Remarks Erihs Marija

Sapņu būda

Erihs Marija Remarks

Sapņu būda

Friča Herstemeiera un Lūsilas Dītrihas piemiņai

I

CAURI ZIEDOŠIEM DĀRZIEM šalkoja maija vējš. Pāri veciem mūriem slīgstošie ceriņi dvesmoja stipri un saldi. Lēnā solī gleznotājs Fricis Šramms klīda pa mazās pilsētiņas senatnīgajām ielām. Laiku pa laikam, kad viņa mākslinieka skatienu piesaistīja kāds neliels erkers vai sena jumtgale, kas pārāk sapņaini tiecās pretī vakara debesīm, viņš apstājās. Gluži neviļus roka sniedzās pēc skiču burtnīcas, un ar pāris steidzīgiem vilcieniem zīmējums tika uzburts uz papīra. Kārtējo reizi apstājies, lai attēlotu uz papīra mazus, sabrukušus dārza vārtiņus, viņš smaidīdams pakratīja galvu, izvilka no kabatas pulksteni un sāka iet ātrāk. Taču drīz vien viņš atkal klīda tālāk gausā solī. Lai nu viņi pagaida, Fricis Šramms nodomāja, vakars ir pārāk skaists.

Viņam pa priekšu naktī soļoja mīlas pārīši.

Visās sejās vīdēja reibinošās dienas atblāzma, vēršot skaistas grumbas un rūnu zīmes, ko tajās bija iegrebis trūkums, darbs un nodzīvotie gadi. Daudz ciešanu un pagātnes notikumu bija kļuvuši par māņiem un sapņiem. Rāmais vakars, ar savām maigajām rokām aizsedzot ikdienas dzīves asās šķautnes un pagātnes nelīdzenos ceļus, klusā balsī mudināja: «Paraugies uz pavasari! Paraugies uz pavasari sev līdzās!» Un maija vējš šalkoja un čukstēja: «Met malā prātošanu… Nelauzi galvu! Pasaule ir skaista… tik skaista…» Un mīlētāji ciešāk spieda viens otra roku un centās dziļāk ielūkoties acīs.

No tālajiem zilajiem kalniem un ceriņu dārziem neizsakāmas ilgas pēc mīlestības atnesa ziedoņa vējš.

Fricis Šramms sapņaini nolūkojās bezdelīgās, kas gavilēdamas riņķoja debesu zilgmē.

—  Lū,—viņš pēkšņi sacīja un smagi ievilka elpu. Domās viņš bija atgriezies pagātnē un gāja tālāk, neredzēdams pavasari. Tā viņš soļoja pa kastaņu aleju, līdz attapās pie mazliet nomaļas mājas.

Bija jau satumsis. Uz ceļiem slīga zilgana krēsla. Fricis apstājās un ieklausījās. No kaut kurienes atviļņoja melodija.

Nu viņš varēja atšķirt skaņas. Flīģeļa tumši sudraboto skaņu pavadīta, gaisā viļņoja maiga balss. Vakarvējš atnesa to pāri dārzam. Beidzot viņš varēja saprast arī vārdus.

Viņa sirdspuksti aprāvās.

Ausīs iešalkojās senas dziesmas melodija, seni tēli viņu uzlūkoja, un atkal ieskanējās kāda ļoti mīlēta, sen apklususi balss.

Satraukts viņš gāja tuvāk.

Dziesma bija tā pati, ko viņam reiz tik bieži bija dziedājusi viņa, viņa — zudusī, tālā, no dzīves aizgājusī… Lū…

Ilgu pilna vakara krēslā skanēja dziesma:

Vēl no jaunības, vēl no jaunības Man šī dziesma allaž skan —

Ak, cik tālu tas, ak, cik tālu tas,

Kas reiz bij mans!

Aizkustināts un satraukts līdz dvēseles dzīlēm, Fricis devās cauri dārzam un uzkāpa pa kāpnēm. Nonācis līdz mūzikas istabas durvīm, viņš ieraudzīja tik brīnišķīgu ainu, ka palika stāvam kā apburts.

Tumši zila telpā biezēja krēsla. Uz flīģeļa dega divas prāvas sveces. To atspulgs lika žilbinoši iemirdzēties baltajiem taustiņiem, piešķīra maigu, zeltainu mirdzumu telpai, sapņaini ieskaudams pie flīģeļa sēdošās jaunās meitenes matus un maigo profilu pasakainā spožumā. Spēlētājas rokas bezdarbīgi atdusējās uz taustiņiem. Liegs, gandrīz vai

grūtsirdīgs vaibsts apēnoja smalki veidoto muti, un acīs, kas bija zilas kā jūra, slēpās bezgalīgas ilgas.

Klusiem soļiem skardams paklāju, Fricis devās tālāk. Pa kādām durvīm iznāca mājasmāte.

—    Beidzot, Šramma kungs… — viņa sacīja apslāpētā, sirsnīgā balsī. — Mēs gandrīz vairs necerējām, ka atnāksiet.

—Bariet mani, cienītā kundze,—noliecoties pār mājasmātes roku, sacīja Fricis, — pie visa vainīgs vakars, brīnumainais vakars. Taču…

Viņa skatiens pievērsās mūzikas istabai.

—   Jā, mums ir jauna viešņa. No pansijas atgriezusies mana krustmeita. Bet nu nāciet — komercpadomnieka Frīdheima kundze jau kļuvusi gluži nepacietīga. Par to jūs drīz vien varēsiet pārliecināties pats!

—   Nu kā tad, nu kā tad… — Fricis un mājasmāte saprotoši sasmaidījās. Tūlīt arī durvis atsprāga vaļā, un, drānām čaukstot, Fricim klāt traucās miesās pilnīga dāma.

—    Tātad viņš tomēr ieradies, mūsu maestro? — sauca dāma, spiezdama Friča rokas. — Nepiedodami, patiešām nepiedodami, — dāma mīlīgi uzlūkoja viņu caur lorneti, — pamest draugus likteņa varā! Mēs jau degam nepacietībā dzirdēt kaut ko par apsolīto zemi Itāliju, par kuru solījāties mums pastāstīt.

—   Jums taisnība, cienītā kundze, — Fricis smaidīja, — taču pa ceļam aizkavējos, lai uzmestu dažas interesantas skices. Atnesu tās, lai parādītu jums.

—   Jūs tās atnesāt? Ak, tas taču ir dievīgi! Dodiet nu skices šurp! Ak, cik interesanti!

Pēc šiem vārdiem, satvērusi zīmējumus, Frīdheima kundze steigšus devās uz priekšu, kamēr abi pārējie viņai sekoja.

—              Vēl joprojām tikpat jūsmīga, — Fricis izteica savas domas.

—   Vienalga, vai tas būtu impresionisms vai ekspresionisms, mūzika vai literatūra, vai glezniecība — viņa sajūsminās par visu, ko sauc par mākslu.

—              Bet vēl jo vairāk par māksliniekiem, —atbildēja mājasmāte.

—   Šobrīd viņa apņēmusies nolīdzināt ceļu kādam jaunam dzejniekam. Jūs taču arī viņu pazīstat — tas ir jaunais Volframs…

—   Tas, kurš nēsā sarkano kaklasaiti un vārsmo brīvajā pantā?

—   Neesiet nu tik dzēlīgs! Jaunatne alkst ar kaut ko izcelties. Daudzi nespēj savas revolucionārās jūtas izteikt citādi kā vien ar sarkanu kaklasaiti.

—   Vakar, kad sastapu krietno kurpniekmeistaru Milleru, man ienāca prātā līdzīgas domas. Viņš ir piecu bērnu tēvs un ļoti enerģiskas sievas vīrs, kam vakaros jābūt mājās pulksten desmitos; vēlēšanās viņš balso par konservatīvajiem un ir krietns pilsonis. Reiz, kad pie viņa ieraudzīju dažus Marksa un Lasala sējumus, viņš man pastāstīja, ka lasījis tos jaunībā. Kas zina, par ko viņš toreiz vēlējās kļūt? Taču dzīve un no senčiem mantotais, pilsoniskajām tradīcijām uzticīgais raksturs visu pavērsa citādi, nekā viņš tobrīd domāja. Turklāt — viņš ir visnotaļ apmierināts ar dzīvi. Tādējādi visi viņa apputējušie jaunības dienu sapņi, visas lielās ieceres un nodomi beidzot piepildījušies sarkanajā kaklasaitē, kuru viņš valkā svētdienās.

Šāda sarkana kaklasaite varētu gandrīz vai ikvienā modināt skumjas. Un galu galā — vai ar mums ir noticis daudz atšķirīgāk, cienītā kundze? Kas mums atliek?… Labi vēl, ja atrodas kāda sarkana kaklasaite, kaut arī tas nav daudz — jo vai tad bieži vien mums nav vēl mazāk? — Kāda cirta, kāda izbalējusi fotogrāfija… Atmiņas par kādu mirušo — līdz mēs paši citu acīs kļūstam tādi… Ak, tikai nedomāt par to…

—   Par to nav jādomā, dārgais draugs, — klusi sacīja mājasmāte, —it īpaši maijā, šādā vakarā.

—   Bet tieši šis vakars modināja manī tumšās domas! Vai nav savādi, ka tieši skaistums un laime modina skumīgas domas? Taču manu minorigo noskaņu modināja vēl kas cits…

No salona abi dzirdēja atskanam komercpadomnieces trompetei līdzīgo balsi: — Kur gan viņš kavējas?

— Lūk, kam allaž ir mažoriga noskaņa! — Kopā ar Frici ieiedama salonā, mājasmāte pasmaidīja.

—   Beidzot! — iesaucās komercpadomniece. — Šāda stāvēšana gaitenī mums gandrīz vai radīja aizdomas.

—   Nu, nu, — iebilda mājasmāte, norādīdama uz saviem joprojām kuplajiem matiem, — par spīti manai sirmajai galvai?

—   Šādām aizdomām mēs tomēr esam kādu nieku par veciem, — piebilda Fricis.

—   Ak Dievs, tas tik ir ko vērts — jūs un par vecu! — dārdināja komercpadomniece. — Jūs ar saviem trīsdesmit astoņiem gadiem!

—       Slimība dara vecu…

—    Blēņas — tukšas izrunas! Ja vien sirds ir jauna, arī cilvēks ir jauns! Bet nu nāciet šurp — paklausot manam norādījumam, jums tika pataupīta tase tējas!

Pēc tam, par spīti Friča izmisīgajiem iebildumiem, komercpadomniece salika uz šķīvja tik daudz kūku, ka ar tām būtu pieticis veselai rotai karavīru.

Fricis mazliet ieēda un pēc tam palūkojās visapkārt. Kaut kā trūka. Pēkšņi atvērās mūzikas istabas durvis, un līdz ar ceriņu smaržu telpā ienāca jauna meitene.

Mājasmāte saudzīgi apskāva meitenes plecus: — Vai esi diezgan izsapņojusies vienatnē, Elizabet? Beidzot Šramma kungs tomēr ieradās…

Fricis bija piecēlies kājās un ar sajūsmu skatījās uz piemīlīgo būtni.

—   Mana vīra brāļameita Elizabete Heindorfa — Šramma kungs, mūsu dārgais draugs, — iepazīstināja Heindorfa kundze. Divas tumši zilas acis vērās Fricī, un šaura roka iegūla viņa plaukstā.

—   Esmu mazliet nokavējies, — aizbildinājās Fricis.

—    Es patiešām jūs saprotu — kad ārā ir tik skaisti, zūd jebkāda vēlēšanās būt starp cilvēkiem.

—   Un tomēr arī tad ilgas pēc cilvēkiem nezūd.

—   Lai cik savādi tas liktos — pēc viena cilvēka, kura pasaulē vispār nav.

—Varbūt pēc cilvēces vienā cilvēkā…

Pēc kaut kā, kam nav vārda…

—   Mūsu gaišākajām ilgām allaž trūkst vārda…

—   Tas sāpina…

—   Tikai sākumā — vēlāk cilvēks to apzinās un iemācās būt pieticīgs. Dzīve ir brīnums, bet brīnumi tajā nenotiek.

—Ak, notiek gan! — Elizabetes acis iemirdzējās.

Frici aizkustināja dedzība, ar kādu viņa sacīja šos vārdus. Viņš atcerējās savu jaunību, kad arī bija tā runājis. Viņā modās karsta vēlme darīt visu, lai šīs skaistās būtnes ticība brīnumam netiktu sagrauta.

—Vai ticat brīnumam dzīvē, cienītā jaunkundze?

—   Ak jā!

— Saglabājiet šo ticību! Lai notiktu kas notikdams! Par spīti visam! Tā ir pareizā!

—Varbūt apsēdīsieties man līdzās?

Fricis piebīdīja meitenei krēslu. Elizabete ieslīga tajā.

—   Jūs taču ticat brīnumam, Šramma kungs?

Fricis klusēdams mirkli nolūkojās viņā. Tad īsi un skaidri sacīja:

—   Jā!

Heindorfa kundze pamāja kalpotājam. Tas atnesa paplāti ar cigāriem, cigaretēm un liķieri. — Varat uzsmēķēt, šramma kungs. — Kundze pamāja Fricim.

—   Šāda vājība man piemīt, — atzinās Fricis un paņēma cigareti.

—    Paul, atnesiet arī man cigareti! — iesaucās komercpadomniece.

—   Cigāru… — Fricis pačukstēja mājkalpotājam. Tas pasmīnēja un pasniedza padomniecei kārbu ar melnajiem Havanas cigāriem.

—Varbūt jūs vēl atnesīsiet man pīpi! — viņa sašutusi dvesa.

Ieraudzījusi Frici smejam, viņa saprata, ka notikusi sazvērestība, un padraudēja viņam ar pirkstu.

—Vai arī jūs smēķējat? — Fricis jautāja Elizabetei.

—   Nē, es ciest nevaru sievietes, kas smēķē.

—   Jums taisnība. Ne jau katrai sievietei tas piestāv. Jums nepavisam nepiestāvētu.

—   Ko viņš tur saka?;— iesaucās komercpadomniece, kurai šķita, ka Fricis atkal uzjautrinās par viņu.

—   Mēs runājam par sievietēm, kuras smēķē…

—   Nu, jums kā māksliniekam droši vien nebūs iebildumu pret to.

— Nē, taču es uz šādu smēķēšanu raugos no mākslinieka viedokļa.

—   Kā to saprast?

—   Smēķēšana no smēķēšanas atšķiras.

—    Smēķētāji taču allaž pūš zilu miglu acīs, — pasmaidīja mājasmāte.

Komercpadomniece smējās. — Tāpēc jau vīrieši tik daudz smēķē, vai ne, Šramma kungs?

—   Protams! Vīriešiem smēķēšana ir nepieciešamība, sievietēm —i koķetērija.

—Ak, pēc jūsu domām, mums cigaretes nesagādā nekādu prieku? Mēs nespējam izbaudīt to garšu?

—   Kā nu ne! Taču sieviete var pierast pie smēķēšanas un atmest to, ja ir pārliecināta, ka smēķēšana viņai vai nu piestāv, vai arī nepiestāv.

—    Tātad man, jūsuprāt, smēķēšana piestāv? nicīgi smīnot, vaicāja komercpadomniece.

—   Es sacīju: ja ir pārliecināta! Tas vēl nenozīmē, ka tā patiešām ir.

—Ak, maestro, cik jūs esat cietsirdīgs!

—    Uz jums šis iedalījums neattiecas, cienītā kundze. Jau smēķēšanas iemesls norāda uz to, kura sieviete drīkst smēķēt. Proti, tā, kura koķetē.

—   Ļoti jauki. — Komercpadomniece pasmīnēja un sparīgi ievilka dūmu.

—   Madonnas tipa sieviete ar cigareti mutē izskatās neestētiski. Turpretī dēmoniskais tips ar cigaretes palīdzību var iedarboties visai pavedinoši. Vispār smēķēšana labāk piestāv melnacainām tumšmatēm nekā gaišmatēm. To viņas arī instinktīvi jūt. Tāpēc dienvidos var sastapt tik daudz kaislīgu smēķētāju.

—   Man smēķēšana nepatīk, — sacīja Elizabete.

Pa atvērto logu bija dzirdama tālīna dziedāšana.

Saruna pievērsās ikdienišķākām tēmām. Fricis atslīga krēslā un domīgi raudzījās zilgano dūmu grīstēs. Viņš domāja par savu gleznu, kas nepabeigta stāvēja uz molberta. Par «Atsvabināšanu» tai vajadzēja saukties un attēlot kādu bēdu sagrauztu vīru un jaunu meiteni, kura tam maigi noglāsta galvu. Vīrieša tēlam modeli viņš bija atradis. Nu viņš gaidīja vēl tikai brīdi, kad laimēsies sastapt piemērotu meiteni. Tai bija jābūt gaišai un visnotaļ labestīgai; taču nekā piemērota līdz šim viņš nebija atradis. Meitenes rokām bija jāizstaro gaisma, labsirdība un iepriecinājums. Fricis domīgi skatījās uz Elizabeti. Tā varētu būt šāda gaismas nesēja, klusa un saskaņota savā būtībā. Smalkais, daiļais profils uz gobelēna tumšā fona atsauca atmiņā kādu no fon Eihendorfa jaukākajām pasakām.

Nu viņa mazliet pielieca galviņu.

Pēkšņi Fricis kļuva par vienu vienīgu sasprindzinātu uzmanību. Lūk, viņa… Lūk, viņa—tā, kuru viņš bija meklējis,—meitene viņa gleznai! Viņš paliecās uz priekšu. Gan meitenes seja, gan tās izteiksme—viss atbilda viņa iecerei. Viņš apņēmās tūliņ pēc viesībām aprunāties par to ar Heindorfa kundzi.

Aizsapņojies Fricis nebija pievērsis uzmanību sarunu gaitai. Jaunais dzejnieks, kurš nesen bija sēdējis pavisam kluss, tagad runāja satraukti un vienā laidā. Viņš mētājās ar rokām, nosauca Gēti par filistru, bet viņa dzīves gudrību par aizkrāsnē tupētāja omulību.

Fricis smaidīja. Allaž tie paši skaļie vārdi — zvārguļu šķindas… Kamēr dzīve mierīgi iet savu gaitu.

Jaunais dzejnieks bija nonācis līdz Eihendorfam. — Eihendorfs — šī raudulīgā, romantiskā putraskatla poēzija sen jau novecojusi…

Pēkšņi Elizabete, sēdēdama savā krēslā, viņu pārtrauca: — Bet es mīlu Eihendorfu!

Gaužām pārsteigts jauneklis apklusa.

—   Jā, — sacīja Elizabete, — viņam ir nesalīdzināmi dziļāka dvēsele nekā daudziem modernajiem dzejniekiem. Viņš iztiek bez jebkādiem vārdu zvārguļiem. Turklāt viņš tik ļoti ir mīlējis mežu un ceļošanu kājām!

—   Jums taisnība, — apliecināja Fricis. — Ari es ļoti mīlu Eihendorfu. Viņa noveles un dzejoļi būs skaisti mūžam. Viņš ir tik vācisks dzejnieks! Un tajā pašā laikā nepavisam ne šauri nacionāls. Starp šodienas dzejniekiem otru tādu būs grūti atrast. Cik bieži pirms sava Itālijas ceļojuma esmu skaitījis šīs rindas, klusi murminādams naktis:

Tik zeltainas mirgoja zvaigznes,

Pie loga stāvēju kluss Un klausījos — tālumā aiznes Kāds pasta rags sveicienus.

Sirds pēkšņi aizdegās krūtīs,

Un paslepen domāju tā:

Cik liela laime gan būtu Braukt līdzi šai vakarā!

—   Itālija… — lēni ierunājās Elizabete.

—   Tās nu reiz slēpjas katra vācieša sirdī, šīs ilgas pēc Itālijas, — sacīja Fricis. — Tās pazīst visi. Droši vien šīs ilgas pēc Itālijas saules slēpjas vācu dvēseles duālismā, gluži tāpat kā ilgas pēc Akropoles marmora tempļiem. Tās pazina Hoenštaufeni, kas, mīlēdami Itāliju, zaudēja gan valsti, gan dzīvību, sākot ar Barbarosu un beidzot ar jaunekli Konrādinu, kurš mira no itāliešu bendes rokas… Tāpat Itāliju

mīlējuši mūsu gleznotāji… dzejnieki — Eihendorfs, Švinds, Heinze, Millers, Gēte, kas uzrakstīja «Minjonu».

—   «Vai zini zemi…» — iedūcās komercpadomniece.

—    Nodziedi mums šo dziesmu, Elizabeti — lūdza Heindorfa kundze.

Bez liekas klīrēšanās Elizabete devās pie flīģeļa.

Atslējies krēslā, Fricis klausījās, nespēdams novērst skatienu no daiļās galvas ar smago, zeltaino matu vainagu, kuru maigi apmirdzēja liegi trīsoša sveču gaisma.

—   «Vai zini zemi…»

Dārzā šalkoja koki. Atkal pāri liegajiem pavadījuma akordiem pacēlās dzidrā meitenes balss:

—   «Vai zini zemi…»

Telpā bija iestājies klusums. Lēnām izskanēja pēdējais akords. Elizabete piecēlās un izgāja terasē.

Aizsmakušā balsī jaunais dzejnieks iesaucās: — Cik šī dziesma tomēr skaista!

Vēl bridi visi sēdēja klusēdami, tad komercpadomniece atgādināja, ka laiks doties prom. Tomēr mājasmāte vēl negribēja atlaist Frici, jo viņš bija atnācis tik vēlu.

Fricis palika, gaidīdams, kamēr Heindorfa kundze izvadīs viesus.

No terases atgriezās Elizabete. Fricis jau grasījās pateikties viņai par dziesmu, kad pamanīja, ka meitene raud. Izbijies viņš satvēra meitenes roku.

—    Nekas nav noticis, — viņa sacīja, — patiešām nekas — man tikai pēkšņi uznāca raudas. Man bija tik pilna sirds, ka izgāju terasē. Lejā es dzirdēju smejamies kādu meiteni un saklausīju zemu vīrieša balsi. Tad pēkšņi man uznāca raudas Јtt tikai nesakiet neko krustmātei! — viss jau ir atkal labi.

—Varat man uzticēties, — apgalvoja Fricis.

—        Es to jūtu: kopā ar jums esmu mierīga, kaut gan tik tikko pazīstu jūs. Man liekas — jūs allaž man palīdzēsiet, lad palīdzība būs nepieciešama.

—Varat uz to paļauties. — Fricis bija aizkustināts. — Jūsu vārdi ļoti atvieglo manu nodomu… Grasījos jums izteikt lielu lūgumu. Patlaban strādāju pie kādas gleznas. Tajā būs redzami divi cilvēki. Likteņa šaustīts vīrs, iespiedis galvu rokās. Kāda meitene, kuras rokas un acis izstaro gaismu, liegi glāsta viņa matus. Vīrieti jau esmu uzgleznojis. Modeli meitenes tēlam atradu šodien. Tā esat jūs. Vai drīkstu lūgt jūs pozēt man?

—   Jums šī glezna laikam ļoti mīļa? — atbildes vietā vaicāja Elizabete.

—   Ļoti. Proti, tajā slēpjas vēl kāda doma. Gleznai jāattēlo mirklis, kad cilvēks no sava es pārtop par tu, kad sabrūk viņa egoisms, kad viņš atsakās dzīvot vienīgi sev un savu darbu velta vispārībai. Jaunībai. Vai arī visai cilvēcei. Bet to, kā viņš, atteikdamies no laimes, tomēr saņem zināmu mierinājumu un lielu gandarījumu, jāizteic gaismas pilnajam meitenes tēlam. Radoša cilvēka traģēdija…

—   Runā, ka mākslinieki savus darbus tik ļoti mīlot tāpēc, ka tie esot viņu būtības daļa.

—Tā varētu būt patiesība.

Ienāca Heindorfa kundze. — Ir jau satumsis. Varbūt iedegsim gaismu?

— Nē, — lūdzoši sacīja Elizabete, — krēsla ir tik skaista.

—   Cienītā kundze, man ir jums kas sakāms. Jūs droši vien atceraties, cik grūti man bija atrast pirmo modeli. Bet šoreiz esmu apbrīnojami ātri atradis otro — jūsu krustmeitas personā. Vai neliegsiet savu piekrišanu?

—              Došu to labprāt, dārgais draugs, — sacīja Heindorfa kundze.

—   Esmu ļoti iepriecināta, ka jūsu vēlme tik ātri piepildījusies.

—   Un jums nebūs arī iebildumu, ja pozēšana sāksies drīz?

—   Nepavisam — manis pēc kaut vai rīt…

—   Bet kur? Es labprāt nākšu pie jums, kaut gan manā darbnīcā viss nepieciešamais pie rokas, turklāt arī apgaismojums tur labāks.

Heindorfa kundze brīdi raudzījās viņā, bet pēc tam Elizabetē.

—   Ko teiksi tu, Elizabet?

Meitene skatījās viņā mirdzošām acīm.

—   Nu, es jau zinu, — Heindorfa kundze nomierinot sacīja, — kas tev visvairāk būtu pa prātam. Viņa ir liela sapņotāja, — kundze smaidīdama paskaidroja Fricim, bet tad, kļūdama nopietnāka, stingri pavērās viņā un piebilda: — Es pazīstu Elizabeti, Šramma kungs, un ar to pietiek. Kāpēc lai mana krustmeita neietu pie jums? Kāda mums daļa gar savu laiku pārdzīvojušiem uzskatiem? Cikos viņai rīt jāierodas?

—   Pateicos, cienītā kundze. — Fricis godbijīgi pieskārās viņas rokai ar lūpām. — Ja iebildumu nav, ap pulkstem trim.

—Nu, Elizabet?

Meitene dedzīgi māja: jā… jā…

Heindorfa kundze pasmaidīja. — Tā jau es domāju. Bet tagad pievērsīsimies jaukajam vakaram. Pasēdēsim vēl kādu brīdi terasē. Un par godu tam, ka atradāt modeli, iedzersim pa glāzei gaišā, zeltainā vīna.

Heindorfa kundze piezvanīja kalpotājam un lika iznest terasē pītos krēslus un spilvenus, kā arī aizdedzināt pāris raibu lukturīšu.

Ārā jau bija pavisam satumsis. Ziedošajos ķiršu kokos vīdēja pilnmēness. Tālumā sudrabaini vizēja tumšie meži. Iemirdzējās zvaigznes. Glāzēs zaigoja vīns.

Heindorfa kundze pacēla savu glāzi: — Uz laimīgo atradumu, uz jūsu gleznu un mākslu vispār!

Glāzes, viegli saskardamās, ieskanējās.

—   Par atradumu, — klusā balsī sacīja Fricis un izdzēra glāzi vienā elpas vilcienā.

Iestājās klusums. Ikviens kavējās savās domās.

—   Lū… — pēkšņi no pašām dvēseles dzīlēm izlauzās Fricim.

—   Brūce vēl joprojām nav aizdzijusi? — klusi ievaicājās Heindorfa kundze.

—   Tā neaizdzīs nekad, — nomurmināja Fricis, taču tad saņēmies piebilda: — Negribu žēloties. Man ir ko atcerēties, manas dzīves saturs nebija vis tukšs sapnis kā manam nabaga draugam Hērmeieram, kurš sen jau atdusas vēsajā kapā.

—   Pastāstiet par viņu!

—    Hērmeiers bija dekorāciju gleznotājs. Viņš atrāva sev katru nopelnīto grasi, lai nopirktu grāmatas. Viņš lasīja caurām naktīm. Gandrīz visu Gēti zināja no galvas. Mazpamazām viņā modās ari dzejnieks. Kopš tā brīža viņš naktīs rakstīja dzejo)us un drāmas. Un cieši ticēja saviem panākumiem. Cik bieži viņš ar sajūsmu izteicās, ka par honorāru, ko saņems par savu drāmu, kurai taču vajadzēja gūt panākumus, dosies ceļojumā uz Itāliju! Viņš pat sāka mācīties itāliešu valodu.

Viņš nedz piedzīvoja savas drāmas uzvedumu, nedz arī devās ceļojumā. Visai drīz viņš nomira ielaistas plaušu kaites dēļ.

Domās iegrimis, Fricis lūkojās tālumā. — Viens no daudzajiem nepraktiskajiem vācu nelgām — kāds varētu sacīt; un varbūt šim cilvēkam būtu taisnība. Taču manās acīs mirušais dzejnieks liekas daudz diženāks nekā tāds, kurš būtu iekarojis pasauli.

Fricis apklusis raudzījās klusajā naktī. Čaloja kāda strūklaka. Brīnumaini skaidras spulgoja zvaigznes.

—   Kāds šeit valda miers… — ierunājās Elizabete.

—    Ir gandrīz tā, it kā būtu jau vasara — īsti vāciska vasaras nakts… — piebilda Heindorfa kundze.

—             Vācijas naktij piemīt īpaša burvība, — Fricis domīgi iesāka,

—   tāpat kā mūsu dzimtenei. Droši vien neviena tauta tā neapbrīno visu svešo, nevienai nepiemīt tik spēcīga tieksme un ilgas pēc tāluma kā mums, vāciešiem. Jā, bieži vien šīs jūtas aiziet pārāk tālu un, kļūstot par pakaļķēmošanos, nemodina neko citu kā vien nicinājumu. Un tomēr: ļaujiet mierīgi mūsu krietnajam vācietim Šmitam kļūt par

Amerikas pilsoni Smitu — lai viņš runā angliski, nosauc savus bērnus par Maku un Modu, bet Vāczemei tikai uzspļauj. Ticiet man: tā būs vienīgi ārišķība vai bērnišķīga izrādīšanās! Pietiks Smita kungam reiz ieklausīties Ziemassvētku zvanu skaņās vai sajust no mājām saņemto Ziemassvētku pīrāgu smaržu, vai arī ieraudzīt sveču liesmiņas Ziemassvētku eglītē, lai viņš, kaut arī ir English spoken [1] un viņa bērni saucas Maud un Mac, atkal pārvērstos vecajā labajā vācu Šmitā un par spīti visiem veikalnieciskajiem trikiem un dolāru medībām atkal ticētu pasakām un brīnumiem, kas ikvienam vācietim — te es nedomāju tos, kas saradojušies ar jūdiem, vai slāvu izcelsmes cilvēkus — ir asinīs. Un, kaut arī viņš tūkstošiem reižu bezzvaigžņu naktīs kostu sev pirkstos, viņš tomēr — tomēr darīs tā! Tas jau ir pats aizraujošākais un mūžīgi jaunais mūsu tautā, ka tai piemīt šī daudzkārt smietā Miķeļa vientiesība un viņa bērnišķīgais nepraktiskums. Es neesmu nekāds politiķis un uzspļauju visiem politikas virzieniem. Esmu cilvēks — un tā ir mana politika! Turklāt esmu mākslinieks. Tāpēc manās acīs nepraktiskais Miķelis, kura galvu joprojām rotā neredzams kronis un kurš vēl aizvien raugās pasaulē kā brīnumā, kas modina sajūsmu un ticību, atrodas uz daudz augstākas pakāpes nekā vēsais, glumais veikalnieks, par kādiem pārvērtušies mūsu brālēni, kuru acīs dzīve nav nekas cits kā rēķināšanas uzdevums.

Pasaule ir skaista; tomēr mūsu zemē tā ir visskaistākā. Es spriežu subjektīvi un zinu, ka taisnība ir arī tiem angļiem, francūžiem un spāniešiem, kas apgalvo to pašu. Un itāliešiem varbūt vēl jo vairāk. Tomēr es tā saku, un arī man ir taisnība.

Kad Romā zem zili mirdzošajām debesīm jūsmoju par Pantellerijas un Karrāras marmoru, pēkšņi mani pārņēma neizsakāmas ilgas pēc Vācijas vasaras nakts bumbas — tādas ilgas pēc mājām, ka es uz karstām pēdām devos prom un, līdzko ieraudzīju pirmo bērzu, biju aizgrābts līdz asarām.

Fricis bija piecēlies kājās un sajūsmināts pacēla glāzi: — Un tāpēc šo pēdējo glāzi es veltu mūsu dzimtenei —Vācijai!

Uzvēdīja liegs vējiņš, iedzirkstījās zvaigznes, un raibie lukturīši tik tikko jūtami sašūpojās.

Ieskanējās kausi, un Elizabete iesaucās: — Par mūsu mīļo, mīļo dzimteni!

Vīns zeltaini dzirkstīja.

Un viņi iztukšoja pokālus sausus.

II

FRICIS ŠRAMMS ROTĀJA savu sapņu būdu. Tērpies spilgti dzeltenā linaudekla uzsvārcī, viņš šaudījās šurpu turpu, ielika trīs lilijas senlaicīgā alvas krūzē un apmierināts vēroja savu veikumu. Tad viņš nesteidzīgi piebāza brūno gleznotāja pīpi ar tabaku un pūta dūmu mākuļus gaisā, kas ņirbēja saules putekļos.

Pie durvīm klusu pieklauvēja. Fricis piecēlās kājās.

—   Lūdzu!

Bikli ienāca Elizabete. Redzot skatu, kas pavērās viņas acu priekšā, Elizabete apstājās.

Jumtistaba ar tumši brūnām sienām. Pie tām gleznas, daudz gleznu. Pie vienas sienas brūna koka plaukts ar grāmatām, kuru krāsainās muguriņas saulē mirdzēja. Uz plaukta, kas pārklāts ar tumšu audumu, spīguļoja gliemežvāki, krāsaini akmeņi un zeltaini dzintara graudi. Starp tiem bija novietota brūna, no koka darināta dejotāja skulptūra. Kreisajā pusē atradās galvaskauss, apvīts ar sarkanu rožu vainagu. Zem Bēthovena pēcnāves maskas, kas karājās pie sienas virs purpursārta auduma, bija nolikts trauks ar tumšsarkanām rozēm. Pie slīpās sienas atradās daži oforti un kāda glezna, apvīta ar melnu sēru lenti.

—   Esiet sveicināta manā sapņu būdā, — sacīja Fricis un, atbildot uz Elizabetes vaicājošo skatienu, piebilda: — Tas ir mans Bēthovena stūrītis — tieši līdzās pasaku logam. Viss, kas šeit redzams, ir mīļas atceres un piemiņas lietas. Bēthovena maskas priekšā allaž zied rozes kā klusas atceres un mēma cildinājuma zīme. Ziedi ir tik patiesi un allaž skaisti.

Elizabeti visnotaļ mulsināja nelielās telpas mājīgums un burvība. Puķes smaržoja tik saldi, ka viņai acīs bezmaz sariesās asaras. Viņa pati nezināja, kāpēc. Tas bija tik savādi! Kopš neilga laika viņa bieži raudāja — bez jebkāda iemesla. Biežāk arī smējās un dvēselē gavilēja — tāpat bez iemesla. Viņai bija tāda sajūta, ka cilvēkam, kurš atrodas līdzās, drīkst uzticēt visu. Kopā ar to viņa sajuta brīnumainu mieru.

—   Vēl divas stundas man pietiks gaismas gleznošanai, — sacīja Fricis. Nebīstieties — tik ilgi jums nebūs jāpozē. Kopumā varbūt kādu pusstundu. Taču man šajā laikā bieži jāuzlūko jūs, tāpēc divas stundas paskries nemanot. Cik ilgi kavēties šeit jums atļāva Heindorfa kundze?

—   Drīkstu uzkavēties, cik ilgi vien vēlos!

—   Brīnišķīgi. Vispirms mazdrusciņ pazīmēsim, bet pēc tam varēsim papļāpāt. Piekrītat? Tad nu dosimies uz darbnīcu.

Viņi iegāja blakustelpā ar platiem, augstiem logiem, pie kuriem bija gaiši aizkari, bet pie visām sienām karājās vai bija atslietas nepabeigtas skices un uzmetumi.

Fricis sameklēja mapē kādu skici un nostatīja uz molberta.

—    Savas gleznas galveno domu, cik nu iespējams, esmu jums īsumā izklāstījis. Lūk, uzmetumu mape! Studijas, darinātas pēc vīrieškārtas modeļa. Bet uz molberta skice, kurā šis pats vīrietis gleznots ar eļļas krāsām. Raugoties šajās skicēs, jūs varat nojaust, kādu es apmēram iztēlojos meiteni. Kā redzat, visās šajās skicēs viņas stāja gandrīz sakrīt, toties seja un augums mainās — zīme, ka esmu viņu meklējis. Taču tas, kurš meklē, arī atrod. Varbūt saskaņosim pozu? Vislabāk būs, ja nostāsieties pie šā zilā aizkara. Un tagad domājiet par izmisušo ceļotāju tuksnesī, kuram jūs kā debesu sūtne nesat atpestījošā dzīvības ūdens malku! Stāviet tā — labi… Rokas mazliet zemāk — seju pavērsiet nedaudz vairāk uz aizkaru pusi. Lūdzu, palieciet tā stāvam!

Fricis satvēra papīra loksni, un zīmulis, velkot lielas līnijas, slīdēja pāri baltajai lapai.

—   Tā, — pēc brīža viņš sacīja, dziļi uzelpodams, — kustība nu mums būtu. Vēl tikai ātri jāatzīmē poza, lai rīt mēs varētu ieņemt to pašu. — Fricis paņēma fotoaparātu, nostādīja to un nospieda slēdzi.

—   Liels paldies! Jūs esat brīva.

Pienāca Elizabete. —Vai drīkstu ieskatīties?

—   Lūdzu — esiet tik laipna!

—   Bet vēl jau neko nevar pazīt…

Fricis pasmaidīja. — Tik ātri darbs nesokas. Šeit jūs redzat roku, it īpaši skaidri — plecu līniju. Pirmkārt pats svarīgākais ir notvert tās kustību. Taču drīz vien jūs būsiet vairāk apmierināta. Proti, es vēlētos vēl uzzīmēt jūsu sejas profilu. Varbūt esat jau nogurusi? Ja tā, jums tas jāpasaka. Ja gleznotāju pārņēmusi iedvesma, viņš kļūst briesmīgi neuzmanīgs. Neesat nogurusi? Nu tad…

Viņš piebīdīja Elizabetei krēslu.

Brīnumaini uz zilā fona izcēlās Elizabetes galviņa. Pirms ķērās pie zīmuļa, Fricis labu brīdi sajūsmināts vēroja tās smalkās līnijas. Diegan ilgi viņš strādāja bez pārtraukuma. Tad, samirkšķinājis acis, sāka iezīmēt sejā gaismas un ēnas miju.

—   Vai negarlaikojaties? — viņš vaicāja. — Aizrāvies ar darbu, pavisam aizmirsu pakavēt jums laiku…

—   Nē, — atbildēja Elizabete. — Pie pretējās sienas redzu daiļa jaunekļa attēlu, kura vērošanā biju iegrimusi. Tajā ir tik daudz jaunības spēka un pārgalvības, bet tajā pašā laikā apcerīguma, ap muti redzamas pat skaudras rūgtuma rievas. Tā ir skaista glezna…

—   Gleznota pēc oriģināla…

—Vai viņš dzīvo kaut kur tuvumā?

—   Manā istabā.

—Vai tad šeit vēl kāds dzīvo?

—   Viņš ir viens no maniem jaunajiem draugiem un tāpēc apmeties pie manis. Viņu sauc Ernsts Vinters, un šobrīd viņš mācās Berlīnē.

—Viņš laikam jūs ļoti mīl…

—   Šīs jūtas ir abpusējas.

—   Tomēr viņš ir daudz jaunāks par jums.

—    Tieši uz tā balstās mūsu draudzība. Viņš ir jauns, straujš un nevaldāms — reizēm arī sapņains un skarbs, kā jūs gluži pareizi sacījāt. Es savus rēķinus ar dzīvi esmu noslēdzis un cenšos iepazīt cilvēkus, kas veido manu draugu loku, kā arī saskanīgi paplašināt to. Tā rodas briedums un pieredze. Tā mēs savstarpēji bagātinām cits citu. Manā draudzībā ir kaut kas, sacīsim, no tēva mīlestības; es viņam esmu vairāk nepieciešams nekā viņš man. Mīlestībā un draudzībā tomēr nekad nevaicā, vai tiks atmaksāts ar to pašu mēru. Viņš nav vienīgais. Mani apciemo vēl daži cilvēki, un tie ir mani draugi. Man jaunatne patīk, un es priecājos, kad tā ko gūst no manis.

—   Jūs esat noslēdzis rēķinus ar dzīvi?

—   Tas droši vien skan mazliet skarbi, taču tā tam nevajadzētu būt. Esmu dzīves apliecinātājs. Nedrīkstētu būt nekādas atteikšanās. Gluži otrādi: esmu savu mūžu nodzīvojis, un man ir bijis viss, ko dzīve gribējusi vai varējusi man sniegt. Tiesa, mazliet par ātru viss nāca un atkal aizgāja. Tāpēc arī es stāvu jau ēnā—ārpus dzīves raibā loka — mazliet agrāk nekā pārējie. Arī tam piemīt sava pievilcība. No aktiera esmu pārtapis skatītājā.

—Vai tad dzīve ir luga?

—    Jā un nē. Par to nekad nevar pateikt patiesību. Mūsu spēja izprast patiesību līdzinās čūskai, kas kož pati savā astē. Objektīvu atziņu nav. Tāpēc mēs mūždien esam cīnītāji. Kurš uzņemsies tiesāt un noteikt atšķirību starp patiesību un spēli, starp esamību un šķitumu? Tas tur, — viņš pamāja uz Ernsta portretu, — arī ir tāds cīnītājs. Viņš ir enerģisks cilvēks un kā tāds vairāk pakļauts tieksmei nosodīt pasauli nekā pārējie, kuru galvās rosās vienīgi neinteresantas domas. Domas nav ieraugāmas, bet tas, ko nevar ieraudzīt, atbilstoši pasaules likumiem, ir atļauts. Turpretī darbošanās — ak vai! Nu, viņš neapšaubāmi ir stiprs diezgan, lai par šādu sabiedrības vērtējumu pasvilpotu. Šimbrīžam viņam tas — paldies Dievam! — nav jādara. Vispār mūsu taisnīgums — ak vai! Ja kāds nosit cilvēku, viņu tiesā kā slepkavu. Ja es atveru lielu fabriku un tādējādi iznīcinu simtiem sīku ļautiņu eksistences iespējas, esmu kārtīgs veikalnieks. — Pa šo laiku esmu uzzīmējis jūsu galvu, turklāt sāk jau krēslot, tā ka mums laiks beigt.

Viņš parādīja Elizabetei zīmējumu un nesteidzīgi nolika malā zīmēšanas piederumus. Tad atskatījās uz Elizabeti.

Viņa stāvēja Emsta Vintera portreta priekšā un vēroja to.

—   Viņš drīz ieradīsies, — sacīja Fricis, — viņam būs pāris nedēļu garas brīvdienas. Flīģelis šajā darbnīcā atrodas viņa dēļ. Viņš labprāt improvizē. Vislabprātāk es klausos viņa izpildījumā Bēthovenu un Šopēnu. Bet nu nāciet — klāt sapņu būdas skaistākais brīdis: saules riets.

Elizabete brīdi vilcinājās, tad ātriem soļiem piegāja pie Friča un, satvērusi viņa roku, sacīja: — Jūs esat labs cilvēks. Pie jums viss ir tik skaists—tik neparasts… Ne zīmes no ikdienības—viena vienīga svētdiena. It kā allaž būtu vasaras vakars. Un tajā ir tik daudz miera un dzimtenes izjūtas. Esiet ari mans draugs!

Fricis jutās aizkustināts. Pēc nebeidzamiem ielas putekļiem un seklām, purvam līdzīgām cilvēku dvēselēm, viņš bija atradis kādu, kas bija tik tīra kā Itālijas tumši zilie ezeri. Klusēdams viņš satvēra Elizabetes roku un kopā ar viņu iegāja sapņu būdā.

Kad viņi ienāca, brūnās jumta istabas krēslā sapņaini smaržoja rozes. Kā apburti viņi palika stāvam uz sliekšņa. Vakara blāzma meta pēdējos zeltainos atspulgus pāri Bēthovena skarbajiem vaibstiem un dzirkstīja un mirgoja pasakainā spožumā raibajos akmentiņos un gliemežvākos.

Uz kāda veca, griezumiem rotāta plaukta atradās krāsainas tases, senlaicīgi trauki un alvas šķīvji. Piesardzīgi Fricis noņēma no tā trīs brīnumskaistus zaļus pokālus un apputējušu pudeli. Viņš nolika visus trīs pokālus uz galda un klusēdams ielēja tajos vīnu.

Vienu no tiem viņš piebīdīja Elizabetei, kas klusi, domās nogrimusi, vēroja viņa darbošanos, otru apvija ar ziedošu rožu zaru, kuru izņēma no Bēthovena vāzē ieliktā pušķa, un, satvēris rokā trešo pokālu, sacīja Elizabetei: — Saskandināsim par mūsu jauno draudzību, par visu skaisto pasaulē un par kādu mirušo!

Ieskanējās glāzes.

Mirkli Elizabete stāvēja kā sastingusi. Tad viņas augums notrīsēja un viņa izdzēra glāzi tukšu. Fricis paņēma rožu zaru, nolauza vienu rozi, tad, iemērcis to trešajā pokālā, sniedza ziedu Elizabetei. Pēc tam viņš satvēra pokālu un, izlaistījis tā saturu pāri rozēm, kas atradās Bēthovena maskas priekšā, piebīdīja vāzi pie gleznas, kas bija apvīta ar sēru lenti. Gausām kustībām paņēmis senlaicīgu svečturi, Fricis iededza sveces.

—   Ak, Lū! — viņš iesaucās, nespēdams vairs valdīties, un vērās gleznā. Nemierīgā, šaudīgā sveču gaisma darīja to gandrīz vai dzīvu — šķita, it kā daiļās acis smaidītu un sārtā mute notrīsētu.

-—: Atvainojiet, — sacīja Fricis,—reizēm mani pārņem šādas jūtas. It īpaši brīžos, kad uzdzeru viņas piemiņai. Vīns mirušai mutei — ziedi nedzīvai pierei… Viss aizskanējis, viss pagaisis bez miņas… Ak, cik tālu tas, kas reiz bij mans…

Fricis apklusa un paskatījās uz Elizabeti. Viņa bija mazliet atliekusi galvu, bet acis plaši atvērusi. Elizabete raudāja bez skaņas.

—   Nevajag raudāt, — sacīja Fricis, — nevajag raudāt…

Krēsla kļuva zilgāka, sveču gaisma — zeltaināka. Pa logu ielidoja tauriņš, mirkli plivinājās ap sveces liesmu, tad nokrita ar apsvilušiem spārniem.

—   Tauriņi… cilvēki… kurš gan neapsvilina spārnus pie likteņa noliktās sveces?

—   Pastāstiet man kaut ko par savu dzīvi! — lūdza Elizabete.

Fricis raudzījās sveču liesmās.

„ —Viņas vārds bija Luīze — taču sauca viņu par Lū. Paraugieties uz gleznu sveču šaudīgajā gaismā — tāda viņa bija, kad vēl dzīvoja. Es ieraudzīju viņu kādā pavasara vakarā, kad biju izgājis pastaigā. Viņa bija skaista. Viņa bija osta maniem ilgu kuģiem, viņas acis — zvaigznes manas esības naktī, bet viņas dvēsele — atpestīšanas laime un tilts pāri manas sašķeltās dvēseles bezdibeņiem. Mēs kopā piedzīvojām gaviļpilnu pavasara skurbumu un savu asiņu šalkošanā saklausījām briestošās vasaras kvēli. Bet, kad pienāca rudens, mēs mazpamazām attapāmies un atkal atradāmies uz zemes. Man bija slimas plaušas, turklāt es biju pliks kā baznīcas žurka, bet viņa — saderināta ar krietnu cilvēku, kuru cienīja. Ar asiņojošu sirdi atrāvos no viņas — toreiz es domāju, ka nodzīvošu vēl tikai dažus gadus: vai man būtu jāsaista viņas skaidrā, plaukstošā dzīvība pie savas vīstošās, kas tiecās uz galu? — Drīz pēc tam pārdevu dažas gleznas un aizceļoju, jo nespēju viņu aizmirst. Kad pēc dažām nedēļām ilgas mani vilktin atvilka atpakaļ, dzirdēju, ka arī viņa nav izturējusi šķiršanos. Viņa bija sarāvusi saites ar to otro un ar savu ģimeni un gribējusi atgriezties pie manis par spīti visam — slimībai, nabadzībai, ģimenes lāstam. Nesastapusi mani, viņa atgriezās mājās. Tur viņa saslima. Viņas pēdējie vārdi bijuši mīlestības apliecinājums man. Tā sacīja viņas māte. Kad atgriezos, uz viņas kapa ziedēja ^tumšsarkanas rozes. Viņu es nekad vairs neieraudzīju.

Aizmirst viņu nav manos spēkos. Mana dzīve bez viņas ir sapnis un māns. Man palikušas tikai krēslas stundas, kad viņas attēla priekšā, ko gleznoju savas dzīves laimīgākajās stundās, iedegas sveces. Tad mānīgajā sveču gaismā viņas acis atkal mirdz, tad atkal smaida daiļā, sārtā mute tāpat kā senāk, tad kāda mīļa, mīļa balss čukst sen izskanējušus, sen zināmus vārdus; tajā mirklī manī uzplaiksni un notrīs ilgas, bet dvēsele svētī sāpju pilnās atmiņas — un viss, viss manī dzied  seno dziesmu: «Vēl no jaunības — vēl no jaunības… ak, cik tālu tas, kas reiz bija mans!»

Aizvien dziļāka telpā sabiezēja krēsla, un sveču gaisma apvija  Elizabetes matus gluži kā ar karaļkroni. Viņa raudāja, skatīdamās uz  mirušās attēlu, ko ieskāva sēru lente. Dzīves lielās mīklas priekšā viņas  augums šausmās notrīsēja, un viņa dzirdēja brīdinoši sitam savu pulsu, kas klaudzināja vienu vienīgu vārdu: iznīcība. Kaut arī mūsu laime  uzlidotu zvaigžņu augstumā un līdz pašai saulei — lai arī kā mēs uzdrīkstētos izstiept rokas pēc laimes —, reiz mūsu laimei un sapņiem j pienāks gals, un pēdējās kā allaž paliks žēlabas par zudušo. Būt cilvēkam — kāds esības slogs! Allaž izjust vēlmi turēties vienam pie otra  rokas un tomēr allaž no jauna pazaudēt vienam otru pēc mūžības likumiem… Visu mūžu tiekties, cīnīties, gavilēt, ciest un tomēr galu galā  palikt ar vienu vienīgu pēdējo mierinājumu — bezdelīgas dziesmu: «Ak, cik tālu tas, kas reiz bij mans… Pēc kā tu nebeidz asras liet, nemūžam neatnesīs tā, kaut bezdelīga dzied, kaut bezdelīga dzied kā citkārt ciematā…» — Dzīve rit tālāk, aizvien tālāk, līdz arī par mums kādas mīļas lūpas žēlosies: «Ak, cik tālu tas, kas reiz bij mans!»

Nesteidzīgi Fricis turpināja: — Viņai bija dzidra, putna dziesmai līdzīga neliela balss. Dziesmu, kuru viņa tā mīlēja, jūs dziedājāt tajā vakarā, kad pirmo reizi jūs ieraudzīju: «Vēl no jaunības…»

Šī dziesma man kļuvusi par simbolu. Kad pēc ciešanu pilniem mēnešiem atkal atgriezos dzīvē, man vairs nebija nekādu vēlmju. Lai mana dzīve nebūtu bezmērķīga, bet es varētu noderēt cilvēcei, pulcināju ap sevi jaunatni. Atnāca Ernsts, pēc tam arī pārējie. Tas gan ir visai neliels darba lauciņš salīdzinājumā ar dižajiem vārdiem «kalpot cilvēcei»,taču vairāk darīt es nespēju, un vairāk man nav arī dots. Tā  nu es mēģinu palīdzēt jauniešiem apgūt cilvēcību. Un tas jau ir kļuvis  man par nepieciešamību. Tā nu aizrit manas dienas — cita pēc citas,  līdz nornas[2] reiz pārraus dzīvības pavedienu un mani atkal apņems  neziņas tumsa.

Tostarp bija kļuvis pavisam tumšs.

Elizabetes dvēselē ieskanējās nekad nedzirdētas melodijas. Viņu pildīja liela vēlme ziedot visu šā cilvēka labā, uzticēt tam visu, atrast šeit sapratni un palīdzību. Elizabetes augumam pārskrēja trīsas, un viņa mulsām acīm saskatīja lielo vientulību, kas, par spīti visam, tuvojās.

Viņa piecēlās un satvēra Friča roku. Asaru aizžņaugtā balsī Elizabete sacīja: — Ļaujiet arī man būt jūsu tuvumā… Es tik labprāt vēlētos jums palīdzēt… Sniedziet man atbalstu… Dzīve ir tik dīvaina… Tāpēc ikvienam nepieciešams kāds cilvēks.

Fricis skatījās viņā. — Elizabet, — viņš klusi sacīja. — Tu tik ļoti līdzinies viņai. Kopš brīža, kad dzirdēju tevi dziedam, esmu ieslēdzis tevi savā sirdī. Mana mīļā, jauna draudzene…

—   Pateicos, ak, es pateicos jums! — pāri plūstošā sirsnībā iesaucās iElizabete.

—   Nē, ne tā, — sacīja Fricis, — mani draugi saka citādi. Vai gribi būt izņēmums? Mani jaunie draugi sauc mani vienkārši par tēvoci Frici.

—   Tēvoc… Frici… — bijīgi sacīja Elizabete.

Fricis noskūpstīja meiteni uz pieres.

Uz daiļo gleznu pie sienas krita sveču gaisma. Un bija tā, it kā skaistās acis iemirdzētos un sāktu starot, bet sārtā mute smaidītu.

III

—   KUR GAN KAVĒJAS tēvocis Fricis? — gražīgi purinot galviņu, iesaucās Paula un uzmanīgi ielika vāzē ceriņu zarus.

—   Gan jau viņš atnāks, — smaidīja Frīds, — tu taču tikko kā ieradies, mazā nepacietīgā radība. Es gaidu jau veselu stundu.

—Vai tad durvis bija vaļā?

—   Aizslēgtas, taču atslēga atstāta slēdzenē.

—Viņš taču zina, ka ceturtdienās ierodamies mēs. Ā, — Paula triumfēdama pavicināja piezīmju grāmatiņu, — te jau kaut kas rakstīts…

—   Patiešām?

—   Protams! Sēž jau veselu stundu šeit un vēl neko nav pamanījis! Ak, Frīd! Vai patiešām vispirms jāatnāk kādai meitenei, lai vīrietis kaut ko ieraudzītu? Un tādi vēl saucas par radības kungiem! Tātad — vispirms kāds iesākts dzejolis, tad: «Mīļie bērni — ākft-r man jāaiziet uz pilsētu, lai nopirktu cukuru tējai, cinobru un kobaltzilo paletei, bet Pauliņai uz kārā zoba pralinē konfektes. Kēkss un sviests atrodas uz galda. Kur stāv tasītes un cukurs, jūs zināt. Ari tēja. Jūtieties kā mājās. Fricis.»

—   Paklau, tas par to kāro zobu attiecas uz tevi, — sacīja Frīds.

—  Uz mani? Ak, šis tēvocis Fricis! Es nepavisam neesmu kārumniece! — skrubinādama kādu cepumu, sašutusi iesaucās Pauliņa.

—   Nepavisam, — svinīgi apliecināja Frīds, pasniegdams viņai visu cepumu kārbu.

—   Frīd, cik tu esi pretīgs! — Pauliņa piecirta kāju. — Tur vainojama tava saiešanās ar Ernstu, kurš nekad nevar iztikt bez zobošanās. Man ir astoņpadsmit gadu — liec to aiz auss! Neesmu nekāds bērns, bet gan jauna dāma!

—   Par to neviens nešaubās!

—  Tomēr! Tu! Tu izturies pret mani kā pret bērnu. Tās ir darbībā izpaustas šaubas.

—   Pazemīgi izlūdzos piedošanu, cienītā jaunkundz!

—  Tu jau atkal zobojies!

—Ak, tātad: piedod, Pauliņ, tu esi jauna dāma!

—  Tiešām?

—Visā nopietnībā!

Pauliņas šķelmīgās acis smējās. — Lieliski! Ak, Frīd, tu dumiķi, es nemaz negribu būt jauna dāma! —Viņa draiskulīgi smējās.

Frīds bija apmulsis.

Lai nu kāds pamēģina izprast šo garmataino dzimumu, viņš nodomāja.

—   Frīd…

—   Jā?

—   Rīt dosimies zaļumos ņemt saules peldes, esi ar mieru?

— Ar vislielāko prieku, Pauliņ. Varbūt aiziesim arī līdz ezeram un izpeldēsimies?

— Varam jau arī izpeldēties! Jo vairāk cilvēks ļaujas saulei, ūdenim un vējam, jo labāk! Ak, Frīd, cik jauki ir, ņemot gaisa peldes, nomest drēbes un pilnībā ļauties mātes saules glāstiem! Bet iedomājies tikai — nesen es par to ieminējos kādai draudzenei, un viņai tas šķita .visaugstākajā mērā nepieklājīgi. Nudien, vēl joprojām sastopami šādi cilvēki!

—    Jā, cilvēki, kuri domā, ka viņu ķermenis ir grēcīgs. Ak, kas nu tur par grēku… Cilvēka ķermenis pasaulē taču ir pats skaistākais!

—   Tā allaž apgalvo arī tēvocis Fricis. Mums vajag nevis kaunēties par savu ķermeni, bet gan priecāties par to! Turklāt viņš pats taču ir daiļuma cienītājs! Ak, vēl vairāk! īsts skaistuma priesteris! Cik brīnumaini viņš atveidojis nevainīgo kailumu! Ja es reiz precēšos, tad tikai ar tādu, kas līdzināsies tēvocim Fricim. Taču otra tāda nav!

—Vai zini, ka patlaban top viņa lielā glezna? Viņš atradis modeli!

—    Zinu, mans kungs! Šis modelis ir mana skolas laika draudzene. Elizabete Heindorfa.

—Viņai jābūt kaut kam sevišķam…

—   Pats par sevi saprotams!

—   Nekāds brīnums, ja jau viņa ir tava draudzene.

—Vai ūdens jau vārās? Padomā ari par ko citu! Sarunāts!

—   Katliņš jau sīc

—    Tad aši tēju un tējkannu šurp. Un šķīvjus un tases. Lai tēvocis Fricis nesaka, ka esam slinkojuši.

Frīds paklausīgi lika galdā tases un šķīvjus, kamēr Pauliņa veiklām rokām gatavoja tēju.

—Ak, Frīd,—viss ačgārni! Puķes noliec tur — no mākslinieciskā viedokļa tev varbūt taisnība, taču no praktiskā — pavisam otrādi. Ak jūs, dumjie vīrieši, ko gan jūs iesāktu bez mums?

—    Tev taisnība, Paulin, — bez jums dzīve nebūtu dzīvošanas vērta, — smiedamies sacīja kāda balss no durvju puses.

—   Ak, beidzot, tēvoc Frici! Nu rādi šurp, ko esi nopircis! Tu atkal esi ļāvis sevi piemānīt. Ak, jūs vīrieši!

Pauliņa nopūtās, aplūkojot Friča pirkumus. Tostarp Fricis apsveicinājās ar Frīdu.

—   Kas top, Frīd?

—   Nekas īpašs. Šopēcpusdien mazliet pastaigājos pa vaļņiem un kārtējo reizi uzskicēju veco labo Domu. Šoreiz no Zaķu vārtu puses. Pēc tam šēlenbergā atlaidos saulē un pasapņoju.

—   Ari tas ir darbs, Frīd. Darbs nepavisam ikreiz nav radīšana — dažkārt tā vismazāk ir saucama par darbu. Daudz vairāk laika aizņem iespaidu meklēšana, kas ir tikpat svarīga. Jāatšķir aktīvs darbs no pasīva darba.

—   Es vēroju mākoņus — mūžam klīstošos, mainīgos mākoņus. Mākoņi ir kā dzīve… Arī tā ir mūžam kustīga, mainīga, nemierpilna un skaista…

—   Tikai nesaki to Ernstam! Viņš, kad atkal uzbruks melnā diena, pazobosies par nenobriedušu pusaudžu jūsmu…

—    Liec viņu mierā, Frici! Savās labajās dienās viņš jūsmo vēl daudz vairāk nekā mēs. Pasaule ir skaista. Visskaistākā — bez cilvēkiem.

—   Savā pēdējā vēstulē Ernsts raksta: «Visskaistākais pasaulē ir cilvēki. Mani kaitina vienīgi viņu dzīvīgums. Manuprāt, tas viņiem ir pats izteiktākais. Jums abiem ir taisnība, un droši vien abi to arī atzīsiet.»

—   Tēvoc Frici, lai nu paliek runas, nāciet pie galda un iedzeriet tēju! Esmu visu tik jauki sakārtojusi, bet jūs par to neliekaties ne zinis! — Pauliņa uzmeta lūpu.

— Skaisti tu esi saklājusi galdu!

— Patiešām, tēvoc Frici?

— Jā, ļoti skaisti!

—    Tu arī esi pats labākais cilvēks pasaulē, tēvoc Frici. Frīds, protams, nekad nesaka kaut ko patīkamu — viņš domā tikai par mākoņiem un dadzīšiem.

—   Tāpēc ka tu to uzskatītu par izsmieklu.

—   Pauliņ, vai puķes atkal atnesi tu?

—    Jā. Turklāt nočieptas. Apstādījumos zied tik daudz ceriņu, ka nodomāju: neko nekaitēs, ja tur būs pāris zaru mazāk, kamēr mums pāris zaru nozīmēs ļoti daudz. Tādējādi apmierinājusi savu sirdsapziņu, paņēmu šos zarus.

—   Pusaudžu morāle, — smējās Frīds.

— Pateicos, Pauliņ. Tomēr sargies nonākt pretrunā ar likumu! Mani jau šobrīd māc bažas, ka tava nākamā vēstule varētu pienākt no cietuma.

—    Nebaidies nenieka, tēvoc Frici! Ja policists mani pieķers, palūkošos viņā visnotaļ mīlīgi un, sniegdama vienu ziedķekaru, sacīšu: to es noplūcu jums. Pēc tam, esmu pārliecināta, viņš atļaus man skriet, kur acis rāda.

—Vai arī par piekukuļošanas mēģinājumu sodīs vēl bargāk.

—    Ko niekus — uz meitenēm attiecas īpaši likumi. Tās allaž tiek attaisnotas.

—    Kas paredzēti nepilngadīgajiem un garīgi atpalikušajiem, — zobojās Frīds.

—   Bet sliktiem puikām pienākas žagari, vai ne, tēvoc Frici?

—   Mieru… tikai mieru! — tēvocis centās abus apklusināt.

—    Tik pretīgi zoboties viņš iemācījies no riebīgā Ernsta. Agrāk viņš bija pavisam citāds!

—   Pretīgāks?

—   Jaukāks!

—   Manas dzīves mērķis jau arī nav mazu meiteņu acīs būt «jaukam».

—   Tu esi neaptēsts barbars!

—   Bet tu — jauna dāma.

—   Esmu arī…

—   Diemžēl vēl mazliet paīsos svārciņos un ar biželēm.

—   Tēvoc Frici, palīdzi taču man! Met viņu ārā!

—   Bet, Pauliņ, viņš saka taisnību!

—Arī tu atbalsti viņu?

—  Nē, taču viņš saka tev komplimentus. Tev tikai vērīgi jāieklausās. Jauna dāma ar bizītēm un cekulu galvvidū ir kaut kas aizraujošs.

—  Jā — laikam gan… Tomēr… — Pauliņa domīgi ielika mutē rādītājpirkstu. —Vai tā tu biji domājis, Frīd?

—   Protams, Paula!

—   Nu, tādā gadījumā salīgsim atkal mieru. Tēvoc Frici, man būs jauna kleita. Māte sacīja, ka tev vajadzēs mums palīdzēt izvēlēties audumu. Vai palīdzēsi?

—   Bez šaubām. Ko tu sacītu par rudzupuķu zilo krāsu?

—   Tāda man jau ir…

—Vai baltu zīdu…

—   Ak!… Balts zīds…

—  Nu, tādā gadījumā izvēlēsimies gaužām smalki batikotu melnu zīdu — un pavisam īpašu piegriezumu. Tauriņveida piedurknes vai kaut ko tamlīdzīgu. Es šo tērpu tev uzzīmēšu.

-—Ak jā… Ak jā!

—    Vanitas iri vanitatum! [3] — nopūtās Frīds. — Kas gan būtu sievišķīga būtne bez tērpa…

—Ņemot saules peldes, mēs tādas esam bieži vien…

—Vai atkal dosieties zaļumos, bērni?

—   Jā, tēvoc Frici, laiks jau ir pavisam silts.

-— Prātīgi darāt! Saules peldē miesa un gars top tīri.

—   Uz redzēšanos, tēvoc Frici!

—   Uzkavējieties vēl mazliet, bērni!

—   Nē, tev taču arī jāstrādā. Uz redzēšanos — uz redzēšanos!…

—Vietējā viesuļvētra, — noteica tēvocis Fricis. — Šovakar mūsu

Nacionālo daiļo mākslu biedrībā notiks senvācu riņķa dejas. Aizejiet turp.

—   Labi! Uz redzēšanos, tēvoc Frici!

Frīds gariem soļiem centās panākt Pauliņu.

Pēc tam iestājās klusums.

Mazajā jumtistabiņā iespīdēja saule, mezdama uz grīdas zeltaini dzeltenus apļus. Fricis iebāza pīpē tabaku. Tad viņš nolika uz galda ar smalkiem gravējumiem rotāto pelnutrauku, kas atgādināja metālā veidotu grieķu kausu, aizdedzināja pīpi un skatījās uz zilajiem dūmu gredzeniem.

No šā mirdzošā kausa viņi abi ar Lū tajā atvadu vakarā bija dzēruši purpursārto vīnu, jo glāžu viņiem nebija un viņi arī tādas nevēlējās, tajā vakarā, kad Lū, braucot uz saderināšanās svinībām, vēlreiz bija garāmejot iegriezusies un, viņu apskaudama, elsojusi: — Es nespēju… Nespēju, mīļotais…

Tad arī Fricim acīs bija sariesušās asaras, un viņš bija sacījis:

—   Paliec… Paliec pie manis!

Tomēr viņi bija šķīrušies — viņiem bija vajadzējis šķirties.

Tajā vakarā, drebēdami aiz šķiršanās sāpēm un laimes būt kopā, viņi bija pacēluši zeltā mirdzošo kausu pretī zvaigznēm un izklieguši tām savu mīlestību un savas sāpes.

Fricis nolika pīpi un iegāja darbnīcā. Sameklējis audeklu, viņš sāka strādāt. Aizritēja stunda pēc stundas — Fricis neko nedzirdēja: tik dziļi viņš bija iegrimis savā darbā. Beidzot otu no rokas viņam izņēma aizvien vairāk sabiezējošā krēsla. Fricis pārvilka ar roku pār pieri un aplūkoja padarīto. Apmierināts viņš pabīdīja molbertu malā. Klusi svilpodams, Fricis paņēma cepuri un spieķi un izgāja vakara krēslā.

Mierīgi šalkoja kastaņu lapotnes.

Pēc stundas Fricis atgriezās. Viņš aizdedza lampu un paņēma dažas «Daiļuma» burtnīcas.

Ārā pāri zemei lēnām nolaidās nakts.

Fricis bija gaužām sajūsmināts par dažiem žurnālā iespiestajiem aktiem.

Pēkšņi pie durvīm kāds pieklauvēja.

Fricis nodomāja, ka tas būs kāds no viņa jaunajiem draugiem.

—   Lūdzu!

Durvju ailē parādījās slaida auguma eleganta dāma, un dzidra, mazliet guldzoša balss sacīja: — Labvakar, Šramma kungs!

Fricis uzlēca kājās. — Priecājos, cienītā jaunkundze…

—Vai netraucēšu?

—Vienīgi tādā gadījumā, ja grasāties tūliņ doties prom.

—   Tātad — ne. Jūs tik daudz man stāstījāt par savu sapņu būdu, ka kļuvu ziņkārīga…

Ielikusi savu zīda mēteli Fricim rokās, atnācēja paskatījās visapkārt. Fricis vēroja viņu. Ap atnācējas slaido augumu liegās krokās lejup slīga mīksta zīda auduma tērps. No dziļā izgriezuma marmorbalts pacēlās kakls, lepni un nevērīgi balstot daiļo galvu ar tumšajiem, kuplajiem matiem. Blāvi mirgoja pērles.

—  Jūs neesat pārlieku izlielījies, Šramma kungs, — šis patiešām ir īsts sapņu mājoklis. Tik noslēpumains un reizē tuvs. Es neciešu sveču apmirdzētās balles zāles un gaismas pārplūdinātās telpas, tāpēc izjūtu to divtik asi."

Fricis piebīdīja viešņai krēslu, kurā viņa nevērīgi ieslīga.

—   Šovakar pacienāšu jūs ar tēju un angļu cepumiem… Nekādu iebildumu! Un pēc tam nebūs nekādu pralinē, bet gan — iedomājieties tik! — ķirši. Jau tagad — maijā! Kāds draugs man tos šorīt atsūtīja no Itālijas. Pēc tam izsmēķēsim pa cigaretei. Ar mieru?

Dāma pamāja, dziļā apmierinājumā vērodama viņa rosīšanos.

—    Pie jums valda tik liels miers, Šramma kungs! Šodien tāds sastopams reti kur. Visi dzenas pēc laimes un zelta — protams, tas nav viens un tas pats, tomēr bieži vien galu galā izrādās, ka ir gan. Vai esat atradis laimi, Šramma kungs?

—    Laimi es nepazīstu, ja runājam par vispārpieņemto mietpilsoņu priekšstatu, kura vadmotīvs skan tā: īstā laime ir pašapmierinātībā. Caurmērā tas ir pat pareizi. Mūsu, atšķirīgo cilvēku vārdā, kuru nervu sistēma ir visnotaļ jutīga, es gribētu sacīt: patiesībā laiks ir dvēseles miers! Tas ir gandrīz tas pats un tomēr — ne. Apmierinājumu var iegūt pavisam vienkārši — bez cīņas un īpašas piepūles. Visbiežāk tā arī notiek. Dvēseles miers allaž rodas tikai pēc cīņas, smagas piepūles un maldiem. īstais, patiesais es…

—   Un tāds pieder jums, Šramma kungs?

—    Gandrīz gribētos tā sacīt, cienītā jaunkundze, kaut arī mieru, kas mīt manā dvēselē, grūti nosaukt par zeltainu. Drīzāk tas ir blāvi violets, grūtsirdīgs. Tomēr tas ir miers…

—   Kad cilvēks tādu iegūst?

—   Kad atradis pats sevi.

—Vai tas ir grūti?

—   Pats grūtākais.

Viešņa pamāja.

—   Pie tā vēl piederas: palikt uzticīgam pašam sev.

—   Tas nav iespējams, Šramma kungs.

—   Tā notiek, ja cilvēks valda pār savu dvēseli.

—   Tad jau jākļūst par vientuļnieku. Bet vai tas iespējams, dzīvojot starp cilvēkiem?

—   Par vientuļnieku kļūt nevar — cilvēks jau tāds ir. Ja tev ir sava melodija, sava dziesma, sava skaņa — un tad jau viss ir vienkārši.

—   Tomēr sabiedrībā šādu cilvēku nav. Tur sastopami asprātīgi, izsmalcināti, labi audzināti — taču ne jau šādi cilvēki.

—Vai patiešām tik ļauni? Varbūt vajag tikai mazdrusciņ papūlēties? Sādi cilvēki ne allaž ir paši interesantākie un acīs krītošākie…

Viešņa domīgi viņu uzlūkoja. — Jūs tik ļoti atšķiraties no citiem, Šramma kungs.

—   Kopš kura laika dāmas saka komplimentus?

—    Tas nebija kompliments. Būdama jauna meitene, es vēlējos sev tādu draugu kā jūs. Varbūt tad manā dzīvē daudz kas būtu noticis citādāk.

—    Es mīlu — tas ir viss noslēpums.

—   Mīlat?

—   Protams, ne jau tādā nozīmē, kā to parasti saprot. Es mīlu visu: dabu, cilvēkus, kokus, mākoņus — ciešanas — nāvi — vārdu sakot: dzīvi! Esmu optimists un mīlestības fanātiķis.

—   Jūs esat piedzīvojis maz vilšanos…

—   Ļoti daudzas!

—   Un tomēr?

—   Tomēr!

—   Dīvaini…

Lampas liesma iesprakšķējās. Fricis paņēma groziņu ar tumšsārtiem ķiršiem un piedāvāja viešņai.

—    Šovakar jūs nespēlējat, cienītā jaunkundze?

—   Tikai rīt. Redziet nu—tāpēc arī es atcerējos jūs un nolēmu apciemot.

Viešņa izvilka no rokassomiņas programmu un sniedza to viņam.

Fricis pusbalsī izlasīja: — «Bohēma». Pučīni opera. Mimī—Lanna Reinere.

—   Jā, man būs jādzied nabaga mazās Mimī loma. Šodien, ģenerālmēģinājuma laikā, es tik spilgti redzēju iztēlē jūs un jūsu sapņu būdu! Šajā laikā mūsu mākslinieki vairs nav nekādi bohēmieši. Viņi ir labi audzināti, ļoti pieklājīgi, ļoti kārtīgi. Taču ap jums — es sajūtu — vēl arvien vējo bohēmas elpa…

—              Tātad jūs dziedāsiet «Bohēmā», — Fricis aizsapņojies sacīja.

—   Ilgāku laiku es nespēju šo izrādi skatīties, jo tā mani skāra pārāk

tieši. Šajā operā attēlots radniecisks liktenis. — Viņš pamāja uz daiļā attēla pusi, kas karājās pie sienas. — Taču uz rītdienas izrādi es aiziešu.

—   Priecājos. Varbūt pēc tam jūs pasacīsiet man, ko par šo izrādi domājat?

—   Kad es drīkstēšu to darīt?

—   Nu, tajā pašā vakarā.

—   Jūs taču, bez šaubām, būsiet kaut kur ielūgta?

—              Jā gan — mani ielūgusi pat visa haute volgee [4] vīrišķīgā daļa.

—   Tātad…

—   Tieši tāpēc — ne! Šie garlaicīgie ļautiņi man ir šausmīgi pretīgi. Gribu reiz aprunāties ar cilvēkiem. Glaimot spēj jebkurš. Mērķis allaž ir visai savtīgs un viegli pamanāms. Es vienkārši nevaru šos cilvēkus dest.

Fricis noskūpstīja viešņai roku. — Pateicos jums par to.

Viešņa palūkojās viņā ar dīvainu skatienu.

Tad viņa devās prom. Fricis gaismoja viņai ceļu lejup. Pāri margām un pakāpieniem lampas gaisma meta groteskas ēnas.

Vēl stundu Fricis nosēdēja lampas gaismā. Viņš vairs nelasīja, bet gan prātoja par cilvēku dzimuma dīvainībām. Viņš nodrebēja, domādams, cik spokainas un nejaušas ir visas dzīves norises. Miglas lāse Visumā — vēja dvesma vakarā nezina, no kurienes rodas un kurp dodas. Tāda ir arī cilvēka dzīve — nenoteiktais sapnis pirms rīta blāzmas…

Bet uz daiļā attēla pie sienas krita lampas gaismas mierīgā spozme.

Un tas smaidīja.

IV

PĀRI APSTĀDĪJUMIEM šaipus stacijas spīdēja un mirgoja pavasara saule. Bezdelīgas vidžināja plašā portāla priekšā, kurā, par spīti troksnim un burzmai, ierīkoja ligzdas.

Elizabete lēnā solī šķērsoja laukumu. Tikko bija pienācis kāds vilciens, un laukumu pārpludināja ļaužu straume. Viņa uz mirkli apstājās. Pēkšņi Elizabete juta, ka uz viņu kāds skatās. No saulē iedegušas sejas viņā dzirkstot vērās draisku pelēkzilu acu pāris. Apmulsusi viņa nolaida skatienu. Pēc tam viņa noraudzījās nopakaļ slaidajam stāvam pelēkajā ceļojuma uzvalkā. Seja viņai šķita pazīstama. Tomēr atcerēties to par spīti visai prātošanai viņa nespēja.

Fricis sēdēja sapņu būdā, izvēlēdamies krāsas. Pēkšņi kāpnēs atskanēja steidzīgi soļi, durvis atsprāga vaļā, un kāda balss iesaucās:

—   Frici! Veco zēn! — un jau viņu skāva divas spēcīgas rokas.

—    Ernst, manu zēn, vai tas patiešām esi tu? No kurienes tu tik pēkšņi uzradies?

—   Gluži vienkārši — aizlaidos lapās. Astoņas dienas agrāk sarāvu saites ar šo vecmeitu institūtu… Frici, veco zēn, ir taču pavasaris: kurš gan spēj vēl iekalt galvā gudrības, kas attiecas uz kontrapunktu un fugām? Es vairs nespēju — un te nu es esmu. Bet kur gan palikušas šīs pilsētas meitenes? Man nepieciešamas viņas visas!

—   Mieru, tikai mieru, manu zēn! Mazā pilsētiņā dzīve rit gausi. Taču tavs temps iedveš šausmas. Kā būtu, ja tu vispirms atsvaidzinātos un pēc tam iebaudītu tasi kafijas?

—   Lai notiek! Tev taisnība! Noderīgo un praktisko es allaž piemirstu. Tad nu ietecēšu tavā vissvētākajā vietā, lai plunčājoties radona pilnajā mazpilsētas ūdens straumē, izskalotu no galvas lielpilsētas grēcīgās domas. Un pēc tam — tasi tējas, Frici! Taču iegaumē! Pavisam īstu, neviltotu tēju, kādu var dabūt vienīgi tavā sapņu būdā! Norunāts?

Drīz pēc tam viņu varēja dzirdēt blakustelpā šļakstāmies ar ūdeni un sprauslājam, kamēr Fricis gatavoja tēju.

. r-Bet nu stāsti, Ernst!

—   Kas tur daudz ko stāstīt! Tas ir vecu sievu paradums. Un ari es to darīšu, kad reiz, kļuvis vecs, sirms, bezzobains un nevarīgs večuks, ķeršos pie memuāru rakstīšanas. Bet tagad? Esmu šeit! Un ar to pietiek.

Fricis labsirdīgi smaidīja. — Gan pastāstīsi.

—   Taču jāstāsta tev, Frici. Kā ldājas tev un tavām gleznām? Visas pabeigtas? Esi apmierināts?

—   Esmu atradis modeli savai lielajai gleznai un līdz ar to ieguvis mīlu jaunu draudzeni.

—   Vai viņa ir skaista?

—   Ļoti.

Ernsts iepriecināts uzsvilpoja.

—   Turklāt tīra, Ernst!

—   Tīra? Tīra… — Ernsts kļuva nopietns. — Tas nozīmē daudz — vai pat visu. Tu viņu mīli, Frici?

—   Tāpat kā tevi, Ernst.

—   Tad viņai jākļūst par manu māsu.

—   Es to zināju, Ernst. Pateicos!

—   Tas taču ir pats par sevi saprotams, Frici!

—   Cik ilgi tu paliksi šeit?

—   Ak, krietni ilgi. Man ir līdz kaklam apnikusi pedāļu mīdīšana. Gribu doties uz Leipcigu, lai iegūtu pēdējo slīpējumu. Kā klājas Frīdam? Viņš taču ir šeit, vai ne?

—   Jā, kopš dažām nedēļām. Mācības Diseldorfā viņš ir pabeidzis un tagad strādā šeit. Viņam pasūtītas divas lielāka izmēra gleznas, turklāt viņš zīmē paraugus kādai tapešu fabrikai. Starp citu, viņš pārdod pa kādam ekslibrim, pa kādam monotipam, biežāk gan spalvas zīmējumus un no melna papīra izgrieztus siluetus. Viņš zīmē arī grāmatu ilustrācijas, tā ka trūkumu necieš.

—   Man prieks to dzirdēt. Bet kā klājas Pauliņai?

—  Viņa, kā allaž, ir kustīga kā dzīvsudrabs un gatava strīdēties ar ikvienu, vēlas būt pieaugusi un drīz vien patiešām tāda būs.

—   Vai nāksi man līdzi uz staciju, Frici? Gribu aiziet pēc saviem koferiem.

Lēnā solī viņi devās uz dzelzceļa staciju. Pēkšņi sarunas vidū viņiem klāt pievirpuļoja kaut kas smaržīgam mākonim līdzīgs. Pauliņa!

—   Ernst! Tas patiešām esi tu vai tavs gars?

— Abi, Pauliņ, jo vīrietim allaž klāt ir viņa gars, kamēr pusaugu meitenes gars bieži vien nav nekas cits kā vien sa-jūs-ma.

—   Ai! — iesaucās Fricis.

—   Tēvoc Frici, redzi nu — viņš jau atkal sāk! Kaunies, Ernst!

—   Uz kurieni tad tu, tērpusies šajā rožainajā vasaras mākonī, gribi doties, Pauliņ?

—   Izmest kādu riksi, dārgo tēvoc Frici.

—   Riksi? — abi iesaucās vienā balsī. — Kas tad tas tāds?

—   Nu, pastaiga, ja šis vārds tev labāk saprotams, Ernsta kungs, pastaiga pa Lielo ielu no pulksten sešiem līdz pusē astoņiem.

—   Ak tā, saprotu, — sacīja Ernsts, -— agrāk mēs to saucām par ganīšanos zosu pļavā.

—   Pievaldi mēli, pretekli… Uz redzēšanos, tēvoc Frici! — Pauliņa aizskrēja, taču tūliņ atgriezās. — Uz redzēšanos, Ernst!

— Tā jau ir labāk! Izpriecājies no sirds, Pauliņ!

Viņi devās tālāk. Stacijā Ernsts iedeva kādam kalpotājam kvīti un adresi. Pēc tam viņš uzstāja, ka jāiegriežoties kafejnīcā.

—   Kurā tad? — rezignēti vaicāja Fricis.

—    Pie Vitekinda. Uz priekšu, veco zēn, — neesi tik noskumis! Man taču atkal reiz jāapskata jūsu meitenes.

—   Vai tad tur, kur uzturējies tu, nevienas meitenes nebija?

—   Augstais Dievs, kas tad tās par meitenēm?! Tās visas kā viena ir pārāk «mācītas»: vai nu beigušas studijas, vai arī patlaban studē. Pēdīgi pieminētās šķiras ārējās pazīmes: šķībi nomīti papēži, pensnejs melnā ietvarā, atirusi svārku mala. Vai arī: gludi, ar ūdeni saslapināti mati, krekla blūze ar stāvu apkaklīti un garām piedurknēm. Vissliktāk ir ar tām, kuras studē mūziku. īpaša meiteņu šķira: dzimušas mākslinieces, kas valkā kleitas ar dziļu izgriezumu, par spīti zoss kaklam, stūrainiem pleciem un krūšu trūkumam. Par ārieni viņas nebēdā nenieka. Otrkārt — viņas ir «izglītotas». Jauna šķira. Dzer tēju, glezno Alpu ainavas, atskaņo uz klavierēm Šteinera «Ilgas pēc dzimtenes», «Kādas jaunavas lūgšanu» un mīlas žēlabas, lasa «Bet mīlestība nekad nebeidzas», «Salauztās sirdis» un tamlīdzīgus šedevrus. — Reiz es divām, trim no viņām parādīju dažas žurnāla «Skaistums» burtnīcas. Ak Dievs, kāda brēka sacēlās! Kas par ļautiņiem! Par sauli, gaisu un skaistumu viņiem, šiem sievietību zaudējušajiem grāmatu tārpiem, nav ne jausmas. Frici, «izglītota sieviete» ir kaut kas drausmīgs. Mums ir visi iespējamie likumi, taču nav viena, kas garlaicības māktas sievietes, kad tās sāk nodarboties ar politiku, rakstīt grāmatas un tā joprojām, pabāztu zem aubes. Pēc šīm estetizējošām bālģīmēm cilvēks atkal jūt ilgas pēc vienkāršas, sirsnīgas jaunas meitenes, kas skūpsta un mīl, kā to liek māte daba… Tāpēc — dosimies vilkam tieši rīklē!

Viņi meklēja brīvu vietu diezgan pilnajā kafejnīcā. Pie viena no galdiņiem, kas atradās zāles vidū, sēdēja ļoti eleganta jauna dāma. Ernsts mazliet ironiski paklanījās. Dāma pacēla acis un it kā šaubīdamās sacīja: —Vintera kungs?

Ernsts smaidīdams sniedza viņai roku. — Labdien, Bergenas jaunkundze. Es meklēju divas brīvas vietas un pēkšņi ieraugu, ka tādas ir pie jūsu galdiņa.

—   Lūdzu — ļoti priecāšos!

Ernsts stādīja priekšā Frici, tad abi apsēdās. Ernsts uzlūkoja Triksu Bergenu.

Viņa nosarka un sacīja: — Sen neesmu jūs redzējusi, Vintera kungs.

—   Manis šeit nebija. Ierados tikai šodien.

—   Bet es -— pirms trim dienām. Kur tad jūs bijāt?

—   Berlīnē.

—   Ak, Berlīne! Skaista pilsēta! Cik daudz tur izpriecu un trokšņainu svētku!

—   Un īres kazarmu, — Ernsts ironiski piebilda.

—   Uz tām jau nevajag skatīties. Dzīve jāpadara tik patīkama, cik vien iespējams.

—   Un tālāk? — vaicāja Fricis.

—   Ak, es nebēdāju par vēlāk — šodien vēl ir šodiena. Vēl esmu jauna un skaista. Kāpēc lai lauzu galvu par to, kas notiks vēlāk? — Šūpodama plecus, viņa dūca līdzi mūzikas melodijai. — Ak, cik labprāt es padejotu! Šeit, šajās pretīgajās mazpilsētās, tas jau nav iespējams. Berlīnē uz katra soļa ir dejas grīdas. Bostons — fokstrots — maxixe, kapelmeistars Meschugge [5] — ai! — kā tad iet vaļā… Taču šeit… —Viņa pasita knipi.

—   Drīz vien es atkal došos prom.

—   Atpakaļ uz Berlīni?

—   Jā gan — tur vismaz kaut kas notiek…

—   Laimei ne allaž ir nepieciešama lielpilsēta, — ieminējās Fricis.

—   Laimi jau var atrast arī nostūrī, tur nu jums taisnība.

—   Izpratne par laimi ir atšķirīga, — sacīja Ernsts. — Man ir kāda mīļa paziņa, kas raksta, ka tagad esot pavisam laimīga. Proti, viņai piedzimis bērns.

Triksa skaļi iesmējās. — Kāda ķeza!

Ernsts mierīgi paskatījās uz viņu. — Šī sieviete ir precējusies un sen jau ar nepacietību gaidīja bērnu.

—   Ja viņa tā vēlas — es no šāda prieka atsakos gāg gribu dzīvot!

—   Dzīvot var dažādi — uz iekšieni vai ārieni vērstu dzīvi, — sacīja Fricis. — Jautājums vienīgi tāds — kura no abām vērtīgāka. Šampanietis, tērpi, kavalieri, svētki — manuprāt, arī tas ar laiku var izraisīt garlaicību un apnikumu. Un kādas ir šīs dziesmas beigas? Kas no tās paliek pāri vecuma dienās? Turpretī otrs dzīvesveids man tomēr šķiet vērtīgāks. Sievietei, kura augstāko dzīves piepildījumu saskata savā sievišķībā, pats svarīgākais un skaistākais ir būt mātei! Padomājiet tik, cik tas ir skaisti: turpināt dzīvi savos bērnos, tādējādi iemantojot nemirstību.

Gandrīz dusmīgi viņu pārtrauca Triksa: — Kas jūs tāds esat? Un ko gribat no manis?

Fricis turpināja: — Sieviete, kura nekļūst par māti, ir palaidusi garām skaistāko, jā, pašu skaistāko savā dzīvē. Kādu laimes pārpilnību mātei sniedz bērna pirmie mūža gadi — no pirmajiem neskaidrajiem šļupstiem līdz pirmajiem nedrošajiem soļiem. Visur viņa saskata pati sevi, redz sevi atkal no jauna atdzimstam savos bērnos. Sieviete savā dzīvē var būt darījusi sazin ko — viens vārds to atkal vērš par labu: viņa bija māte. Varbūt jums vēl prātā jūsu mātes vārdi.

Triksa stingri viņu uzlūkoja. Pēkšņi viņa pietrūkās kājās un izgāja ārā.

Ernsts saprotoši smaidīja. Pēc brīža ārā devās arī viņš.

Kad Ernsts atgriezās, viņš bija aizkustināts: —Viņa stāvēja garderobē, drebēdama aiz elsām,—viņš pavēstīja. — Centos viņu nomierināt, cik labi spēdams, un iedevu viņai tavu adresi. Viņa bez mitas vaicāja: «Kas ir šis cilvēks? Kas gan ar mani notiek?…» Droši vien viņa drīz pie tevis ieradīsies.

—    Tāds arī bija mans nolūks, — sacīja Fricis. — Es atklāju noslēpto un iekustināju aizmirstas dvēseles stīgas. Tās turpinās skanēt viņā, radot disonansi ar pārējām, kas līdz šim veidoja viņas dzīvi. Jautājums ir vienīgi tas, kura no šīm stīgām izrādīsies stiprāka.

Ernsts pamāja. — Triksa ir jauka meitene. Karstasinīga un vieglprātīga. Pārējo vari iztēloties pats. Viņa izturēs. Man šķiet, Frici, ka tavu bērnu skaits atkal par vienu pieaugs.

—   Jo vairāk, jo labāk.

Viņi vēl brīdi patērzēja, tad devās prom.

Pilsētas ielas apmirdzēja vakara blāzma. Pāri dzīvajai rosībai debesīs slējās aiz vecuma zaļi nosūbējušais Doma tornis kā mūžības liecinieks. Zem tilta čaloja upe. Par ko? Par cilvēkiem… cilvēkiem… Apstādījumos pavasaris bija pilnā plaukumā. Ceriņi bija gandrīz noziedējuši, bet rožu krūmu lapu zaļumā jau varēja saskatīt piebriedušos pumpurus.

Ernsts raudzījās nopakaļ visām meitenēm. — Tā vien šķiet, ka ikvienai no viņām galvā būtu neredzams karaļkronis. Tā ar mums izrīkojas pavasaris.

—Turklāt šis kronis tiek nests ar lepnumu un pazemību. Viņas jūt, ka atmostas viņu sievišķība. Un tas nozīmē: atdot un kalpot.

—   Paklau, Frici, — sievietes taču ir daudz labākas nekā mēs!

—   Kā šī doma tik pēkšņi iešāvās tev prātā?

—    Pats nezinu. Visskaidrākais pierādījums tam ir mīlestība. No miešu puses tā ir vairāk iekāre, no sieviešu — uzupurēšanās. Vīriešu mīlestībā ir krietna daļa uzpūtības, sieviešu — nepieciešamība rast aizstāvību. Es runāju par sievietēm, nevis mātītēm.

Fricis smaidīja. — Jaunībā es apgalvoju, ka vīrietis vispār nav spējīgs mīlēt. Tomēr vēlāk šos vārdus atsaucu. Cilvēkam no tīri miesiskas mīlestības jāpaceļas līdz garīgajai mīlestībai. Daudzi cilvēki par mīlestību sauc jūtu skurbumu. Taču mīlestība vispirms ir garīgas un dvēseliskas jūtas. Bet tāpēc tām nav jābūt platoniskām, bālām un bezķermeniskām. Taču miesiskā saskaņa drīkst būt vienīgi garīgās tuvības pastiprinātāja un ierosinātāja. Mīlestība ir noreibums. Taču nevis jūtu, bet dvēseles noreibums. Neesmu nekāds svētulis, bet tīri miesisko mīlestību es nicinu. Ķermeniski izraisīta garīgi dvēseliskā saskaņa visaugstākajā pakāpē — tāda ir mīlestības būtība. Piemēra pēc minēsim Pauliņu. Viņai mīlestība vēl ir kā aizzīmogota vēstule, taču tas nekavē viņu koķetēt. Un, lūk, tur jau arī nāk Frīds!

Priecīgi pie viņiem pienāca Frīds un sirsnīgi sasveicinājās ar Ernstu.

—   Nu, Frīd, — Ernsts sacīja, — kopš kura laika tad tu blandies apkārt pa Lielo ielu, kurā sevi nāk parādīt pusaudzes un skolas puikas?

—   Tas ir tik skaists skats — pavasara gaišās, raibās krāsas, kas atspoguļojas meiteņu košajos tērpos, — tās šķiet kā paša maija iemiesojums. Es ļaujos krāsu, formu un kustību daudzveidībai, kas taču rada lielu saskaņu: maijs vieno — kā maigs glāsts tas pārslīd manai dvēselei pēc smaga dienas darba.

—   Jauka atruna, — smējās Ernsts. Es par maigiem glāstiem pasvilpoju. Man labāk patīk vētra. Bet vai aiz tavas gluži bezpersoniskās vēlmes pēc glāstiem neslēpjas kāda personiskāka — aizvietot to ar vēl maigāku meitenes roku? Cilvēks taču jūt vajadzību savām visparastākajām tieksmēm rast īpašu izskaidrojumu. Un tavu pavasara akordu atminējums ir: maijs nu reiz nozīmē meitenes, gluži tāpat kā dominējošai septimai jāpāriet uz fa mažoru, pretējā gadījumā nobeigums būs aplams. Ar maiju kopā sader meitenes! Vai arī tāds māņu noslēgums vien iznāks.

—   Bērnībā es labprāt spēlēju mutes harmonikas. Tāpēc esmu par harmoniju un harmonisku atrisinājumu.

—   Tātad…

—   Starp citu, man nu jāiet. —j Frīds nosarcis skatījās uz pretējās puses ietvi, kur kāda pusaudze raidīja viņam tādu skatienu, kam vajadzēja viņu gandrīz vai sadedzināt.

—   Nu, Frīd, — sacīja Fricis, kurš šo manevru bija ievērojis, — tad tev atliek vienīgi pāriet uz fa mažoru.

Frīds iesmējās un, pasniedzis viņam roku, uzsvērti mērķtiecīgi devās pa pēdām bižainajai draiskulei.

—   Paklau, Frici, pastaigājoties šeit vienatnē, es pats sev sāku likties kā īsts Metuzāls.

Fricis bija sveicinājis kādu dāmu.

—Vasaras operteātra vadošā soliste.

—   Eleganta!

—   Neapmierināta.

—  Ar ko?

—   Ar dzīvi un cilvēkiem.

—Viņā jaušams iedzimts smalkums.

—Viņas māte bijusi krieviete.

—   Lūk, no kuras puses pūš vējš! Bet saki man, veco grēciniek, kā tu iepazinies ar viņu?

—    Par to jāpateicas nejaušībai. Gleznoju Doma torni no Zaķu vārtu puses un biju visnotaļ iegrimis darbā. Pēkšņi jutu, ka mani kāds vēro — ap mani vējoja dīvaini fluīdi. Pagriezos — un mans skatiens sastapās ar lielu, tumšu acu pāri. Tās smaidīja — nespēju tev pateikt, kā — tik neaprakstāmi dīvaini. Viņa gribēja gleznu nopirkt tieši no molberta. Diemžēl man bija viņai jāatsaka, jo glezna jau bija pasūtīta, toties ielūdzu viņu uz izstādi Mēzera ielā, kur bija skatāmas daudzas manas gleznas.

—   Redz kā… Taču es, Frici, šovakar labprāt sastaptu kādu sievišķīgu būtni, kaut vai lai mazliet patērzētu.

—   Šovakar pie manis atnāks mana jaunā draudzene Elizabete, tā ka varēsi tūliņ ar viņu iepazīties. Bet nu nāc — izdzersim tavai atbraukšanai par godu pudeli vīna, no kuras vēl nav noskaloti gadiem krājušies putekļi.

—   Darīsim to, taču ar vienu laikam nepietiks. — Priecīgi Ernsts paņēma Frici zem rokas, un lieliem soļiem abi aizsteidzās.

—               Tā, manu zēn, — sacīja Fricis, kad viņi pienāca pie mājas,

—   ko tu smēķēsi — pīpi, cigārus vai cigaretes? Tev atliek vienīgi izvēlēties. Es kūpināšu savu iemīļoto brūno pīpi.

-  Tādā gadījumā — cigareti. Tā labāk atbilst manam stilam.

—   Kopš kura laika tu pievērs uzmanību stilam?

—   Īstenībā esmu to darījis kopš laika gala. Patlaban pūlos piešķirt visam, kas ap mani, pēc iespējas izsmalcinātākas formas.

—   Nevar būt! Pēdējo reizi tu par šādiem centieniem izteicies visai pikti un nicīgi.

—   Sacīšu līdz ar Nīči: tikai tas, kurš pārmainās, paliek rada man. Es lecu no vienas attīstības pakāpes uz nākamo. Citi cilvēki soļo taisni uz priekšu, es pārvietojos pa apli. Pēkšņi atrodos citā aplī — citā lokā. Lēcienveidīgi un grūdieniem. Taču diezgan par to! Tava sapņu būda atkal reiz modina manī sajūsmu. Arī senā kaislība uz puķēm tev piemīt joprojām.

—   Tā man piemita jau agrāk. Pliks kā baznīcas žurka, es labprātāk badojos nekā atteicos no puķēm. Bieži vien maizes vietā par pēdējiem grašiem nopirku pāris ziedu. Jā, puķes ir vainojamas pat kādā flirtā, kura pamatā bija aprēķins.

Kādā puķu veikalā ieraudzīju skaistu meiteni, kas apkalpoja pircējus.

Šajā situācijā nebija nekā neparasta, tomēr — man vairs nebija naudas, bet viņa strādāja puķu veikalā. Tā nu es par beidzamo mārku nopirku rozes — trīs rozes garos kātos, liku tās ietīt, devos uz durvīm, tad pagriezos atpakaļ. Izņēmu vienu rozi un sniedzu to pagalam apjukušajai meitenei. Pēc tam, lai nesabojātu iespaidu, devos prom. Kā redzi, arī toreiz es domāju par stilu. Nākamajā vakarā gluži nejauši satiku mazo pārdevēju. Ar kaunu jāatzīstas, ka vairāk mani pievilka ziedi nekā meitēns, kas piederējās pie tiem. Tā bija vienīgā aprēķina mīlestība manā mūžā. Taču drīz vien es mazo patiešām iemīlēju. Par spīti naudas trūkumam, manā būdā toreiz tika rīkotas īstas ziedu orģijas. Šobrīd viņa jau sen ir kāda krietna vīra sieva, šī mazā Margita, un varbūt vēl šad tad atceras Fredu, kurš tik ļoti mīlēja viņas nestos ziedus… Starp citu, man vēl uz brīdi jānoskrien lejā — galdnieks atradis skaistu, senlaicigu lādi un līdz vakaram vēlas zināt, vai es to pirkšu. Gandrīz jau aizmirsu. Tikai uz acumirkli — tūliņ būšu atpakaļ.

Ernsts nesteidzīgi izsmēķēja cigareti, domīgi vērodams zilganos dūmu gredzenus.

Pēkšņi pie durvīm kāds klauvēja. Joprojām domās iegrimis, viņš iesaucās: — Lūdzu!

Ienāca Elizabete: — Labvakar, tēvoc Frici…

Izdzirdot maigo balsi, Ernsts pietrūkās kājās.

—   Ak, — viņš iesmējās, — mana daiļā nepazīstamā, kuru sastapu pie dzelzceļa stacijas! Kāda sagadīšanās! Tēvoča Friča šeit nav. Varbūt pagaidām apmierināsieties ar manu sabiedrību? Mani sauc Ernsts Vinters, bet jūs esat Heindorfa jaunkundze, vai ne?

—    Jā. — Elizabete bija gluži apmulsusi. Tātad šis bija Ernsts Vinters, par kuru tēvocis Fricis tik daudz bija stāstījis! Pati nezinādama, kāpēc, viņa uz mirkli pievēra acis. Viņas dvēselē uzbangoja un atkal aizplūda tumšs vilnis. Taču viegla nedrošības sajūta palika.

—    Bet nāciet taču iekšā — jūs atnesat mums pavasari, un to ikviens labprāt grib paturēt. Sēdieties šajā krēslā — citas iespējas diemžēl nav. Krēsls, kas redzams tur, izsenis pieder Fricim.

Šis krāšņais sēdeklis — gan tikai koferis, kas gleznaini pārklāts ar smagu zīda audumu un tādējādi atgādina valdnieka troni, ir mana pastāvīgā vieta. Savus viesus mēs agrāk sēdinājām, lūk, uz tā ogļu pagraba. Redzat, tā ir koka kaste, kuru Fricis ne vien pārvilcis ar elegantu audumu, bet arī mīksti izpolsterējis. Ja ielūkosieties tajā, ieraudzīsiet melnos dimanta gabalus. Vairojoties pārticībai, mēs gan neko nemainījām sapņu būdas pašos pamatos tas būtu pret mūsu principiem — tomēr iegādājāmies šo to jaunu mūsu viesu ērtībai: šos pītos krēslus. It visam šeit ir sava nozīme un tiesības — ikvienai gleznai pie sienas, bet to ir daudz. Pēdējais jaunievedums ir mūsu pasaku logs, kas ierīkots pirms gada. Skatieties ; jumta logs, caur kuru vakaros iespīd zvaigznes. Cik dzejisks jau ir pats vārds — jumta logs! Kāds mājīgums slēpjas šajā vārdā! Šis ir pasaku logs. Uz sienas ap to uzgleznotas zilas debesis, kurās jūs redzat zeltītas zvaigznes un sārtas sirdis. Uz katras no tām uzrakstīts kāds vārds, un ikviens vārds atsauc atmiņā kaut ko mīļu un dārgu. Šeit malā, vistuvāk mēnessgaismai, jūs redzat blāvu sirdi, kuru apvij sarkanu rožu vainags. Jūs varat izlasīt arī vārdu «Lū»… Tas, — viņš norādīja uz daiļo attēlu Bēthovena stūrītī, — ir viņas portrets: Fricis ļoti mīlēja viņu.

—Viņš man par to stāstīja, — klusi piebilda Elizabete.

—   Tad viņš ir izrādījis jums lielu uzticību. Viņš pastāstīja jums visu?

—Visu.

—        Tas par daudz ko liecina. Līdz šim viņš par to ir runājis vienīgi ar mani. Pārējie zina vienīgi to, ka viņš šo sievieti ļoti mīlējis un ka tā ir mirusi. Kāds dzejolis, ko viņš sacerējis tajā laikā, izsaka daudz. Vai lai norunāju to?

Elizabete pamāja.

—     Tu — pasaule un pavasars,

Kam mūžam nebūs gala…

Man atspīdēs tavs gaismas stars Līdz pašai kapa malai.

Tu — miers un manas debesis,

Tu—paradīze klusa,

Līdz tavi pirksti aizspiedīs Man acis reiz uz dusu.

Kādā laimīgā stundā es uzrakstīju mūziku šiem vārdiem.

—Vai kādreiz iedosiet man šīs dziesmas notis?

—   Labprāt. Fricim tepat kaut kur ir manuskripts. Es viņam pajautāšu. Lūk, te jau viņš ari nāk.

Ienāca Fricis. — Labvakar, mīļo Elizabeti Nu, bērni, vai esat jau mazliet sadraudzējušies?

—   Gribētu cerēt,—sacīja Ernsts un pasmaidīja.

—   Pavasarī cilvēki sadraudzējas daudz vieglāk nekā jebkurā citā gadalaikā, — piebilda Elizabete. — Tad viss šķiet tuvāks un modina paļāvību… Vai nav tiesa, tēvoc Frici?

—   Protams, mans bērns. Turklāt dzīves pavasarī vēl jo vairāk nekā mūža rudenī. Te, lūk, būs ķirši Elizabetei, bet Ernstam — ēģiptiešu papiruss. Iekārtojieties ērtāk.

Elizabete mājīgi atlaidās krēslā un mielojās ar tumšsarkanajiem ķiršiem.

—        Nu, Elizabet, ko jaunu tu piedzīvoji šodien? Katru dienu, lai cik tā būtu pelēka un skumīga, cilvēkam jāpiedzīvo kaut kas skaists. Bieži es vakaros vaicāju sev: «Ko jauku tu piedzīvoji šodien?» Un man jāatzīst: lai arī cik daudz ciešanu tajā bijis, allaž atspīdējis kāds saules stariņš. Tāpēc arī es sākšu ar sevi. Man šī diena atnesa lielu prieku: atgriezās mans Ernsts!

—   Mīļais, labais… — spiezdams viņam roku, aizkustināts sacīja Ernsts.

—   Bet nu tava kārta, Elizabet.

—   Piedzīvojumi bija ne viens vien. Taču visskaistākais atgadījās šovakar uz Kungu ielas dīķa vaļņa, kad grasījos doties pie tevis. Vakara saule pasakaini apspīdēja vecās liepas. Bija pavisam kluss. Upe atstaroja vakarblāzmu, kas tikko parādījās pie debesīm, un koku lapotnes sašūpoja maigs vējiņš. Bija tik skaisti, ka es tik tikko valdīju asaras. Ak, un notika vēl kaut kas! Nonākusi pašā vaļņa galā, apstājos un vēlreiz atskatījos uz noieto ceļu, kas vīdēja maija zaļumā. Pēkšņi tieši man virs galvas uz zara apsēdās tāds mazs, jauks putniņš un, vērodams mani ar melnajām pērļu actiņām, čivinādams grozīja galviņu šurpu turpu. — Ak, un vēl kaut kas! Ar bālu bērnu pie rokas man pretī nāca pēc skata paveca sieviete, kuras darbā nomocītajā sejā raizes bija ievilkušas dziļas rievas. Bērnam rokā bija dažas puķītes. Pēkšņi viņš iesaucās: «Paskat, māmiņ, cik skaistas puķītes!» — un pastiepa tās pretī mātei. Tad vakara saules gaismā sieviete pasmaidīja, pasmaidīja — ak, tēvoc Frici! — tādu smaidu… Ak, tajā brīdī es uzzināju tik daudz par dzīvi… Tik daudz! Ak, pasaule taču ir tik skaista!

Elizabete bija salikusi rokas.

Ernsts jutās gandrīz vai apburts. Viņam šķita, it kā istabā būtu ienākusi kāda elfa, kāds meža bērns. Tik radniecīga viņa šķita dabai. Visuma bērns, šaubu un prātojumu par cēlonību un nepieciešamību gluži neskarts — pavisam skaidrs, dabai padevīgs jūtu cilvēks, kurā ieburta visa pasaules labsirdība.

—   Bet nu stāsti tu, Ernst! — mudināja Fricis.

—    Tas notika ceļā. Vilciens bija pārpildīts. Tā nu daži ceļotāji, kuriem bija zemākas klases biļetes, nonāca mūsu kupejā. Ari tur vietas bija aizņemtas, tā ka šiem cilvēkiem bija jāstāv kājās. Atnācēju bija četri, starp tiem divas meitenes. Man šķita, ka tie ir ceļojoši varietē mākslinieki. Jaunākā no meitenēm turklāt bija skaista — viņas seja bija jauna, taču tajā varēja saskatīt vilšanās pēdas. Ar pārējiem viņa nesarunājās. Tie jau arī turējās vairāk savrup, kaut gan šķita ļoti norūpējušies par jauno meiteni. Šādi ļaudis mēdz būt ļoti biedriski. Meitene likās nogurusi. Viņas seja izstaroja dīvainu sapņainību, kas visai meitenes būtībai piešķīra tādu kā skaidrību. Kāda dāma man līdzās vienā no sēdvietām bija nosēdinājusi savu klēpja sunīti. Lai nebūtu jāsaskaras ar šiem ļaudīm, viņa pievilka sev klāt tērpa apakšmalu. Meitene to ievēroja, un ap viņas muti parādījās sarūgtinājuma vaibsts. Viņa, šķiet, pretojās savam liktenim. Man kļuva dīvaini ap sirdi; būtu atdevis diezin ko, lai ap meitenes muti pazustu šis sāpīgais vaibsts. Piecēlos kājās un sacīju viņai: «Jaunkundz, vai drīkstu piedāvāt jums savu vietu?» Meitene mulsi uzlūkoja mani. Divas mūsu kupejas pasažieres — vasarraibumainas zostiņas — ieķiķinājās. Vēlējos, kaut viņām piemistu vismaz simtā daļiņa šīs meitenes jaukuma. Gaužām nopietnā balsī atkārtoju: «Vai drīkstu lūgt vēlreiz?» Meitene izdvesa pateicības vārdus un apsēdās. Izņēmu viņai no rokām somu un ieliku to bagāžas tīkliņā, pie tam zīdā čaukstošā suņu mīļotāja, bīdamās no somas pieskāriena, rādīja tādas acis, ka saniknojos un sacīju: «Cienītā, jūs droši vien neiebildīsiet, ka šī vieta tiks aizņemta,» — un norādīju uz vietu, kur sēdēja viņas suņagabals. Dāma nikni palūkojās manī, nesakot ne vārda. Es vienā mierā turpināju: «Proti, pasažieru kupejā klēpja suņi nedrīkst aizņemt vietu vai ari tie jānogādā suņiem paredzētā kupejā. To var apstiprināt ari konduktors.» Tas, tieši tobrīd ienācis kupejā, atzina, ka man taisnība. Cienītā kundze demonstratīvi paņēma savu Bobiju klēpī, taču es nevis apsēdos, bet paliku stāvot un piedāvāju vietu otrai meitenei, slepus priecādamies par raganas dusmām, kura, sēdēdama starp abām meitenēm, parāva uz augšu svārkus. Viens no meiteņu pavadoņiem uzsāka sarunu ar mani, piedāvādams cigāru, laikam tādējādi vēlēdamies paust man pateicību. Es labprāt būtu no cigāra atteicies. Taču nedrīkstēju to darīt — tas būtu izskatījies pēc augstprātības. Smēķēju cigāru, kaut gan man no tā kļuva gandrīz nelabi ap dūšu. Pēc tam sniedzu viņam vienu no saviem Havanas cigāriem, ko man bija uzdāvinājis kāds studiju biedrs. Mans sarunu biedrs izrādījās jauks puisis. Viņš bija studējis Leipcigas konservatorijā un prata pastāstīt par turienes dzīvi tik daudz interesanta, ka man radās vēlēšanās doties uz Leipcigu. Nākamajā stacijā viņi izkāpa. Tad mazā apveltīja mani ar skatienu — tādu skatienu, kas atgādināja violetu zīdu: tas bija tik skaisti…

Iestājās klusums. Krēslas pavedieni, kas audās cauri sapņu būdai, kļuva aizvien zilgāki, un ēnas sabiezēja dziļākas.

—   Tēvoc Frici, — ierunājās Elizabete, — ir jau tumšs…

Fricis aizdedzināja sveces pie sienas piekārtās gleznas priekšā un piebīdīja tuvāk vāzi ar rozēm.

Kustīgais, mirgojošais sveču atspīdums krita uz daiļo attēlu, kas it kā atdzīvojās. Šķita, ka daiļās acis mirdzētu un sārtā mute smaidītu.

Fricis klusēdams paņēma manuskripta lapu žūksni un sāka lasīt:

—   Vakara stundas—pasaule dīvā! —

Mīlas visslēptākās stundas.

Nokāp uz zemes, līgava mana,

Skūpstot sniedz dvēselei mieru.

Ceļi jau satumst, uzbrāzmo viļņi,

Sadegot ilgas kļūst pelni.

Atnākt un aiziet — viss plīvuros tīts,

Klusuma plīvuros sārtos.

Vakara sundas — pasaule dīvā! —

Svētītās pasaku stundas…

Stundas, ai, stundas, kad klusiņām skan Vijole mūžīgā, senā.

—Vijole mūžīgā, senā… — Erasts sapņaini atkārtoja. — Jā, tā var tās nosaukt, šīs zaudētās melodijas, kas lidinās pāri dzīvei, šo kaut ko, kas izausts no cerībām uz ilgu piepildījumu, svētlaimes asarām un neatminētas mīklas… Nereti tās šķiet kā aizmirstā dziesma no bērnu dienām, bieži — kā tālas nākamības zvani, vēl biežāk tās skan tik mīklaini tuvu, kad savas nemierīgās acis, kuras vairs pielūgsmē nenolūkojas uz dievībām, paceļam uz tālajiem apvāršņiem un tiecamies pēc jaunām zemēm, un bieži vien tās atvēdī kā ceriņu dvesma cauri satraucošajai naktij. Tas ir vēsais šļūdoņa sniegs, mūžīgā sniega klāto kalnu gāļu spožums uz karstajām pierēm, zvaigžņu sudrabs uz sarkani liesmojošajiem gribas un ilgu krāteriem. Tām nav vārda — tās ir gan svaru kausi, gan mūžīgā, nepārvaramā tieksme pēc līdzsvara — lielais es, kas ievilina mūs aizvien dziļākā mierā.

Elizabetes acis sapņaini mirdzēja.

—   Tas… — Elizabete sacīja, un viņas balss nodeva, cik liels ir viņas satraukums.

—              Agrāk es to dēvēju par lielo tu, — domīgi ierunājās Fricis,

—   bet tas nav gluži pareizi. Tajā slēpjas kaut kas vairāk. Tajā slēpjas liels miers un atbrīvošanās no visām neatminētajām dzīves mīklām. Es saku — atbrīvošanās, nevis atminēšana. Jo atminēt dzīves mīklas nav iespējams. Tā ir atbrīvošanās! Tā notiek tad, kad urdīgo domu vietā, kas klaudzina galvā gluži kā ar veseriem, iestājas maigs klusums un dvēseli skūpsta miers. Tas ir pats augstākais. Tas, par kuru nezina, kas tas ir, kā un kāpēc radies… Jau šis «tas» izsaka visu. Bez vārdiem un tēliem — jūtu dziļo mieru.

—   Sapņu svētnīca, — sacīja Erasts.

—  Tas… — čukstēja Elizabete.

Tālumā ieskanējās torņa pulkstenis. Elizabete it kā pamodās un piecēlās kājās. — Es vēlētos palikt šeit mūžīgi, tēvoc Frici, taču man jāiet…

Ernsts kopā ar viņu gāja pa skanīgajām ielām. Viņš paņēma Elizabetes roku savējā. Viņas roka viegli trīsēja. Tā viņi soļoja cauri maija naktij, netērēdami daudz lieku vārdu. Pie režģotajiem vārtiem Elizabete apstājās. — Šeit es dzīvoju… Ar labu nakti!

Ernsts dziļi noliecās pār viņas roku un pēc tam nogaidīja, līdz meitenes vieglais augums nozūd aiz smagajām durvīm. Tad viņš ātri apgriezās un soļoja atpakaļ.

V

NO FRIČA ŠRAMMA sapņu būdas Elizabetes un Pauliņas istabās atlidoja krāsainas vēstules. Fricis un Ernsts ielūdza viņas kopīgi pavadīt zilgu vasaras novakari.

No debesīm, kas kļuva aizvien blāvākas, kā liegs šķidrauts nolaidās mijkrēslis. Sapņu būdā izskatījās svinīgi. Visdažādākajās vāzēs greznojās milzums smaržīgu ziedu. Pie daiļā attēla dega divas tumšsarkanas sveces. Un šķita, it kā skaistās acis iemirdzētos un sārtā mute smaidītu.

Elizabete bija tērpusies baltā kleitā ar izšuvumiem, un viņas matus rotāja šaura zelta stīpiņa.

«Viņa atgādina brīnumjauku ķēniņieni,» nodomāja Ernsts, kurš nopūlējās ap tējas katliņu. Viņam mugurā bija viens no Friča spilgtajiem virssvārčiem. Tējas katliņš omulīgi sīca. Fricis bija saklājis galdu, iepriekš to bagātīgi izrotājis ar ziediem. Ernsts iejutās muzeja sarga un slavētāja lomā. Viņš stāstīja:

—Vispirms tiks pasniegta tēja—mūsu tēja, kādu uzvārīt var tikai pasaku būdā. Kurš interesējas par modernajām delikatesēm — lūk, omārs, sardīnes, kaviārs un vēl dažs labs kārums —, var mieloties ar tām. Mēs, abi vecie iemītnieki, — vai vismaz es — turēsimies «uzticīgi un nelokāmi», kā tiek sacīts, iesvētot strēlnieku apvienību karogus, pie sapņu būdas nacionālā ēdiena, kas bija gandrīz dienišķā maizīte tolaik, kad pasaule vēl pietiekami neatzina tās iemītnieku, it īpaši Friča, ģenialitāti. Šī maltīte tiek pagatavota šādi: ņem riecienu rudzu maizes un biezā kārtā apziež ar sviestu. Man jāpiebilst, ka apziešana ar sviestu ir vēlākā laika tradīcija, ko izraisīja augošā pārticība un kas tika ieviesta garšas uzlabošanai, tātad — apziež ar sviestu un uzpilina brīnišķīgo biešu sulu, ko citos apvidos aplamā kārtā mēdz dēvēt par sīrupu. Turklāt jārīkojas šādi: iemērcu karoti tumšajā, saldi lipīgajā masā, tad trakā ātrumā griežu to ap asi, ar vienu rāvienu izvelku no tumšās masas un, turot virs maizes rieciena, ļauju biešu sulai rāmā, vienmērīgā straumītē tecēt uz tā gluži kā jaukā rotaļā vai pat, veikli grozot karoti, uzrakstīt mīļotās vārdu uz tā. Pēc tam naža asmens, noglaužot kruzuļaino līniju vijumu, pārvērš to neko neizteicošā, gludi apziestā sviestmaizē. Uz tās tiek uzliktas tikko sagriezta ābola šķēlītes. Arī pati ēšana ir brīnišķīga. Visu laiku jāuzmanās, lai biešu sula pa vienu pusi nenotecētu lejā. Tā kā sviestmaize pastāvīgi jānotur līdzsvarā, vienlaikus rodas nodarbe — pacietības, cerību, garīga līdzsvara un tamlīdzīgu dvēseles īpašību vingrinājums. Gan es vēl uzrakstīšu rakstu par biešu sulas audzinošajām īpašībām…

—  Izbeidz! — iesaucās Pauliņa, smieklos kratīdamās. — Ir pārāk silts — viņš būs dabūjis saules dūrienu…

Ernsts neļāvās samulsināties. — Bet nu kārta Friča brīnumainajām brūnajām un zilajām tējas tasēm un kanniņām: katra no tām ir kā dzeja. Runā, ka pat visspaidīgākā trūkuma dienās viņš nespējis izšķirties tās pārdot — tāpēc dzeriet no tām bijīgi. Bet — maija dievs mans liecinieks! — pateicoties Pauliņai, arī mani nu pārņēmis izsalkums, tāpēc — lūdzu, mielojieties, bērni!

Un viņi līksmi ķērās pie rupjmaizes riecieniem.

Palēnām satumsa.

Fricis izgāja un atkal atgriezās. Viņš pavēra durvis. — Pāriesim nu uz darbnīcu!

—  Tēvoc Frici, — cik skaisti, cik skaisti…

Darbnīcā valdīja dziļa krēsla. Mīkstās krokās abpus logam lejup slīga viegli, zilgani aizkari. Telpas vidū atradās tumšs flīģelis, kura zeltaini mirdzošajos svečturos, metot telpā liegu vizmu, dega divas sveces. Uz flīģeļa bija novietots liels trauks, kurā cita pie citas smaržoja milzum daudz rožu. Pie sienām, kas slīga tumsā, stāvēja soliņi, kāda kušete, kā arī dziļi atzveltnes krēsli.

Nopietnā balsī Fricis ierunājās: -— Domāju, ka ar šo apgaismojumu mums pietiks. Sēdekļi nolikti tā, ka ikviens var palikt krēslā un tādējādi — vienatnē ar sevi. Mēs, cilvēki, gan esam dīvains dzimums. Mēs kaunamies atklāt savas jūtas cits citam pat tad, ja esam labi pazīstami, bet bieži pat paši sev. Tāpēc ikvienam no mums jājūtas vienam —^ tik vientuļam, ka tumsā viņš nespēj saskatīt pat blakussēdētāja seju.

Ernsts ieslīga vienā no dziļajiem atzveltnes krēsliem, un pārējie sekoja viņa paraugam.

—   Paklusēsim brīdi* — ierosināja Fricis, — rozes — sveces — vasaras vakars — tas arī ir klusums.

Sprakšķēja sveču liesmas. Plaši atvērtām acīm Elizabete baudīja rožu un sveču mirdzuma cauraustās krēslas stundas skaistumu.

Tad Ernsts piecēlās un ielēja tumši sārtu vīnu kausos, kas atradās blakus ikvienam sēdeklim. Uz flīģeļa viņš uzlika kausu tieši līdzās rozēm un pielēja to pilnu līdz malām. Novērst rokas trīsēšanu viņš nespēja.

. — Bērni, — glāzi paceldams, sacīja Fricis, bet viņa balss aprāvās.

Klusēdami viņi iztukšoja glāzes.

Ernsts piesteidzās pie flīģeļa, strauji ar pirkstiem skāra taustiņus. Uzbrāzmoja trauksmaina melodija, atplūda un izskanēja, pieņēmās spēkā no jauna, lēnām pārgāja minorā, dodama vietu maigi dūcošai melodijai, kas atgādināja zvanu skaņas. Gluži kā strūklakā krītošas pērles tās atbalsojās telpā — tika pārtrauktas ar jaunu uzbrāzmojumu, taču allaž no jauna atguva savu skanējumu. Un tad melodija visā savā pilnskanībā bija klāt — gluži kā perlamutrs uz tumša samta šūpojās tās pēdējais akords, kad Ernsts piecēlās un atkal ieslīga savā atzveltnī.

Elizabete izbrīnīta bija klausījusies šajā mūzikā. Maigā melodija glaimīgi iezagās viņas sirdī, darīdama to nemierīgu, un viņa pati nezināja, kāpēc.

—  Atradu dažus dzejoļus, kas sacerēti laimīgākajās mana mūža dienās, un gribu jums tos nolasīt, — sacīja Fricis, ieslīgdams dziļāk sēdeklī.

—  Krēslainā klusumā Domāju atkal,

Allaž no jauna Par tevi, mīļotā.

Tavu kluso, mīļo soli Saklausa mana auss Ik tīkamā skaņā.

Un tu nāc!—Allaž nāc!

Tomēr tevis nav.

Šīs gaidas ir manas dvēseles svētki.

Manas visvarenās mīlas alkas

Ir liegas kā zilgais starojums

Tavās ziedam līdzīgajās acīs

Un tās nogrimst kā skanošs dārgakmens

Nakts sapņu apmetņa krokās.

Tu nāc! Allaž nāc!

Uz mīlas brīnumklusajiem soļiem Tu atlido šurp.

Ik vēja pūsma

Kā smaržu tavu svētību sniedz —

Es Visumā slīgstu pie tavas krūts Un baudu debess un zemes Svētlaimes laimi svētāko.

—  Bet nu jādzied Elizabetei» — ierosināja Frīds.

Ernsts saausījās. Arī Fricis par to bija ieminējies, tomēr — dziedāt šajā brīdī! Viņa mūziķa auss bija viegli aizvainojama. Mazliet nemierīgi viņš pacēla acis. Vai viņa šo pārbaudi izturēs?

—Vai spēlēsi pavadījumu Elizabetes dziesmai, Ernst?

—  Jā, labprāt…

Cauri istabas krēslai viņš devās pie Elizabetes, lai pavadītu to līdz flīģelim. Pārlaidis pirkstus pār taustiņiem, viņš ievaicājās:

—  Ko dziedāsim?

—  «Minjonu», — lūdza Frīds.

Ernsts pasmaidīja mazliet zobgalīgi. — Tātad — «Minjonu»… Viņš sniedza Elizabetei nošu lapu. Viņa papurināja galvu. Bez lapas… Lai nu tā būtu. Ernsts uzsāka priekšspēli. Elizabete ar savu maigo, dzidro balsi pievienojās.

—  Vai zini zemi, citronas kur zied?

Starp oranžlapām lakstīgalas dzied.

Pūš vējiņš maigs, mirdz zilais debesloks,

Stāv mirte klusu, augsti lauru koks.

Vai zini to?

Vien turpu skrien Man domas, mīļākais, arvien, arvien![6]

Ernstu mulsināja šīs balss lidojošais vieglums. Tā raisījās bez piepūles un, atskanot vārdiem «vien turpu skrien», cēlās aizvien augstāk un augstāk, līdz izskanēja ilgu pilnā akordā: man domas, mīļākais, arvien, arvien.

Vai zini namu? Stabiem greznots tas,

Spīd viņa zāles, laistās istabas;

Tur manī noskatās dažs dižens marmortēls:

«Tu nabaga bērns, kāds tevim liktens žēls!»

Vai zini to?

Tik turpu skrien,

Mans sargātāj, turp manas ilgas skrien.

Ernsts skatījās uz Elizabeti un gandrīz aizmirsa pavadījumu — tik brīnišķīgs bija skats, kas viņam atklājās. Sveču liesmu šaudīgais mirdzums brīnumaini atvizēja Elizabetes matos, uzburdams zeltainus atspulgus stīpā, kas apvija viņas pieri. Gandrīz vai šķita, ka tā ir Minjona— pati Minjona: tik neizsakāmi lielas ilgas atspoguļojās viņas skaidrajos vaibstos, kad Elizabete dziedāja:

Vai zini kalnu, kuru mākons sedz?

Tik tikko mūlis miglā taku redz;

Pa alām pūķu vecais dzimums mīt.

Brūk klints, un strauts pār viņu krākdams krīt.

Vai zini to?

Tik turpu, turp paties’

Iet mūsu ceļš. Tēvs, turpu dosimies!

Baltais tērps vērta šo līdzību vēl lielāku: savas ilgas vakara zilgajā krēslā izdziedāja pati Minjona. Kā ķēniņiene, kā tālu zemju princese viņa šķita Ernstam, un viņš nesaprata, kā tik ilgi spējis klusējot iet viņai līdzās. Kad Elizabete tagad pavērās viņā ar izklaidīgu, nopietnu skatienu, Ernsts juta, kā krūtīs sitas sirds. Kas gan tas bija? — Kad viņš atkal pievērsās taustiņiem un bārstīja glāstošas, sudrabotas skaņas ap balsi, kurā visi klausījās, elpu aizturējuši, šķita, ka zūd zemes smagums,—visapkārt bija tikai skaņas. Kaut šī daiļā balss skanētu līdz pašai mūžībai, nodomāja Ernsts. Minjona…

—             Kopš šā brīža mēs tevi sauksim par Minjonu, — sacīja Fricis.

—  Minjona -— bezgalīgu ilgu izteicēja…

Kad Ernsts klusēdams skūpstīja Elizabetes roku, viņas acis šķita dīvaini satumsušas.

Tostarp krēsla bija sabiezējusi dziļāka. Vēl brīdi viņi runāja par ilgām, tad pievērsās tēmai, kas ietvēra sevī visu — dzīvi un pasauli, debesis un elli: mīlestībai.

— Mīlestība nozīmē divu cilvēku saplūšanu augstākajā pakāpē — tā ir vislielākais egoisms, kas izpaužas pilnīgā sevis un visa pārējā atdošanā, — sacīja Fricis.

—  Mīlestība ir cīņa, — iebilda Ernsts, — lielākās briesmas slēpjas vēlmē atdot sevi visu. Kurš dara to pirmais, ir zaudētājs. Tas nozīmē — lai uzvarētu, jāsakož zobi un jākļūst nežēlīgam…

— Bet, Ernst, — pretojās Frīds, — mīlestība ir skaistuma spilgtākā izpausme — mīlestība ir pats skaistums…

— Mīlestība ir uzupurēšanās un svētlaimīga kalpošana, — sacīja Elizabete.

Mirkli valdīja klusums. — Nu, Pauliņ, — ierunājās Fricis, — tu vēl neko neesi sacījusi. Ko tu domā par mīlestību?

— Ak, — no tumsas atskanēja balss, — kāpēc tik daudz runāt?… Mīlestība ir mīlestība… Un diezgan!

Smējās visi. — Izņēmuma kārtā Pauliņai vienreiz taisnība, — iesaucās Ernsts. — Par ko mēs strīdamies? Mīlestība ir mīlestība! Tā jāizjūt! Nevis jātērē banāli vārdi.

Sparīgi apsēdies pie flīģeļa, viņš iesaucās: — Šopēns! — Pa logu kā krītošas zvaigznes telpā ielidoja skaņu gariņi un, apdejojuši ap svecēm, sabira rozēs. Sudraba balstiņās dzidri un liegi dziedādamas dziesmu par mežiem, riņķa dejā ievijās mazas laumiņas. Vēl plūstoša kopā savīšanās, pēdējais gaviļpilnais akords, kas, gari stiepts, viļņoja gaisā līdzīgi fermātai, — tad klusi un ātri aizslīdēja — un projām bija rēgs.

Vēl visus savā varā turēja šī melodija, kas tos apvija kā gaisīgs zirnekļa tīmeklis, kad Ernsts jau pieteica: — Grīga «Pavasaris»…

Atskanēja pavisam klusi, it kā zeltaini akordi. Brīnumaini liega kantilēnas melodija. Vienmērīgs plūdums, kas pieņēmās spēkā, un atkal liegas pārejas kā viegli agra pavasara mākoņi virs vējā skanošiem koku zariem. Tad dobjas zvanu skaņas — skurbs satraukums — pamošanās — neskaidras gaviles — izlaistīts vīns — ap pieri apvīti vainagi. Tam sekoja brīnumains noreibums—jaunības daļa! Zilas jūras—balti mākoņi — kalni tālumā un zvanu skaņas… Un dziesma — dziesma, kas uzlido augšup, skanēdama aizvien pilnskanīgāk, aizvien tīrāk — tad skaņas iegūst brīnumainu plašumu, uzplaukst ziedi. Pavasaris! Jaunība! Un beidzot — klusums!…

—  Bet tagad savu! — sacīja Fricis.

—Labi! — Ar strauju galvas kustību atmetis matus no pieres, Ernsts to atkal nolieca.

Uzvirmoja spēcīgs akords. Vēl viens — kam sekoja vesela cita virs citas kāpjošu akordu gūzma. Tumsa. Tai pāri pēkšņi ieskanējās draisks, bezbēdīgs trellis, it kā iesmējās, tad, pēkšņi ieelsodamies, metās lejup, dēmonisku smieklu pavadīts. Nerimtīgs kāpums, kāpums, darbošanās pašā dziļumā, jauncelsme, tiekšanās aizvien augstāk un augstāk — sabrukums — celšana no jauna — Sīzifa darbs — danaīdu spars — dēmonisko spēku allaž vajāts. Tad skumīga dziesma, kas nāk no pašām dvēseles dzīlēm. Bērnišķīgi līksmi cīruļu treļļi — viegli dejas soļi — šūpošanās — smaidi — un pēkšņi velnišķīgi smiekli visās toņkārtās — no augstākās līdz zemākajai, griezīga disonanse… Skaņas aprāvās.

Ernsts steigšus piecēlās un iemetās atzveltnes krēslā.

—  Ernst, — saviļņots ierunājās Fricis.

Lēnām piecēlās Elizabete, piegāja pie flīģeļa un lika vēl joprojām telpā virmojošajai disonansei izskanēt dziļā, skaistā un saskanīgā konsonansē.

Ernsts pietrūkās kājās — starojošām acīm — mulsu seju: — Elizabet…

Viņa piegāja pie Friča. Tas noglāstīja viņas matus. Ieraudzīja viņas acīs asaras.

—  Minjona, — viņš klusā balsī sacīja, — viss ir labi. Bet nu uz atvadām nodziediet man seno dziesmu — mīļo dziesmu — sāpīgo dziesmu, no kuras nespēj atbrīvoties mana dvēsele — viņas dziesmu…

Elizabete nosēdās pie flīģeļa un pēc vienkāršas priekšspēles sāka dziedāt:

Vēl no jaunības, vēl no jaunības Man šī dziesma allaž skan —

Ak, cik tālu tas, ak, cik tālu tas,

Kas reiz bij mans!

Ko bezdelīga, bezdelīga dzied,

Kas rudeni un pavasari nes?

Vai cauri ciematam tās ceļš vēl iet?

Sev allaž prasu es.

Fricis iegrima sēdeklī dziļāk. Nemierīgām acīm, satraukts līdz dvēseles dzīlēm, Ernsts skatījās uz Elizabeti. Kā balts eņģeļa tēls viņa sēdēja mirgojošajā sveču gaismā.

—Ai, dzimtās āres, dzimtās āres jūs,

Uz zemi svētīto

Vai man vēl reizi, tikai reizi būs Lemts sapnī aizlidot?

Kad līdz ar bezdelīgām projām aizlaidos,

Man brīnums šķita viss,

Bet nu, kad mājup atkal atgriežos,

Ir brīnums izgaisis.

No krēsla, kurā sēdēja Fricis, atskanēja it kā īsas, apslāpētas raudas. Atkal un atkal Ernsts klusībā atkārtoja: «Minjona, Minjona…» Viņa pirksti sažņaudzās dūrēs un atkal atlaidās.

—  Gan bezdelīga mājup atlidos,

Un pērklī šķilsies putnēns mazs,

Bet sirdi tukšo, tukšo sirdi šo Vairs nespēs piepildīt nekas.

Pēc kā tu nebeidz, nebeidz asras liet,

Nemūžam neatnesīs tā,

Kaut arī bezdelīga, bezdelīga dzied Kā citkārt ciematā.

Fricis sēdēja nekustīgi. Ernsts juta, kā viņa acis kaist. Viņš strauji piecēlās un piegāja pie Elizabetes, klusēdams izveda viņu no istabas. Frīds un Pauliņa viņiem sekoja. Fricis palika viens tumšajā telpā, kurā smaržoja rozes un sveces meta sārtus atspulgus vīnā, kas gluži kā apburts vīdēja zem ziediem.

—Atstāsim viņu vienu, — ārā sacīja Ernsts, — un atvadīsimies.

Frīds pavadīja Pauliņu, bet Ernsts un Elizabete divatā gāja pa naksnīgajām ielām.

Zvaigznes mirgoja visā krāšņumā. Elizabete apstājās un čukstēja:

—  Zvaigznes…

«Tu esi kā zelta arfa, uz kuras daba atskaņo savas melodijas,» nodomāja Ernsts.

Pāri viņu sejām atspīdumus meta ielas laternas. Smaržoja tuvējie

dārzi. Ernsts satvēra Elizabetes roku un iegriezās liepu alejā, kas auga uz vaļņa. Miegaini čaloja upe. Liepas šalkoja.

Atkal Elizabete apstājās un čukstēja: — Liepas…

Ernstam šķita, it kā viss būtu jauns un nedzirdēts: zvaigznes, upe, liepas. It kā viņš tās agrāk nekad nebūtu redzējis. Viņa augumu satricināja pēkšņas trīsas, dvēseli pārņēma neizsakāmas ilgas — visām viņa domām bija sudrabota maliņa. Viņš apstājās un izdvesa: — Elizabet…

Elizabete skatījās viņā.

Ilgi.

—  Elizabet… — Ernsts noslīga viņas priekšā uz ceļiem.

Ernstu bija satvēris tumšs vilnis, kas nesa viņu pretī jaunām zemēm — sudrabainajām ilgu zemēm.

Pēkšņi uz savas pieres viņš sajuta Elizabetes asaras.

—  Elizabet! — Ernsts iesaucās, apskaudams viņu. — Tu!… Tu!… Naksnīgais miers un manu ilgu zvaigzne, izplet savas dvēseles sapņu spārnus pāri manai nevaldāmajai būtībai! Tu!

Nepārtraukti raudādama, Elizabete pieglauda galvu viņam pie krūtīm.

Ernsts jutās tā, it kā pēkšņi būtu kļuvis par ķēniņu un pie viņa kājām gulētu valdnieku kroņi. Neizmērojami plaša pletās viņa dzimtā zeme, bet pāri tai mierīgi staroja zvaigznes.

Tā viņi stāvēja zem liepu veidotā doma kupola, ieklausīdamies savas dvēseles brāzmainajā atklāsmē. Pēkšņi viņam pāri kā trauksmains vilnis vēlās laimes apjausma, un, iekliedzies gaviļpilnā balsī, viņš pacēla Elizabeti uz rokām un aiztraucās tumsā.

—  Tu, mana gaisma — mans mierinājums — mans sapnis — mana svētlaime…

Piesardzīgi Ernsts nolaida Elizabeti zemē un ieskatījās viņai acīs

—  Tu! — viņš it kā lūgdamies atkārtoja. — Tu!… Tu!…

Pēkšņi Elizabete ierunājās, un kā pērles no viņas acīm lāsoja asaras: — Es mīlu tevi…

Sapņu būdā daiļā attēla priekšā dega tumšsarkanas sveces. To liesmas plīvoja un trīsuļoja tā, ka šķita — daiļās acis iemirdzas un sārtā mute notrīs.

Fricis bija iedziļinājies nodzeltējušās vēstulēs. Viņa sejā atspoguļojās dziļš saviļņojums. Tad, atbalstījis galvu rokās, viņš stingi vērās tālumā.

Lēnām vērās durvis. Ienāca Ernsts. Viņš uzreiz redzēja, kas draugu satraucis, un apskāva tā plecus. — Frici…

Fricis satrūkās un sāpīgi pasmaidīja. — Manu mīļo zēn, pasaule ir jukusi un dīvaina, bet vēl dīvaināka un vēl vairāk jukusi ir cilvēka sirds.

Ernsts piecēla Frici kājās. — Frici, baiļu brīžos tu bieži esi iedvesis man drosmi — vai tagad tu pats gribi krist izmisumā? Redzi, zvaigznes mirgo mūsu jumta logā, Frici, — mūsu zvaigznes…

—   Ja varētu no krūtīm izraut sirdi un tās vietā ielikt vēsu zvaigzni, — rūgti pasmaidīja Fricis, — tas būtu jaukāk… Un dažkārt arī vieglāk…

—  Frici, vai tas nebiji tu, kurš sacīja, ka tikai ciešanas piešķir dzīvei vērtību? Ka tu nevēlētos nodzīvot dzīvi bez ciešanām?

Fricis skatījās sev pie kājām. Tad viņš saņēmās un sacīja: — Tev taisnība, manu zēn. Es padevos. Piedod. Paņem cigareti un paliec vēl brīdi ar mani nomodā.—Vai pavadīji Elizabeti līdz mājām?

—  Jā… Un viņa mani.

—  Es to nojautu.

—  Gribu atgriezties dzimtenē!

—  Elizabete ir tev kā radīta! Ar to es nedomāju šablonu, pēc kura sīkpilsoņu sievas savieno savus bērnus. Nē, ne tā — taču dvēseles dziļumos viņa ir tev kā radīta.

—  Es ļoti mīlu viņu.

—  Neaizmirsti viņu! Tu jau zini, ka uzticība nav no tām tikumiskākajām īpašībām, kuras var uzvilkt pirkstā un novilkt no tā līdz ar gredzenu. Tu esi jauns: vēl tev pāri brāzīsies dzīves vētras. Šis jēdziens ir mainīgs, bet nebūt ne tāds, kādu to uztver filistri, kuru dzīslās rit nevis asinis, bet saskalas. Tava uzticība galu galā vainagosies tikai tad, kad beidzot atgriezīsies pie viņas, jo viņa pieder tev! Varbūt mans padoms tev kādreiz palīdzēs, kad pāri manam kapam sen jau šalkos vējš.

—  Man sirds ir tik pilna…

—  Ticu tam…

—Viņas dvēsele ir tik tīra!

—  Un viņa mīl tevi. Es jau sen to zināju, drīzāk gan nojautu. Tu drīz atkal aizbrauksi. Līdzi tu paņemsi brīnišķīgu dārgumu: dzimteni, kas slēpjas kāda cilvēka sirdī — sievietes sirdī…

—  Mana dzimtene esi tu, Frici…

, — Tas nav viens un tas pats. Jaunībā jāatdusas sievietes sirdī… Jādāvā un atkal jāgūst spēks no tās…

—  Lai kļūtu par cilvēku.

—  No cilvēkiem sastāv cilvēce.

—  Ir daudz ļaužu, taču cilvēku maz…

—   Mēs pārāk mīlam paši sevi. Vārdam «patmīlība» nav laba skaņa. Neviens negrib būt patmīlis, tomēr visi tādi ir.

—  Šis esi Ikviens cenšas atrast savu melodiju, savu toni, savu skanējumu. Uz to ved daudz ceļu, un indivīdam jāsastopas ar daudziem cilvēkiem, pirms tas atrod ceļu pie sevis. Nav smagāka ceļa kā ceļš pie sevis. Jāatbrīvojas no uzpūtības, sevis pārvērtēšanas un iedomības. Un pret to cilvēks ir jūtīgs. No es uz tu — tāds ir cilvēces lielais ceļš. Sasniedzams tas laikam nebūs nekad, taču cilvēks allaž tieksies pēc tā. Un tomēr! No es Uz tu. Uz lielo Tul Un tad no tu uz mēs\ No vienpatības uz lielo piederību cilvēcei! Bet kas gan ir vārdi? Dūmi un skaņa… Jūtas ir viss! Jūtas, kas nav izteicamas vārdos un tēlos… Dziļais miers…

—  Nāve… -— nodrebēdams teica Ernsts.

—  Mūžīgā mīkla…

—   Es nespēju nāvi iztēloties, — atzinās Ernsts, — pats nezinu, kāpēc… Bet, domājot par to, mani pārņem šausmas. Man allaž šķiet, ka es nemaz nespētu nomirt.

—   Tā domā jaunatne. Viss tevī darbojas un tiecas pretī mūža dienvidum. Vēl tu dodies kalnup. Tikai tad, kad būsi sasniedzis virsotni un sāksi soļot lejup, kur vakarīgajā ielejā jau sabiezēs ēnas, domas par galu vairs neliksies tik biedējošas. Nāve ir kā mirguļojošs hameleons — allaž tā parādās citā izskatā. Vai arī hameleoni drīzāk esam mēs, jo allaž esam dažādi. Reizēm nāve ir mūsu draudzene, reizēm — ienaidniece. Reiz es ierakstīju dienasgrāmatā: «Nepieviļ mūs vienīgi Dievs un nāve; un tad tie abi kļūst par vienu. Proti: par dzīvi!» Arī nāve ir dzīve — negatīvā nozīmē. Viss noris ap lielo saskaņu — vientulību. Un beidzot cilvēks izlīgst mieru — ar visu.

Dzisa sveces. Pa jumta logu iespīdēja zvaigžņu gaisma. Fricis sēdēja pilnīgā tumsā, kamēr Ernsta seja blāvi mirgoja krēslā.

—  Ak, — ierunājās Ernsts, — viss ir tik neizsakāmi dīvains! Bet varbūt es tikai visu redzu tādā gaismā? Absolūtais allaž šķiet tāls un neaizsniedzams, un to tik labi noslēpj nožēlojamie, raibie māņi, kurus mēs dēvējam par dzīvi. Mēs nopūlamies kā skudras, tomēr mūžīgi riņķojam pa apli. Vai mēs patiešām sasniegsim mērķi? Kaut mēs vismaz zinātu, kāds šis mērķis izskatās! Taču tādējādi mēs jau būtu paskrējuši tam garām. Tātad, manuprāt, tai vajadzētu būt trulai dziņai — instinktam… Taču mums jau nepiemīt pat neviltots instinkts. Ak, laimīgais dzīvniek, tev tāds ir! Palūkojieties uz sašķelto, samudžināto, pretrunīgo instinktu, kuru saucam par prātu, un dzīvnieka vienoto, saliedēto instinktu. Pasaule ir dīvaina, Frici!

—  Nē, — no tumsas atskanēja balss, — dzīve ir laba! Tas, ka cilvēks vispār spēj izprast domu, ka viss ir labs, jau pierāda to. Viss plūst, viss atrodas līdzsvarā, viss noris pareizi, tomēr — par spīti netaisnībai — viss ir labs. Labais un ļaunais… Tas, ko tu dēvē par labu, manās acīs var būt ļauns. Kas atsevišķam cilvēkam šķiet labs, var būt slikts visai cilvēku ciltij. Kas, raugoties no ielejas, izskatās augsts, no kalna var šķist zems. Kas, aplūkots no garīgās virsotnes, liekas ļauns, no augstāka torņa var izskatīties labs, no kāda vēl tālāka torņa — atkal slikts un beidzot — no vistālākā skatu punkta — ne labs, ne ļauns. Tas ir nebeidzamais uzskatu salīdzinājums. Mums, cilvēkiem, ir pārāk daudz pašu radītu vērtību. Tās ātri vien izkūp kā migla vai tvaiki. Visums atgādina milzu mežu. Un mūsu saprāts tur var iespiesties labi ja centimetra garumā, platumā un augstumā. Kā lai mēs mērojam un vērtējam tur notiekošo? Neprāts… Mums jābūt apmierinātiem, kad vēsa vēja pūsma — šis lielais tas — ieplūst arī mūsu aprobežotajā jūtu atziņas lokā: viss ir labi! Un galu galā — kāda nozīme ir sacīt — viss ir juceklīgs — tukšs… Vai arī: dzīve ir kā slidkalniņš… Kā vistu lakta… Es pieļauju, ka tā tikai izskatās — bet vai tā arī ir? Muļķīgs jautājums… Mēs taču allaž atzīstam tikai šķietamību… Ko līdz mūsu pesimisms? Neko! Kāpēc tad ar varu izjaukt dzīves vienotību? Man gandrīz gribētos sacīt: tīrajam viss ir tīrs, cūkai — viss ir cūcība. Un līdzīgi: labajam viss ir labs, sliktajam — viss ir slikts. Taču man nepatīk izmantot parunas un līdzības, lai kaut ko pierādītu. Tās nepārliecina. Viss ir labs! Cilvēks ir labs, dzīve ir laba, pasaule ir laba. Labs nozīmē — iekšēji skaists. Tātad: viss ir skaists! Paraugies uz pasauli, zvaigznēm, mākoņiem, slieku un sauli: viss ir skaists! Bet cilvēki? Cik bieži, gleznodams aktus, esmu nodomājis: «Cik skaists un šķīsts taču ir kails cilvēks!» Jebkurš apģērbs īstenībā taču cilvēku apgāna. Līdz*ar apģērbu cilvēks pieņēmis arī zemiskas alkas. Kailās nevainības priekšā tās atkāpjas. Kāds izvirtulis reiz man sacīja: «Ja esat kopā ar meiteni, nepieļaujiet, ka viņa izģērbjas pilnīgi. Tad uz līdzenas vietas zudīs visa viņas burvība. Allaž atstājiet viņai kaut ko mugurā: zeķes, kreklu, biksītes, kurpes, kažoku — vienalga, ko, lai tikai viņa nebūtu kaila…» No tā var secināt, cik šķīsts un skaists ir kails cilvēks. Cilvēks ir labs. Pēdējais secinājums: viss ir labs.

—  Tomēr savu dvēseli un uzskatus nevar mainīt kā apģērbu un ticēt tam, ko iepriekš esi nolādējis.

—  Tā nebūtu pirmā reize. Atceries kaut vai Zaulu-Paulu. Vajag tikai gribēt! Un tad varēsi ticēt daudz kam, par ko kādreiz domāji, ka nekad tam neticēsi. Taču pesimisms dīvainā kārtā ir jaunības privilēģija, kurai īstenībā uz to ir vismazāk tiesību. Tā ir spēle ar dzīves traģiku — katrā ziņā godīga spēle.

—  Un tomēr, Frici, īstenībā tas ir tikai pesimistiski skanošs optimisms. Visvieglāk līdzjūtību var izraisīt laimīgā cilvēkā. Laimīgais stiprāk izjūt otra nelaimi nekā cits nelaimīgais. Tomēr tikpat viegli var notikt pretējais. Un dažs labs, kurš skaļi žēlojas ar savu nelaimi, pašos pamatos ir apmierināts ar savu likteni. Ir cilvēki, kuri bez savas nelaimes vispār nespētu dzīvot.

Cilvēks ir liels liekulis — un viņam patīk asarainas lomas. Daudzi krampjaini pieķērušies mocekļa oreolam. Ir cilvēki, kuriem nav drosmes būt laimīgiem. Ja laime atnāk, viņi to atstumj. Viņi vēlas būt nelaimīgi, taču nav tādi, jo viņu nelaime ir viņu laime. Ikviens cita priekšā vaimanā un žēlojas, cik slikti viņam klājas. Kāpēc reiz nevarētu būt otrādi? Kāpēc nepastāstīt par labo? Tas, kurš allaž gaužas par savām neveiksmēm, beidzot pats sāk tām ticēt. Cik bieži cilvēki paši sev nevajadzīgi sarūgtina dzīvi, bet tā taču ir tik skaista! Galvenais — tikai nekļūt maziskam, nezaudēt augstsirdību. Tad arī dzīve būs augstsirdīga!

—  Tev taisnība, manu zēn! Nekas nedrīkst mūs satriekt — visam jākļūst par pamudinājumu. Es priecājos par tavu nesalaužamo spēku. Smejoties uzveikt dzīvi! Tās ir jaunības tiesības!

Līdz pienāks stunda, kad iekšējā ienaidnieka priekšā cilvēks sabruks uz ceļiem, kad viņa es pavērsīs ieročus pats pret sevi… Atskārsmes stunda. Tad kāda sārta mute un maiga roka atkal palīdzēs piecelties kājās…

—  Elizabete…—kā no pašām dvēseles dzīlēm skanēja Ernsta balss.

—  Jā, Frici, — dzīve ir laba… Tomēr… Tev taisnība — viss ir labs, bet tagad dosimies pie miera.

Dienas līdzinājās pērlēm. Skaistas kā Dieva elpa. Katru rītu uzlēca saule, un augu dienu tā staroja mūžam zilajās debesīs. Fricis juta, ka atmiņā ataust Itālijā pavadītās dienas. Un līdz ar tām — komercpadomniece, kas visnotaļ apburošā veidā apskauda viņu Itālijas iespaidu dēļ, pati būdama pārāk kūtra, lai šādā ceļojumā dotos. Fricis kopā ar Ernstu dažas reizes bija ciemojies pie Heindorfa kundzes. Viņi bija tur muzicējuši, un visi bija jutušies sajūsmināti par Ernsta meistarīgo spēli, kā arī par lielisko saskaņu starp Elizabetes dziedāšanu un Ernsta pavadījumu. Taču diez vai patieso iemeslu kāds nojauta. Dzīvē daudz pieredzējusī Heindorfa kundze kaut ko nojauta, taču maigi, kā paradusi, pasmaidīja un sacīja Fricim: — Droši vien bērni viens otram patīk. Liksim viņus mierā — jaunībai jāizjūt savs pavasaris. Vecāki un audzinātāji nemūžam nevar rīkoties muļķīgāk un bezsirdīgāk kā tad, kad liedz saviem bērniem to, kas pašiem reiz piederējis vai pēc kā tie ilgojušies. Es uzticos jums un jūsu draugam, kurš man, starp citu, ļoti patīk — tāpat kā Frīds. Frīds ir maigāks un klusāks, kamēr jūsu draugam Ernstam piemīt kaut kas no Fausta, kaut kas noslēpumains, kas, būdams laipnības un sapņainības sajaukums, dara viņu visnotaļ pievilcīgu.

Ernsta pievilcību izjuta arī komercpadomniece. Viņa, par varu gribēdama to atbalstīt, uzaicināja Ernstu apmeklēt viņas salonu, kur tas sastapšot ievērojamus māksliniekus un kritiķus.

Ernsts smiedamies ielūgumu noraidīja. Vispirms vēl gadu viņš esot nodomājis pavadīt Leipcigā, lai iegūtu pēdējo slīpējumu, un tikai tad doties ārā — nākamības jūrā. Attieksmē pret Elizabeti viņš parādīja gandrīz vai biklu maigumu, un šajā attieksmē vairāk nekā jebkur citur izpaudās viņa sapņotāja un jūsmotāja daba. Bieži viņi muzicēja kopā. Elizabete bija iemācījusies Ernsta komponētās dziesmas ar Friča vārdiem un tagad, vakara noslēgumā, daiļā attēla priekšā nodziedāja sirsnīgās cildinājuma vārsmas, kamēr sveces, liesmām krēslā plīvojot, pilēja, bet portreta daiļās acis, šķiet, mirdzēja un sārtā mute smaidīja.

Beidzot Ernsts saņēma ziņu no Leipcigas, un šķiršanās brīdis tuvojās. No Elizabetes viņš bija atvadījies jau iepriekšējā dienā: — Paliec sveika, Minjona, — domā par mani…

—Vienmēr… Vienmēr…

Nu viņi ar Frici bija palikuši divatā. Pēdējā stunda sapņu būdā.

—   Manī jau atkal pamodusies jaunības piedzīvojumu kāre, — atzinās Ernsts, — tu zini, kas mani šeit saista, un tomēr es jau degu nepacietībā doties uz Leipcigu.

—  Alkas pēc nezināmā allaž sniedz mierinājumu šķiršanās brīdī.

—  Es lūdzu Elizabeti jo bieži mani apciemot.

—  To viņa darīs.

—  Sargā viņu man…

—  Jā!

—   Un nu, Frici, vecais draugs, — sentiments nav manā garā. Dzīvo vesels! Paliec, kāds esi! Allaž — mans draugs!

Viņi paspieda viens otram roku.

—  Dzīvo sveiks, Ernst! Atgriezies tāds, kāds esi šobrīd!

Ernsts devās uz dzelzceļa staciju. Mirkli viņa dvēseli draudēja pārņemt šķiršanās sāpes. Taču viņš strauji atmeta galvu un iesaucās:

—   Uz Leipcigu! — Tomēr viņš nespēja aizkavēt, kā, vilcienam vienmuļi rībot, viņa sirdī lēnām pilēja pelēkas skumjas. Taču allaž no jauna viņš saņēmās, sacīdams sev: «Uz Leipcigu!»

—  Ir nu gan karstums šodien, cienījamo meistar! Nav vārdam vietas. — Nopūzdamās komercpadomniece savas divsimt mārciņas novietoja sapņu būdas viesu sēdeklī, kas novaidējās vien. — Bet augstu gan jūs dzīvojat! Protams, tas jau ir poētiski.—Viņa vērīgi aplūkoja sienas.

—  Ļoti poētiski. Bet vai zināt — poēzija nedrīkst būt apgrūtinoša.

—  Tai jābūt sava veida salona poēzijai, vai ne, cienītā kundze?

—   Bet, dārgais draugs, — quelle idйe*\ Šeit — pie jums — ir burvīgi. Jūs droši vien nojaušat, kāpēc esmu ieradusies?

—  Es necenšos to uzminēt. Priecājos, ka esat šeit.

— Tātad, dārgais maestro, jūsu gleznotais Elizabetes Heindorfas portrets man tik ļoti iepatikās, ka nolēmu jums pasūtīt arī savējo. Tādā pašā pozā, tas ir, eti profiP… Lūk, tā… — Fricim pār kauliem pārskrēja auksti šermuļi. Šausmās viņš aplūkoja resnās dāmas bumbulim līdzīgo degunu un tauko pazodi. Un kāds tad bija šis profils! Šausmīgs!

— Bet, cienītā kundze, vai fotogrāfija nebūtu labāka? To var dabūt gatavu daudz ātrāk. Gleznošana ir garlaicīga būšana. Padomājiet tikai par daudzajām pozēšanas reizēm, kad jums stundām ilgi būs jāsēž nepakustoties!

—  Burvīgi! — saldi čivināja padomniece. — Mēs šīs stundas pavadīsim brīnišķīgi. Jūs stāstīsiet man par Itāliju.

Frici pārņēma izmisums. Viņš jau tagad gandrīz vairs nespēja turpināt melšanu par Itāliju. Komercpadomnieces nemitīgās prasības bija izsmēlušas viņa iztēles spējas. Tik daudz viņš vispār nebija piedzīvojis; taču to, ko bija piedzīvojis, vienkārši izteikt ar vārdiem nespēja. Un tagad — šīs izredzes…

Padomniece mīlīgi viņā noraudzījās. Pēkšņi Fricim ienāca prātā glābēja doma.

—  Es neesmu nekāds portretists, cienītā kundze.

— Ak, nav liela bēda! Elizabetes portrets pierāda, ka spēju jums netrūkst.

— Cienītā kundze, jūs ar savu lietpratējas skatienu.4. -— komercpadomniece saldi pasmaidīja, — būsiet pamanījusi, ka glezna nav gluži līdzīga, — mēļoja Fricis. — Tā ir ļoti stilizēta.

—  Jā, jums taisnība, — viņa pamāja.

Fricis bija apmierināts, šķita, ka viņam izdevies dāmu apvest ap stūri.

— Un tas ne visiem ir pa prātam. Man labāk padodas krokainas un grumbainas sejas nekā gludas un jaunas. Es galvenokārt gleznoju vecus, grumbainus cilvēkus, jaunus — nekad. Vai arī stilizēju tos, kā jūs jau redzējāt. Es, kā jau sacīju, neprotu attēlot jaunas sejas… Un tāpēc arī jums atteicu… — Fricis nopietni pavērās uzburbušajā, bezveidīgajā sejā. — Smalkās līnijas un formas man tik labi nepadodas. Taču man ir draugs, kuram piemīt liels talants. Viņš ir studējis Diseldorfa un šeit saņēmis jau krietni daudz pasūtījumu. Viņš glezno galvenokārt jaunas sejas. Ko jūs sacītu par viņu, cienītā kundze?

Padomniece pašūpoja galvu. Pārspīlētie glaimi bija sakāpuši viņai galvā. Cik tad nu daudz šādu glaimu sieviete spēj izturēt? Milzīgi daudz!

—Vislabāk man patiktu, ja mani gleznotu jūs.

—  Cik labprāt es to darītu!

—  Nu, varbūt kādreiz atsūtiet savu draugu pie manis?

—  Pats par sevi saprotams! Kad?

—  Otrdien pulksten piecos uz tēju — kopā ar jums.

—  Viņš to uzskatīs par lielu pagodinājumu. Mēs ieradīsimies laikā.

—  Labi, meistar… — Viņa nicīgi uzlūkoja Frici. — Nu parādiet taču reiz savus jaunākos darbus!

Fricis kopā ar padomnieci iegāja darbnīcā. Beidzot viņa atvadījās.

—  Tātad līdz otrdienai! Bet tad jums noteikti būs jāstāsta par Itāliju.

Kad padomniece bija prom, Fricis atviegloti uzelpoja. Divi zaķi ar vienu šāvienu. Frīdam būs par vienu pasūtījumu vairāk, bet viņš atbrīvojies no lāga komercpadomnieces. Apmierināts pas ar sevi, Fricis apsēdās, lai iebaudītu tēju ar medu.

Pasaku logā atskanēja klusa dūkšana.

«Ak, medus nesēja!» Fricis nodomāja. Kopš dažām dienām tā regulāri ieradās ciemos pēcpusdienas stundās. Kāda bite. Tā ielidoja pa jumta logu līdz ar sauli un dūkdama apciemoja visas puķes pēc kārtas. Paņēmis nedaudz cukura un medus, Fricis uzmanīgi nolika saldumus līdzās puķēm. Drīz vien bite bija to atklājusi un sāka mieloties. Pēc brīža tā pacēlās spārnos un, it kā vēlēdamās pateikties, pāris reižu dūkdama apriņķoja Fricim ap galvu, bet pēc tam aizlidoja.

Nākamajā rītā Fricis agri tika uzmodināts no snaudas. Aiz durvīm bija dzirdama klusa daudzu kāju švīkoņa. Ieskanējās lautas akords. Klusums. Tad trīs jaunas balsis, lautas skaņu pavadītas, uzsāka dziesmu:

—  No Francijas nācis, kāds spēlmanis Pats nāvei rokās bij’ ieskrējis.

Pie debesu vārtiem viņš nu stāv,

Teic Pēteris: «Brīv ieiet nav!»

Bet vecām sievām vaicā Dievs:

«Kas ar tā miesām notiksies?

Kāds dzīves laikā bijis tas?»

«Pie velna viņam jāvācas!»

Rozes tālē…

Sievietes zālē…

Daiļā Rozmarija.

Bet vecie vīri iesāk tā:

«Ko labu viņš šeit darīja?

Nedz baznīcā ir gājis tas,

Nedz skaitījis reiz lūgšanas!»

Uz priekšu panāk spēlmanis:

«Ir katoliskas stīgas šīs —

Dzied mana vijole nudien Kyrie eleis [7] ik mīļu dien…»

Rozes tālē…

Sievietes zālē…

Daiļā Rozmarija.

«Ak, Kristu!» meičas iesaucas,

«Vai mīlu pazina viņš maz?

Ko līdz, ka skūpstīja viņš mūs,

Bet pameta, lai sirds kaut lūst…»

Un iešņukstējās spēlmanis:

«Es sirdi biju dāvājis Visskaistākai nojums, bet tā Par mani tikai pasmējās!»

Rozes tālē…

Sievietes zālē…

Daiļā Rozmarija.

Bars bērnu atskrien: «Pēter, šis Ir mūsu mīļais spēlmanis!

Ar savu vijoli viņš mūs Cik reižu pavadījis būs?»

Un teica Kungs: «Tam piedots tiek!

Par viņu bērniem bijis prieks.

Ver vārtus, Pēter, lai viņš nāk!

Grib bērni atkal danci sākt.»

Rozes tālē…

Sievietes zālē…

Daiļā Rozmarija.[8]

Un nu atskanēja gaviļpilns trio: — Augstas laimes, tēvoc Frici! Augstas laimes dzimšanas dienā! — Pēc tam noskrapstēja pakāpieni, steidzīgām kājām skrienot lejup pa kāpnēm.

Fricis jutās ļoti aizkustināts. Viņš ātri izlēca no gultas un apģērbās. Aiz durvīm bija nolikts ar ziediem krāšņi izgreznots grozs, pilns ar

dažādiem konditorejas izstrādājumiem. Tam līdzās atradās pašdarināts zīda tabakmaks, dažas grāmatas un mape ar ofortiem. Fricis visas dāvanas uzmanīgi ienesa sapņu būdā, bet pēc tam devās iepirkties. Viņš iegādājās daudz visādu produktu: rozīnes, sviestu, olas, mandeles, tad smaidīdams ķērās pie darba, lai samīcītu mīklu pīrāgam. Mīklu viņš aiznesa kaimiņienei, kura svēti apsolījās pīrāgu izcept, kā nākas.

—  Kāpēc gan jūs nenopērkat to pie maiznieka?

—  Esmu dažus arī nopircis. Taču šis ir īpašs. Tā pagatavošanu iemācījos no kādas draudzenes, kas tagad jau mirusi.

Pēcpusdienā ieradās viņa viesi. Sapņu būda izskatījās svinīgi kā svētkos. Pauliņa brāzās Fricim klāt: — Tēvoc Frici, tev jādzīvo vēl tūkstoš gadu, un mēs allaž paliksim pie tevis—arī skūpstu tu saņemsi! — Tad viņi smiedamies sauca cits caur citu: -— Ak, tēvoc Frici, cik gan garšīgs ir tavs pīrāgs! Vai pats to izcepi? — Cik jauki te smaržo pupiņu kafija! — Cik skaista tomēr ir tāda dzimšanas diena!

Viņi sasēdās ap sveču gaismā mirdzošo kafijas galdu un mielojās.

—  Bet nu ir kārta Luīzes pīrāgam, — paziņoja Fricis. — Es pats to izcepu pēc Lū receptes. Pagaršojiet to!

—  Tēvoc Frici, tu gan proti itin visu!

—  Vai zini, ko izdarīja Pauliņa? — ierunājās Frīds. — Viņa sarunāja satikšanos ar diviem sarkancepurainiem studentiem — ar vienu pie vaļņa, ar otru pie apstādījumu vārtiem tieši šodien pulksten četros, bet tagad liek tiem gaidīt un glūnēt uz visām pusēm.

—  Ak, Pauliņ, — Fricis smaidīja, — tātad tu vari būt arī nežēlīga?

—  Ak, tēvoc Frici, tas nepavisam nav tik slikti! Tie abi ir tīrie pintiķi. Viens no viņiem ir patentēts āksts, bet otrs uzskata, ka ir neuzvarams donžuāns. Tiem abiem auksta duša par ļaunu nenāks.

Viņi tērzēja par šo un to līdz pat vakaram. Pie durvīm klauvēja. Pastnieks atnesa vēstuli no Ernsta.

—Atver, tēvoc Frici!

Vīstoklī atradās sešas Friča vārsmas, kurām Ernsts bija uzrakstījis mūziku, kā arī vēstule.

—  Ielasi! — skubināja Pauliņa.

—  Lai notiek! Tātad: «Mīļo Frici! Ir ļaudis, kuri par dzimšanas dienām nejūsmo, jo piedzimšana tomēr ir apšaubāma laime. Nekad nevar īsti zināt, vai par to jālādas vai jāsmejas. Šajā gadījumā smiesimies. Tātad — rokas spiediens un visa laba vēlējumi! Tu jau zini, kā tas domāts. Būtu es šobrīd jūsu vidū, mēs izvilktu korķi kādai pudelei ar zeltītu kaklu un papļāpātu par nākotni. — Nodarbības ir lieliskas, teātris — pirmšķirīgs. Ceru tūliņ pēc mācību beigām dabūt kapelmeistara vietu. Tik daudz par to, kā pavadu laiku. Ko vēl lai rakstu? Ir cilvēki, kuri nekad nav apmierināti. Neviens no sasniegtajiem mērķiem viņiem nenozīmē apstāšanos, bet gan sagatavošanos jaunu vēlmju īstenošanai. Karš man nenozīmē neko citu kā dzīvi, bet miers — vienīgi nāvi. Par spīti tam, jūtos puslīdz ciešami. Nevēlētos būs citāds. Sažņaudzu dūrēs savu nevaldāmo gribu un kā lāpu iespraužu debesu zilajā jumtā.

Jūs droši vien visi kopā mājīgi sēžat sapņu būdā. Sveiciens visiem, bet Tev, Frici, visa laba vēlējumi no Ernsta.»

—  Un tagad paklausīsimies jaunās dziesmas! —Viņi saspiedās ap flīģeli un nospēlēja tās. Satumsa aizvien vairāk. Kad viņi devās prom, Elizabete izlūdzās atļauju paņemt līdzi atsūtītās dziesmas.

Atgriezās krēsla.

Fricis nokopa galdu un pārklāja to ar baltu galdautu. Tad viņš daiļā attēla priekšā aizdedza sveces senlaicīgos svečturos un atnesa visas Lū vēstules.

Sveču liesmas šaudījās un trīsuļoja, tā ka daiļās acis šķita mirdzam un sārtā mute smaidām.

Fricis nolieca galvu un lasīja. Pa logu telpā ieplūda naktsvējš, taču viņš to nejuta. Viņš kavējās citā pasaulē, dzirdēja sen izskanējušus vārdus, viņu uzrunāja kāda mīļa balss un uzlūkoja neaizmirstams acu pāris. Reibinoša no sadzeltējušām lapām augšup cēlās viņa jaunības dienu smarža. No katras lappuses, no katra vārda viņu uzrunāja mīlestība. Mīlestība, mīlestība un vēlreiz — mīlestība. Un starp lapām ieliktie vijolīšu, neaizmirstuļu un gundegu ziedi, kā arī rožu lapas atkal uzdvesmoja tikpat saldu elpu kā senāk. Vēstule aiz vēstules tās visas kā viena pauda mīlestību. Tā uz kādas bāli iesārtas lapas bija rakstīts: «Mīļotais, es vairs neesmu es — esmu vēja dvesma, rasains zieds, vēlīnas vakara stundas sapnis. Manas dūjas, it kā nojauzdamas to, kļūst vēl piekļāvīgākas. Tās nolaižas man uz pleciem un knābā drupatas no manām lūpām. Mīļotais, es klīstu apkārt kā sapnī… Nē — viss, kas saistīts ar Tevi, ir dzīve, bet sapnis — viss, kas notiek bez Tevis. Mīļotais, es neesmu es, esmu Tu — aiz svētlaimes šņukstošs Tu…

Fricis ievaidējās. — Lū, saldā un reibinošā, kur esi tu? — Viņš nespēja lasīt tālāk un saguma krēslā mīļotās attēla priekšā.

Un šķita, it kā daiļās acis atdzīvotos un sārtās lūpas pasmaidītu.

—  Esmu tik viens un vientuļš, — Fricis sacīja, domās iegrimis,

—  atgriezies — visas manas domas kavējas pie tevis…

Blāvā mēnessgaisma saplūda ar sveču mirdzumu.

—Tu atkal esi šeit, Lū, mīļotā…—čukstēja vientuļais vīrs.—Nāc— nāc—pievirzies tuvāk kamīnam — sēdies atzveltnī pie uguns. Atbalsti savas kājiņas uz kamīna režģiem tā, gluži sārtas tās tagad izskatās. Ņem šo segu — ārā ir nakts — un no tavām acīm redzams, ka tu vēl mazliet salsti. Šeit ir tēja, salda tēja, kāda tev garšo. — Vai drīkstu pieturēt tavu tasi? Tā… Dzer, mīļotā! Paskat, tagad tavos vaigos atgriežas sārtums! Bet nu ieritinies atzveltnes krēslā ērtāk un siedz man savu roku. Es piemetīšos tev pie kājām. Un nu patērzēsim.

Es allaž esmu zinājis, ka reiz tu atgriezīsies. Paskaties, šeit viss ir tāpat kā tad, kad tu aizgāji. Uguns liesmo, vējš dzied, krēsla aicina sapņot.

Vientuļi bija bez tevis. Un vai zini, kā man trūka visvairāk? Kad es, dienas trauksmes izmocīts, pēc cīņas, uzvaras vai sakāves redzēju līdz ar vakaru nolaižamies maigo izlīguma garu, manā sirdī ieskanējās kāda balss, nē, tā bija bērna, noguruša bērna balss, kas žēlojās: «Esmu tik noguris, mīļotā, nāc — svētī mani, lai varu iemigt!» Bija tik grūti, Lū, apklusināt šo žēlabaino balsi. Mēģināju to panākt ar dzeršanu, ar skaļu līksmību un dziedāšanu. Taču allaž, līdzko troksnis norima vai apklusa, skumīgā balss neatlaidīgi atgādināja: «Esmu noguris, mīļotā, nāc — svētī mani…» Tad es cirtu dūri galdā un kliedzu: «Vīnu — visstiprāko vīnu! Aizmirst, aizmirst!» Un mūzika dārdēja, glāzes šķindēja, sejas laistījās, acis smējās. Izmisums plosīja manu sirdi, visa klaigāšana nespēja nomākt šo balsi, nogurušo balsi. Allaž no jauna es dzirdēju: «Esmu tik noguris — gribu doties pie miera.» Tad es atkāpos un iegrimu sirmas gudrības un filozofijas grāmatās. Zaļoja pavasaris, vērās pumpuri, straumes šalkoja, saule spīdēja… Es to nepamanīju. Un tomēr — lēni sabiezējušajā krēslā nedzīvie burti atdzīvojās, es stingi vēros grāmatā un neredzēju neko; ap mani bija dziļa tumsa, bet no liela tāluma es saklausīju žēlojamies maigu balsi: «Esmu tik noguris, mīļotā, nāc, svētī mani, lai varu iemigt!» Tad es aizmetu prom noputējušās grāmatas un izskrēju ārā zem koku lapotnēm un plašā debesjuma.

Darīju savu darbu dienu pēc dienas, nedēļu pēc nedēļas. Skatījos uz pasauli kā agrāk — gandrīz vai apmierināts. Vienīgi krēslai tuvojoties, kļuvu nemierīgs un dažreiz vēl dzirdēju kluso balsi.

Vai ieliet tev vēl tēju, mīļā, labā? Nāc, vērsimies krāsns liesmās kā citkārt un pasapņosim.

Paskaties vien uz tumšajām egļu šķilām! Ap tām lodā mazas, zilganas liesmiņas. Nu tās zeltaini uzzibsnī. Un lēnām sārtā kvēle ietin tās baltā, skaistā ietērpā, darot smagnējo lidojošu, tumšo mirdzošu, apvijot to ar starojošu oreolu — tāpat kā tu reiz apviji mani.

Lēnām no spožās straumes izaug zeltaina mājiņa. Jau augšup tiecas pīlāri, starp kuriem sudrabaini mirgo krēsla. Zaļas pļavas, tumši meži, zils debesjums, kas tālumā slīgst pāri vēl zilākiem kalniem. Brīnumainas, bērziem apaugušas nokalnes aprises. Zeme lēnām paceļas augstāk. Kur vien raugies — rozes, daudz rožu! Zeltainā marmora zilganas ēnas. Aiz dārza ?—saules apmirdzēts ezers… Dosimies, Lū, šajā vēsajā zilgmē ar buru laivu…

Pāri mums balta vējā plandās bura, zem kuras rēgojas neizmērojama dzelme. Mēs lidojam pāri viļņu baltajām galotnēm. Tagad redzam vienīgi jūru, zilgmi un spozmi! Tālumā — tumša svītra — mūsu saulainā sala. Tur mēs atguļamies baltajās smiltīs, un ap mums nav nekā cita, vienīgi saule un viļņi. Liegais vasaras vējiņš aizpūš no mūsu dvēselēm visas tirdošās domas. Ak, svētlaime — gulēt smiltīs un sajust vienotību ar Dievu un visu dabu! Pāri mūsu galvām lidinās pāris tauriņu.

Lū… Mīļotā… Paraugies uz tauriņiem…

Ir vasara un saulains dienasvidus…

Lū…

Klusums.

Vēsāks no jauna uzvēdī vējš. Mēs atkal slīdam pāri zilganajiem viļņiem pretī dzimtenei. Mūsu dzimtenei. Mēs, kuriem nav dzimtenes, beidzot esam to atraduši.

Pāri zaļām pļavām savu miglas autu vērpj krēslas feja. Cieši turu tevi savās rokās. Lēni, domās nogrimuši, mēs tuvojamies savai mājai. Pavisam lēni — soli pa solim, lai pilnībā izbaudītu šīs divvientulības svētlaimi.

Uz sliekšņa mēs apstājamies.

Es skatos uz tevi…

Noliecu galvu un noslīgstu ceļos.

Un saku: «Esmu tik noguris… Nāc, mīļotā, — svētī mani, lai varu iemigt…»

Un tu, mana svētā, noliecies un noskūpsti man pieri un acis.

Piepildījums…

Lēnām pāri mūsu dzimtenei nolaižas nakts. Tumsā iegailējas liesmas. Pāri tām atspīd liegs uguns mirdzums.

Mēs atkal sēdām pie kamīna, Lū…

Mūsu sapnis ir izsapņots…

Ņem savu tējas tasi, Lū, aizmirsti sapni un sniedz man roku!

Ārā dzied vējš.

Es paņemšu lautu, un tev būs jādzied. Dziesma, kuru reiz jau dziedāji man.

Un tad atkal noliekšos tavā priekšā un sacīšu: «Esmu tik noguris, mīļotā… nāc, svētī mani… Noskaiti manā vietā vakarlūgsnu, lai varu iemigt…»

Kāpēc tu nedziedi? Lū, mīļotā…

—  Biju aizsapņojies, — sacīja vientuļais vīrs, rūgti pasmaidīdams,

—  no visa pāri paliek vienīgi pāris nodzeltējušu lapu kā izbalojušas mīlestības ķīlu zīmes…

Viņš apsēdās pie galda un rakstīja:

Kā stirna, kas mēness dārzā stāv,

Ir laime, ko gūstā tur zeme…

Jel atdod stirnu, kas tumsā blāv,

Ko tu man, pasaule, ņēmi!

Sniedz atpakaļ, mēnes, sapni to,

Sirds raudot ko pazaudēja,

Un aizsedz sev vaigu skumīgo Ar mākoņiem, dzenā ko vēji.

Kaut mirusi, tomēr joprojām tā Pār manu dvēseli valda…

Tev, pasaule, jāatdod mīļotā,

Mana mīļotā — stirna saldā!

Tad viņš iegāja darbnīcā un nospieda kādu klavieru taustiņu. Tas noskanēja gaiši un dziedoši. Fricis klausījās, līdz skaņa izgaisa pavisam.

—  Tāda ir cilvēka dzīve, — viņš čukstēja. -—Kā skaņa naktī, kas ātri izskan un pagaist bez pēdām, tad atkal iestājas nakts. Gribu doties pie miera, Lū… Kad tu vedīsi mani mājup? — Fricis devās uz durvīm. Tad pagriezās un ar mīklainu smaidu, kas šķita nākam ne no šīs pasaules, pievērsās mēnesnīcai. — Un tomēr… Dzīve, visa pasaule — tieši tāpēc tu esi tik skaista…

VI

ATKAL BIJA SĀKUSIES operas sezona. Jautri un uzposušies cilvēki straumēm plūda turp, pa starpām tiem garām aizdrāzās automobiļi un aizšalca elegantas ekipāžas. «Karmena», kā allaž, saistīja publiku. Starp gājējiem bija arī Ernsts ar savu draugu Eiženu Hilmeru.

—  Šodien taču parādīsies mūsu jaunā Karmena, — sacīja Eižens.

—  Degu nepacietībā. Runā, ka viņa esot skaista kā glezna.

—  Mani interesē vienīgi orķestris, — atzinās Ernsts.

Parters pavēra mulsinošu ainu. No tērpu dziļajiem izgriezumiem mirgoja blāvi pleci, čaukstēja zīds, šalkoja apakšsvārki un volāni, laistījās kažokādas.

Zāle bija pārpildīta līdz pēdējai vietiņai. Sākās uvertīra, pacēlās priekškars. Atkal pāri klausītāju galvām aizšalkoja Bizē nemirstīgās operas skaistā mūzika. Parādījās Karmena. Ernsts jutās apburts. Ak, šī Karmena! Šīs svelmainās kaislības! Degošās acis, naktsmelnie mati! Patlaban viņa, cigareti no viena mutes kaktiņa otrā pārbīdīdama, pavedinoši iedūcās:

—  Pār visu zemi mīla valda Un visiem likumiem tā pāri iet—

No manis vairies, bet es mīlu,

Un, ja es mīlu, piesargies!

Nošalca aplausu vētra. Neskaitāmas reizes Karmenai vajadzēja parādīties, lai pateiktos par aplausiem. Viņa, kā izteicās Eižens, bija trāpījusi mērķī.

Pēc izrādes abi draugi devās uz mājīgu vīna krodziņu, lai nesteidzīgi apmainītos domām. Tukšodami pudeli burgundieša, viņi runāja par izrādi, bet jo īpaši par Karmenu. Eižens jūsmoja par viņas izskatu. Ernsts slavēja dziedāšanu. — Brīnumaini plaša balss. Un kā, pie joda, skan viņas fortel

Mazpamazām krodziņš atdzīvojās. Ieradās vēlīni teātru apmeklētāji. Pēkšņi Eižens saspringa. — Tā ir viņa,—viņš čukstēja, — patiešām — viņa nāk šurp!

Dažu kavalieru pavadībā bija ienākusi eleganta dāma. Vienīgais brīvais galdiņš atradās tieši līdzās tam, pie kura sēdēja Ernsts un Eižens. Patiešām viņa tur apsēdās. Ernsts paskatījās uz ienācēju. Viņam tā šķita pazīstama. Taču viņš nespēja atcerēties, kur to redzējis. Pēkšņi, kad dziedātāja atņēma kāda kunga sveicienu, viņš to zināja. Šo lepno galvas palocīšanu viņš jau reiz bija redzējis — toreiz, kad pastaigājās kopā ar Frici. Tā bija Friča paziņa. Ernsts paslepen vēroja viņu. Dāma bija skaista. Kupli, tumši mati, dižciltīga, šaura seja un lielas, tumšas acis. Nevērīgi viņa izdalīja pavēles. Kavalieri šķita augstākās sabiedrības uzdzīvotāji.

Dāma vēroja krodziņa apmeklētājus. Kad viņa ieraudzīja Ernstu, viņas skatiens mirkli pakavējās pie tā, it kā viņa pūlētos kaut ko atcerēties. Ernsta piere viegli piesarka. Lēnām viņa skatiens slīdēja zemāk. Zem zīda apakšsvārkiem viņš ieraudzīja šauru potīti un elegantos lakādas zābaciņos ieautu kājiņu. Dāma bija viņa skatienu pamanījusi un gaužām dīvaini, gandrīz vai viszinīgi pasmaidīja. Šis smaids Ernstu kaitināja: viņš šķita bērnišķīgs un smieklīgs pats savās acīs. Ātri iztukšojis glāzi, viņš uzsāka pārspīlēti dzīvu sarunu ar Eiženu. Tas bija labsirdīgs, vieglprātīgs zēns. Eižens pastāstīja par savu jaunāko dēku.

—       Mēs dzīvojam vienā mājā — viņa lejā, es stāvu augstāk. Esmu mūziķis, bet viņa, būdama mūzikas mīļotāja, spēlē vieglas sonatīnes un «Visu jauku dara maijs», pieļaujot tikai dažas kļūdas. Proti, vislabprātāk viņa to darīja vakaros, kad biju noguris vai gribēju strādāt. Pret cēlo mūzikas mākslu viņa izturējās ļoti apzinīgi, tāpēc katru dienu stundu vai divas vingrinājās: lūk, tā — viens, divi, trīs un četri — tu jau zini, kā. Pirmajās dienās tas padarīja mani vai traku, it īpaši tāpēc, ka iztēlojos viņu par vecu kluksti. Šad un tad, lai viņu apklusinātu, uzdārdināju pa grīdu ar slotaskātu. Viņa spēlēja vēl skaļāk. Beidzot kādu vakaru, kad viņa atkal spēlēja, saniknots triecu galdu pret grīdu, lai piespiestu viņu apklust, un, dusmās iededzies, skrēju lejup pa kāpnēm, lai pažēlotos saimniekam. Bet ko es sastopu otrajā stāvā? Savu pretinieci, kura arī grib doties pie saimnieka! Biju paredzējis sastapt īstu zosi, bet ieraudzīju apburošu sproggalvīti; viņa — saīgušu, ar ģikti slimu vecu kungu, bet ieraudzīja jaunu puisi ar saulē iedegušu seju. Kas notika vēlāk, vari iedomāties —mēs svinējām izlīgumu.

—  Bet kā ar klavierspēli? — vaicāja Ernsts.

—  Mēs spēlējam četrrocīgi, — smējās Eižens.

Ar laiku arī pie blakus galdiņa bija atdzīvojusies saruna, kurā dāma tikpat kā nepiedalījās.

Kādā brīdī, kad viņi abi ar Eiženu klusēja, Ernsts dzirdēja, par ko runā pie blakus galdiņa sēdošie. Kavalieri neskopojās ar glaimiem un centās cits citu pārspēt laipnību izrādīšanā. Ernsts pacēla savas vēsās, pelēkzilās acis un cieši ieskatījās tumšajās acīs. Tad viņš pārlaida zibenīgu skatienu dāmas kavalieriem, un viņa lūpu kaktiņos parādījās mazliet nicīgs smaids.

Viņas skatiens Ernstu apdedzināja.

Lēnām viņš nolaida acis, kas gluži neviļus palika kavējamies pie šaurās potītes.

Dāma bija sekojusi viņa skatienam un nu ar gandrīz nemanāmu kustību pavilka mazliet augstāk tērpa malu, tā ka viņš varēja ieraudzīt zīda zeķi un daiļi veidotās kājas sākumu. Kad dāma atkal tik dīvaini pasmaidīja, Ernstam galvā sakāpa asinis.

Pēc brīža viņa piecēlās. Projām ejot, kad Ernsts skatījās uz viņu ar degošām acīm, dāma vēl veltīja viņam ātru, aizplīvurotu skatienu. Tad savu kavalieru pavadībā lepni atstāja zāli.

Asinis Ernsta dzīslās bija iekvēlojušās. «Karmenas» izrāde bija likusi viņa pulsam sist straujāk, bet pārējo paveica daiļās sievietes tuvums, kura viņu tik ļoti bija satraukusi Karmenas lomā. Izklaidīgi viņš klausījās Eižena mēļošanā un drīz vien devās prom. Taču, pārnācis mājās, nespēja iemigt. Nepārtraukti acu priekšā saplūda rampas ugunis, un viņš dzirdēja mulsinošo balsi: «Bet, ja es mīlu, piesargies!» Ernsts mēģināja domāt par Elizabeti, bet viņam šķita, it kā tās tīrais tēls viņa dvēselē būtu aptraipīts. Pretrunu plosīts, viņš atkal apģērbās un izskrēja naktī. Vēl viņam šīs iztēles ainas šķita bezpersoniskas. Vainu viņš piedēvēja savām karstajām asinīm, jaunībai, satraucošajai mūzikai; un tomēr aiz visām šīm atrunām un izlocīšanās draudīgi un mulsinoši slēpās viens vienīgs tēls: sieviete.

Nākamajās dienās Ernsts katru vakaru apmeklēja operu. Pēc izrādes viņš devās uz to pašu mazo krodziņu. Taču Lannu Reineri viņš tur vairs nesastapa. Pēc nedēļas drudzis mitējās: Ernsts atkal visu redzēja skaidrākām acīm un pats par sevi pasmējās. Ar jaunu sparu viņš pievērsās studijām, kuras bija atstājis mazliet novārtā. Viņš vairījās apmeklēt operu un bieži devās pastaigās. Klīstot pa vientuļajiem meža ceļiem, šalkojošās koku lapotnes uzdāvāja viņam brīnišķīgu melodiju, kuru viņš pārveidoja par liegu serenādi kvartetam Haidna garā un nosauca par «Elizabeti». Vakarā, kad viņš uzrakstīja pēdējo noti, Ernsts jutās gluži neparasti priecīgs un mierīgs. Viņš iesaiņoja nošu lapas un pievienoja tām sirsnīgu vēstuli Elizabetei. Pēc tam ērti atlaidās atzveltnes krēslā un mierīgi vērās zilgajā vakara mijkrēslī. Šī iekšējā miera sajūta bija viņam tik sveša, ka viņš nevis mierīgi to izbaudīja, bet gan ar urdošu ziņkāri tūliņ sāka meklēt tās cēloņus un lauzīt galvu par to.

Taču viņa dvēselē jau augšā cēlās dažādi ļaunie gari un dēmoni, miers bija aizbēdzis, un viņš atkal cīnījās pats pret sevi. Kaut jel reiz varētu būt godīgs pats pret sevi, viņš nodomāja. Visapkārt māņi un viltus, un tomēr tu notici tiem.

Stingi viņš skatījās uz uzrakstīto adresi. Elizabetei Heindorfa jaunkundzei…

—   Minjona, — viņš sapņaini sacīja, un viņa dvēselē atgriezās miers.

—  Tātad tu esi tā, — viņš saviļņots sacīja un noskūpstīja Elizabetes vārdu.

, Tu — Minjona… — Ernsts iztēlojās viņas mīļoto veidolu, kādu to bija redzējis pie flīģeļa. Balts tērps, smalki vaibsti, zeltaini mati un dziļas acis. — Mana dvēsele, — viņš klusi čukstēja, — tu esi mana dvēsele. — Un viņš iegrima domās par Elizabeti, līdz labā māte nakts maigi slēdza viņa acis.

Nākamajās dienās viņš nodevās saspringtam darbam. Šad un tad atnāca Eižens un pastāstīja par saviem piedzīvojumiem. Eižens ļoti jūsmoja par Lannu Reineri un daudz ko zināja par viņu. — Padomā tik, — Eižens sacīja, — nupat viņa strupi noraidījusi kādu grāfu. Lāga cilvēks, lai apliecinātu savu pielūgsmi, bija nolicis pie viņas kājām jau neskaitāmus puķu grozus, līdz uzdrošinājies godbijīgi ielūgt viņu vakariņās. Viņa esot smējusies un piekritusi ar noteikumu, ka tiks uzaicināta arī Milleres kundze, nabaga statiste. Grāfa kungs atradis tūkstoš atrunu, taču viņa no savām prasībām neatkāpusies. Beidzot viņš padevies, un lāga Milleres kundze dabūjusi reiz kārtīgi pieēsties. Taču grāfa kungs bijis tik ļoti aizkaitināts, ka drīz vien atkāpies.

Ernsts, to dzirdot, smējās. Taču šie smiekli skanēja dīvaini saraustīti. Viņš bija lepns; un viņa lepnumam Reineres izturēšanās glaimoja.

Kādu vakaru Eižens atnāca ar vēsti — viņš zinot, kurp Reinere visbiežāk mēdzot doties. Viņa braucot uz kādu nelielu ciematiņu, kurš pazīstams kā izbraukumu vieta. — Rīt arī mēs dosimies turp, — nolēma Eižens. Ernsts atteicās. — Nolemts, — paziņoja Eižens, — rīt atbraukšu tev pakaļ.

Naktī Ernsts nespēja iemigt. Kāds it kā mudinot čukstēja: «Brauc taču! Brauc turp!» Tomēr viņa lepnums saslējās. Viņš nolēma nebraukt līdzi Eiženam un pēc tam drīz vien iemiga.

Nākamajā rītā viņš ģērbās ar vislielāko rūpību. «Kas tur ļauns,» viņš klusībā nodomāja un sāka svilpot kādu melodiju.

Ieradās Eižens, un viņi devās vienas dienas izbraukumā. Viņi klaiņoja brīvā dabā, un Ernstam gandrīz vairs nebija prātā Lanna Reinere. Paguruši un izsalkuši viņi beidzot ieradās nelielajā viesnīciņā un, apsēdušies jaukā terasē, baudīja brīnišķīgu skatu. Rietošā saule lēja savu zeltaino gaismu pāri zilgiem pakalniem un zaļiem mežiem, tā ka to virsotnes atmirdzēja sārti zeltainas, it kā gribētu brīdināt: rudens! Debesīm jau piemita rudens caurspīdīgais dzidrums, gaiss bija tīrs un maigs. Lai nosvinētu aizejošo dienu un pievilinātu zaļumniekus, saimnieks bija uzaicinājis divus muzikantus, kuri ar lielām pūlēm mēģināja izvilināt no klavierēm un vijoles izjustas melodijas. Ernsts aizspieda ausis.

No blakus zāles tika iznesti galdi — šķita, ka sagaidāma dancošana. Zaļumnieki, kas bija ieradušies no pilsētas, jutās līksmi. Ernstam aizvien no jauna bija jāpabrīnās par nepiespiestajām manierēm un biedriskumu, kāds pretstatā Ziemeļvācijai valdīja šeit. Kamēr Ziemeļvācijā viduvēji apmeklētā kafejnīcā gandrīz ikviens sēdēja pie atsevišķa galdiņa, šeit viņam bieži bija gadījies, ka, sēžot pie galda vienam, klāt pienāk gluži svešs cilvēks un laipni uzrunā: «Jūs šeit sēžat tik vientuļš — vai negribat uz brīdi apsēsties pie mums? Gan mums atradīsies, par ko parunāt!» Tāpat notika, arī apsēžoties pie jau aizņemta galdiņa: svešinieks tūliņ tika iesaistīts sarunā.

Drīz vien terasē sanāca diezgan daudz ļaužu, un jokojot izteikti vārdi lidoja šurpu turpu. — Skat, kur viņa! — čukstēja Eižens.

Lanna Reinere apsēdās terases stūrī. Ernsts paskatījās turp un negribot nosarka. Viņu ieraudzīt Lanna nevarēja, jo nesēdēja vis iepretī, bet bija pavērsusi pret viņu profilu. Muzikanti tikko bija nočīgājuši Valdteifeļa valsi, kad pie tiem piegāja kāds vecāks kungs un sāka sarunāties. Muzikanti pāris reižu paraustīja plecus, tomēr parakņājās saimnieka nošu kaudzē un sāka spēlēt «Karmenas» uvertīru. Jau pēc dažām taktīm viņi sapinās un zaudēja ritmu.

Dzirdot šādu mūzikas kropļošanu, Ernsts bija pietrūcies kājās un piegājis pie klavierēm. Pastūmis pianistu malā, viņš sāka spēlēt pats. Klavieres bija labas, turklāt uzskaņotas.

Viesi saausījās. Dziedātāja, kas mierīgi bija lūkojusies tālumā, pacēla galvu.

Pēc priekšspēles Ernsts, brīdi improvizējis, gluži nemanot bija nonācis līdz habanērai. Aizplīvuroti skanēja pasāžas, līdz pieauga par varenu kreščendo, un pēkšņi pavisam klusu ieskanējās habanēra: «Pār visu zemi mīla valda…»

Spēlējot Ernsts juta sev pievērstu skatienu un, it kā magnēta pievilkts, ieskatījās Lannas Reineres acīs. Ap viņas lūpām atkal vīdēja tik tikko jaušams, noslēpumains smaids.

Spītīgi pašā vidū Ernsts aprāva spēli, atmeta galvu un ātriem soļiem atgriezās savā vietā, neuzmetis dziedātājai ne acu. Viņš dusmojās pats uz sevi, kā arī par šo dīvaino, mulsinošo smaidu. «Es negribu…» viņš spītīgi sacīja pats sev. Redzot šo jauneklīgo spītību, Lannas Reineres lūpas savilkās vēl platākā smaidā.

Vecais kungs, pienācis pie Ernsta, stādījās priekšā un paspieda viņam roku. Kungs pastāstīja, ka esot mūzikas direktors Minhenē un, atrodoties šeit caurbraucot, viņam pēkšņi uznākusi vēlme atkal reiz paklausīties «Karmenu». Viņaprāt, pie tā mazliet bijusi vainojama pati Karmena, kuru viņš dzirdējis un pazinis jau agrāk.

Tostarp kāds krietns sakšu laulenis bija ierosinājis muzikantus spēlēt tvīksmīgu valsi, kuru arī starodams atklāja kopā ar savu apjomīgo otro pusi. Jaunatnes vidū šis solis izraisīja lielas gaviles. Ernsts un Eižens aizgāja līdz durvīm un ielūkojās dejotāju sejās. Mūzikas direktors bija devies pie Lannas Reineres. Arī viņus ietekmēja dejas ritms.

—  Ernst» arī mums taču nebūtu par ļaunu uzdejot!

—  Jā, es tieši nupat lūkojos pēc partneres. Domāju, ka būs jāņem tas tur valdzinošais kukainītis ar blondo matu cekulu un baltajā zīdā tērptā lilija…

Pēkšņi Ernsts juta, ka rokai kāds pieskaras. Aiz muguras stāvēja mūzikas direktors.

—  Vai drīkstu jūs vēlreiz apgrūtināt? Reineres jaunkundze, paklausot manam lūgumam, labprāt nodejotu ar mani bostonu. Vai drīkstu jūs lūgt vēlreiz sēsties pie klavierēm? Būšu jums ļoti pateicīgs.

Ernsts grasījās spītīgi atteikties. Tad tomēr devās pie klavierēm. Eižens viņam pačukstēja: — Uzmanies, tūliņ es izspēlēšu savu labāko joku!

Ernsts sāka spēlēt. Mūzikas direktora rokās pa zāli aizlidoja Lanna Reinere. Bostona līganajā ritmā tikai īsti parādījās viņas brīnišķīgais augums. Tūliņ pēc tam viņš ieraudzīja garām aizlidojam Eiženu ar dziedātājas pavadoni. Par savu izdevušos joku Eižens pārgalvīgi piemiedza Ernstam ar aci. Pēc brīža dziedātāja pārtrauca deju un, Ernstam garām iedama, mazliet pielieca savu lepno galvu.

Nākamajā mirklī Ernsts beidza spēlēt. Vēl viņš dzirdēja mūzikas direktoru sakām: — Par to es nebūtu uzdrīkstējies pat sapņot — vēl vecuma dienās padejot ar jums!

Drīz pēc tam, priekā starodams, atgriezās Eižens un stāstīja:

—  Arī viņa ir no operas. Liec vērā — mēs esam laimes lutekļi!

Ernsts savā nodabā smaidīja. Kad ieskanējās valsis, viņš pēkšņi iesmējās, atmeta galvu un, iesaucies: — Jāprot izvēlēties īsto, Eižen! —, devās pie Lannas Reineres un palocījās viņas priekšā.

Mirkli dziedātāja nolūkojās viņā. Tad uzlika savu roku uz viņējās. Ernsts pats lāgā nebija ticējis šādai veiksmei. Nu sarosījās viņa lepnums, un, augstu pacēlis galvu, viņš soļoja tai līdzās.

Dejojot Lanna Reinere vērās Ernstam tieši sejā. Viņas šaurajā sejā lielas un valdonīgas izcēlās acis. Tā, skatienu nenovērsusi, viņa raudzījās uz Ernstu. Skaistās dziedātājas īpatnēji rūgtenās smaržas, kā arī viņas tuvums Ernstu skurbināja. Šad un tad viņš sajuta Lannas čaukstošo zīda apakšsvārku pieskārienu. Tad pāri viņa augumam pārskrēja vieglas trīsas. Viņi nesarunājās. Ap dziedātājas daiļi veidoto muti atkal vīdēja noslēpumains smaids, kas Ernstu tik ļoti mulsināja. Apņēmīgi viņš sakoda zobus un skatījās viņai tieši acīs. Pie tam Ernsts neviļus saspieda viņas roku. Tad viņa dīvaini, it kā domīgi paraudzījās viņā. Visnotaļ pretrunīgu jūtu plosīts, Ernsts pavadīja dziedātāju līdz viņas galdiņam. Tad, dziļi palocījies, noskūpstīja Lannai Reinerei abas rokas.

Eižens satraukts jau gaidīja viņu. — Nu, veiksminieki Stāsti! Ko viņa sacīja? Kāda viņa ir? Nu sāc taču!

—  Ejam prom! — kā aizsapņojies sacīja Ernsts. Viņam šķita, ka joprojām sajūt zīda tērpa čaukstēšanu.

Naktī Ernsts nespēja iemigt. Allaž no jauna viņš iztēlē redzēja dīvainās, vilinošās, zvaigznēm līdzīgās acis. Viņš iekodās spilvenos, dauzīdams tos ar dūrēm. Iekliedzās: — Negribu! r—Aizvilkās līdz rakstāmgaldam un domāja par Elizabeti. «Rakstīšu viņai vēstuli…» Ernsts sameklēja papīra lapu. Viņš paņēma Elizabetes attēlu un skatījās uz to. No tā šķita plūstam miera dvesma. Tad atkal viņš redzēja mīklaino smaidu, kurā vīdēja grēcīgums, skumjas un ilgas pēc mīlestības, un visas viņa domas apmācās, priekšā uzbangoja sārts vilnis, kas, pāri veldamies, noslāpēja visas apņemšanās. Viņš atrāva vaļā logu un izliecās pa to. Naktsvējš atvēsināja viņa iekaisušās acis.

Tumsā platas un smagas gulēja ēnas, šur tur pamirdzēja pa uguntiņai. Ilgas — bezgalīgas ilgas! Viņš pacēla rokas pretī apvārsnim un ievaidējās. «Miers… miers… Kur tu esi?» Un tūliņ pats par sevi pasmējās. Kurš divdesmit trīs gadu vecumā jau ilgojas pēc miera? Gļēva iedoma—miers… Nožēlojamas pļāpas, domātas mazasinīgiem, briļļainiem jaunekļiem, tukšas runas spēku zaudējušiem mājās tupētājiem! Man vajadzīga vētra! Vētra! Dodiet man vētru! Nakts, brāzmo un plosies ap mani, pildi manas krūtis ar vētru, ar orkāna trakošanu, taču izrauj no tām šos pukstus, šo iznīcinošo klaudzināšanu un musināšanu! Dod man vēsumu un ledu! Jel sūti man zelta spaini ar atvēsinātu gaismu! Ak, zvaigznes, jus rubīnsārtās Dieva acis! Tālē deg vientuļas uguntiņas… Uzplaiksni… Nodziest… Visam un katram ir savs mērķis… Vai tikai es viens bezmērķīgi maldos vētrā? Dod man gaismu un mērķi, daba! Un es apklusīšu… — Tu! — viņš iekliedzās zvaigžņotajā naktī, tā ka izsmējīga atskanēja atbalss: «Tu!»

No viņa trīsošajām rokām ārā lauzās vārsmas, un viņš rakstīja šķērsām pāri nošu lapai:

No palagiem un segām saburzītām Skan kliedziens: «Cik es vientuļš gan!»

No mīlas reibuma, no lapām izlasītām,

No sāpēm, gavilēm vairs it nekas nav mans.

Virs zvaigznēm pacelties alkst vēsais prāts —

Es Dievu meklēju un atdusu…

Uz manu kliedzienu «Es esmu!» atbild kāds Ar balsi izsmējīgu: «Esi tu?»

Ko gan tas nozīmē? Postīga uguns sadedzina mani. Es Dieva svečturis? Kliedziens un klusums… Vientuļi veļas smagi jūras viļņi… Atskan šalkošana, čuksti… Kaut kur dziļi, pavisam dziļi…

Žēlastības stunda.

Ar abām saujām viņš tvēra gaisu. Kā viļņi tas vēlās tuvāk! Krēslaini, miglā un plīvuros ietinušies tēli. Pludoja zilgana gaisma. Ugunīgas svītras dega debesjumā. Iedūcās zemi akordi. Dārdēja zvani. Viņa smadzenēs brāzmoja skaņas, viņš tvēra pēc zīmuļa un nošpapīra… Un, pats to neapzinoties, rakstīja un rakstīja… Ap viņu viss skanēja un dziedāja, bet viņš, juzdamies kails šajā naktī, rakstīja un rakstīja… Purpura drānas plīvoja, zibēja valdnieku kroņi, bet viņš rakstīja un rakstīja…

Tālu aiz visa tā salda un uzbudinoši sārta grēcīgi, skumji un ilgu pilna smaidīja kāda noslēpumaina mute.

Naktī uzrakstīto Ernsts bija iedevis savam mūzikas profesoram. Viņš to bija nosaucis par «Fantāziju sārtā sudrabā». Profesors, izskatījis nošu lapas, sirsnīgi paspieda viņam roku. — Atstājiet norakstu man! Es atradīšu jums izdevēju.

Iepriecināts Ernsts bija devies prom, ar pateicību atcerēdamies dziedātāju, kura netieši bija viņam palīdzējusi. Par Lannu Reineri katru dienu Eižens zināja pastāstīt kaut ko jaunu. Viņas garastāvokļa untumi bija Eižena parastā sarunu tēma. Viņš kvēli apskauda Ernstu dejas dēļ un katru dienu bārdamies dēvēja viņu par nelgu, kas neesot pratis izmantot izdevību.

Beidzot Ernsts gandrīz vai pats sāka tam ticēt.

Kādu rītu Eižens apciemoja Ernstu un pastāstīja, ka Reinere atraidījusi ārkārtīgi bagāta baņķiera precību piedāvājumu, pamatodama savu rīcību ar to, ka viņam esot pārāk daudz naudas.

Ernstu pārņēma gandrīz vai pārgalvīgs noskaņojums. Viņš apsēja ap kaklu rudzupuķu zilu kaklautu un paziņoja: — Došos uz parku, lai mazliet pabūtu zaļumos. Tur es nogulšos mauriņā un sapņošu, par spīti briesmām, ka mani kāds likuma sargs varētu notvert un uzlikt disciplināru sodu. Nāksi līdzi?

— Ak Dievs, Ernst, kas par iedomu! Nāc labāk man līdzi uz kafejnīcu. Tur sastopamas tik burvīgas meitenes.

—  Šausmīgi! Padomā tikai — gulēt zaļā mauriņā uz muguras un nolūkoties, kā pie debesīm aizpeld mākoņi!

—  Garlaicīgi. Nu nāc taču!

—  Nevaru!

—  Tad — uz redzēšanos šovakar operā!

Lēnā solī Ernsts tuvojās parka apstādījumiem. Kādā nomaļā vietā viņš nogūlās zālē, lai nodotos sapņiem.

Ko gan šobrīd darīja tālajā Osnabrikā palikušie draugi? Fricis… Vai viņš atkal bija ieguvis jaunus draugus? Un Elizabete… Minjona, viņa Minjona? Ko darīja Frīds un Pauliņa tur tālumā — mājās?

Nemanot viņa acis aizvērās.

Pāri viņa galvai koka zaros čivināja žubīte. Ernsts uztrūkās. Patiešām — viņš bija gulējis. Un šādā gulēšanā bija savs skaistums. Pēkšņi — vai viņš bija nomodā vai vēl aizvien sapņoja? Vai tur netuvojās… Vai tā bija vai nebija viņa? Jā, tā bija Lanna Reinere. Turklāt viena.

Ernsts piecēlās un izgāja uz ceļa. Lanna Reinere bija viņu jau pamanījusi. Neparastā stāvokļa dēļ Ernsts jutās mazliet samulsis. Viņš nesaprata, ko darīt, un jau grasījās pagriezties atpakaļ. Taču bija tā, it kā neredzama roka vilktu viņu uz priekšu. Ernsts paklausīja nojautai un gāja tālāk. Tad viņš ieraudzīja, ka Lanna Reinere skatās uz viņu. Viņš jutās pavisam samulsis, bet viņa smaidīja — patiešām smaidīja. Visas asinis saplūda Ernstam sirdī, ātri viņš paspēra dažus soļus un tad jau, piesteidzies klāt, klusēdams satvēra un noskūpstīja Lannas roku. Kad Ernsts nosarcis pacēla acis, Lanna sirsnīgi viņu uzlūkoja un jautāja savā guldzošajā balsī, kuru viņš tik bieži bija apbrīnojis teātrī.

—  Sapņojāt?…

—  Jā — par jaunību un aizejošo vasaru.

—Visā nopietnībā? Sapņojāt par šķiršanos?

—  Arī šķiršanās ir skaista.

—  Taču sāpīga…

—Arī sāpes ir skaistas.

Lanna domīgi viņu uzlūkoja. — Man šķiet, it kā ar jūsu lūpām runātu kāds cits.

Ernsts nosauca savu vārdu.

—  Tātad jūs mīlat sāpes, Vintera kungs?

—   Nē — laimi! Mirdzošo, skaisto laimi! Un es piespiedīšu to pievērsties man!

—             To jūs jauki pateicāt. — Dziedātāja atklāti skatījās viņam acīs.

—   Šiem vārdiem nu reiz ir cita skaņa nekā modernās jaunatnes dekadentiskajai dūdošanai. Man šķiet, ka esmu jūs kaut kur jau sastapusi.

—  Man bija tas gods reiz ar jums dejot.

—  Nē, jau agrāk…

Ernsts smaidīja. — Osnabrikā?

Viņa pacēla skatienu: — Osnabrika…

—  Redzēju jūs tur, mans draugs jūs sveicināja.

Viņa vaicājoši uzlūkoja Ernstu.

—  Fricis Šramms.

—  Nu es atceros! — Lanna dedzīgi iesaucās. — Jūsu portrets karājās pie sienas viņa darbnīcā. Tātad jūs esat tas draugs, par kuru viņš tik labprāt stāsta. Fricis Šramms ir patiešām cēlsirdīgs cilvēks. Jūs droši vien viņu ļoti mīlat?

—  Būtu gatavs atdot par viņu dzīvību.

Lanna ielūkojās Ernsta iedegušajā sejā, kas bija kļuvusi visnotaļ nopietna.

Viņa ticēja Ernsta vārdiem, un viņas augums saviļņojumā pēkšņi notrīsēja.

—  Un viņš?… — jautāja Lanna.

—Arī viņš — par mani.

Ernstam pēkšņi vairs negribējās runāt. Taču viņš saņēmās, lai atsāktu nepiespiestu sarunu. — Esmu bieži dzirdējis jūs dziedam operā, cienītā jaunkundze. Tas bija tik skaisti.

Lanna smaidīja: — Līdz šim jūs vēl turējāties itin braši. Jūs nedrīkstat bārstīt komplimentus. Tie jums jāatstāj frakās tērptajiem kungiem ar plikajiem pauriem. Arī Fricis Šramms tā nedara. Es labprāt apmeklēju viņu. Bet jūs taču studējat mūziku, vai ne? Kādus priekšmetus?

—  Kompozīciju, diriģēšanu un klavierspēli.

—  Ā, tātad taisnā ceļā uz kapelmeistara godu?

—  Neesmu vēl izšķīries. Ja man pēkšņi ienāks prātā, varu kļūt arī par akmeņu skaldītāju vai avju ganu. Galvenais, lai šis darbs mani daudzmaz apmierina.

—  Daudzmaz…

—  Jā — pilnīgi apmierināts nevar būt nekad.

—  Nekad?

—  Nekad! Allaž kāda balss dvēselē mudina: «Ej tālāk — tālāk!»

—  Bet ir taču arī virsotnes — augstākie sasniegumi.

—   Neesmu vēl nevienu atradis. Ja es kādu no šīm virsotnēm zinātu!

—  Jūs vēl esat jauns…

—   Esmu izgājis cauri ne vienam vien dzīves lokam. Apmierinājumu neatradu nekur.

— Varbūt intelektuālu ne. Bet vai tad visu jāļauj sagrauzt prātam?

—  Jūtām?

—  Jā, jūtām. — Lanna smaidīja.

—  Tātad — jūsu augstākā virsotne…

—  Ir…

—  Mīlestība.

—  Jā!

—  Mīlestība, — Ernsts zobgalīgi sacīja. — Man ir draugs, kurš mīlestību uzskata par iztēles un aizvainotas vai pārāk izteiktas patmīlības sajaukumu.

—  Bieži mīlestībā ir daudz kas no tā, — sacīja Lanna Reinere, un ap viņas muti parādījās skarbs vaibsts, — Un tomēr. Paskatieties uz šo dienu! Kāds veselais un priecīgais saka: «Ak, kāda skaista diena!» Otrs, slimais un sāpju nomocītais, secina: «Ak, kāda ciešanām pilna diena!»

Bet diena ir viena un tā pati. Viss atkarīgs no tā, kā mēs uz to skatāmies. Un tā droši vien ir allaž. Bet ko jūsu draugs sacītu par jūtām?

Ernsts piesarka: — Ak, piedodiet, lūdzu! Es runāju pretēji savai pārliecībai. Proti, man īstenībā ir divēji uzskati. Par vienu, frivolo, man gribētos teikt, ka tas liecina par manu ārējo cilvēku, kamēr otrs atsedz īsto, dziļāko — manu pirmatnējo būtību. Un mana pirmatnējā būtība saka: mīlestība ir jūsma un lūgšana! Gaisma un žēlastība! Zilo virsotņu brīnums! Svētais Grāls! Samierināšanās ar visu!

Lanna bija smaidot klausījusies viņā. — Tā jūs man patīkat daudz labāk. Jums tik daudz nevajag atkārtot citu gudrības. Pārsātināti cilvēki ir riebīgi. Un tagad, ja vēlaties, jūs drīkstat pavadīt mani līdz mājām.

—  Ja vēlos! Un kā vēl!

Ernsts jutās savā elementā. Visa kautrība bija zudusi. Viņš šo sievieti bija iedomājies citādu. Nu tā sarunājās ar viņu kā ar senu paziņu. Viņa izteica līdzīgas domas. — Tāpēc, ka draudzējaties ar Frici Šrammu, jūs jau esat kļuvis man par senu paziņu. Šramms ir viens no retajiem cilvēkiem, ko es patiešām cienu, pat godāju. Pastāstiet man par viņu!

Ernsts pats sev šķita puicisks. Ar lielu patiku viņš gāja līdzi skaistajai dziedātājai un ne mazumu lepojās par daudzajiem sveicieniem, kurus tai vajadzēja atņemt. Viņš stāstīja par Frici, par sapņu būdu, par ziediem un svecēm, pavasari un jaunību.

Viņa laipni klausījās. — Un ko jūs darāt šeit?

—  Studēju un komponēju.

—  Ko jūs komponējat?

— Ak, pirms neilga laika uzrakstīju mūziku sešām Friča Šramma dziesmām. Es labprāt dzirdētu tās nodziedam. Taču mūsu dāmas — studentes — dzied tik nemākulīgi, ka nemaz nemēģinu viņām tās piedāvāt.

—Vai tas būtu slēpts lūgums?

—  Tas atkarīgs no uztveres, cienītā jaunkundze.

—  Ai, ai! Tātad tās ir Friča Šramma dziesmas?

—  Jā, taču man to ir vēl vairāk.

—  Nu paskat tik! Tādā gadījumā atnāciet rīt pēcpusdienā ap pulksten pieciem uz tēju. Būs vēl daži paziņas.

Ernsts starodams viņu uzlūkoja.

Lanna Reinere laipni sniedza viņam roku. Ernsts dziļi noliecās pār to, tad aizsapņojies devās prom: «Ak tad tāda ir skaistā Lanna Reinere!» viņš klusībā nodomāja.

Lannas Reineres dzīvoklis bija elegants, iekārtots ar visu izlutinātai un dižciltīgai dāmai atbilstošo gleznību. Salonā, kas bija ieturēts persiku zeltainos toņos, klusi rosījās istabene, pasniegdama tēju.

Ernsts sēdēja iepretī Lannai Reinerei. Viņai mugurā bija blāvs dzeltena zīda tērps ar platām, plīvojošām piedurknēm, kas viņai ļoti piestāvēja un vēl vairāk izcēla tumšos matus un acis.

—  Uzaicināju jūs mazliet agrāk, nekā īstenībā pieņemu, lai varētu ar jums patērzēt divatā, — sacīja Lanna. — Vai dziesmas atnesāt?

Ernsts sniedza viņai nošu lapas. Lanna tās izskatīja un ievaicājās:

—  Kad mēs tās kopīgi samēģināsim?

—  Jebkurā laikā.

—  Nu tādā gadījumā sacīsim — piektdien pulksten piecos pēcpusdienā. Bet pēc tam samēģināsim arī citas dziesmas un operu ārijas, sarunāts?

—  Labprāt, ja vēlaties pieņemt mani par pavadītāju.

—  Tas ir priekšlikums. Mūsu koncertmeistars ir šausmīgs. Tāpēc mēs itin labi varētu vingrināties kopā. Bet vai tas jums neatņems pārāk daudz studijām paredzētā laika?

—  Spēlējot pavadījumu, es taču daudz ko vēl iemācīšos.

—   Tātad, — ar apburošu smaidu Lanna sniedza viņam roku,

—    uz labu saprašanos mēģinājumos! Vēl kāds nosacījums: izturēties godīgi. Nesaudzīgi sacīsim patiesību viens otram tieši acīs.

—  Jūs pavēršat zobena asmeni pret mani. Diez vai spēšu izvairīties. Toties es kaut ko iemācīšos. Lai notiek!

Kalpone ienesa divas vizītkartes.

—  Lūdz ienākt!

Ienāca divi kungi. Viens no tiem — garš un kalsnējs, ar paplāniem matiem un monokli acī, otrs — jauns, taču ar dziļām rievām ap muti. Lanna iepazīstināja: grāfs Nībergs — leitnants Harms.

Kungi apvaicājās par Lannas pašsajūtu un neskopojās ar glaimiem. Kalpone pieteica nākamos apmeklētājus. Ienāca divas dāmas un vēl divi kungi.

—  Nu, — ietaurējās korpulentākā no abām, — atkal bārstāt komplimentus?

—  Diemžēl, — nopūtās Lanna.

—  Tās visas ir blēņas… Nu sākas sievietes gadsimts.

—  Lieliski! — ievaidējās leitnants.

—  Kā? Kas? Lieliski? Kā tad tā?

—  Nu, lomas tiks mainītas. Tagad jums būs jābildina mūs.

—  Nebaidieties — sieviete atbrīvojas no aizbildniecības.

—  Ko tas nozīmē?

—  Nost ar vīriešiem! — Runātājas balss ieskanējās kā taure.

Enerģiski viņa uzlika degunkniebi. Grāfs kratījās aiz smiekliem.

—  Tad nu mums būs amazoņu valsts?

—  Sievietes verdzībai jābeidzas.

—  Līdz šim viņa tajā jutās visnotaļ labi.

—  Ļaujiet man izrunāt līdz galam, grāf! Sievietei jākļūst līdzvērtīgai vīrietim.

—Tas nav iespējams, — paspruka Ernstam. —Vīrietis un sieviete viens no otra atšķiras. Likumi, kuri noder trīsstūrim, nav piemērojami aplim.

—  Šī atšķirība ir iedoma. Kur tad tā slēpjas?

—   Sievietes rīcība balstās uz jūtām, vīrieša — uz saprātu, — secināja grāfs.

—Vīrietis spēj būt objektīvs, sieviete — allaž vienīgi subjektīva, — apgalvoja leitnants.

—  Arī man vienlīdzība šķiet riebīga, — savas domas izteica teātra direktors. — Ikvienam jārīkojas atbilstoši savai dabai. Pret politiskajām aģitatorēm es sajūtu riebumu. Man vairāk pa prātam mīlīgas namamātes.

—  Tieši tā! Jūs atkal gribat mūs pabāzt zem savas sensenās tupeles! — dusmīgi sauca korpulentā dāma. — Ak, šie tirāni!

—    Kādas ir jūsu domas par šo sarežģīto jautājumu, Vintera kungs? — vaicāja Lanna, kura smaidīdama bija noklausījusies šajā vārdu cīņā.

—  Daudz tiek runāts, bet domāts citādi. Sievietei jāpaliek sievietei.

—  Un jūsu domas, Šranta jaunkundze?

—  Es īsti nezinu, bet, manuprāt, par spīti visam sliktumam, vīrieši tomēr ir visai jauki.

—  Bravo, bravo! — aplaudēja leitnants.

—   Bet tagad, mani kungi, atstāsim kara takas un pievērsīsimies miermīlīgākām tēmām!

—  Nekāda ienaida, — smējās grāfs, — tas taču bija tikai joks.

—  Kas jums nāk prātā! Šāda vārdu cīņa tieši atsvaidzina.

—  Tātad — lai dzīvo dāmas!

Viņi tērzēja vēl par šo to. Tad Lannu lūdza nodziedāt kādu dziesmu, un Ernsts viņu pavadīja. — Nu, ko sakāt jūs? — viņa vaicāja Ernstam, kad viņi devās pie flīģeļa.

—  Tukši vārdi… — viņš čukstus atbildēja.

Lanna pamāja. Tad viņa uz flīģeļa uzlika nošu lapu. Ernstam cauri izskrēja it kā elektriskās strāvas trieciens. Saldi un vilinoši skanēja:

—  Pār visu zemi mīla valda…

Kad Ernsts devās mājup, viņš bija pavisam mierīgs. «Mēs esam tikai labi biedri…» viņš nodomāja. Mājās Ernsts uzrakstīja garu vēstuli Fricim un Elizabetei. Viņš bija nomierinājies. Biedri… Un tomēr sapnī viņš atkal redzēja šo smaidu, izaustu no grēcīguma, skumjām un ilgām… tas vilināja un vilināja…

VII

PA DARBNĪCAS AUGSTAJIEM LOGIEM ieplūda pirmā, viegli sapņainā krēsla. Fricis, nolicis malā otu un paleti, aplūkoja paveikto darbu. Tad viņš iegāja sapņu būdā, aizdedzināja pīpi un paņēma Emsta pēdējo vēstuli, kurā tas stāstīja par savu sastapšanos ar Lannu Reineri. To lasot, viņš kļuva domīgs. Vai Elizabetei pietiks spēka? Viņš zināja, ka Ernsts atkal atradīs ceļu atpakaļ pie Elizabetes. Taču Ernstam bija karstas asinis un strauja daba. Tiesa, vēl taču bija viņš, kurš varēja palīdzēt.

Tomēr — norūpējies viņš aplūkoja spogulī savu seju. Vaigi atkal bija aizdomīgi iekrituši, arī āda kļuvusi visnotaļ bāla. Pēdējā laikā no jauna bija sācies elpas trūkums, parādījušās arī sausa klepus lēkmes un svīšana naktīs. Bieži viņš labprāt bija vēlējies mirt, no nāves viņš nebaidījās. Bet tagad — tagad viņš vēl negribēja mirt. Nē — viņš vēlējās piedzīvot vēl vienu pavasari. Mazāk sevis dēļ, kaut gan dievišķais pavasara atdzimšanas brīnums ikreiz atjaunoja arī viņa dvēseli, bet gan to dēļ, kurus viņa sauca par saviem bērniem. Tiem viņš vēl bija nepieciešams. Viņa sirdi pildīja līksma svētlaime. Vēl viņš nebija pasaulē lieks — atradās cilvēki, kuriem viņš bija vajadzīgs.

Pie durvīm klauvēja.

Elizabete, viņš nodomāja un iesaucās: — Lūdzu!

Ienāca jauna dāma melnā zīda tērpā ar dziļu izgriezumu. Svārki, kas nesniedzās līdz zemei, atklāja ļoti daiļi veidotas un mazas, koķetas kājiņas. Mirkli Fricim bija jāsasprindzina uzmanība. Tad viņš atcerējās. Ernsta atgriešanās dienā kafejnīcā…

—  Labvakar, Bergenas jaunkundze.

—   Labvakar, — viņa atņēma mazliet bikli. — Jūsu draugs iedeva man jūsu adresi…

—   Zinu, zinu. Priecājos, ka atnācāt. Man šis vakars ir brīvs, un es nezināju, kā to pavadīt. Nu esmu piedzīvojis pārsteigumu. Lūdzu, sēdieties — šeit, šajā atzveltnes krēslā.

—  Ak, cik pie jums ir skaisti!

—  Ernsts manu mājokli nosauca par sapņu būdu.

—  Tāds tas arī ir. Un šeit jūs dzīvojat vienmēr, vai ne?

Fricim bija jāpasmaida par naivo jautājumu. — Jā, ja vien neesmu izgājis.

—  Bet nekad viesnīcā vai tamlīdzīgā vietā?

—  Gandrīz nekad.

—  Un jūtaties pavisam brīvs, ne ar vienu nesaistīts?

—  Jā.

—Ak, cik jums ir labi!

— Tā var dzīvot jebkurš cilvēks.

Atnācēja mazliet koķeti pašūpoja galviņu. — Jā, to var atļauties vīrietis, taču mums, jaunām meitenēm… —Viņa paņēma dateli no augļu groziņa, kuru sniedza Fricis, un noskrubināja to ar baltajiem zobiņiem, kas bijs sīki kā pelei.

—Arī meitenes…

—   Taču ne jau vienas… — viešņa sacīja, pašūpodama glīto kājiņu, un sāņus uzmeta Fricim smaidīgu skatienu.

—  Kāpēc ne?

—   Tāpēc, ka viņām nepieciešami vīrieši… — atnācēja skanīgi iesmējās.

—   Brīvība taču nenozīmē vienīgi saimniecisku neatkarību. Pats galvenais tomēr ir iekšējā brīvība.

—   Man prātā bija kaut kas pavisam cits. Es domāju par dzīves baudīšanu, par laimi.

—Vai jums tas šķiet viens un tas pats?

—  Protams!

—  Ko jūs saprotat ar vārdiem «dzīves baudīšana»?

—  Nu, atļaušanos darīt to pašu, ko dara citi.

—  Turklāt tik bieži un ilgi, cik vien iespējams?

—  Jā.

—  Tādā gadūjumā esmu ļoti nelaimīgs…

—  Jūs?… — viņa izdvesa kā bez elpas.

—  Un tomēr nepavisam nejūtos tā!

—  Nedrīkst taču kļūt īdzīgs un stulbenim līdzīgs!

—  Tie ir tikai tukši vārdi! Kas zina, vai par daudziem cilvēkiem, par kuriem jūs domājat, ka viņi bauda dzīvi, drīzāk nevarētu teikt, ka viņi kļūst īdzīgi un stulbeņiem līdzīgi, kamēr citi patiešām dzīvo?

—  Kur tādā gadījumā slēpjas dzīves vērtība?

—Dzīvei nekādas vērtības nav. Tai nav piemērojams nekāds vērtību mērs. Lieciet uzsvaru uz «vērtību», nevis uz «nekāds». Dzīve ir dzīve. Mēs, cilvēki, nespējam spriest par to, jo esam tikai tās sastāvdaļa un atvases. Dzīvība ir Dievs. Mums jācenšas dzīvot tādu dzīvi, kāda mūsu raksturam šķiet vispiemērotākā. Kas zina, vai mēs patiešām dzīvojam pilnvērtīgu dzīvi, nevis velkam dzīvību? To nezina neviens. Tāpēc, ka mēs pat nespējam dzīvi novērtēt. Ernsts saka: «Koks dzīvo, jo allaž jūtas kā Visuma daļa, bet cilvēks tā jūtas visai reti.» Citi apgalvo: «Vienīgi cilvēks dzīvo!» Kas lai zina, kam taisnība? Man šķiet, ka dzīve ir iekšējs process, nevis ārēja norise. Iekšējām vērtībām, kuras iegūstu ar savu dzīvesveidu, manās acīs ir nozīme kā vērtību mēram. Bet, darot to pašu, ko dara citi, gan iegūst visai maz. Cilvēks kļūst izsmalcināts, izveicīgs, īsi sakot: apgūst dzīves ārējās normas. Protams, arī tās jāapgūst, taču šim vārdam, atrautam no citiem, ir tukša skaņa. Tam jāpievieno iekšējā pilnveidošanās. Viens cilvēks, vērojot kādu mazu puķīti, kādu kukainīti, var iegūt vairāk nekā cits, kurš apbraukājis visu Ēģipti.

—  Tātad jūs domājat, ka nav augstākas laimes par laimi būdiņā?

Ja tā jūs to vēlaties nosaukt, tad — jā! Ir arī kundziskas dabas, kurām jāizbauda viss — gan vētras, gan klusums, lai atrastu sevi. Proti, lai tiešā nozīmē atrastu sevi! Tas pats vecais: «Iepazīsti pats sevi!» Turklāt attiecībā uz sievietēm to jau var uzskatīt gandrīz par normu, kamēr vīriešu attieksme ir vairāk individuāla. Sievietes ceļš uz sevis atrašanu veidojas, viņai atsakoties no savas patības un pārejot no es uz tu; ārēji tas izskatās —, protams, ne tādos gadījumos, kad dziļu dvēseles krīzi pārdzīvo vīrietis, — kā ziedošanās mīļotā cilvēka labā vai kā dzīves turpinājums bērnos.

—  Vai tā notiek ar visām sievietēm?

—  Gandrīz visām!

—  Bet kā ar pārējām? Vai tās apzinās savas spējas un izdzīvo dzīvi līdzīgi vīrietim?

—   Maldi! Acu apmāns un skurbums. īstai sievietei, uzlūkojot spīguļojošo nabadzību, ko radījusi pērkamā mīla, jāizjūt riebums un līdzjūtība.

Par šampanieti un bezvērtīgiem vizuļiem viņas pārdod savu miesu — ne tikai to! — pašu augstāko! Savu laimi! Lūdzu saprast mani pareizi. Neesmu nekāds īgņa vai melnsvārcis un nevērtēju laimi nedz no likuma, nedz morāles viedokļa. Esmu cilvēks un vērtēju visu no cilvēciskā viedokļa. Un cilvēciskā sievietes laime ir mīlestība! Vai drīkst šo augstāko, brīnumaināko beidzamo jēdzienu izmantot, lai pārdotos veciem, sagrabējušiem večiem vai miesaskārīgiem āžiem? Atvainojiet, ka izsakos rupji, taču es no sirds vēlu jums labu. Varu saprast, patiešām saprast meiteni, kas atdodas aiz mīlestības. Tā notiek ik dienas, un tur nav nekā nosodāma. Vēl es varu saprast, ja kāda meitene atdodas par zīda zeķu pāri vai naudu. — Es saku: saprast! Atzīt to par labu es nespēju! Jo tur, kur mīlestība kļūst par pirkšanas objektu, beidzas mana iecietība. Šīm nabadzītēm ir jājūt līdzi. Reiz — pēc īsāka vai garāka laika sprīža — tās pamodīsies. Un ticiet man: nekas nav briesmīgāk kā atzīties sev: «Esmu izniekojusi savu dzīvi!»

Fricis bija runājis dedzīgi. Triksa Bergena kļuva balta kā krīts.

—  Bet ja nu cilvēks kļūdījies aiz vieglprātības un izvēlējies ceļu uz pērk… -— Triksa aprāvās.

—  Tad šī sieviete, šī meitene ir sabojājusi savu dzīvi. Vislabākais būtu, ja viņa no šiem maldiem nekad nepamostos, nekad…

Triksa elpoja strauji. —Bet ja nu… Ja viņa tomēr… pamostas?

Fricis raudzījās kaut kur tālumā. — Tas būtu briesmīgi… Pāri paliktu vienīgi izmisums…

Triksa pietrūkās kājās un kaismīgi iesaucās: — Un nāve! Nāve! Ūdenī! —Viņa grasījās traukties ārā pa durvīm.

—  Stāt! — iesaucās Fricis, dzelžaini satvēris viņu aiz plaukstas locītavas. — Stāt!

Triksa sabruka un, nevaldāmi šņukstēdama, paklusām murmināja: — Laidiet taču mani… Viss jau ir veltīgi — viss, itin viss…

— Nē, — stingri sacīja Fricis, un viņa acis iezaigojās, — visu vēl var atgūt! Nekas nav zaudēts! Tagad es pateikšu, kā tas izdarāms.

Raudādama Triksa bija atslīgusi atzveltnes krēslā. Sāka krēslot.

—  Redziet, — Fricis sacīja klusi un pārliecinoši, — tas jau ir pats brīnumainākais mūsos. Nekad mēs nevaram kādu mirkli izdzīvot vēlreiz. Tomēr daudz ko varam izdzīvot par jaunu. Zāli var nopļaut. Taču, kamēr neķeras pie saknēm, tā allaž ataug no jauna. Un, kamēr vien kādas sievietes sirds spēj mīlēt, nekas vēl nav zaudēts. Tā nokratīs visu riebīgo, un viss atkal būs labi. Paskatieties uz šo izteicienu pie manas istabas sienas: «Viss ir labi.»

—  Bet ne ar mani, — gaudās Triksa.

—  Arī ar jums! Paskatieties taču uz mani!

Viņa pacēla miklās, zvaigznēm līdzīgās acis.

—Vai jūs ļoti skumstat par zaudēto?

Triksas acis atkal aptumšoja asaras, un šņukstēdama viņa pamāja ar galvu.

—       Tad jau tas ir vēl dzīvs arī jūsos. Tas ir pats dīvainākais, pats brīnumainākais sievietē: viņa var doties cauri purviem un gandrīz noslīkt dūņās, tomēr pamest šo tuksnesīgo vietu balta un neaptraipīta. Viņa var būt grēciniece, tomēr nevainīga un tīra. Sieviete ir kā Fēnikss, kas pats sevi sadedzina un atjaunots paceļas no pelniem.

Lūstošā balsī Triksa vaicāja:—Vai patiešām viss vēl var mainīties?

Fricis laipni atbildēja ar pretjautājumu: — Vai jūs to ļoti vēlaties?

Triksa, sažņaugusi rokas, kvēli izdvesa: — Jā!

—  Tad jau viss ir kārtībā! Jūsu dvēselē! Un tas ir pats svarīgākais. Tādā gadījumā atliek vienīgi pārskatīt un sakārtot ārējos apstākļus. Vai drīkstu jūs lūgt man visu izstāstīt, lai pēc tam varētu dot jums padomu un varbūt arī palīdzēt?

Triksa palocīja galvu un izstāstīja vecumveco stāstu, ko daudzkārt pārtrauca raudas.

Viņa bija cēlusies no labas ģimenes. Karstās asinis un piedzīvojumu kāre bija mudinājusi nostāties pretī vecāku mājās valdošajai stingrībai un neizpratnei. Nejauši viņa peldvietā bija iepazinusies ar bagātu uzdzīvotāju, kurš viņai bija stāstījis par pasauli un elegantu dzīvi. Viņa bija devusies tam līdzi, bet vecākiem aizrakstījusi, lai viņu nemeklē. Tā tas bija sācies. Tam, par kuru Triksa bija domājusi, ka tas viņu apprecēs, viņa drīz vien apnika. Viņu bija pārņēmis izmisums, taču drīz vien viņa samierinājusies, jo bijis pietiekami daudz citu pielūdzēju. Tā bija pagājuši divi gadi.

—  Bieži vien man bija jādomā par saviem meitenes dienu sapņiem… To darot, mana sirds sažņaudzās un aiz skumjām draudēja izlēkt no krūtīm. Tad es smējos un dzēru, un gāju uz dejām. Droši vien šāda dzīve būtu turpinājusies, ja es nebūtu sastapusi jūs un Ernstu. Neredzēju ceļu atpakaļ. Jūsu vārdi pēkšņi norāva spoguli, kas mani žilbināja. Es nevarēju citādi — man bija jāatnāk pie jums.

—  Bet kā ar jūsu vecākiem?

Triksas lūpas atkal nodrebēja.

—  Iedodiet man viņu adresi.

—  Jūs vēlaties…

—  Jā.

—  Ak, te tā būs… — Triksa kaut ko ātri uzkricelēja uz bloknota lapiņas.

—  Bet tagad parunāsim par ko citu.

—  Pie jums valda tāds miers! Te viss ir pavisam citāds nekā visur citur. Ne jau elegants, taču daudz, daudz skaistāks.

Triksa palūkojās visapkārt. — Kas ir tā? — viņa vaicāja, norādot uz daiļo attēlu.

—  Kāda sieviete, kuru es ļoti mīlēju.

—  Mīlējāt?

—Viņa ir mirusi.

Triksa bikli satvēra Friča roku, kas nokarājās lejup, un lēnām noglāstīja to.

Viņš vaicāja: —Vai jums ir paziņas Osnabrikā?

—  Nē, esmu šeit agrāk pavadījusi tikai dažas dienas.

Fricis pamāja. Tad viņš parādīja tai vēl dažas gleznas, iedeva lasīšanai pāris grāmatu, kā ari pastāstīja par saviem jaunajiem draugiem.

Atvadoties Triksa kautrīgi pavaicāja: — Un kas man būtu jādara,

lai…

Fricis smaidīja. — Vispirms jums jāpierod pie savas jaunās apkārtnes. Tad jūs tā vairs nevaicāsiet. Atnāciet labi drīz atkal!

Triksa paskatījās viņā lielām acīm. — Nekas nav jādara? — Viņai acīs sariesās asaras.—Ar ko gan esmu izpelnījusies tādu laipnību?

—   Jums jāpierod pie tā, kas pats par sevi saprotams. Mēs taču esam cilvēki.

Kad Triksa bija aizgājusi, Fricis palika brīdi stāvam. Tad viņš satvēra krita gabalu un uzrakstīja uz savas brūnās sienas: «Sieviete — tu, mūžīgā mīkla!»

Vēlu vakarā atnāca Elizabete. Viņa ieraudzīja uz sienas uzrakstītos vārdus un vaicāja: — Tēvoc Frici, ko tas nozīmē?

—  Šī doma man iešāvās prātā šovakar.

Viņš pastāstīja par Triksas apmeklējumu. Elizabete jutās ļoti aizkustināta.

— Viņa šeit nevienu nepazīst, — sacīja Fricis, — un arī viņu neviens nepazīst. Es jau iedomājos, ka varbūt tu gribēsi mazliet parūpēties par viņu. Vari to darīt mierīgi, jo viņas pagātne šeit nevienam nav zināma.

—  Tēvoc Frici, ja arī būtu -— es to darītu mīļuprāt…

—  Es jau tā domāju.

—  Zini, man ir padomā kaut kas skaists. Redzi, viņai patlaban ir smagi, tāpēc viņa nedrīkst nodoties pārdomām. Viņai jāatrod nodarbošanās. Taču nekāda fiziska vai automātiska — tā viņu nomāktu vēl vairāk. Nē, viņai jākļūst priecīgai. Kad esmu noskumusi, cenšos kādam sagādāt prieku vai izdarīt kādu labu darbu; redzot otra prieku, cilvēks arī pats kļūst priecīgs. Vislabāk ir, ja var palīdzēt citiem cilvēkiem. Un es zinu skaistu veidu, kā to izdarīt, par to arī gribēju tev pastāstīt. Proti, es palūdzu krustmāti aiziet pie bērnu slimnīcas priekšnieces un apjautāties, vai es šajā slimnīcā nevarētu brīvprātīgi kopt slimos rīta stundās vai jebkurā citā laikā. Krustmāte manu lūgumu izpildīja, un priekšniece, viņas draudzene, bija sacījusi: ja es to domājot nopietni, nevis blēņojoties, lai nākot vien. Darba esot atliku likām. Biju tik priecīga! Padomā tikai, tēvoc Frici, par visiem šiem mazajiem, mīļajiem puisēniem un meitenītēm… Kopt un gādāt par tiem… Ak, ir tik skaisti citiem palīdzēt! Triksai jānāk man līdzi! Bez kavēšanās pajautāšu priekšniecei — viņa noteikti atļaus. Sacīšu vienīgi, ka Triksa ir mana draudzene.

—  Šāds darbs viņai būs ļoti piemērots, — piekrita Fricis, — droši vien labākais, kādu iespējams sameklēt. Jau rīt es viņai to paziņošu.

—  Dari tā, tēvoc Frici!

—  Un arī tu nodarbosies ar slimnieku kopšanu?

—  Jā, man kaut kas jādara. Jāpalīdz kādam tīri praktiski. Bet nu palasi man savus dzejoļus!

Fricis atnesa dzejoļu mapīti un sāka lasīt savā skumjajā, aizplīvurotajā balsī.

Par to, kas reiz noticis.

VIII

ERNSTS BIEŽI MUZICĒJA kopā ar Lannu Reineri. Aizvien tā bija izturējusies pret viņu biedriski. Ernstam daudz bija jāstāsta Lannai par Frici un sapņu būdu. Kad Ernsts reiz pieminēja Elizabeti, Lanna par viņu gribēja uzzināt kaut ko vairāk. Ernsts izlikās viņas jautājumu nedzirdam. Tad atkal ap Lannas lūpām parādījās dīvainais, neizdibināmais smaids. Lanna dziļi izjuta Ernsta tīro, stingrai disciplīnai pakļauto jaunību, it īpaši tāpēc, ka viņš tik ļoti atšķīrās no viņas kādreizējiem paziņām. Lanna mīlēja viņa jauneklīgo spītību, kā arī noslēpumaino dvēseles rosību, kas liecināja par mākslinieka tapšanu.

Labā noskjaņojumā Ernsts gāja pa vakarīgajām ielām un piezvanīja pie dziedātājas durvīm. Atvēra viņa pati.

—  Ak mūziķa kungs! Manai kalponei ir brīvdiena, tāpēc man pašai jāsaņem viesi… Ienāciet…

Ernstam pa priekšu viņa devās cauri istabu rindai. Viņai mugurā bija brīnišķīgs tērps, kās vēl vairāk izcēla auguma klasiskās formas.

Līdzās mūzikas istabai atradās maza, apburoša telpa, dziedātājas vakara buduārs, kā viņa pati to dēvēja.

—  Jūs drīkstat ienākt manā buduārā, — sacīja Lanna, izņemdama tumšsarkanu rozi no Ernsta atnestā ziedu pušķa un iesprauzdama to matos. Šajā kustībā atslīdēja atpakaļ tērpa platās piedurknes, atsedzot ziloņkaula balto plecu maigo apaļumu.

—  Bet nu sēdieties šeit—šajā atzveltnī… Un te, lūk, ari spilveni… — Lanna paņēma tējkannu un ielēja Ernstam tēju, pati pasniedza cukuru un uzlika uz šķīvja cepumu. Kad Lanna apsēdās viņam cieši līdzās,

Ernstam uzvēdīja dīvaini saldas smaržas. Viņš apskurba un ēda kā sapnī.

—  Jūsu skatiens atkal ir tik svešāds, Vintera kungs.

—  Manas acis zaudējušas dievišķo dzirksti…

—  Dievišķo dzirksti…

—Viss, ko redzu, sabrūk manu acu priekšā. Es meklēju balstu un mērķi, bet atrodu māņus un viltu.

—  Nelauziet galvu tik daudz…

—  Es jau arī negribu to darīt…

—   Paskatieties taču uz mani…

Ernsta pelēkzilās, vēsās acis iegremdējās viņas brīnišķīgajās, tumšajās zvaigznēs.

—  Nu visi māņi no jūsu acīm ir prom…

Ernsts būtu vēlējies sēdēt tā mūžīgi. Viņš skatījās uz slaidajām rokām, kas viņu aprūpēja, un ieelpoja dīvaini saldā parfīma smaržu. Cauri logu aizkariem apslāpēti iespīdēja vakara blāzma, un telpa pielija ar rožaini sārtu mirdzumu.

Ernsts pārvilka roku pār acīm. Viņš aizmirsa pagātni un nākotni. Lanna Reinere ierunājās savā guldzošajā balsī: — Bet nu svētīsim mijkrēšļa stundu.

Lēnām, graciozām kustībām viņa nokopa galdu. Ernsts ar apbrīnu skatījās uz daiļo augumu, kuru maigi apspīdēja vakarsaules zelts.

—   Es tik labprāt sēžu krēslā. Tad visas krāsas un formas top tik liegas — tik maigas… Krēslā ir tik skaisti sapņot…

—  Ko līdz sapņi, cienītā jaunkundz…

Lanna skatījās viņā puspievērtām acīm.

—  Tie nepieciešami vienīgi vājiem cilvēkiem. Rīcība un pieredze ir viss. Un tomēr — sapņi… — Ernsts kā aizdomājies runāja. -»— Arī sapņot ir tik skaisti.

Sapņi…

Savā brīnumainajā balsī viņa uzsāka āriju no Vāgnera «Tristana un Izoldes» — «Teic, kādi brīnumaini sapņi…»

Klusi Ernsts izgāja pa durvīm, kuru portjeras bija atvilktas, un devās pie flīģeļa, lai pievienotos dziesmai. Lanna, joprojām dziedādama klusinātā balsī, bija devusies Ernstam no muguras un uzlikusi uz flīģeļa notis.

To darot, Lannas piedurkne pieskārās viņa pierei. Pa Ernsta dzīslām izskrēja saldas trīsas, kas palika viņa asinīs kā dreboša dziesma. Bezgala skumīgi uz galvenās, ilgu pilnās melodijas fona sirdī atbalsojās septimas un nonas akordi: «Sapņi, sapņi, kas reiz laimīgā stundā…» Tad vēlreiz: «Sapņi…» Un beidzot: «Sapņi…» — atbalsoja flīģelis.

Ernsts ļāva rokām noslīgt no taustiņiem. Lanna Reinere stāvēja uņ noraudzījās viņā ar neizdibināmu skatienu.

—  Dzīvē viss ir sapnis, bet īstenība pelēka un tukša…

—   Nē — sapnis paliek sapnis…

—  Bet dzīve — tas ir Ernsts Vinters… — krēslā atskanēja balss.

—  Bet brīnums — Lanna Reinere.

Liesmojošais vakara saules stars apvija ap Ernsta pieri zelta kroni.

—Vai ticat brīnumam dzīvē, Vintera kungs?

—  Jā, Lanna Reinere.

Skaistās, sārtās lūpas ietrīsējās, kad viņa tik tikko dzirdami ievaicājās:

—Varbūt iemācīsiet ticēt arī mani?

—   Redziet, es ticu vienīgi brīnumam, — izklaidīgi sacīja Ernsts, vērdamies tālumā.

—Vai šī ticība nekad nepieviļ, Ernst Vinter?

—  Nekad, Lanna Reinere…

No viņu balsīm krēsla izauda sudraba lenti, ko apvija ap zilgajiem sapņiem.

—   Es ilgojos pēc brīnuma, Ernst Vinter… — aizsapņojusies sacīja daiļā sieviete pie flīģeļa.

—   Esmu šo brīnumu… jau atradis… — klusi atzinās Ernsts un, jūtu uzveikts, noslīga viņas priekšā ceļos.

Lanna ilgi skatījās viņā, tad ar slaido plaukstu viegli pieskārās viņa pierei.

—  Krēslas stunda… — viņa čukstēja un tad lēniem soļiem piegāja pie viena no atzveltnes krēsliem.

Ernsts bija piecēlies kājās un lūkojās viņā lielām, sajūsmas pilnām acīm. Lanna sēdēja vakara saules pēdējā zelta mirdzumā, kuram cauri audās jau krēslas zilganie pavedieni. Viņas dziļi izteiksmīgās acis bija pievērstas Ernstam.

Pēkšņi viņš nolieca galvu.

Tad gāja un paslēpa seju viņas klēpī.

Lanna glāstīja viņa matus.

Ernsts uzlūkoja Lannu. Viņa seja bija gluži bāla, bet acis aiz satraukuma pavisam satumsušas.

—  Puisēn, — Lanna klusi sacīja, noskūpstot viņa acis. — Šīs mīļās, vaicājošās acis… Un ilgu pilnās lūpas… Puisēn…

Naktī Ernsts gulēja ciešā bezsapņu miegā. Nākamajā rītā viņam viss notikušais sāka šķist kā neprātīgs sapnis pirms gaiļa dziesmas. Noskaņojums bija dīvains — pa pusei skumīgs, pa pusei līksms. Lai izvairītos no galvas lauzīšanas, viņš ķērās pie darba. Lanna Reinere viņam šķita tik tāla, tik sveša; viņš tik tikko atcerējās to. Viņš domāja par Elizabeti un juta, cik tā viņam tuva un cik ļoti viņš to mīl. Pēcpusdienā uz savu piedzīvojumu viņš jau raudzījās citādām acīm. Sirdī viņš juta nemierpilnas gaidas. Viņš to vien darīja kā ņēma ārā no kabatas portfeļa Lannas dāvināto ložas biļeti, lai pārliecinātos, ka viss notikušais ir patiesība.

Viņš rūpīgi saposās, tad lēnā solī devās uz teātri. Uz kāda afišu staba bija uzlīmēta teātra afiša. Viņš apstājās un lasīja: Madame Butterfly — Lanna Reinere. Garām gāja cilvēki, apstājās un arī lasīja. — Reinere dzied madame Butterfly, — sacīja kāds kungs, — tad nu jāpasteidzas, lai vēl dabūtu kādu biļeti.

—       Vai viņa patiešām ir tik laba dziedātāja? — promejot vaicāja viņa pavadonis. — Ļoti laba… — Ernsts vēl sadzirdēja. Ap viņa muti parādījās lepns vaibsts. Lanna Reinere. Vakarvakarā viņa bija to skūpstījusi. Un viņš gāja garām daudziem afišu stabiem un, pie katra no tiem apstājies, lasīja: Madame Butterfly—Lanna Reinere… Un bija laimīgs.

Kad viņš iegāja ložā, zvans jau bija izskanējis. Pučīni grūtsirdīgā mūzika paņēma viņu savā varā, kas gaisa tikai tad, kad uz skatuves parādījās Madame Butterfly.

Pa visu viņa ķermeni izskrēja svelmains prieka vilnis. Ikviena nots, ikviena skaņa lika viņam domāt: mana Lanna — viņa dzied man! Un nu viņa bija to ieraudzījusi. Viegls galvas pamājiens…

Ernsts bija apreibis aiz laimes. Kad no galerijas un balkoniem atskanēja vētraini aplausi, viņa dvēselē kā tumšs, ugunīgs vīns pērļaini ielija sava īpašuma apziņa.

Ar nicīgu smaidu viņš vēroja ziedus un puķu pušķus, kas kaudzē gūlās uz skatuves grīdas. Nejēgas, viņš nodomāja, varat darīt, ko vien gribat, — viņas puisēns esmu es!

Tagad Ernsts katru vakaru apmeklēja operu. Lanna bija viņu ievedusi dažādos augstākās sabiedrības saietos un salonos, kuros viņš arvien biežāk tika ielūgts. Tā pagāja laiks, kuru viņš nepavadīja kopā ar Lannu vai darbā.

Kādā tumšā, vējainā rudens vakarā viņš sagaidīja Lannu pie teātra. Bija beigusies «Bohēmas» izrāde, un Ernsts vēl joprojām jutās satriekts. Viņš palīdzēja Lannai iekāpt automobilī, un viņi klusēdami, cieši pieglaudušies viens otram, aizbrauca. Lanna šajā vakarā bija ļoti maiga. Kad automobilis apstājās pie viņas mājas, Lanna klusā balsī lūdza: — Nāc līdzi!

Ernsts kopā ar viņu devās augšup pa kāpnēm. — Atbrīvoju kalponi uz šo nakti, — Lanna čukstēja, slēdzot vaļā dzīvokļa durvis,

—   viņas māte ir saslimusi. — Noslēpumainība un krēslainā kāpņu telpa pēkšņi sabangoja Ernsta asinis un lika viņa pulsam sist straujāk.

Pēkšņā jūtu uzplūdā viņš noskūpstīja Lannu, kura pieliekusies meklēja atslēgas caurumu, aiz auss. Viņa strauji izslējās un uzmeta Ernstam dīvaini mirdzošu skatienu. — Tu! — viņa gandrīz vai draudīgi čukstēja.

Buduārā viņa iededza ar batikotu audumu pārklāto stāvlampu, tad iegāja guļamistabā, lai pārģērbtos. Durvis viņa atstāja pusviru, lai varētu tērzēt ar Ernstu. Šī puspievērto durvju sprauga, pa kuru no guļamistabas pludoja rubīnsārta gaisma, pievilka Ernstu ar maģisku spēku. Viņa asinis šalkoja, jutekļus apskaloja ugunīga jūra. Viņš sakoda zobus un, sažņaudzis dūres, krampjaini smaidīja.

—   Tā, manu puisēn, — te nu es atkal esmu. Apģērbos mazliet ērtāk… Ceru, tu atvainosi mani…

Atkal viņa atstāja guļamistabas durvis tik tikko pievērtas. Gaisma dega joprojām, un pa spraugu varēja saskatīt balti pārklātās gultas malu, uz kuras mētājās apģērba gabali.

Lanna bija uzvilkusi purpursārtu rītasvārku, kas lieliski izcēla viņas sejas ziloņkaula blāvumu. Melnās cirtas, kuras saturēja šaura, mirdzoša stīpiņa, viņa bija saņēmusi vaļīgā, grieķiskā mezglā. Rītasvārku saturot ar roku, viņa, sapņaini smaidīdama, lēni tuvojās Ernstam.

Ernsts jau sen bija zaudējis laika un telpas izjūtu -— kaut kur tālu brāzmoja dzīve. Sapnis un ilūzija, nevis īstenība, bija viss, kad viņš redzēja mīkstos spilvenus un atzveltņus, blāvi apgaismoto telpu un pasakaini skaisto sievieti, kas viņam tik dīvaini uzsmaidīja…

—Puisēn… — atskanēja klusi, vilinoši.

—  Lanna… Neizprotamā… Mīļotā…

—   Puisēn… — atskanēja vēl klusāk — gluži kā arfas akords vasaras naktī.

—   Saldā…. Melnmate mana…

— Puisēn…Es mīlu tevi… — pavisam klusi čukstēja Lanna, mazliet noliekusies pie Ernsta.

—        Ak, tu esi kā lāpa un malduguns! Kā liesmojošs ugunsgrēks tu dedz manā dvēselē, kas pieder tev! Drebēdams kā drudzī, aiz liesmainas svētlaimes elsojošu sirdi es guļu zemē pie tavām kājām, tu, manu ilgu kvēle un skurbums! Tavu svecēm līdzīgo acu valdzinātas, manas asinis dzied tev brāzmainas dziesmas… Tu… Tu… Tu…

Viņš paslēpa seju purpursārtajā rītasvārkā.

Pavisam klusu Lanna iedūcās:

—  Pār visu zemi mīla valda… — un turpināja dūkt, līdz mulsinoši saldi ieskanējās:

—  Bet, ja es mīlu, piesargies…

Ernsts pielēca kājās, pievilka Lannu sev klāt un sāka skūpstīt — skūpstīt viņas acis, vaigus, pieri, sārto muti, blāvi mirdzošo kaklu, perlamutram līdzīgos plecus, tā ka viņas galva atslīga atpakaļ un lūpas savilkās apburošā smaidā. Aiz svelošas jūsmas Ernstam gandrīz aizrāvās elpa: balti vizošie pleci viņu žilbināja un reibināja, bet tad Lanna izpleta brīnišķīgās, baltās rokas un, izdvesusi apslāpētu skaņu, apskāva viņu, čukstot neprātīgus mīlas vārdus. — Puisēn, manu puisēn… Manas dvēseles prieks… Mīlulīt… Manu zelta puisēn…

Lannas matu mezgls bija atraisījies, un mati izrisa pāri viņa rokai. Ernsts iespieda Lannas matos seju un skūpstīja viņu tā, ka viņa sagrīļojās. Pavērtām lūpām un izslāpušām acīm, kurās vīdēja dīvaina kvēle, viņa tiecās pretī Emsta lūpām un aizvērtām acīm dzēra viņa skūpstus, kuri kļuva aizvien kaislīgāki un nevaldāmāki, līdz Lanna ar dziļu nopūtu izslīdēja no Ernsta rokām uz kušetes, kas bija pārklāta ar baltu lāčādu, un, smagi elpodama, uzlūkoja viņu dīvaini mirdzošām acīm.

Ernsts dega un liesmoja, viņa domas mulsa, un pats sev viņš vienlaikus šķita ķēniņš un dievs — ap viņu kā negaiss plosījās bezgalība, debesis atvērās, iemirdzējās tūkstošiem lāpu, dūrēs viņš sažņaugtas turēja pasaules, viņa acis dedzināja Lannas seju gluži kā Vezuva liesmas.

Purpura sarkanais rītasvārks bija pavēries, atsegdams viņas krūšu apaļumus, kas slēpās balti čaukstošajā, smaržīgajā veļā. Zīda zeķēs ietērpto kāju brīnumainās formas pazuda mulsinošajā mežģīņu brīnumā, kas sniedzās pāri graciozajiem ceļgaliem.

Ernsta piere draudēja pārplīst, un tikai caur sarkanu plīvuru viņš vēl redzēja brīnumjauko smaidu, kas viņu allaž bija tā vilinājis, smaidu, kurā bija kaut kas no grēka, skumjām un ilgām pēc mīlestības, un cauri jūras šalkoņai viņš saklausīja Lannas balsi: — Nāc pie manis!

Tad viņu kā pērkona dārdi ieskāva purpursārts, reibinošs sapnis, uzgavilējot viņš metās pie Lannas, pacēla uz rokām un aiznesa līdz spilveniem, kas viņus jau gaidīja.

IX

FRICIS ATKAL STĀVĒJA pie spoguļa… «Spogulīt, spogulīt, saki man…» Viņš bija sācis biežāk klepot, un naktīs sviedri viņu mocīja stiprāk nekā citkārt. Tomēr par spīti tam, ka tuvojās ziema, viņš nolēma doties uz Rostoku pie Triksas vecākiem. Viņš bija uzrakstījis tiem vēstuli un saņēmis atbildi. Vecais Bergena kungs rakstīja laipni un atturīgi, ka pēc dažām nedēļām ieradīšoties Osnabrikā un varēšot kaut ko darīt Triksas labā. Taču Fricis ar to nebija mierā. Viņš nevēlējās Triksai nekādu ārēju nodrošinājumu; tad viņa varētu drīz vien no jauna paklupt. Tāpēc viņš stingri nolēma braukt uz Rostoku, lai panāktu vēlamo iznākumu. Sirsnīgiem vārdiem vēlreiz nomierinājis Triksu, kādā miglainā novembra rītā viņš devās ceļā.

Elizabete un Triksa bija kļuvušas labas draudzenes. Ar sev raksturīgo vieglumu Triksa ātri bija pielāgojusies Elizabetei; ņemot vērā meitenes laipnību, tas viņai neprasīja daudz pūļu.

Elizabetei darāmā bija atliku likām. Augām dienām viņa strādāja mazo bērnu slimnīcā, un abas — Elizabete un Triksa — bija kļuvušas īsts atbalsts un iepriecinājums tās priekšniecei. Elizabetes klusā labsirdība padarīja viņu mazo slimnieku acīs par īstu svēto, un tie pieķērās māsai Elizabetei ar aizkustinošu cieņu un mīlestību.

Pēdējo mēnešu laikā Elizabete bija kļuvusi sievišķīgāka. Viņas naivā bērnišķība bija pārtapusi laipnā sievišķībā. Reiz Fricis par viņu bija izteicies: «Viņa iet savu ceļu tik droši kā sapnī, it kā varētu to noiet arī aizsietām acīm.»

Frīds un Pauliņa joprojām viens otru ķircināja. Frīdā bija modušās klusas simpātijas pret Elizabeti. Taču viņš nezināja, kur meklējama viņas sirds atslēga, un arī nepūlējās to uzzināt. Daudzējādā ziņā viņi bija līdzīgi. Elizabete viņam bija kā māsa. Pauliņas acīs šad un tad pavīdēja mulsa. Biežāk nekā citkārt viņa stāvēja pie Ernsta portreta, kas joprojām karājās darbnīcā pie sienas.

Pirmās jauneklīgās ciešanas.

Fricis to redzēja un kādu vakaru ilgi runājās ar Pauliņu, bet vēlāk arī ar Frīdu. Friča labsirdība palīdzēja viņiem pārvarēt pirmās dzīves sagādātās vilšanās.

Pēc dažām dienām Fricis atkal atgriezās. Pēcpusdienā gluži bez elpas pie viņa atskrēja Triksa: — Tēvoc Frici… — Baiļu pilnām acīm viņa uzlūkoja to.

—Viss nokārtots, Triksa!

—Ak! — Viņa raudāja un raudāja.

—   Neraudi, Triksa!

—  Es jau neraudu — tās ir tikai prieka asaras. Beidzot… Beidzot man atkal ir pamats zem kājām.

Pēc kāda brīža satraukums mazliet norima.

—  Pastāsti man par visu, tēvoc Frici… Kā tur, mājās, izskatījās… Kā… Kā… dzīvo… mana māte?

—Viņa ir novecojusi, mans bērns. Viņa liek tevi sveicināt un lūdz pēc iespējas drīzāk atgriezties pie viņas.

Triksa strauji pietrūkās kājās: — Vai tā patiešām ir tiesa, tēvoc Frici?

—   Jā, tā ir tiesa, mans bērns…

—  Ak, māt… Māt… — Un vēlreiz neizsakāmi skumji: — Māt, tu labā… labā, bet es — es…

Friča acis kļuva valgas.

—  Tēvoc Frici, to spēj vienīgi māte.

—   Jā, māte. Māte ir pats aizkustinošākais zemes virsū. Māte — tas nozīmē piedošanu un uzupurēšanos.

—   Bet ko sacīja tēvs?

—   Sākumā viņš izturējās vēsi un neko daudz nevēlējās runāt. Tā droši vien bija maska manā, svešinieka, priekšā un varbūt arī savā priekšā. Viņš sacīja, ka ir tevi atstūmis un viņa prātu nekas nespēj grozīt. Es atgādināju viņam Kristus vārdus: «Nevis septiņas reizes, bet septiņreiz septiņdesmit reizes tev būs piedot…» Viņš palika nelokāms — vai drīzāk gan izlikās tāds. Tad es runāju ar tavu tēvu par viņa vainu. Ka viņš ir vainīgs tāpēc, ka nav pūlējies tevi saprast, bet vērtējis un nosodījis atbilstoši saviem uzskatiem, tādējādi iedzīdams tevi pavedēja rokās. Nepietiek savus bērnus tikai mīlēt, vajag viņiem šo mīlestību arī parādīt. Bērni ir kā vāri ziedi — tiem nepieciešama gaisma, un, ja viņi to nesaņem, viņi nokar galviņas. Vai tagad, kad radusies izdevība, viņš vēlreiz vēlas uzņemties atbildību un atstāt tevi pilnīgi posta varā? Es sacīju ne tikai to vien. Viņš zaudēja savaldību. Es neatlaidos arī tad, kad viņš grasījās aizsvilties dusmās, un beidzot viņš padevās. Taču nu viņu māca citas šaubas. Tava slava kaitēšot taviem brāļiem un māsām. Es viņu nomierināju, ka diez vai par to kāds zina un ka pamatā tu esi palikusi laba un tīra. Beidzot viņš padevās pilnīgi. «Sakiet viņai,» lūdza tavs tēvs, «ka šo divu gadu nav bijis.» Un tavi brāļi un māsas priecājās, ka māsa, kas tik ilgu laiku pavadījusi pansionātā, drīz ieradīsies. Tu esi uzturējusies pansionātā — tā uzskata Rostokā, un tā tam arī jāpaliek. Pasaulei ar to pietiek.

—  Tēvoc Frici, mīļo, labo tēvoc Frici…

—Viss ir nokārtojies, Triksa, — drīz vien tevi apskaus vecāki.

—Ak, tēvoc Frici, tad jau man būs jāšķiras no tevis!

—  Jā, mans bērns…

—   Kā lai dzīvoju bez tevis…

—  Tev ir māte…

—  Māte… — Triksas seja atmaiga. — Tomēr — tēvoc Frici…

Triksa mēģināja noskūpstīt viņa roku. Fricis ātri to atrāva. Uz tās

bija uzkritusi smaga asara.

—   Tu brauksi pirmdien, Triksa. Bet svētdien mēs visi sapulcēsimies, lai atvadītos no tevis.

—  Jā…

Triksa stāvēja vēl ilgi un klusēdama nolūkojās viņā. Tad viņa devās prom… Fricis aizdedza lampu. Aiz pasaku loga cēlās novembra migla. Pie debesīm neredzēja nevienas zvaigznes. Taču lampa izstaroja zeltainu mieru.

Vēlāk ieradās Elizabete.

—  Es tā priecājos, ka tu atkal esi šeit, tēvoc Frici.

—  Un es par to, ka esmu atkal mājās.

—  Ko tev izdevās panākt?

—  Pirmdien Triksa atgriežas mājās.

Elizabete pamāja. — Es jau to paredzēju. Ja kādam tas bija pa spēkam, tad tikai tev. Esmu pie viņas ļoti pieradusi.

—   Kā klājas taviem audžubērniem?

—Viņi aug. Šodien stāvēju pie viena no mūsu smagāko slimnieku gultiņas — nabadziņš ir paralizēts — un baroju viņu ar karotīti. Pēkšņi viņš satvēra manu roku un sacīja gaužām svinīgā balsī: «Krustmāt Liza, tev jākļūst par manu māti!» Man vajadzēja viņam to apsolīt. Ilgi viņš vairs nedzīvos. Dilonis. Māte maz bija varējusi par viņu rūpēties. Viņai ir vēl seši bērni, kam jāgādā maize. Tagad viņš visu savu mīlestību atdod man. Es ieteiktu ikvienam cilvēkam, kurš vēlas kaut ko aizmirst vai atrast mieru, kopt slimniekus.

—  Jā, šis darbs sniedz lielu mierinājumu.

—  Un iepriecinājumu, jo atteikšanās ir smaga.

—  Ne jau allaž ir nepieciešama atteikšanās, Elizabet.

Viņa skumīgi to uzlūkoja.

—   Tie var būt arī vienīgi maldi, kas nepieciešami, lai noticētu, ka, pārvarot vilšanos, viss atkal būs labi.

—  Tu domā, tēvoc Frici?

—  Jā, Elizabet.

No Elizabetes acīm sāka plūst asaras.

—   Tas, kurš nekad nav bijis tālu no dzimtenes, Elizabet, nezina, kāds burvju spēks tai piemīt, un nespēj to novērtēt. Tikai svešatne māca iepazīt šo burvju spēku. Svešumā dzimtene nekļūst tāla, bet cilvēks to iemācās mīlēt vēl vairāk.

—  Es tik ļoti viņu mīlu…

—  Viņš atgriezīsies pie tevis. Mīlestība ir uzupurēšanās. Arī lielu egoismu mēdz dēvēt par mīlestību. Tikai tas, kurš no brīva prāta spēj atteikties no mīļotā cilvēka viņa laimes vārdā, to patiesi mīl.

—  Es to nespēju. Tad jau man būtu jāatsakās arī no sevis.

—   Bet ja nu viņš tāpēc kļūtu nelaimīgs?

—   Ne-laimīgs… — Elizabetes balss drebēja. — Nē, tas… Tas nedrīkst notikt… Tad jau labāk es atsakos… — Elizabete paslēpa seju, pieglaužot to krēsla atzveltnei. — Tomēr tas ir tik smagi… tik smagi…

—   Tev tas nav jādara, — klusi sacīja Fricis, — viņš pieder tev, bet tu — viņam. Es zinu to. Arī tu zini, ka piederi viņam; taču viņš droši vien vēl neapzinās, ka pieder tev. Bet tici man: viņš ir tavs. Savas dvēseles dziļumos viņš pieder tev.

Elizabete uzlūkoja Frici asarainām acīm.

—   Tu esi kā rets zieds, Elizabet. Tas tikai reizi paver savas ziedlapas saulei, bet pēc tam vairs nekad. Tā ari tava sirds tikai reizi atplaukst mīlai, lai pēc tam neatvērtos vairs nekad.

—   Esmu tāda pati kā mana māte. Varu mūžā iemīlēt tikai vienu vienīgu cilvēku. Viņam pieder mana sirds — mūžīgi un uz laiku laikiem.

—  Jā, Elizabet… bet kā ar Ernstu?

—  Es mīlu viņu.

Iestājās klusums. Uz Elizabetes zeltainajiem matiem krita spoži lampas gaismas atspulgi.

—   Minjona… — aizsapņojies sacīja Fricis. — Elizabet, tu zini, ka dzīves ceļi ir neizdibināmi. Mainās diena un nakts — tā notiek arī Ernsta dvēselē.

—Viņš raksta tik reti…

—Vai tev pietiks spēka uzklausīt?

Viņa pamāja.

—   Kāda dziedātāja, kura šad tad viesojusies mūsu pilsētā, šobrīd arī uzturas Leipcigā.

—   Ernsts… mīl viņu?

—   Tas ir kas cits… Mīl viņš tevi. Viņa to ir savaldzinājusi. Ernsts atrakstīja man vēstuli, kurā pieskaras daudz kam. Iedošu tev to izlasīt.

Elizabete lasīja.

—   Es jau to nojautu.

—   Iedevu tev šo vēstuli nevis tādēļ, lai nodarītu sāpes, bet lai parādītu, ka šo attiecību pamatā ir kaut kas cits. Ernsts atrodas vistīrākā jutekliskā reibuma varā, kurš reizi mūžā pārņem ikvienu jaunu cilvēku. Pakļaut Ernstu, kurš ir zobgalīgs un nikni pretojas ikvienai ietekmei, tas varēja vienīgi tajā vilinošajā veidā, kurā sava nozīme ir arī dižošanās kārei. Viņš pamodīsies un vairs nesapratīs, kā varējis tā rīkoties. Taču viņam jāpamostas pašam. Citādi paliks nesadziedējama brūce. Nedrīkst tūliņ ķerties pie naža un šķērēm. Vai spēsi gaidīt, Elizabet?

—   Spēšu. •

—   Redzi, ja tu tagad aizvainojumā gribētu no viņa novērsties, vainīgi būtu aizspriedumi, turklāt aizskarta patmīlība un tamlīdzīgi cēloņi. Atstāsim šāda veida mīlestību cilvēkiem, kuriem ir svarīgi arī mīlestībā saglabāt vienīgi skaistu pozu. Nē, šobrīd tu viņam esi nepieciešamāka kā jebkad agrāk. Vai gribi viņu pamest?

—  Nē, tēvoc Frici.

—   Nu tu zini visu. Vai tas tevi ļoti sāpina?

—   Šķiet, ka ne.

—Vai nu tu jūti arī, ka viss tomēr ir tāpat kā agrāk? Tu esi iepazinusi Ernsta faustisko iedabu — viņa cīņu pašam ar sevi. Šis maldu ceļš ir vienīgi mēģinājums aizmirsties, veids, kā izpaust cīņu ar sevi. Vēl vairāk — tas ir nevis maldu ceļš, bet drīzāk gan vēlme aizmirsties. Tā ir viņa cīņas izpausme. Viņš nenorims, pirms nebūs atkal atradis savu ceļu. Un šis ceļš ved pie tevis. Vai tu tici tam?

—    Tagad es atkal ticu. Jau agrāk to nojautu. Taču biju tik nomākta. Tagad viss ir labi.

—  Ar labu nakti, Elizabet.

—  Ar labu nakti, tēvoc Frici.

Viņš apgaismoja Elizabetei ceļu lejup.

—   Cik agri jau sāk krēslot! — sacīja Fricis.

Krāsnī cepās āboli. Sapņu būdā mājīgi vēdīja to smarža. Viņi bija sēdējuši pie krāsns sapņodami un vērušies nemierīgajās liesmās, kuru kruzuļainie, sarkanie atspulgi šaudījās šurpu turpu pāri sienām un grīdai. Nu viņu blāvās sejas apgaismoja lampas iesārtā gaisma. — Pēdējais vakars sapņu būdā, — drebošām lūpām sacīja Triksa, — nekādi nespēju tam noticēt! Elizabet, vai atcerēsies mani ar mīlestību?

—   Ko tu runā, Triksa! Drīz vien tu atkal atbrauksi pie mums. Ziemassvētkos… Vai Lieldienās…

—  Jā, es atbraukšu, jo citādi diez vai izturēšu.

Fricis atnesa ceptos ābolus. —s Nāciet nu, bērni! Rudenī un ziemā katru vakaru es cepšu ābolus. Man tik ļoti patīk klausīties, kā tie cepeškrāsnī čūkst. Šī skaņa ir tik mājīga un miera pārpilna.

—   Kā itin viss tavās mājās, tēvoc Frici, — piebilda Triksa.

-— Taču miers nav nenieka vērts, ja trūkst viena: sirdsmiera.

—       Tev taisnība, Frīd. Bet to sasniegt mēs varam vienīgi tad, ja dzīvojam saskaņā ar sevi. Taču ceļš, kas ved uz to, saucas «savas vietas meklēšana». Vienam to atrast izdodas vieglāk, citam — grūtāk. No mums visgrūtāk klājas Ernstam. Taču viņš izturas godīgi pret sevi un tāpēc atrodas uz pareizā ceļa.

—  Tomēr tas ir grūti, tēvoc Frici. Allaž esmu domājusi, ka pret sevi jau nav grūti būt godīgam, bet pret citiem gan. Tagad nojaušu, ka būt tādam pret sevi ir vēl grūtāk, — čivināja Pauliņa.

—Vai arī tu jau sāksi meklēt šo ceļu, Pauliņ? — ķircināja Frīds.

—  Protams!

—  Nu, tev jau nav grūti būt godīgai.

—  Kā tad tā?

—Tāpēc, ka šimbrīžam tu vēl esi pavisam maza, vieglprātīga radība un tev nav nekādas vajadzības būt godīgai.

—  Tēvoc Frici, met viņu tūliņ ārā!

—   Izlūdzos piedošanu, — nožēlas pilnā balsī sacīja Frīds.

—  Nē, ārā!

—  Nenocietini savu sirdi, Pauliņ!

Pauliņa pārdomāja. — Saki: «Es esmu liels riebeklis!»

—   Esmu… liels… riebeklis…

—  Viņš ir vienīgi nobijies, nevis labojies. Tēvoc Frici, cepti āboli ar sausiņu ir īsts gardums. Kur tu dabūji tik brīnišķīgus sausiņus?

—  Tas bija visnotaļ jocīgs piedzīvojums. Ieeju maiznīcā un līksmā prātā pieprasu savus iecienītos sausiņus. «Nožēloju, mans kungs,» saka glītā pārdevēja, «tieši nupat pārdevām pēdējos.» — «Ak Dievs, jaunkundz, paskatieties taču vēlreiz, vai vēl daži nav aizķērušies!» Pārdevēja smaidīja. «Daži mums vēl ir, taču tie paredzēti pašu vajadzībām.» — «Padomājiet tik, jaunkundz, šodien ir mana bērna kristības — un nu nebūs nekā, ar ko uzcienāt viesus.» Pārdevēja nosarka un pasniedza man pilnu turzu.—Visi smējās. Triksa skumīgi smaidīja.

—  Tēvoc Frici, bet nu tev jānolasa arī kāds dzejolis.

Klusums mani apšalko,

Maigām lāsēm sirdī lejas…

Zemes sāpes atmest nost!

Debess miers lai atmirdz sejā.

Mēnessgaismas atspīdums Vēl ap gurdām acīm staro.

Pateikties mums pienākums:

Dzert no Dieva kausa varam.

Lampas gaisma rožainā Glāsta mūsu rokas klusi,

Apvijot kā pasakā Dienu, kas mūs tveicējusi.

Izpleš spārnus pāri mums Svētība šai mirklī trīsot,

Lai ik grēks un noziegums Pazūd zemes sapnī īsā.

Brīnumaini mājīgi bija brūni zeltainajā telpā. Kaktos slēpās tumšas ēnas, bet sēdētāju rokas un sejas apmirdzēja lampas siltā spozme.

Triksa noņēma no sienas lautu un sniedza to Elizabetei. — «Rīt man projām jādodas…» — viņa lūdza.

Elizabete paņēma lautu un savā dzidrajā balsī uzsāka dziesmu:

—  Rīt man projām jādodas,

Teiksim sveikas tāpēc!

Nav par tevi daiļākas…

Šķiršanās nes sāpes.

Vai par to vēl brīnās kāds,

Šķiroties ja bēdīgs prāts?

To, ko mīlu maigi,

Neredzēt man vaigā.

Telpā valdīja pilnīgs klusums. Triksa nenovērsdamās lūkojās Elizabetē. Kad viņa, mazliet paliekusies uz priekšu, dziedāja, Elizabetes profilu ieskāva viegla zeltaina līnija, bet mati mirdzēja kā senlaicīgs zelts.

—  Divi labi draugi ja Šķiroties sniedz rokas,

Saproti jel, mīļotā,

Kādas tās ir mokas.

Ak, ir lielas bēdas tās,

Ja uz laiku jāšķiras Tev no sirds, ko mīli,

Un tu jūties vīlies!

Triksai pār vaigiem ritēja asaras.

—  Paliec sveika, mīļotā, —

Man nu jāiet vienam.

Būsi manā atmiņā

Tu ik mīļu dienu.

Zini, dzirdot putniņus,

Kas dzied zara galā:

Tie nes manus sveicienus Tev no tālās malas.

Visi jutās ļoti saviļņoti.—Atvadīsimies, — aizsmakušā balsī sacīja Fricis.

—  Triksa vēl bridi uzkavēsies, — viņš piebilda.

Elizabete noskūpstīja Triksu. — Rīt no rīta būšu stacijā. — Tad Triksa un Fricis palika divi vien.

Fricis klusēdams nodzēsa lampu un aizdedza sveces daiļā attēla priekšā. Tad viņš paņēma trīs glāzes, piepildīja tās un vienu nolika zem ziediem, kas bija novietoti daiļā attēla priekšā, bet otru sniedza Triksai. Viņa pacēla pret Frici saraudātas acis.

—  Tagad tu ieej jaunā dzīves posmā, Triksa, un tādā brīdī cerībām allaž klāt piejaucas bailes. Ja tev kādreiz sirds būs smaga, lai domas par sapņu būdu sniedz tev mierinājumu un atmiņas ir kā skaistu ziedu pušķi! Nenožēlo vairs neko. Tagad tev paveras savs ceļš. Ej drosmīgi pa to. Nebaiļojies un nemoki sevi ar veltīgu nožēlu. Nožēla traucē. Tā ir īpašība, kas nogurdina. Skaties uz skaisto gaismu, kas atmirdz tavā priekšā, bet nekad atpakaļ.

Sveces simbolizē tavas atvadas no sapņu būdas, degošas sveces Lū attēla priekšā. Paņem viņas tēlu līdzi savā sirdī! Šī sieviete mīlēja — ļoti mīlēja — lai tā kļūst par tavu vadzvaigzni… Tev jāiemācās mīlēt… Mīlestību sniegt… Mīlestībā slēpjas sievietes mīkla un tās atminējums… Tās cēlonis un būtība. Dzīvo sveika, Triksa!

Fricis noskūpstīja viņu uz pieres.

Triksa nevaldāmi raudāja. Pēkšņi viņa mitējās raudāt un stostīgā balsī sacīja: — Tēvoc Frici… Manā juceklīgajā dzīvē atkal parādījusies gaisma… Pirms izvēlos šo ceļu uz klusumu, vēlētos no dzīves atvadīties ar kaut ko skaistu. Tēvoc Frici, pieņem vienīgo dāvanu, kuru var sniegt meitene no ielas. Atļauj man šo nakti palikt pie tevis! — Cieši pieglaudušies Fricim, Triksa paslēpa galvu pie viņa krūtīm.

Fricis bija satriekts. Tātad Triksa domāja, ka viņai jāieiet dzīvē, kur valda atsacīšanās, un tagad gribēja atvadīties no visa.

—  Bērns, — maigi sacīja Fricis, — tevi gaida nevis klusuma un atsacīšanās pilna dzīve, bet gan sakārtota, iekšējas laimes pilna pasaule. Tev nav vis jāatvadās, bet gan jāsāk dzīve no jauna! laimīgā kārtā tevī atkal sāks čalot aizbērtās akas un izsīkušie avoti burbuļot mīlestību un cilvēcību. To visu tu sakrāsi lielā straumē, un šī straume ieplūdīs plašajā jūrā. Reiz tu vēl darīsi kādu cilvēku ļoti laimīgu, jo tevī ir daudz apslēptu dārgumu.

—  Es… darīšu… kādu cilvēku… kādu cilvēku laimīgu?…

—  Jā, bērns, un arī pati būsi ļoti laimīga.

—Vai… tā… ir… tiesa?

—  Jā!

—  Ak, tēvoc Frici… Tēvoc Frici, nu beidzot pavēries priekškars — nu atkal es ieraugu skaisto zemi… Nu varu iet… Ak, kaut tu nāktu man līdzi! Vai drīkstu tev rakstīt?

—  Kad vien vēlies, un es bez kavēšanās tev atbildēšu. Ja esmu tev nepieciešams, atbrauc vai atraksti — un es ieradīšos.

—  Uz redzēšanos! Redzē… redzēšanos, mīļo tēvoc Frici!

Triksa sniedza viņam savas sārtās lūpas.

—  Dzīvo sveika, Triksa!

Durvīs viņa apstājās un vēlreiz paskatījās visapkārt — uz kluso, brūno sapņu būdu, uz Bēthovena stūrīti ar daiļo attēlu un sveču gaismu, uz Kristus galvai līdzīgo Friča galvu, kuru maigi apspīdēja gaisma, tad viņai nevaldāmi uzmācās asaras, un viņa izskrēja ārā.

X

BIJA IESTĀJUSIES ZIEMA. Līdz ar loka lampu iezibsnīšanos Leipcigā bija sākusies sezona. Lanna Reinere atradās sabiedrisko panākumu virsotnē un tika apbērta ar ielūgumiem.

Mūzikas direktors Bonns bija turējis vārdu un sagādājis izdevēju ne vien Ernsta «Fantāzijai sārtajā sudrabā», bet ari dziesmu krājumam. Lanna visur dziedāja viņa dziesmas, tā ka drīz vien tās kļuva pazīstamas un pēc tām bija liels pieprasījums. Kopā ar Ernstu viņa uzstājās vairākos koncertos, kas ienesa daudz naudas. Tā nu Ernsts gandrīz vienmēr bija redzams kopā ar Lannu un kopā ar viņu tika arī ielūgts. Tā kā Lanna bija ļoti kaprīza un izvēlīga, tuvākām attiecībām starp viņu un komponistu reti kāds noticēja, bet uzskatīja, ka viņus saista muzikālas intereses.

Muzikālā teātra direktora mājās notika lielas svinības. Daļa viesu jau bija ieradušies un dedzīgi sarunājās cits ar citu. Divi kungi stāvēja mazliet nomaļus.

—  Sakiet taču, doktor, — ierunājās mazākais un korpulentākais no abiem,—vai tiesa tas, ko nupat dzirdēju — ka ieradīšoties ari daiļā Lanna?

Pāri otra runātāja kalsnajai, izteiksmīgajai sejai pārskrēja vieglas trīsas. — Nu tad jau netrūks ari viņas diendera!

—  Jaunā komponista? Runā, ka viņš esot ļoti apdāvināts.

—  Tas, kuram pieticis talanta iegūt Reineri, var justies apmierināts.

—  Jūs jokojat, doktor! Viņa taču varētu izvēlēties jebkuru citu.

—  Tieši tā — varētu, jo viņai jau ir šis!

—  Jūs modināt manu ziņkāri.

—  Nu, vai tad jūs nepavisam nepazīstat sievietes? Ieklausieties — Reinere ir skaista sieviete. Vai piekrītat tam?

—  Ļoti skaista.

—  Redziet nu! Un tam, ka šā iemesla dēļ viņa ir ļoti izlutināta?

—  Diemžēl.

—  Tātad — pārsātināta.

—  Iespējams.

—  Noteikti. Tas arī ir par iemeslu viņas untumiem. Ja ilgstoši dzer vīnu un šampanieti, uznāk kāre pēc kārtīga kausa alus. Un, ja reiz apnikusi izsmalcinātība, kultūra, māksla un viss modernais, atkal rodas vēlēšanās pēc dabiskā.

—  Saprotu — vienkāršs zēns…

—  Ne tikai. Visi guļ viņai pie kājām un piedāvā mīlestību. Viss viņai tiek piedāvāts un sniegts pārpilnībā — līdz apnikumam. Nu viņa vēlas reiz ari pati kaut ko dot! Tātad reiz—pēc visām rotaļām — mīlēt pati.

—  Mīlestība ir jauka pasaka, doktor. Tādu varēja sastapt ja nu vienīgi viduslaikos.

—   Mīļo Lēvij, iespējams, jums ir izpratne par valūtu, biržām, bankām un naudu — par sievietēm jūs nezināt neko! Cilvēk — īstai sievietei šīs spēles reiz ir līdz kaklam, un viņa grib mīlēt! Taču, tā kā viņai jau ir gluži jauka pieredze ar demimonde vai, vāciski sakot, maitasgabaliem, viņa nevēlas rīkoties kā parasti, izvēloties līdzvērtīgu vīrieti un varbūt apprecoties ar to un tā joprojām; viņai tas šķiet garlaicīgi. Viņai nepieciešams klēpja sunītis, kāds, kuru lutināt, — mīļš zēns, puisēns vai — saucat to, kā gribat. Sapratāt?

—  Pilnīgi. Tas man tūliņ jāpastāsta sievai.

—  Stāt!

_ ?

—  Apsoliet, ka klusēsiet!

—  Bet, doktor!

—  Netūļājieties! Ātrāk!

—  Dodu savu goda vārdu. Esat gan jūs dīvains, doktor, — kāpēc par to nedrīkst stāstīt? Jūs taču tas neskar.

—  Ciest nevaru tenkas!

—  Ak Dievs, neko nesaprotu! Pateicoties tām, jūs visu vakaru varētu būs sabiedrības uzmanības centrā, bet veselu sezonu tiktu uzskatīts par vislabāko sieviešu pazinēju. Kaut kāda iedoma!

Galvu kratīdams, viņš devās prom.

—             Muļķi, — doktors nomurmināja, skatīdamies viņam nopakaļ,

—  tāpēc, ka mīlu viņu. Tieši tāpēc un par spīti tam.

Atvērās durvis. Ienāca Lanna un Erasts. Visu skatieni pievērsās viņiem. Mājastēvs steidzās viņiem pretī un sirsnīgi apsveica. Lannai mugurā bija brīnišķīgs krepdešīna tērps ar dziļu kakla izgriezumu. Kā īpaša atrakcija tika gaidīts mājastēva uzaicinātais krievs, kņazs Raznikovs, daudzu miljonu īpašnieks un liels mūzikas mīļotājs. Mājastēvs to pastāstīja Lannai un apvaicājās, vai viņa atļautu kņazam sevi pavadīt pie galda. Lanna atbildēja noliedzoši: viņa esot jau lūgusi Vintera kungu uzņemties šo pienākumu. Mājastēvs izteica nožēlu: kņazs esot ļoti lūdzis sagādāt viņam šādu iespēju.

—  Man ļoti žēl.

—   Nu ko lai dara…

Dubultdurvis uz ēdamzāli atvērās, un viesi ieraudzīja balti saklāto pakavveida galdu. Kņazs, liela auguma vīrs ar tumšu pilnbārdu un valdonīgām acīm, veda pie galda namatēva meitu. Lanna sēdēja viņam iepretī, tērzēdama dabiski un piemīlīgi. Kņazs līdz ar Ernstu un mājastēvu iedziļinājās sarunā par Berliozu, iesaistīdams tajā ari dāmas. Bieži viņš skatījās pāri galdam uz Lannu. Pašā karstākajā domu apmaiņā Ernsts juta kājai pieskaramies Lannas ceļgalu un dzirdēja viņu čukstam: — Puisēn… — Bet pēc tam viņa skaļi sacīja: — Vai drīkstu lūgt Reinas vīna vietā ieliet man Mozeles vīnu?

Karstas Ernstā modās apspiestas gaviles.

Pēc maltītes kungi iebaudīja konjaku un cigārus smēķējamā istabā. Taču tas nevilkās ilgi, jo kņazs ierosināja abām pusēm atkal apvienoties, un namatēvs tika sūtīts pie dāmām kā parlamentārietis. Viņš atgriezās un paziņoja, ka priekšlikums pieņemts bez ierunām.

Visi devās uz mūzikas istabu. Kņazs lūdza Lannu kaut ko nodziedāt.

—Vai drīkstu izlūgties atļauju spēlēt pavadījumu?

—  Tad jums atļauja jālūdz Vintera kungam.

—   Bet pats par sevi saprotams — ar prieku…

Lanna, uzmetusi Ernstam nebēdnīgu skatienu, pasniedza kņazam nošu lapas. Viņš uzsāka priekšspēli, taču drīz vien pārtrauca spēlēt…

—   Tas taču ir kaut kas briesmīgs, — kņazs sacīja, — šīs negaidītās takts maiņas un dīvainā harmonija! Man pārāk daudz jādomā par pašu spēli un neatliek laika pievērst uzmanību pavadījumam. Tam, kā šī dziesma vispār skan…

—  Tas jums jāprasa komponistam.

Kņazs izlasīja uz nošu lapas komponista vārdu. — Tas esat jūs, Vintera kungs? Ak, lūdzu, spēlējiet tomēr pats — degu nepacietībā dzirdēt šo dziesmu!

Ernsts apsēdās pie flīģeļa. Mīklainās taktis, kam sekoja pavisam svešādas harmonijas… Atveras dīvaini ziedi… Tie iekrīt purpursarkanā jūrā… Pēkšņi nošalc spārnu vēdas… Iestājas valdzinoši smeldzīgs miers…

Ņu iesaistījās Lanna:

—  Vakara stundas—pasaule dīvā! —

Mīlas visslēptākās stundas.

Nokāp uz zemes, līgava mana,

Skūpstot sniedz dvēselei mieru.

Ceļi jau satumst, uzbango viļņi,

Pelnos irst kvēlākās ilgas…

Atnākt un aiziet — viss plīvuros tīts,

Klusuma plīvuros sārtos.

—  Vakara stundas — pasaule dīvā! —

Svētītās pasaku stundas…

Stundas, ai, stundas, kad klusiņām skan Vijole mūžīgā, senā.

Dīvaina bija šī dziesma, kuru Ernsts bija uzrakstījis kādā violetā krēslas stundā, kad dzīvība un nāve karājās mata galā. Klausītāji jutās aizkustināti līdz dvēseles dzīlēm. Kņazs, noskūpstījis Lannai roku, svinīgi paspieda roku Erastam.

—       Jūs esat liels mākslinieks,—viņš sacīja, — piedodiet, ka es pirmīt sāku plinkšķināt. Dīvaināku dziesmu nekad vēl neesmu dzirdējis. Šķita, it kā viss, kas atrodas šeit, — lampas, smiekli un arī mēs paši — kļūtu nereāli, līdzīgi pelēkām ēnām, bet kaut kur tālumā skanētu skumīga balss. Kas uzrakstījis vārdus šai dziesmai?

—  Mans draugs.

—  Šajā dziesmā ir kaut kas krievu dvēselei raksturīgs… Dziļas pārdomas… Šī dīvainā mistika…

Ernsts bija apklusis.

Nesteidzīgi turpinājās sarunas. No mūzikas zāles tika iznesti krēsli, un sākās dejas.

Mājastēva bālā meita bija aizturējusi Ernstu: viņa izlūdzās dziesmas vārdus un notis.

Kņazs gandrīz visu uzmanību veltīja Lannai. Viņš apbēra to ar komplimentiem, kā ari izlūdzās veltīt viņam vienu deju. Drīz viņi aizlidoja kāda operetes valša reibinošajā ritmā. Stalts pāris! Nu Lannu no visām pusēm apstāja kavalieri, un viņa lidoja no vienām rokām citās. Ernsts, to redzot, ironiski smaidīja: «Nelgas,» viņš nodomāja, «jūs esat laimīgi, ka varat dejot ar viņu, un piepūšaties aiz lepnuma, kad viņa jums uzsmaida! Ja vien jūs zinātu… Viņa ir manējā…»

Un viņš turpināja klausīties mājastēva meitiņas biklajā čalošanā. Lanna šad un tad palūkojās uz Ernstu — viņa brīnījās, ka viņš vēl nenāk. Taču Ernsts turpināja tērzēt ar bālo meiteni. Viņas acu dīvainā līdzība ar kādām citām acīm viņam lika atcerēties Elizabeti. Ernsts stāstīja par sapņu būdu… Sarunā ar šo meiteni viņš varēja par to runāt… Viņš pats nezināja, kāpēc… Būdams kopā ar Lannu, viņš nekad par to nerunāja.

Lanna bija nogurusi. Viņa izlūdzās mazliet atelpas un apsēdās uz kāda dīvāna.

Kņazs neatkāpās no viņas ne soli, un viņiem sekoja arī daļa pārējo kungu. Lanna neapšaubāmi bija balles karaliene.

Doktors uzlūdza mājas jaunkundzīti uz deju. Ernsts palūkojās,

kur palikusi Lanna, un pasmaidīja, kad redzēja, kā vīrieši drūzmējas ap viņu. Tad viņš lēnā solī devās turp un paklanījās viņas priekšā. Lanna tūliņ piecēlās un satvēra viņa roku. Kad viņi aizlidoja dejā, Lanna klusiņām sacīja: — Puisēn…

Erasta acis iemirdzējās.

—  Tev ir skumīgas acis, puisēn…

—   Nu vairs ne…

—   Tomēr — vēl joprojām. Esmu nogurusi… Dosimies prom… Gribu gulēt.

—  Jā… Tu…

Lanna drīz vien atvadījās. Redzēdama, ka kņazs grasās piedāvāt savu pavadonību, Lanna skaļā balsi lūdza Erastu iet kopā ar viņu.

Viņi aizbrauca gandrīz līdz Lannas dzīvoklim. Atlikušo ceļa gabalu viņi gāja kājām.

—  Tu esi tik kluss, puisēn…

—  Kad tu esi pie manis…

—  Nē, ne tāpēc. Tu kaut ko noklusē.

—  Neko.

Lanna atvēra durvis un ieslēdza elektrisko gaismu. Erasts stāvēja viņai aiz muguras. Lanna atliecās un, ar abām rokām pievilkusi klāt Erasta galvu, vēl vairāk atliecās atpakaļ, un ilgi skūpstīja viņu. Pēkšņi Erastam ienāca prātā Elizabete, un viņš gribēja skūpstam pretoties. Taču tad viņu savā varā pārņēma šīs stundas noreibums.

Kad Erasts nākamajā rītā pēc vannas devās mājup, viņa dvēselē jautās viegls nemiers. Mājās viņu gaidīja Friča vēstule. Steigšus viņš to atvēra. No tās viņam pretī dvesa dzimtenes smarža. Dzimtene… Fricis stāstīja par pēdējā laika notikumiem, par Elizabeti un visiem pārējiem. Viņš pieminēja arī, ka visi priecāšoties, ja Erasts ieradīšoties. Dzimtene… Dzimtene… Erasts gandrīz vai sagrīļojās. Dzidrs kā spogulī viņa gara acu priekšā iznira Elizabetes tēls, tā ka viņš tik tikko neizstiepa rokas pēc tās. Dzimtene… dzimtene — dimdināja zvani viņa dvēselē. Viņš nolēma tuvākajā laikā braukt mājup — pie Friča.

Visu pēcpusdienu Emsts nogulēja. Tad viņš pamodās, rūpīgi apģērbās un ar puķu tirgotāja starpniecību aizsūtīja Lannai uz teātri pāris orhideju. Lanna atkal viņam šķita dīvaini sveša, kā allaž, kad viņš nebija tās tuvumā. Sākumā viņš bija grasījies Lannai rakstīt, ka brauc uz mājām. Taču tad viņam ienāca prātā, ka tā būtu gļēvulība. Erasts nolēma tomēr doties uz operu un pēc izrādes pavadīt Lannu mājup, lai pats to pateiktu. Kad viņš ieraudzīja Lannu «Ielejā», viņs sirds viegli iesāpējās. «Viņa ir tik skaista…» Ernsts nodomāja. Nošalca aplausu vētra, un viņa sirds atkal iedegās.

Kamēr viņi brauca uz Lannas dzīvokli, Erastam nebija drosmes viņai to pateikt. Bez pārtraukuma skūpstot viņa acis, Lanna čukstēja:

—   Puisēn, nost ar šīm skumjām, kas redzamas tavās acīs!

Tas viņam šķita pat nepatīkami, tomēr viņš ilgojās pēc Lannas maiguma.

—    Puisēn, kas noticis, par ko tu domā? — Viņa piemetās uz Erasta krēsla roku balsta.

—   Šodien saņēmu ziņas no Friča.

—Vai tās tevi tā noskumdināja?

—   Jā.

—   Puisēn… — Lanna izbijusies skatījās viņā. Tad ap viņas lūpām parādījās dīvainais, vilinošais smaids. Ar tik tikko manāmu kustību Lanna ļāva noslīdēt plecu lencītei un lēni pieglauda maigo krūti viņam pie vaiga.

Ernsts aizvēra acis.

—    Saki taču, mīlulīt, — Lanna, apskāvusi ar labo roku Erasta plecu, čukstēja, — kas īsti noticis…—Viņa uzlika Erasta roku uz sava ceļgala. — Kas tik bēdīgs rakstīts tajā vēstulē?

—  Nekas… Vienīgi patīkami jaunumi…

—   Bet, manu zelta gabaliņ, kāpēc tad tu esi tik skumīgs?

Ernsts saņēmās, lai nepadotos garastāvokļa untumiem.

—Vēlos doties pie Friča. Mani māc ilgas pēc mājām.

—   Kā tev var uzmākties ilgas pēc mājām, manu puisēn, — vai tad es vairs neesmu tavas mājas?

—   Jā… Tomēr — es ilgojos pēc mājām.

—   Pēc Friča?

—   Pēc visiem.

—  Tātad arī pēc tā glītā ģīmīša?

Ernsts pietrūkās kājās. — Ko tu sacīji?

—   Pēc tavas gaišmatainās, tikumiskās zostiņas, — Lanna, uzvilkdama uz augšu plecu lencīti, mierīgi atkārtoja.

—  Tev nav tiesību tā runāt par Elizabeti!

Lanna neatbildēja, bet gan nolūkojās viņā ar neizdibināmu smaidu, šūpodama uz kājas pirkstgaliem tupelīti.

—Ņem savus vārdus atpakaļ!

Lanna zobgalīgi smaidīja. — Ja tu rit brauksi, braukšu arī es—atvaļinājumā. Un tad mūsu starpā visam būs beigas.

—Ņem savus vārdus atpakaļ!

—   Es taču vienīgi pateicu, kas notiks.

—    Tu! — dusmīgi viņu uzlūkodams, Ernsts stipri sažņaudza Lannas plaukstas locītavu.

—    Varbūt gribi pamēģināt ar pātagu? — Lannas acis viņu apdedzināja.

Ernsts tūliņ palaida vaļā Lannas roku un paskatījās uz viņu.

Ap Lannas daiļo muti vīdēja tas pats dīvainais smaids, kurā vienkop saaudās grēks un skumjas, un alkas pēc mīlestības.

Tad viņš metās ārā no istabas.

Nonācis savā dzīvoklī, Ernsts tūliņ sāka drudžaini kravāties. Jau nākamajā rītā viņš grasījās sēsties ātrvilcienā. Kad viņš meta koferī veļu, uz grīdas nokrita un atvērās raibs zīda lakatiņš. Dažas melnu matu sprogas… Lannas matu sprogas…

Ernsts gribēja tās izmest pa logu. Taču bija tā, it kā viņa roku atturētu kāds nezināms spēks. Viņš paskatījās uz matu sprogām. No tām augšup cēlās viegla smarža. Zibenīgi viņa atmiņā atplaiksnīja kāda salda, neprāta piesātināta nakts. «Dēmons…» viņš nomurmināja, vēl aizvien turēdams rokā matu sprogas. Ernsts nespēja izšķirties un nolikt tās malā. Saniknojies pats uz sevi, viņš aizcirta kofera vāku, bet matu šķipsnas uzmeta uz galda. Pēc tam neizģērbies iekrita gultā un mēģināja iemigt. Taču miegs no viņa bēga. Kā hipnotizēts, viņš, acis nenovērsis, skatījās uz galdu, kur mētājās melno matu sprogas. Erastam šķita, ka tās zaigo fosforiskā spožumā. Viņš mēģināja atsaukt atmiņā Frici un sapņu būdu un spieda delnas pie acīm. Taču viņš redzēja vienīgi iesārtas gaismas liegi apmirdzētu seju ar lielām, tumšām acīm un muti, ap kuru rotaļājās dīvaini salds un mulsinošs smaids.

—   Es negribu… es negribu… — viņš, zobus sakodis, murmināja, ar galvu ierakdamies spilvenos. Viņam pāri traucās ēnas — garām slīdošie naksnīgie mākoņi meta viņa mājoklī spokainas ēnas, kas mainījās ar mēnessgaismu, lai atkal kļūtu par ēnām… Erastam šķita, it kā šīs ēnas slīdētu cauri viņa ķermenim, sagādājot griezīgas sāpes. Visur viņa degošās acis saskatīja tveicīgu krēslu un sārti, sārti liesmojošu muti.

Aiz ilgām un spīta viņš iekodās sažņaugtajās dūrēs, savandīdams spilvenus un palagus. Viņam pāri vēlās maigs atmiņu vilnis par mīkstiem zīda spilveniem un pāri tumšām acīm slīgstošām kraukļmelnām matu sprogām. Sāpju plosīts, viņš izlēca no gultas un skraidīja pa istabu.

«Ja nu es aizietu turp…?» šī doma uzplaiksnīja pēkšņi kā zibens. Ernsts sastinga, kā zemē iemiets. Tūliņ pēc tam viņš nolādēja sevi un aprauti iekliedzās. Taču doma neatlaidās — tai bija sava atkarpe, kas urbās aizvien dziļāk viņa dvēselē. Ernsts iztēlojās Lannas zobgalīgo smaidu, ar kādu tā viņu sagaidīs. Taču pēkšņi viņa galvā uzbangoja sārts asiņu vilnis, kas aizskaloja visas šaubas, un fosforiski iemirdzējās tumšie mati. «Nodevība… Nodevība… Esmu nodevējs… Nelietis…» Ernsts elsa un, lai pārvarētu satraukumu, vēlreiz iztēlojās Elizabeti. Lai aizvien no jauna uzbrāzmojošais purpursarkanais asiņu vilnis neaizskalotu viņu prom, viņš pieķērās pie loga rāmja un elsoja: «Frici… Elizabet…» Un atkārtoja gluži kā zvērestu: «Frici… Elizabet…» — allaž no jauna čukstēdams: «Frici — Elizabet…» Pēkšņi viņš juta, ka rokas atslābst, ka degošās acis tiecas ieraudzīt dīvaini saldo, mulsinošo smaidu. Gluži neprātīgs aiz ilgām, sevis nicināšanas un niknuma uz sevi, viņš metās pie rakstāmgalda un izrāva no tā nelielu duncīti, lai ietriektu to sev krūtīs.

Pēkšņi no mākoņiem iznira mēness, iemezdams istabā savu blāvo, trīsošo gaismu. Ernsts ieraudzīja zaigojošo tēraudu savā rokā un, rūgti iesmiedamies, aizmeta nazi prom. «Gļēvuli… Gļēvuli… Nodevēj… Suns… Gļēvuli…» Ernstu kratīja drebuļi, un viņš aiz nicinājuma pret sйvi gandrīz sabruka. «Nu tu esi nobriedis — tagad tikai ej,» viņa dvēselē čukstēja neskaidras balsis. Un atkal cēlās mulsinošās skaņas, kas, pieaugdamas līdz zilai vētrai un purpursārtam okeānam, dārdēdamas un putodamas aizslaucīja visas viņa domas, bet pašu, augstu uzbrāzmodamas, aiznesa sev pa priekšu un apraka purpura bangu sārtajā, mirdzošajā vilnī…

Kā nelabā trenkts viņš drāzās pa ielām uz Lannas dzīvokli.

Durvis vēl nebija aizslēgtas. Ernsts traucās cauri priekštelpai un istabu anfilādei. Buduārā viņš ieraudzīja vēl spīdam gaismu. Viņš atrāva vaļā portjeras.

Spiezdamās cauri atbīdītajiem aizkariem, guļamistabas krēslā ieplūda griestu lampas mestā tumši sarkanā gaisma. Lanna gulēja uz kušetes. Viņas kailo ķermeni tikai daļēji sedza zaļš zīda apmetnis. Roka, kurā viņa turēja grāmatu, nokarājās pāri kušetes malai. Kuplie mati, atlaisti vaļā, viļņoja ap bālo seju un mirdzošajām acīm, izrisdami pāri zaļajam zīdam melni kā nakts.

Ernsts, bāls kā rēgs, satrauktu seju bija sastindzis uz sliekšņa. Lielām, mulsām acīm viņš uzsūca sevī šo tēlu.

Pēkšņi Lanna pacēla galvu un sacīja savā guldzošajā balsī: — Puisēn! Mīlulīt! Es tik ļoti ilgojos pēc tevis… Nāc! —Viņa pastiepa Ernstam pretī rokas.

Tas Ernstu satrieca. Viņš bija gaidījis izsmieklu un ironiju, bet šāda uzņemšana viņu satrieca.

Ernsts nometās pie Lannas guļvietas ceļos.

Ap Lannas lepnajām lūpām pavīdēja noslēpumainais vaibsts, un viņas acīs pavisam īsi iešķīlās zibens.

—Vai paliksi vienmēr pie manis?

Ernsts, galvu cieši iespiedis zīda spilvenos, iešņukstējās: — Es citādi nespēju…

Tad Lanna dīvaini saldi pasmaidīja; ap sārto muti atplauka smaids, kurā jautās grēks, ilgas un skumjas. Lanna satvēra zaļo zīda apmetni un pārsedza to pāri viņam un sev.

XI

CAURI PASAKU LOGAM sapņu būdā iespīdēja zvaigznes. Loga aplodas klāja bieza sniega sega. Toties jo mājīgāk un tīkamāk bija iekšā. Lampas siltā, zeltainā gaisma mierīgi apmirdzēja sēdētāju rokas. Parasti nopietnais Bēthovens bija ieguvis pavisam jautru mirdzumu. Elizabete lautas pavadībā dziedāja šķelmīgas dziesmiņas. Kaktos sabiezēja krēsla, uz kuras fona sapņaini izcēlās uz plaukta noliktās glāzes un akmeņi.

Atkal sāka snigt, un bija dzirdams, kā logā krīt sniega pārslas. Šad un tad baltā sega sakustējās, un sniegs gāzās lejup. Cepeškrāsnī čūkstēdami cepās āboli. Brūnajās, mājīgajās tasēs garoja tēja. Portreti pie sienas smaidīja un māja ar galvu.

—   Saki, tēvoc Frici, kāpēc tev uz galda ir baltas krizantēmas? Tās taču ir bēru puķes!

—  Pats nezinu, kāpēc. Ieraudzīju — un pēkšņi man uznāca vēlme tās nopirkt. Tās ir tik skaistas, tik mierīgas un baltas — gluži kā sniegs aiz loga. Tās tik daudz ko atsauc atmiņā. Esmu tomēr nodzīvojis bagātu mūžu… Par spīti ciešanām… Iekšēji bagātu un skaistu.

—   Kāpēc tu runā par to, tēvoc Frici?

—  Ziedi man to atgādina.

—   Tu izturies tik svinīgi. Met pie malas skumīgās domas! Domā par pavasari, kuru pēc garās ziemas izjutīsim ar visu dvēseles spēku.

—   Jā, vēl vienu pavasari es gribētu piedzīvot! Vēlreiz saplūkt un ielikt vāzēs magones — sarkanās vēja magones. Vieglprātības kvēlos ziedus… Un rozes… Pasaule ir kļuvusi klusa. Elizabet.

—  Arī klusums ir dzīvs.

—   Es to nejūtu. Man tas šķiet kā pēdējā sagatavošanās garajam miegam. Man ir tikai viena vēlme: nomirt skaisti.

, —Tēvoc Frici!

—   Jā, bērns! Nomirt līksmu prātu, nevis ar sāpēs savilktu seju ieiet lielajā nebūtībā… Mūža beigām jābūt tādām pašām kā dzīvei: cilvēkam nav jājūtas ne priecīgam, ne smejošam, ne sarūgtinātam, tam nevis jāatsakās no kaut kā — nē, tam pilnībā jāizjūt grieķiskā jautrība, kurā atrodams viss minētais — gaviles, atteikšanās un pēdējā sevis pārvarēšana… Tām jābūt jautrības sakopojumam…

Fricis paņēma dzeltenu krīta gabalu un uzrakstīja uz sienas: «Beigām jābūt priecīgām.»

—  Tēvoc Frici, atmet šīs skumīgās domas!

—   Pasaule, kurā mēs dzīvojam, ir dīvaina, Elizabet. Reiz tu atnāci pie manis, lai gūtu prieku un atbalstu, tagad lomas ir gandrīz vai mainījušās. Tu esi izaugusi, Elizabet, un kļuvusi par sievieti. Pēdējā mēneša laikā tu esi ļoti nobriedusi. Ernsts tik tikko vairs pazīs tevi.

—   Ernsts… — aizsapņojusies Elizabete lūkojās tālumā.

—Viņš ilgāku laiku nav rakstījis?

—  Ne jau tāpēc…

—  Tā ir krīze…

—Vai arī beigas…

—  Krīze, Elizabet…

—  Jā, tēvoc Frici…

Kāpnēs atskanēja soļi. Viscaur apsniguši un smejoši, ienāca Frīds un Pauliņa. Pauliņa bija atnesusi līdzi pat sniega piku, lai ar to apveltītu tēvoci Frici, taču pēdējā mirklī, kad Fricis jau meklēja, kur patverties, izšķīrās aizmest sniegu Frīdam aiz apkakles, kas viņam lika briesmīgi purināties. Kad visi bija apsēdušies, Frīds pastāstīja par saviem piedzīvojumiem ar komercpadomnieces kundzi. Tai bija ienācis prātā likt sevi uzgleznot vieglā vasaras tērpā, ķircinošā pozā, mazliet no sāniem. — Tikai padomājiet, draugi, kas tā bija par nekaunību! Katru reizi kopā ar kalponi, kura stiepj koferi, viņa, tērpusies kažokā, uzrocī un plīvurā, ierodas gluži kā Diāna, Junona vai Atēna Pallāda un, apģērbam čaukstot, pazūd aiz aizslietņa, lai atkal izlēktu ārā kā piemīlīga, kautri ķircinoša meitene. Esmu jau nopelnījis divsimt mārku par karikatūrām, kurās par paraugu izvēlējos viņu. Viņas uzblīdusī seja ar neatkārtojami draisko izteiksmi ir dievišķīga. Viņas pavadone, kam jātēlo tikumu sargātājs Cerbers, lieliski uzjautrinās. Taču komercpadomniece tomēr ir lāga dvēsele…

Vakars beidzās vienos smieklos un jautrībā.

Par spīti baltajām krizantēmām.

Heindorfa kundze bija ielūgusi Frici kādā izbraukumā. Diena bija skaista un gandrīz vai silta. Taču vakarā laiks kļuva manāmi vēsāks un sāka piesalt. Atgriezies mājās, Fricis stipri sala un jutās nevesels.

Naktī viņš sāka svīst, stipri klepoja, un nākamajā rītā cēlās temperatūra. Apteksni, kas no rīta ieradās uzkopt istabas, viņš aizsūtīja pēc ārsta. Tas domīgi kratīja galvu. — Jums ir vājas plaušas, Šramma kungs.

—  Jau gadiem ilgi man ir plaušu emfizēma un astma.

—  Jūs dzīvojat viens?

—  Jā…

—  Hm, kopēja būtu ļoti nepieciešama.

—Vai ir tik ļauni?

—   Jābūt piesardzīgiem… Pievakarē es vēlreiz iegriezīšos. Ja nekas nebūs mainījies, jums noteikti būs jāmeklē kopēja.

Fricis iesnaudās.

Vakara pusē ieradās Elizabete. Viņa izbijās ne pa jokam.

—   Kas noticis, tēvoc Frici?

Fricis izstāstīja, ko bija teicis ārsts.

Drīz pēc tam ārsts atnāca vēlreiz. Viņš izmeklēja Frici un sacīja:

—   Es atsūtīšu jums kopēju.

Fricis gurdeni pasmaidīja un tūliņ atkal iemiga.

—Viena te jau ir, — no tumsas atskanēja Elizabetes balss.

—  Jūs, cienītā jaunkundze?

—   Jā. Jau pusgadu palīdzu māsiņām Marijas slimnīcā. Es palikšu

šeit.

Ārsts uzmeta Elizabetei īsu skatienu. — Labi. *— Viņš paskaidroja Elizabetei, kas darāms.

—  Kas viņam kait, doktora kungs?

—   Plaušu un pleiras iekaisums. Plaušas ir vārgas, ļoti vārgas… Naktī Fricis sāka murgot. — Tik tumšs… Ir tik tumšs… Kāpēc ir

tik tumšs?… Aizdedziet sveces… Ir taču dziļa nakts… — Fricis nopūtās un iemiga.

Elizabete sēdēja pie Friča guļasvietas. Viņas vienīgā vēlēšanās bija -— kaut Fricis tiktu izdziedināts. Uzmanīgi viņa pārmainīja apliekamos, piemeta malku ugunij un klausījās Friča elpas vilcienos, kas kļuva aizvien straujāki.

—   Tik karsti, — vaidēja Fricis, — uzlieciet man uz pieres ledu… Uzliec savu vēso roku, Lū…

Elizabete uzlika roku viņam uz galvas. Pavisam skaidrā balsī Fricis sacīja: — Pateicos, — un, atkal ieslīdzis nemierīgā pusmiegā, sāka pusbalsī murmināt. — Lū… Tu esi šeit… Ak, kāpēc tu raudi? Tev nevajag raudāt… Es tā ilgojos pēc tevis, tā il-go-jos… Kur tavas zilās, mīļās acis?

Lū, tu manu drūmo dienu skumjā laime… mana dzimtene… Dzimtene… — Fricis atslīga spilvenos. Elizabete saudzīgi pacēla augstāk viņa galvu.

Loga rūtis ar pelēku mēli laizīja rīts. Fricim cēlās temperatūra.

Elizabete, ataicinājusi Frīdu un Pauliņu, uzdeva viņiem aizsūtīt telegrammu Ernstam.

Pēkšņi Fricis atvēra acis. — Elizabeti

—   Tēvoc Frici…

—   Kas notiek ar mani?

—   Tu esi mazliet sasirdzis un palēnām sāc atlabt.

Fricis papurināja galvu. Tad viņš izlasīja izteicienu uz sienas un pamāja. — Kāds šodien datums, Elizabet?

—   Sestais marts.

—Vai zini, kam šodien ir dzimšanas diena? Viņai!

—   Tad mēs visi šovakar sapulcēsimies pie tevis.

—   Jā! Arī Ernstam jāatnāk.

—  Aizsūtīšu viņam telegrammu.

—   Jā, viņam jāierodas. Man vēl daudz kas viņam sakāms. Šobrīd esmu noguris. Pagulēšu kādu stundiņu, bet pēc tam tu mani pamodināsi —jā?

—   Jā, tēvoc Frici.

Pusdienas laikā atnāca ārsts. — Tuvojas beigas.

Elizabete, lai nesaļimtu, pieturējās pie galda. — Nekādu… cerību?

—   Nekādu. Vai arī jānotiek brīnumam. Droši vien viņš pēcpusdienā vēlreiz pamodīsies, — ārsts, ieraugot Elizabetes apdzisušo seju, piebilda.

Elizabete pieķērās vārdiņam «brīnums». Ieradās Frīds un Pauliņa. Pauliņai bija saraudātas acis.

—   Viņš guļ, — čukstēja Elizabete. — Ārsts domā, ka pēcpusdienā viņš vēlreiz pamodīsies. Ejiet un nopērciet puķes — šodien ir Lū dzimšanas diena.

—   Rozes, — čukstēja Pauliņa.

—   Diez vai jūs tās atradīsiet.

—  Mums tās jāatrod, — caur sakostiem zobiem sacīja Frīds. Pēc stundas sūtņi atgriezās ar rozēm un citiem ziediem. Frīdam un Pauliņai katram uz rokas bija pa rožu klēpim. Paņēmuši vāzes un krūkas, viņi tajās salika ziedus. Šos ziedus viņi novietoja pie gultas, kas uz Friča vēlēšanos bija piebīdīta pie sapņu būdas krāsns.

Visur, kur vien skaties, bija ziedi. Tie plauka un smaržoja. Saldi telpā vēdīja rožu dvesma.

Vēlu pēcpusdienā Fricis pamodās un paskatījās visapkārt. — Kur es atrodos? — viņš vaicāja.

—   Pie mums, — apslāpētā balsī sacīja Elizabete.

Fricis ieraudzīja ziedus. — Rozes… rozes… — viņš sacīja, — nu es vēlreiz esmu ieraudzījis rozes.

Visi saspiedās ap viņa gultu.

—   Šodien ir Lū dzimšanas diena, — vārgā balsī sacīja Fricis. —Atnesiet un aizdedziniet baltas sveces!

Elizabete nolika sveces pie daiļā attēla, kuru no visām pusēm ieskāva rozes.

Sveču liesmas trīsēja un mirguļoja. Un šķita, it kā brīnišķīgās acis mirdzētu un sārtā mute smaidītu.

—   Pabīdiet gultu tā, lai varu viņu redzēt!

Viņi darīja, kā vēlēts, un Fricis nenovērsa acis no daiļā attēla.

—Aizdedziniet vēl vairāk sveču!

Sapņu būda slīga maigā, sārti zeltainā, trīsuļojošā sveču gaismā.

—   Kur Ernsts?

—Viņš ieradīsies.

—  Jā, Ernstam jābūt šeit. Elizabet, domā par viņu. Atnesiet vīnu… tumši sarkano… un sešas glāzes… Nāciet tuvāk… — Fricis ar pūlēm paslējās sēdus, — sēdieties ap smēķēšanas galdiņu.

Elizabete uz apaļā galdiņa uzklāja sedziņu, uzlika trauku ar rozēm un piebīdīja tuvāk gultai.

—   Sešas glāzes… Viena… divas… trīs… četras… piecas… sešas… Jā, viena Ernstam, viena — Lū… — Fricis, noplūcis kādai rozei ziedlapiņas, iebēra tās Lū domātajā glāzē. Pēc tam viņš trīsošām rokām ielēja tajā tumšsārto vīnu.

—   Bērni… Acīmredzot man pienācis laiks jūs pamest… Cik tas ir grūti… Meklējiet atbalstu sevī! Ieklausieties manos vārdos — nemeklējiet laimi pasaulē. Laime slēpjas jūsos — esiet uzticīgi paši sev… Un, atraduši savu es, ejiet svētlaimīgo ceļu uz tu, bet pēc tam — uz Visumu… Jūtieties tā zilgmē kā brāļi un māsas —jūsu brāļi un māsas ir visi — koki, tuksneši, jūra, mākoņi vakara blāzmā, vējš mežā… Nekur nav šķiršanās un nesaskaņu… Dabā viss ir vienotība un harmonija — mūžīgais skaistums… Ja jūsu dvēseles stīgas skan saraustīti, uzskaņojiet tās pēc diženās arfas — dabas… Viss plūst… Nenocietinieties… Visu saprast nozīmē visu piedot… Virs zemes cilvēku dzīvē ir daudz rūgtuma un mīklu, un mīklas bieži vien slēpjas kādā rozē… kādā smaidā… kādā sapnī. Es kā lūgšanā salieku savas gurdās rokas, lai gūtu pēdējo atbalstu pirms došanās zilajā bezgalībā. Un, slīdēdams lejup, uzsaucu jums, kas vēl staigājat šajā saulē: «Palieciet uzticīgi paši sev! Tukšosim glāzes par to… Tas ir mans novēlējums un zvērests… Šo glāzi es tukšoju par godu dzīvībai un nāvei — mūžīgajam Visumam — un savai mīļajai mirušajai…»

Vīnā pilēja asaras, taču savas glāzes viņi izdzēra sausas.

Fricis ievilka elpu un tad klusā balsī turpināja: — Palieciet kopā — jūs atradīsiet atbalstu cits citā. Un neaizmirstiet cilvēkus. Apdāviniet tos! Un negaidiet pateicību! Jūsu apziņā tās būs diezgan. Sniedziet savas dvēseles bagātības — pasaulei allaž to pietrūkst. Dažu labu, kuram zelts nemūžam nebūtu palīdzējis, labs vārds ir atkal padarījis par cilvēku. Nemeklējiet ar cilvēkiem tikai ārēju saskarsmi — meklējiet dvēselisko, un jūs atradīsiet dārgumus. Cilvēks ir labs! Turieties cieši pie šīs atziņas. Sapņu būdai… jāpieder jums… Lū… — Fricis sāka elpot straujāk, — mans brīnišķīgais, zudušais ziedu sapni krēslainajā dārzā — tu esi izdziedāts… izskanējis… Drīz nodzisīs svece… Un viss būs beidzies…

Fricis atslīga spilvenos. — Elizabet…

Elizabete noliecās pie viņa.

—  Dziesmu — viņas dziesmu…

Klusi Elizabete uzsāka dziesmu asaru aizplīvurotā balsī.

—  Vēl no jaunības, vēl no jaunības…

Bija pavisam satumsis. Uz Friča pieres rāmus atspulgus meta sveču liesmas. Viņa brūnajās, sapņainajās acīs mirdzēja svētlaimīgs spožums.

—  Lū… — viņš čukstēja. — Lū…

Ilgu pilna un skumīga kā vakara saules atblāzma uz senlaicīga zelta rožu smaržas pilnajā sapņu būdā atviļņoja dziesma:

—Ak, dzimtās āres, dzimtās āres jūs,

Uz zemi svētīto…

No krēslas atskanēja Frīda un Pauliņas apslāpētās elsas. Kā smeldzīga nopūta viļņoja dziesma:

—   Gan bezdelīga mājup atlidos…

līdz pat skumīgajam: «Kaut bezdelīga dzied…» Un vēlreiz: «Kaut bezdelīga dzied…» Tad, lēnām izgaistot, no krēslas atskanēja kā tāla, rožaina vijoles melodija «Kā citkārt ciematā».

Fricis bija iemidzis.

Sveču liesmas sprakstēja. Ārā sniga.

Slimniekam atkal sākās drudzis.

—  Melnais putns… Ko grib šis melnais putns?… Tas lido atkal un atkal… Ak, mana piere deg kā ugunīs… Lū… Visa telpa ir pilna zeltainas

gaismas… Taču šis melnais putns… Melnais putns… Ernst.. Kur… kur tu esi? Tev tas jādara, Elizabet… Viņš tomēr ir tev uzticīgs… Allaž piedod viņam, Elizabet… Piedošana ir vienīgā īpašība, kas cilvēkā ir no Dieva… Viņš to nedara aiz vieglprātības… Viņš vēl cīnās… Kad viņš tevi sauks, palīdzi viņam, Elizabet… Apsoli man to…

—  Jā, jā, mīļo tēvoc Frici… — Elizabete bija noslīgusi zemē pie slimnieka gultas un skūpstīja viņa rokas.

Fricis nemaz nedzirdēja viņas vārdus. — Redzi, es gribu… Allaž esmu to gribējis… Manas nogurušās kājas… Līdz asinīm noberztās kājas… Ak, esmu tik daudz klejojis… Nu esmu dzimtenē… Nomazgājiet manas nabaga kājas, bērni…

Un, tā kā Fricis nebeidza runāt par to, viņi atnesa trauku, nomazgāja viņa kājas un saudzīgi nosusināja tās; taču tās allaž no jauna kļuva miklas no asarām.

Tuvojās beigas.

—  Dziesmu… Lū dziesmu, Lū dziesmu, Elizabet… — Nenovērsdamies Fricis raudzījās viņā. Pūlēdamās nomākt elsas, Elizabete sāka dziedāt:

—   Tu pasaule un pavasars,

Kam mūžam nebūs gala…

Man spīdēs tavas gaismas stars Līdz pašai kapa malai.

Pēkšņi Fricis, paslējies sēdus, ierunājās skaidrā un skaņā balsī:

—   Jūs visi esat man vienlīdz mīļi…

Tad viņš atslīga atpakaļ un pievērsa skatienu daiļajam attēlam.

Pāri tam trīsuļoja sveču gaisma, tā ka skaistās acis šķita mirdzam, bet sārtā mute runājam: «Nāc mājās…»

—   Tu — miers un manas debesis,

Tu — paradīze klusa,

Līdz tavi pirksti aizspiedīs Man acis reiz uz dusu…

elsodama dziedāja Elizabete — un vēlreiz, pavisam klusu, kā miegā ieaijājot: — «Līdz tavi pirksti aizspiedīs man acis reiz uz dusu…» Fricis gulēja pavisam kluss un skaists.

Viņš bija… miris.

Daiļā attēla priekšā sprakšķēdamas dzisa sveces.

Atskanēja raudas…

Bezcerīgas raudas.;.

XII

LANNA REINERE kopā ar Ernstu bija devusies uz Drēzdeni, lai tur koncertētu. Nākamajā vakarā koncerts bija jāatkārto. Līdz rītam viņi vēl palika Drēzdenē un tikai pusdienas laikā brauca atpakaļ uz Leipcigu. Ernsts tagad lielākoties uzturējās Lannas sabiedrībā. Viņu šausmināja doma palikt vienam, un viņš turpināja dzīvot drudžainā steigā. No stacijas viņi tūliņ brauca uz Lannas dzīvokli. Satumsa, un drīz vien sākās sniegputenis. Lanna, ciešāk aizvilkusi aizkarus, atslīga sēdeklī.

Ernsts domīgi viņu vēroja.

—  Saki man, dārgā, kāpēc tu iemīlēji tieši mani? Es taču neesmu neko ievērojamu sasniedzis. Pie tavām kājām guļ pavisam citādi cilvēki, ar kuriem es nevaru sacensties.

—  Es pati to īsti nesaprotu, puisēn. Tevī ir kaut kas tāds, kā trūkst visiem pārējiem. Tavā būtībā slēpjas kaut kas pirmatnējs — varu to apzīmēt vienīgi ar vārdu «pirmatnējs». Bet kāpēc tu iemīlēji mani?

—  Tu esi dēmons, kas sabango manas asinis.

—   Un to tu saki tik drūmā balsī?

Lanna valšķīgi viņu uzlūkoja.

—  Tu — manas dzīves skurbums un nelaime, — Ernsts izgrūda, pievilkdams viņu sev klāt.

—   Mīlulīt! Kas notiek ar tevi, puisēn?

—  Man vēlreiz jāiziet. Apsolīju ap pulksten deviņiem iegriezties krodziņā līdzās konservatorijai.

—   Ak, puisēn…

—   Esmu devis vārdu, un tas jātur.

—   Jā, bet tu taču atgriezīsies?

Cieši piekļāvusies Erastam, Lanna noskūpstīja viņu.

Krodziņš jau bija atvērts, un tur sprēgāt sprēgāja jautrība. Ernsts tika saņemts ar skaļām gavilēm.

—  Redz, kur viņš, mūsu slavenais Ernsts… Uzsauksim viņam augstas laimes!… Saskandināsim…

Ernsts ātri citu pēc citas iemeta vairākas glāzītes un tūliņ juta to iedarbību. Tika dziedāts un pamatīgi iedzerts. Kāds teica jautru runu. Visiem klātesošajiem galvā bija sakāpis vīns. Viņi uzsāka riņķa dziesmu: «Brāl, kā tavu mīļo sauc?» — «Līzbete — lai dzīvo tā!» — Un tā tika uzrunāti cits pēc cita visapkārt galdam sēdošie. Katrs nosauca savas iemīļotās vārdu, un ikreiz uz tās veselību tika iedzerts. Trokšņaini šo dziesmu pavadīja klavieru mūzika, gaisā peldēja dūmu mākuļi… Eižens uzlēca uz krēsla… — Brāl, kā tavu mīļo sauc? — vaicāja koris… —Visas, itin visas ir manas! — pārējiem līksmojot, sauca Eižens.

—  Brāl, kā tavu mīļo sauc? — riņķa dziesmas dziedātāji pievērsās Erastam.

Ernsts smējās un, dūkdams līdzi melodiju, iedzēra, taču vārdu nenosauca. Visi smējās. — Jautrības gandētājs! Viltnieks! — atskanēja no visām pusēm. — Nav man savas mīļotās! — sauca Ernsts. Nošalca dedzīgs: ā-a-a! — Kura mīļotā ir tāda daiļava, tas nedrīkst viņu noliegt!

Ernsts piesarka purpursārts. Vēl viņa mati glabāja mīļotās smaržu, vēl viņa lūpās dega tās skūpsts. Vienā lēcienā viņš atradās uz galda ar glāzi rokā un uzsauca draugiem, kas barā drūzmējās ap viņu: — Brāļi, vēl vainagus ap mūsu galvām vij jaunība, bet ap mūsu takām — mīlestība… Drīz mēs būsim veci un sirmi… Baudīsim laimi! Jaunība… Rozes… Mīlestība… Es uzdzeru tai un sārtām, sārtām sievietes lūpām!

Gavilēdami draugi drūzmējās ap Ernstu, līksmi saskandinot ar viņu. Gluži kā ķēniņš viņš pacēlās pāri saviem uzticīgajiem pavalstniekiem… Viņa acīs bija skurbums, viņa sirdī svelme!

Ernsts nekādi nevarēja saprast, ko no viņa grib uniformā ģērbtais vīrs, kas bija pienācis pie viņa. Neapzinoties, ko dara, viņš gluži automātiski paņēma no tā rokām telegrammu, automātiski atvēra to — vēl smieklu pilnām acīm izlasīja to… Izlasīja vēlreiz, tad ļāva zemē nokrist glāzei, kļuva bāls kā krīts, grīļodamies nokāpa no galda un, kaut ko nesaprotamu murminādams, sabruka uz grīdas.

Vienā lēcienā piesteidzies pie Erasta, Eižens pieturēja viņu. Ernsts šļupstēja nesaprotamus vārdus. Viņam līdzās uz grīdas mētājās telegramma. Eižens izlasīja: «Tēvocis Fricis ir miris. Elizabete…»

Pēkšņi Ernsts sāka mētāties uz visām pusēm, no viņa rīkles izlauzās krampjains kliedziens. Draugi aiznesa viņu uz atsevišķu istabu.

Pēc stundas Ernsts no tās iznāca. Eižens satrūkās. Erasta seja bija balta kā sniegs, viņa acis stiklaini spīdēja. Eižens vaicāja, vai Ernsts nevēlas, lai viņu pavada. Ernsts skatījās viņam garām, it kā neko nebūtu dzirdējis, un klusēdams izgāja no krodziņa.

Ārā viņš iemetās pajūgā, taču pēc īsa brīža lika kučierim pieturēt, samaksāja un devās mājup kājām.

Automātiski viņš sakravāja koferus. Nejauši viņa rokās gadījās Lannas ģīmetne. Viņš to saplēsa, pārtrauca saiņošanu un iegrima pārdomās. Tad pakratīja galvu. Tikai nekļūt gļēvam! Ātri izšķīries, viņš devās pie Lannas.

Viņa dzirdēja Ernstu ienākam un vilinādama iesaucās: — Puisēn…

Ernstu pārņēma riebums. Viņa kaklu aizžņaudza elsas. Šajā mīlas ligzdiņā viņš sevis necienīgi bija ērti sēdējis, kamēr uzticamais draugs mira vientulībā.

—   Puisēn, vai esi slims? — Izbijusies no Ernsta izskata, klāt piesteidzās Lanna.

—   Beigas, —viņš vēsi sacīja, sniegdams viņai telegrammu.

—   Nabaga, nabaga puisēn, — Lanna klusi sacīja, — paliec šodien pie manis, bet rīt… Lai tu nebūtu viens.

—   Es braukšu prom šonakt un nekad vairs neatgriezīšos.

—   Puisēn! Tu gribi mani atstāt?

—   Tas jau ir noticis.

Lanna ielūkojās viņa sastingušajā sejā un saprata, ka viņš no reibuma ir pamodies. Un iemīlēja viņu vēl vairāk.

—   Puisēn, tā rīkoties tu nedrīksti! Tev jāpaliek pie manis! Kas tev tur vēl meklējams! Palīdzēt taču tu vairs nevari. Paliec pie manis! Dosimies prom no šejienes — uz Franciju vai Itāliju un dzīvosim tur kopā. Aizmirsti visu un topi laimīgs kopā ar mani! Ko tu vēl vēlies?

Ernsts nokratīja viņas roku. — Ko es vēlos? Atrast sevi no jauna pie tā cilvēka zārka, kura uzticību esmu nodevis.

—Ak, puisēn, aizmirsti to visu — nāc pie manis!

—  Nē!

—   Kad tu atgriezīsies?

—   Nekad!

Zibošām acīm uzlūkodama Ernstu, Lanna izrāva no rakstāmgalda atvilktnes revolveri.

-— Tu paliksi šeit!

Vēsā mierā Ernsts sakrustoja rokas uz krūtīm un nicīgi pavērās viņā. Tad viņš pagriezās, lai dotos prom.

Pēkšņi Lanna aizmeta revolveri, nokrita zemē un, apskāvusi viņa kājas, ieraudājās: — Puisēn… Mīļo puisēn… Paliec… Atgriezies… Nenogalini mani, puisēn…

Ernsts piesarka purpursārts. Vēl viņa mati glabāja mīļotās smaržu, vēl viņa lūpās dega tās skūpsts. Vienā lēcienā viņš atradās uz galda ar glāzi rokā un uzsauca draugiem, kas barā drūzmējās ap viņu: — Brāļi, vēl vainagus ap mūsu galvām vij jaunība, bet ap mūsu takām — mīlestība… Drīz mēs būsim veci un sirmi… Baudīsim laimi! Jaunība… Rozes… Mīlestība… Es uzdzeru tai un sārtām, sārtām sievietes lūpām!

Gavilēdami draugi drūzmējās ap Ernstu, līksmi saskandinot ar viņu. Gluži kā ķēniņš viņš pacēlās pāri saviem uzticīgajiem pavalstniekiem… Viņa acīs bija skurbums, viņa sirdī svelme!

Ernsts nekādi nevarēja saprast, ko no viņa grib uniformā ģērbtais vīrs, kas bija pienācis pie viņa. Neapzinoties, ko dara, viņš gluži automātiski paņēma no tā rokām telegrammu, automātiski atvēra to — vēl smieklu pilnām acīm izlasīja to… Izlasīja vēlreiz, tad ļāva zemē nokrist glāzei, kļuva bāls kā krīts, grīļodamies nokāpa no galda un, kaut ko nesaprotamu murminādams, sabruka uz grīdas.

Vienā lēcienā piesteidzies pie Ernsta, Eižens pieturēja viņu. Ernsts šļupstēja nesaprotamus vārdus. Viņam līdzās uz grīdas mētājās telegramma. Eižens izlasīja: «Tēvocis Fricis ir miris. Elizabete…»

Pēkšņi Ernsts sāka mētāties uz visām pusēm, no viņa rīkles izlauzās krampjains kliedziens. Draugi aiznesa viņu uz atsevišķu istabu.

Pēc stundas Ernsts no tās iznāca. Eižens satrūkās. Ernsta seja bija balta kā sniegs, viņa acis stiklaini spīdēja. Eižens vaicāja, vai Ernsts nevēlas, lai viņu pavada. Ernsts skatījās viņam garām, it kā neko nebūtu dzirdējis, un klusēdams izgāja no krodziņa.

Ārā viņš iemetās pajūgā, taču pēc īsa brīža lika kučierim pieturēt, samaksāja un devās mājup kājām.

Automātiski viņš sakravāja koferus. Nejauši viņa rokās gadījās Lannas ģīmetne. Viņš to saplēsa, pārtrauca saiņošanu un iegrima pārdomās. Tad pakratīja galvu. Tikai nekļūt gļēvam! Ātri izšķīries, viņš devās pie Lannas.

Viņa dzirdēja Ernstu ienākam un vilinādama iesaucās: — Puisēn…

Ernstu pārņēma riebums. Viņa kaklu aizžņaudza elsas. Šajā mīlas ligzdiņā viņš sevis necienīgi bija ērti sēdējis, kamēr uzticamais draugs mira vientulībā.

—   Puisēn, vai esi slims? — Izbijusies no Ernsta izskata, klāt piesteidzās Lanna.

—   Beigas, —? viņš vēsi sacīja, sniegdams viņai telegrammu.

—   Nabaga, nabaga puisēn, — Lanna klusi sacīja, — paliec šodien pie manis, bet rīt… Lai tu nebūtu viens.

—   Es braukšu prom šonakt un nekad vairs neatgriezīšos.

—   Puisēn! Tu gribi mani atstāt?

—   Tas jau ir noticis.

Lanna ielūkojās viņa sastingušajā sejā un saprata, ka viņš no reibuma ir pamodies. Un iemīlēja viņu vēl vairāk.

—   Puisēn, tā rīkoties tu nedrīksti! Tev jāpaliek pie manis! Kas tev tur vēl meklējams! Palīdzēt taču tu vairs nevari. Paliec pie manis! Dosimies prom no šejienes — uz Franciju vai Itāliju un dzīvosim tur kopā. Aizmirsti visu un topi laimīgs kopā ar mani! Ko tu vēl vēlies?

Ernsts nokratīja viņas roku. — Ko es vēlos? Atrast sevi no jauna pie tā cilvēka zārka, kura uzticību esmu nodevis.

—  Ak, puisēn, aizmirsti to visu — nāc pie manis!

. —-Nē!

—   Kad tu atgriezīsies?

—   Nekad!

Zibošām acīm uzlūkodama Ernstu, Lanna izrāva no rakstāmgalda atvilktnes revolveri.

—   Tu paliksi šeit!

Vēsā mierā Ernsts sakrustoja rokas uz krūtīm un nicīgi pavērās viņā. Tad viņš pagriezās, lai dotos prom.

Pēkšņi Lanna aizmeta revolveri, nokrita zemē un, apskāvusi viņa kājas, ieraudājās: — Puisēn… Mīļo puisēn… Paliec… Atgriezies… Nenogalini mani, puisēn…

Ernsts atgrūda viņu un izgāja ārā.

Aiz muguras atskanēja raudas: — Puisēn, uzklausi taču… Puisēn…

Augstu paceltu galvu viņš devās uz staciju. Uz ielas stūra viņš paguris apstājās un atbalstīja galvu pret kādas mājas sienu.

—   Frici… Dārgais…—viņš murmināja.

Tad viņš gāja tālāk.

Zvaigznes pie debesīm vairs nemirdzēja. Lēnām sāka snigt—vienmērīgi, pārslu pa pārslai. Nākamajā rītā Leipciga grima dziļā sniegā.

XIII

ROZES SAPŅU BŪDĀ bija viegli apvītušas. Joprojām uz pasaku loga biezā kārtā gūlās sniegs. Lēnām vērās durvis. Ernsts stāvēja pie drauga nāves gultas.

Mirušā sejā vīdēja dziļš miers. Viņa cildenajos vaibstos bija vērojama dīvaina un pārlaicīga prieka atspulgs.

Ernsts paraudzījās apkārt. Viss bija tāpat kā agrāk. Tikai — nekas vairs nebija tā kā agrāk. Ernsts tik tikko uzdrīkstējās elpot—viņš jutās kā sasaistīts.

—   Frici, — viņš klusi sacīja.

Nāves mēmuma priekšā viņa dvēselē iezagās šausmas. Viņa acis iepletās. Viņš redzēja apļus, līnijas — visapkārt bija melna tumsa…

—    Frici! — viņš iekliedzās un, ievaidēdamies sabrucis pie gultas, lauzīja rokas un elsodams sauca bez mitas: — Frici… Frici… — Tad Ernsts pārkrita pāri mirušajam, lai to sasildītu un iedvestu tajā dzīvību. Taču sastingušā ķermeņa saltums izraisīja viņā šausmas, un, skaļi iekliegdamies, viņš juta, kā vismīļākais cilvēks uz pasaules iedveš baismas — tik dīvaini svešs šķita nedzīvais ķermenis, un viņš saprata, ka viss, viss ir beidzies. Ar dūrēm pieri dauzīdams, Ernsts kliedza un kliedza: — Frici, mīļais, uzticamais draugs, ņem mani sev līdzi… Manas dzīves vadoni, ko es iesākšu bez tevis…

Šaura roka pieskārās viņa plecam. Mulsi viņš atskatījās. Aiz muguras stāvēja Elizabete.

—   Ernst! — Elizabete sniedza viņam roku.

Sākumā Ernsts viņu nepazina — Elizabete izskatījās daudz vairāk nobriedusi. — Pastāsti man par viņu, — lūdza Ernsts, paslēpis seju plaukstās.

Drebošā balsī Elizabete stāstīja par Friča pēdējām stundām. Viņa stāstīja par visu, vienīgi ne to, ko Fricis bija sacījis par Ernstu. Pēc tam viņi abi sēdēja, vērdamies kaut kur tālumā. Klusi Elizabete piecēlās un paskatījās uz Ernstu. Viņš palika sēžam. — Es palikšu nomodā pie sava uzticamā drauga nāves cisām.

Pēcpusdienā atveda zārku. Ernsts nevienam neļāva pieskarties Fricim. Pats savām rokām viņš guldīja draugu cinka zārka vieglajā ieliktnī, kuram līdz pārvešanai uz krematoriju bija jāsniedz tam patvērums. Zārku viņi novietoja darbnīcā.

Heindorfa kundze atsūtīja lauru kociņus. Darbnīca bija vainagu un ziedu pārpilna. Ernsts lika nopirkt visas pilsētā dabūjamās rozes un izbārstīja tās pāri zārkam.

Tā pienāca pēdējais vakars pirms pārvešanas uz krematoriju. Pie zārka dega desmit lielas, dzeltenas sveces. Mirušā mieru sargāja Ernsts. Nosēdies zemē zārka kājgalī, viņš nepārtraukti raudzījās mīļajā sejā. Pienāca nakts. Debess bija kā nosēta ar zvaigznēm, kas mirgoja pasakainā spožumā.

—   Frici, tu dusi mūžīgajā mierā… Tu esi miris… Miris — ak, baisais vārds!… Tu dzīvo vēl vienīgi manās atmiņās, taču lēnām kļūsi aizvien bālāks un bālāks, līdz arī mani aizsauks vēsās ēnas. Uzticamais draugs, tikai vienu vienīgu reizi tu esi mani pievīlis — toreiz, kad nepaņēmi mani sev līdzi. Uzklausi mani pēdējo reizi: uzticību es tev apsolu — uzticību pašam sev, kā tu pieprasīji… Ak, uzticamais draugs… Nē, tu nedrīksti dusēt viens…

Ernsts iegāja sapņu būdā, kur pie sienas karājās daiļais attēls.

—   Daiļais attēl! Ilgas, kas sauca pēc tevis, ir apklusušas, lūpas, kas trīsot apvija tevi ar dziesmām, mirušas. Ko lai tu iesāc šeit bez viņa? Nāc un pavadi viņu pēdējā gaitā!

Ernsts noņēma gleznu no sienas un atgriezās darbnīcā.

—   Pēdējā ceļā tu nedosies viens, Frici. Tavu ilgu sapnis būs pie tevis.

Viņš ielika daiļo gleznu zārkā. Tad atnesa visas Lū vēstules un ielika tās Fricim rokās. Sausām, degošām acīm viņš skatījās mīlētājos, līdz ieradās pārējie. Vēlāk atnāca arī strādnieki. Tad Ernsts cēlās kājās.

—   Par šo aizgājēju nevēstīs neviena grāmata, nevienā hronikā netiks minēts viņa vārds. Pāri viņa kapam pūlis vēji, un drīz vien neviens nezinās, kur tas meklējams. Un tomēr par šo mirušo tiks lietas asaras, kādas netiek lietas ne par vienu ķēniņu. Jo šeit dus kaut kas vairāk nekā ķēniņš… šis zaudējums ir smagāks nekā ķēniņa zaudējums… Nodrebiet, jūs visi: no mums ir aizgājis Cilvēks!

Ernsts izņēma strādniekiem no rokām darbarīkus un neļāva nevienam tuvoties zārkam. Kad viņš sāka aiznaglot zārku, visiem klātesošajiem izlauzās neapvaldītas elsas. Ernsts neraudāja, bet no viņa lūpām noritēja divas smagas asins lāses. Zārks tika iznests no istabas.

Ernsts palika darbnīcā, līdz garām pagāja Elizabete. Pēkšņi viņš izdzirdēja sāpīgas, sāpīgas raudas… — Tēvoc Frici… mīļais tēvoc Frici… Nu es atkal esmu viena…

Pie katafalka, uz kura bija atradies zārks, viņš ieraudzīja ceļos noslīgušu Triksu Bergenu.

Ap pusdienas laiku zārks jau atradās Drēzdenē un bija novietots krematorijas zālē. Kremēšanas laikā Ernsts spēlēja ērģeles. Nekad vēl krematorijas darbinieki nebija dzirdējuši tādu ērģeļspēli. Nevaldāmas sāpes bija saklausāmas šajos skaņu plūdos, kuros gluži aizplīvuroti ieskanējās dziesma «Vēl no jaunības», kas pieauga spēkā līdz varenai jutu brāzmai, lai liegi un skumīgi izskanētu melodijā ar Friča vārdiem: «Tu — pasaule un pavasars, kam mūžam nebūs gala…»

Kad Ernsts atgriezās mājās, viņam pēkšņi uzbruka nervu drudzis. Sešas nedēļas viņa dzīvība karājās mata galā. Elizabete lika viņu nogādāt uz slimnīcu, kurā strādāja, un pati kopa viņu. Beidzot Ernsts atkal varēja atstāt gultu. Viņš bija sabrucis. Dienu pēc dienas viņš sēdēja saulē uz terases, lasīdams Friča vēstules un dzejoļus. Smagās bēdas bija viņu salauzušas. Uz Elizabeti viņš raudzījās kā nabaga grēcinieks uz svēto. Viņš nespēja aptvert, kā viņas tīrā būtība reiz krustojusi viņa tumšo ceļu. Tomēr Ernsta dvēselē bija palikusi klusa, sāpīga smeldze, un viņš bieži, domās iegrimis, noskatījās Elizabetei nopakaļ, kad tā atstāja istabu. Šajās dienās viņš atrada Friča dzejoli, kas bija uzrakstīts ar zīmuli uz melnas lapas.

Tam, kas no tumsas nācis,

Pie gaismas jāpierod.

Pat ubags iepleš acis,

Kam karaļkroni dod.

Tik ilgi tumsā bijis Es esmu, mīļotā, —

Nu spožums pāri lijis,

Bet aizmirsta nav tā.

Tūliņ viņš šim dzejolim sacerēja piemērotu melodiju — sāpīgu, tumšas grūtsirdības pilnu melodiju… Un iedeva lapu Elizabetei.

Pēc divām nedēļām Ernsts bija izveseļojies un gausiem soļiem devās pa veco ceļu uz sapņu būdu. Tur viņu gaidīja Eižena vēstule, ko tas bija sūtījis no Leipcigas un ko draugi droši vien bija aizmirsuši viņam nodot. Vēstulē Eižens gan jautāja, gan pastāstīja šo to, bet visbeidzot pašu svarīgāko: Lanna Reinere esot saderinājusies ar kņazu Razņikovu.

Ernsts gurdi pasmaidīja. Tātad arī šis posms viņa dzīvē bija beidzies. Viņš pabrīnījās, cik ātri var mainīties tas, kas vēl pirms īsa brīža nozīmēja visu dzīvi.

—   Mana sirds ir tukša, — viņš skumīgi secināja, — un tu, Frici, esi paņēmis sev līdzi visu.

Cauri pasaku logam telpā ieplūda krēsla. Ernsts, ieslīdzis atzveltnī, ieklausījās tās balsīs. Sienas šķita dzīvas un čukstēja, visa telpa stāstīja savus stāstus naktij, kas nolaidās tai pāri.

—   Tu neaizmirstamais, — klusā balsī sacīja Ernsts, — mana dvēsele piederēja tev, tu lielais cilvēka dvēseles pazinēj… Dvēsele… — viņš nopūtās, — esmu savu dvēseli izšķērdējis… — Un klusi turpināja:

—   Palīdzi man, Frici, atgūt manu dvēseli… Ak, smagā doma, kas mani nomāc kā ļauns sapnis: vai patiešām šis upuris bija vajadzīgs, lai mani pamodinātu?

Ernsts rakņājās pa vecām vēstulēm un grāmatām, līdz pasaku logā ieskatījās dziļa nakts.

—   Frici, tu esi vienīgais, kurš joprojām palīdz man nest dzīves pilnestību un ciešanas… — Pēkšņi viņš skaļi iesaucās: — Elizabeti Minjona! Manas dvēseles iemīļotā! Arī tevi esmu zaudējis… Viss ir pagalam… Kļuvis pelēks… Un miris…

Nākamajā vakarā viņi visi sapulcējās sapņu būdā. Ārā laiks bija vēss un lietains. Logā sitās lietus lāses.

Viņi bija neparasti klusi.

—   Šobrīd te ir tik dīvaini, — sacīja Pauliņa, — it kā telpa būtu zaudējusi dvēseli.

—   Ir zudis tas, kas mūs vienoja. Mēs esam vairs tikai atsevišķas veselā sastāvdaļas. Saite, kas mūs saturēja kopā, ir pārtrūkusi.

Ernsts nolasīja dažas vietas no Friča pēdējās vēstules. Tad skumīgi piebilda: — Miris — tas nozīmē, ka viņa nav. Mēs nekad vairs viņu neredzēsim.

—    Nē, — stingrā balsī sacīja Elizabete, — miris nebūt nenozīmē, ka viņa nav! Neizsīkstošs un mūžīgs ir dzīves ritums. Viņa piemiņa un viņa dvēsele mūsos ir dzīva. Viņš turpina dzīvot mūsos. Tikai kļuvis jaunāks. Atcerieties viņa vārdus: «Visi ir jūsu brāļi un māsas — koks silājā, mākonis rieta debesīs, vējš mežā…» Jums jājūtas vienotiem ar visu… un atcerieties viņa mācību: no es uz tu, un tālāk — uz Visumu. Ilgi viņš bija gājis no es uz tu. Nu viņš ir sasniedzis dzīves rituma pēdējo pieturu — Visumu. Un caur šo Visumu atkal nonācis pie es. Viņš ir visur. Kad ieraugu zvaigznes, zinu — viņš ir tur, kad veros mākoņos, dziļi dvēselē es izjūtu viņu un tas sniedz man mierinājumu. Viņš ir visā — arī manī. Ziedā, akmenī, vētrā un klusumā. Naktī mēness iespīd manā istabiņā — es sajūtu: Fricis; dienā smaida saule — es sajūtu: Fricis. Pasaulē šķiršanās nav. No ķermeniska tuvuma viņš pārcēlies garīgā tālumā. Tas ir smagi, tomēr mēs neesam viņu zaudējuši! Viņš ir mūsos! Un mēs glabāsim dziļi dvēselē viņa domas un viņa novēlējumu, uzticīgi stāvēsim plecu pie pleca cīņā gan pret dzīves vētrām, gan vētrām mūsu dvēselē.

Ernsts izbrīnīts bija klausījies šajos vārdos. Liegs mierinājums ieplūda viņa dvēselē. Vai tā maz bija Elizabete?

—   Kāda… tu esi kļuvusi! — viņš izstomīja.

Elizabete turpināja: — Ir atsūtīta urna ar mūsu mīļā skolotāja pelniem. Lai tā paliek trīs dienas sapņu būdā starp rozēm, pēc tam apglabāsim to dārzā, kur zied rozes, neļķes un magones, kuras viņš tā mīlēja.

Saudzīgi Elizabete nolika urnu starp rozēm.

Ernsts sacīja: — Nevar būt, ka šis nelielais trauks ieslēdz tādu cilvēku. Frici, dārgais, — kur tu esi? — Ernsts, turēdams urnu rokās, ieklausījās. Urnā, klusi žūžodami, urdzēja pelni. Tad, sapratis, ka Fricis ir miris un augšāmcēlies, Ernsts sabruka savā krēslā un raudāja — pirmo reizi pēc Friča nāves raudāja nevaldāmi, raudāja atvieglojuma asaras.

Tad viņš paņēma pēdējās sarkanvīna pudeles un atnesa sešas glāzes. —Sešas, — Ernsts sacīja asaru aizžņaugtā balsī un ielēja glāzēs vīnu, — vienu daiļajam attēlam, vienu — viņam.

Pēc tam viņš paņēma vienu no Friča pašportretiem un uzkarināja vietā, kur bija atradies daiļais attēls.

—  Ir laiks… — skumīgi smaidot, sacīja Ernsts. — Daiļais attēls ir miris, ilgas, kas sauca pēc tā, apklusušas. Jaunas ilgas sauc pēc jauna attēla. Cik drīz apklusīs ari šīs ilgas un no mums pāri nepaliks nekas cits kā vien piemiņa kādā sirdī, kas mūs mīlējusi? Dzīve izplūst caur mūsu pirkstiem kā smiltis. Turot rokā visdārgāko, cilvēks to neapzinās… Tikai tad, kad tas izslīdējis caur pirkstiem, viņš saprot, ko zaudējis, un sāk gausties.

Turēsim rokās savu jaunību un pacelsim to pēc iespējas augstāk — pretī gaismai! Jā, Elizabet, viņa gaismas novēlējums ir mūsos. Lai viņa piemiņa mūsu sirdīs ir nevis žēlabas, bet gan dzīvošana viņa garā. Bet nu tukšosim pēdējo glāzi, atceroties daiļo attēlu, un vēl vienu, klusējot, bet ar asarām acīs pieminot viņu un mūsu zvērestu!

Svinīgi tika saskandinātas glāzes.

Trīsošām rokām Ernsts aizdedza sveces aizgājēja portreta priekšā. Sveču liesmas trīsēja un mirguļoja, tā ka šķita — attēls atdzīvojas, kā pasakā iemirdzas brūnās acis un laipnā mute sāk smaidīt.

Krēsla sabiezēja. Viss bija tāpat kā citkārt — trūka vienīgi Viņa. Tad par spīti labajai apņēmībai viņiem atkal uzmācās raudas.

Pavasaris, kuru vēlējās piedzīvot Fricis, bija atnācis visā savā krāšņumā. Skaļi dziedāja žubītes, gavilēja cīruļi, šalkoja koki, mirdzošs pāri ziedoņa ārēm skrēja vējš.

Tuvojās vasara.

Ernsts no visa tā nedz dzirdēja» nedz uztvēra kaut ko. Viņš sēdēja sapņu būdā un rakstīja. Nenieka viņš nemanīja no pavasara jaukumiem un vienīgi tad, kad nespēja turpināt rakstīšanu, juta, ka tuvojas nakts. Viņš sacerēja lielu skaņdarbu Friča piemiņai. Kad viņam no rokas izkrita nošu spalva un viņš gurdi atslīga sēdeklī, kā nomaldījies rēgs viņam garām aizslīdēja līdzšinējā dzīve. Izgaisis bija viss, un pāri palikusi vienīgi viņa klusā mīlestība pret Elizabeti. Viņš vairs nespēja saprast, kā varējis kaut mirkli domāt par Lannu. Elizabeti viņš jau sen nebija redzējis.

Beidzot darba uzmetums bija pabeigts. Dienā, kad Ernsts nolika malā spalvu un atlieca muguru, no mūzikas direktora Bonna pienāca vēstule, kurā tas uz izdevīgiem noteikumiem piedāvāja viņam kapelmeistara vietu Minhenē. Pagaidām Ernsts vēstuli nolika malā. Pabeigtais darbs lika viņam justies šauri starp četrām sienām. Viņš izgāja ārā un redzēja, ka pienākusi vasara.

Ernsts gāja pa valni cauri apstādījumiem un brīnījās, cik viegla un brīva pēc daudzām nedēļām atkal kļuvusi sirds.

Pēkšņi viņš ieraudzīja Elizabeti. Steigšus viņš devās pie tās un sacīja gandrīz vai agrākajā tonī: — Tev jānāk man līdzi, Elizabet! Esmu uzrakstījis kaut ko skaistu — ejam! — Elizabete pārsteigta viņu uzlūkoja. šajos vārdos viņa saklausīja seno dienu Ernstu, kaut gan balss skanēja klusāk un viņš pats šķita vairāk nobriedis.

—   Dosimies uz sapņu būdu!

Pa ceļam Ernsts pastāstīja viņai par Friča atcerei veltīto skaņdarbu. — Tas nav nekāds rekviēms, Elizabet, — drīzāk gan skatuvei piemērots muzikāls darbs.

Viņi devās augšup pa kāpnēm uz darbnīcu. Ernsts steigšus atnesa nošu lapas un nolika tās uz flīģeļa.

—  Nesen kāda tiesu iestāde atsūtīja man Friča testamentu. Tā saturs ir īss: «Visu, kas man pieder, novēlu savam draugam Erastam Vinteram.» Tā nu sapņu būda vēl pusgadu būs mūsu rīcībā. Lūk, notis

balsij. Visa darba pamatā ir Friča, kā arī citu dzejnieku vārsmas. Tām pievienota orķestra partitūra, balsu un kora skanējums… Uz skatuves alegoriski būs attēlota dzīve.

Pirmās tēmas nosaukums — «Rozes — viņa mīlestības ziedi»… Skatītāju zāle tāpat kā teātra izrādes laikā ir tumša. Pavisam klusu orķestris sāk uvertīru. Flautas sudrabainās skaņas pāri septimas čukstiem uzviļņo līdz sol bemol mažoram. Gausās tercās flautas melodija, līdzīgi strūklakas ūdens lāsēm, atkal krīt lejup, un pāri kora klusai čalošanai paceļas sāpīga alta balss: «Rozes — manas mīlestības ziedi…» — Ernsts spēlēja un skaidroja vienlaicīgi. — Šalkodams paceļas priekškars. Zilganā krēslā stāv sieviete, noliekusies pie urnas, kuru no visām pusēm ieskauj rozes. Mazpamazām kļūst gaišāks un gaišāks. Priekškars krīt. Tāda ir priekšspēle.

Gariem, skanīgiem akordiem sāk spēlēt orķestris. Cauri akordu vijumam re bemol mažorā iespraucas arfa. Kā cīrulis sāk gavilēt kāda vijole. Paceļas priekškars. Jūra rīta blāzmā. Uz šā kvēli sarkanā fona redzams kāda cilvēka melnais siluets. Viņš izstiepj rokas pretī saulei. Vīrieša balss dzied himnu saulei.

Otrā aina — «Radīšana». Orķestris spēlē melodiju, sāk skanēt vīrieša balss, ap kuru kā ziedi vijas sievietes balss, kam pievienojas pārējie, līdz beidzot uzbrāzmo «Himna radīšanai».

Trešā aina: akmens siena mēnesnīcā; virs tās divas sāpēs lauzītas rokas. Žēlabaini ilgas pauž fagoti. Uzviļņo zema vīrieša balss un paceļas pāri raudoša orķestra skumīgajam plūdumam. Bezcerīga melodija drūmi ieelsojasun apklust.

Ceriņu smarža mēness apmirdzētā naktī. Sārti sudrabota kā sniegs atviz gaisma, un klusi ieskanas vijoles. Ceriņu krūma paēnā pie sievietes kājām ceļos noslīdzis kāds vīrietis. Vijoles dzied par mīlestību — skaņas pieaug spēkā… Gavilē… Pāri skurbiem sapņiem atskan drūms čella motīvs. Skaņas uzbrāzmo — atskan gaviles… Gaisma un žēlastība. Vīrietis stāv izslējies visā augumā, sieviete pieglaudusi galvu viņa plecam. Mirgo gaisma, dvēseles dedzina svētlaime, līdzīgi pērkona dārdiem skan mīlestības Augstā dziesma.

Atsacīšanās. Pie galda sēž kāds vīrs, galvu ar izspūrušajiem matiem atbalstījis rokās. Dobji ducina orķestris. Juceklīgas, griezīgas disonanses sprēgā lejup pāri klausītāju galvām. Vīrietis paceļ galvu — ātri garām aizslīd īss, svētlaimīgs sapnis… Tad viņš galvu atkal nolaiž… Atskan raudas, un pēkšņi viss apklust.

Jauna aina: zilgana krēsla, kalnu galotnes. Skatuves priekšplānā — urna. Brīnumaina šķiet orķestra klusēšana, ko pārtrauc gari stiepti, drūmi akordi. Lēnām iemirdzas zvaigznes. Pārgalvīgi skan pēdējās melodijas. Iezaigojas kalnu gāles. Mazpamazām atklājas skatuves priekšplāns. Kāds cilvēks guļ zemē. Pa pusei paslejas augšup — ieklausās. Paveras zilgans plīvurs, atsedzot brīnumainu tēlu. Sudrabaināka kļūst krēsla, bet mūzika skaļāka, skanīgāka. Vīrietis pieceļas kājās. Sudrabaini uz viņa pieres mirgo atpestīšanas brīnums. Viņš nometas ceļos. Sievietes tēls noliecas pie viņa. Tajā jaušams diženums, kas dāvā visdziļāko mieru. Uz skatuves dominē sudrabotais tonis… Atpestīšana un cilvēcība. Satumst. Liega ieskanas melodija: «Tu — mana pasaule un pavasars…» Sievietes tēls dodas pie urnas un noliek rozes uz tās. Krīt priekškars. Ar svētlaimīgām arfas skaņām izskan orķestris.

Ernsts drebēja aiz satraukuma. Uz viņa vaigiem kvēloja sārti plankumi. Elizabete, mūzikas aizrauta, bija noliekusies pie viņa, lai varētu ieskatīties nošu lapās. Pamazām satumsa.

—   Miris! Miris! — sāpju pārmēra nomākts, pēkšņi iesaucās Ernsts.—Viss zaudēts… viss… Šis ir mans pēdējais darbs… Tagad gribu sekot viņam — mirt… Kas cits man atliek? Viss, ko reiz mīlēju, kļuvis par kapu… Aiz vieglprātības ielaidos spēlē un zaudēju… Gribu mirt, — dobjā balsī sacīja Ernsts, — nu es savu ceļu zinu.

—  Tev jādzīvo, — no tumsas atskanēja balss.

—  Es taču esmu zaudējis visu, Elizabet. Fricis ir miris… — Ernsts ievaidējās. — Fricis ir miris, bet tu — ari tu, Elizabet… — Aiz

satraukuma Ernsts bija zaudējis savaldību. — Vismaz saki man, Elizabet, ka esi piedevusi to, kas mani moka un neļauj naktīs gulēt, — manu vainu, visu, ko uzvēlu taviem pleciem, citādi es sabrukšu aiz nicinājuma pret sevi. Saki man to, un es klusi aiziešu, lai nekad vairs nešķērsotu tavu gaišo dzīves ceļu!

Elizabete bija kļuvusi pavisam bāla.

—Viss ir labi, Ernst.

Ernsts bezcerīgi pakratīja galvu un mokpilnā balsī sacīja: — Tu vēl neko nezini?

—   Es tevi mīlu, Ernst…

. Ernsts aiz sāpēm iekliedzās. — Elizabet, neesi tik cietsirdīga — nerādi man zudušo tik zeltainā gaismā! Nepadari man šo atteikšanos tik briesmīgi smagu!

Elizabetes matos rotājās zeltītais vakarblāzmas atspīdums, kas mirdzēja arī viņas acīs.

—   Es tevi mīlu, Ernst…

—   Elizabet… — Krēsls rībēdams nogāzās uz grīdas. — Tu taču vēl nezini to… Es iepazinos ar kādu sievieti… Esmu tevi pievīlis un tūkstoškārt nodevis.

Klusā diženumā Elizabete stāvēja Ernsta priekšā, un viņas brīnumainā balss skanēja krēslainajā istabā: — Es zinu visu, Ernst!

Viņa roka meklēja atbalstu: — Tu… tu… zini visu? Arī to, ka es šo sievieti…

—Visu, Ernst.

Viņš kāpās aizvien vairāk atpakaļ. — Un tu… Tu saki, Elizabet… Nē, — elsodams viņš turpināja, — tas nav iespējams… Nav iespējams, ka tu… — viņš iesaucās, — Elizabet! Es miršu, ja tā nebūs tiesa!

—   Es tevi mīlu, Ernst!

Atskanēja kliedziens — gaviļpilns, asarains, stostīgs, drebošs, šņukstošs, līksmojošs: — Elizabet!!!… Minjona! — un Ernsts gulēja pie viņas kājām.

—   Mīļotais — tu!

—   Minjona… Minjona… Minjona…

Bija pavisam satumsis.

—  Saki, mīļotā, kā tu spēj parādīt tādu žēlastību man — nabaga grēciniekam?

—  Ne jau grēks bija tava rīcība, bet vienīgi maldi. Pat ne maldi — tikai ceļš, pa kuru tev bija jāiet… Ceļš cauri naktij… Nu tu esi atradis sevi no jauna.

—   Tevī, mīļotā.

—   No es uz tu, — Elizabete kā aizsapņojusies sacīja.

—   Cik žēl, ka šo brīdi nepiedzīvoja Fricis!

—Viņš zināja, ka tā notiks.

—  Zināja? Frici — uzticamais draugs! Tatad arī nāves brīdī tu pilnīgi uzticējies man, ar savu nāvi rādīdams ceļu atpakaļ pie sevis! Ak, Frici! — Nāc, Elizabet, — dosimies pie viņa!

Cieši pieglaudušies viens otram, viņi iegāja sapņu būdā. Ernsts aizdedzināja sveces Bēthovena stūrītī mīļotā mirušā drauga portreta priekšā. Tās meta zeltainu atblāzmu Elizabetes Madonnai līdzīgajā sejā.

Ernsts uzlūkoja Elizabeti, un viņu pārņēma pilnīga savas laimes apjausma: pēc maldu gaitām viņš atkal bija atradis dzimteni un pareizo ceļu dzīvē, arī savā dvēselē viņš bija piedzīvojis atpestīšanu… Ernsts cieši apskāva Elizabetes plecus un aizkustinājumā, ar grūtībām meklēdams vārdus, sacīja: — Frici… Dārgais… Tavi bērni ir atgriezušies mājās… Pateicoties tev… Esmu atkal atradis savu ceļu, Frici… Un turu laimi savās rokās…

Es esmu Tu…

Sveču liesmas trīsuļodamas apmirdzēja gleznu pie sienas. Un šķita, ka brūnās, sapņainās acis mirdzētu un laipnā mute smaidītu…

*Profilā. (Franču vai)

[1] tāds, kas runā angliski. (angļu vai)

[2] skandināvu mitoloģijā — sieviešu kārtas zemākās dievības, kas, cilvēkam piedzimstot, lemj tā likteni. (Tulkotājas piezīme.)

[3] ak, niecību niecība! (Latīņu vai)

[4] sabiedrības krējums. (franču vai.)

[5] trakais kapelmeistars. (Jidišs.)

[6] j. v. gētes dzejolis R. Blaumaņa atdzejojumā.

[6] Kāda iedoma! (Franču vai.)

[7] palīdzi, dievs! (sengrieķu vai)

[8] vācu dzejnieka detleva fon Līlienkrona (1844-1909) dzejolis. (Tulkotājas piezīme.)

Content

Remarks Erihs Marija Sapņu būda

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII