   Jā. Pirmajā reizē mēnesis, otrajā — seši mēneši cietuma.

—   Seši mēneši, jā. Un kaut kad jau tu vienmēr tiec nogrābts otro reizi, kā bankā! — Marills pacēla acis. Viņa priekšā stāvēja Ivonna un lika galdā paplāti ar divām glāzēm. Viena glāzīte bija parasta, otra — tējasglāze, līdz malām pielieta ar ķiršu degvīnu.

—  Tas jums, — Ivonna vīpsnādama paziņoja un ar īkšķi norādīja uz tējasglāzi. — Par to pašu cenu.

—   Pateicos! Jūs esat prātīgs bērns. Daudz par labu, lai laulībā neizbēgami pārvērstos par Ksantipi. Vai par krietnu mocekli. Prozīt!

Vienā vilcienā Marills izdzēra pusglāzi. — Prozīt, Kern! — viņš sacīja. — Kādēļ tad jūs nedzerat?

Viņš nolika glāzi uz galda un pirmo reizi ieskatījās Kernam tieši sejā. Tad noteica: — Vēl tikai trūka, lai jūs sāktu kaukt! Vīrs, vai tad jums nav ne mazākās pieklājības?

—   Es nekaucu, — Kerns atcirta. — Un, ja arī kaucu, tad tas ir viens pīpis. Bet, sasodīts, visu to laiku es domāju, ka Šteiners atkal būs šeit, kad es atgriezīšos, un nu jūs man te nokraujat naudu un biļetes un es esmu glābts, tāpēc ka viņš ir pazudis, tā tak ir viena nolādēta cūcība, vai tad jūs to nesaprotat?

—   Nē! Nesaprotu! Jūs gvelžat sentimentālas aplamības. Tur nav it nekā, ko saprast. Tā taču iet vienmēr! Un tagad dzeriet ārā to tur! Tā, kā… nu, kā to būtu izdzēris viņš. Pie velna, vai jūs domājat, ka man tas neķeras pie sirds?

*" Ja,»«

Kerns izdzēra glāzi. — Es atkal esmu žirgts, — viņš sacīja. — Vai jums ir kāda cigarete, Marill?

—   Protams. Te būs…

Kerns dziļi ieelpoja dūmus. Katakombas pustumsā viņš pēkšņi ieraudzīja Šteinera seju, mazliet ironisku, noliektu, lipinošas sveces gaismas apspīdētu, kā toreiz — pirms veselas mūžības Vīnes cietumā, un viņam šķita, ka dzird rāmo, dobjo balsi: «Nu, bērniņ?» Jā, viņš nodomāja, jā, Šteiner.

—   Vai Ruta zina? — viņš vaicāja,

—   Jā.

—   Kur viņa ir?

—       Nezinu. Droši vien Bēgļu komitejā. Viņa nezināja, ka jūs nāksiet.

—       Nē. Es jau pats īsti nezināju, kad ieradīšos. Vai Meksikā var strādāt?

—       Jā. Ko — es nezinu. Bet jūs saņemsiet uzturēšanās un darba atļauju. Tas ir garantēts.

—       Es nemāku ne vārda spāniski, — Kerns teica. — Vai arī tur runā portugāliski?

—   Spāniski. To nu jums nāksies iemācīties.

Kerns piekrītoši pamāja.

Marills paliecās uz priekšu. — Kern, — viņš teica, balsij pēkšņi pārvēršoties, — es zinu, tas nav vienkārši. Bet es jums saku: braucietl Neprātojiet! Brauciet! Taisieties, ka tiekat prom no Eiropas! Velns zina kas te vēl beigās no-., tiks! Tāda izdevība tik lēti neatkārtosies. Un tik daudz ' naudas jūs arī nekad vairs nesadabūsiet. Brauciet, bērni! Lūk… Viņš izdzēra pārpalikumu no savas glāzes.

—   Vai jūs brauksiet līdzi? — Kerns jautāja.

—   Nē.

—       Vai tad naudas nepietiek trijiem? Mums taču vēl arī kaut cik ir.

—       Ne jau tur tā lieta. Es palikšu tepat. Nevaru jums paskaidrot, kāpēc. Es palikšu. Visviens, kas būs. To nevar paskaidrot. To zina, un viss.

—   Saprotu, — Kerns sacīja.

—       Tur nāk Ruta, — Marills atteica. — Un, tāpat kā es palikšu te, jūs brauksiet, vai to jūs arī saprotat?

—   Jā, Marill.

—   Paldies dievam!

Ruta mirkli palika stāvam pie durvīm. Tad metās pie Kerna. — Kad tu atnāci?

—   Pirms pusstundas.

Ruta pacēla galvu no viņa apskāviena, kas bija bezgalīgs un īsāks par sirdspukstu. — Tu zini,,,?

—   Jā. Marills man visu pateica.

Kerns paskatījās apkārt. Marilla vairs nebija.

—   Un vai tu zini arī…? — Ruta vilcinādamās_jautāja.

—       Jā, to es zinu. Nerunāsim par to tagad. Nāc, iesim prom no šejienes! Iesim uz ielas. Ārā. Es gribētu prom no šejienes. Iesim uz ielas.

—   Jā.

Viņi gāja pa Elizejas laukiem. Bija vakars, ābolzaļajās debesīs blāvoja pusmēness. Gaiss bija sudrabains un dzidrs, un tik liegs, ka kafejnīcu terases bija pilnas viesu.

Viņi gāja klusēdami — ilgu laiku. — Vai tu patiesībā zini, kur atrodas Meksika? — Kerns pēdīgi ievaicājās.

Ruta papurināja galvu. — īsti ne. Bet es arī vairs nezinu, kur atrodas Vācija.

Kerns paskatījās uz viņu, Tad saņēma viņas roku. — Mums jānopērk gi amatika un jāmācās spāņu valoda.

•— Es jau aizvakar apprasījos antikvariātā,

—       Ak tā, ar antikvariāta palīdzību.,. — Kerns pasmaidīja. — Mēs iztiksim arī tāpat, Ruta, vai ne?

Viņa piekrītoši pamāja.

—        Katrā gadījumā redzēsim kaut ko no pasaules. Citādi mums tā nebūtu — mājās. — Viņa atkal pamāja.

Viņi gāja tālāk, garām Rond point. Kokos spraucās ārā pirmais jaunais zaļums. Agro lampu gaismā tas izskatījās pēc plīvojošām Elma ugunīm, kas nākušas no zemes un liesmojot vijas ap kastaņu žuburiem un zariem. Apstādījumos bija uzrakta zeme. Tās spēcīgā smarža savādi jaucās ar benzīna un eļļas smārdu, kas aizvien vējoja virs platās ielas. Dažviet dārznieki jau bija iestādījuši dobēs ziedošas narcises. Tās vizēja krēslā. Bija stunda, kad slēdz ciet veikalus, un kustība turējās tik dzīva, ka grūti bija tikt uz priekšu.

Kerns paskatījās uz Rutu. — Cik daudz ir cilvēku! — viņš sacīja.

—   Jā, — viņa atteica. — Šausmīgi daudz cilvēku.

Эрих Мария Ремарк ВОЗЛЮБИ БЛИЖНЕГО СВОЕГО Роман

Рига «Лиесма» 1989 На латышском языке Перевела с немецкого Силвия Брице Художник Арвид Егере

HE № 5534

Erihs Marija Remarks

MĪLI SAVU TUVĀKO

Galvenais redaktors U. Norietis Redakcijas vadītāja M. Lejiete Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore M. Pavlovska Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 02.06.88. Parakstīta iespiešanai 15.09.88. Formāls 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 15,96 uzsk. iespiedi.; 16,43 uzsk. kr. nov.; 18,60 izdevn. 1. Metiens 90 000 eks. Pašūt. № 608-5c. Cena 2 rbl. 90 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 18/33004/D-1051. Iespiesta tipogrāfijā «Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40,

Remarks Ē. M.

Re 524 Mīli savu tuvāko / No vācu vai. tulk. S. Brice; II. A. Jēgers. — R.: Liesma, 1989. — 303 lpp., il.

ISBN 5—410—00099—4

1 Jēzus Kristus, kas noticis… (Poļu vai)

1 Glabājiet labi! (Po[u vai.)

1 Uzkožamie. (Franču vai.)

VIII

Kernam izdevās pagarināt savu uzturēšanās atļauju vēl uz piecām dienām; tad viņu izraidīja. Dabūjis brīvbiļeti līdz robežai, viņš brauca uz muitnīcu.

s Ko? (Poļu vai.)

8 Dievmāte! (Po(u vai)

[3] kad mīla mirst. (franču vai.)

3 60«

[4] lionas stacija. (franču vai.)

Content

Remarks Erihs Maria Mīli savu tuvāko

PIRMĀ DAĻA

I

II

III

IV

V

VI

IX

OTRĀ DAĻA

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX