Remarks Ēriks Marija

Stacija pie apvāršņa

Ēriks Marija Remarks

Stacija pie apvāršņa

KAJS PIEĶĒRA SEVI domājam, ka nu jau gadu ir atpakaļ mājās, tajā apvidū, kurā pavadījis jaunību, un starp cilvēkiem, ar kuriem kopā audzis. Atgriezies viņš vienmēr atrada tos tādus pašus, kādus bija atstājis, — grāfieni Gestu, kuras vājība bija citronu cepumi un romantiska mūzika, baltmataino fon Kruā kungu, brāli un māsu Holgersenus. Tikai jaunā Barbara vairs nebija bērns kā toreiz.

Visi joprojām sēdēja terasē pie kungu mājas. Durvis uz mūzikas istabu bija atvērtas — tika uzskatīts, ka rudenīgi iespaidi mūzikas pavadījumā rada īpašu noskaņu. Parks ar vīstošo lapotni sagādāja tai piemērotu fonu. Vakariņu oma pēc tam veidosies jo tīkamāka — mērenas parafrāzes par pagājību rosina ēstgribu.

Mierīga un pastāvīga, tuva zemei šeit ritēja dzīve, gadalaiku gaisotnes pārvaldīta, ikdienišķu notikumu balstīta, — svarīgāk bija domāt par sēju un ražas novākšanu, nevis par sirdi. Katrs dzīvoja tāpat kā visi citi, bez lielām atšķirībām; visi bija pārāk labi pazīstami savā starpā, lai spētu sniegt daudz jauna, un tāpēc vislabprātāk tikās veselīga prakticisma vidējā līmenī. Nevienam nekļuva nepanesami tas, ka dzīve ar sīkiem intervāliem atkārtojas bezgalīgi, un neviens nenojauta, cik dziļi samaitā nepārtraukta kopbūtne, veicinot nevis liegu spriegumu, bet gan pļāpīgu garlaicību.

Vējš garās brāzmās šalkoja platānu lapotnē, lāgieiji pārspēdams skaļumā mūziku. Aiz kokiem plaiksnīja vēlīna rūsa.

Kaju pārņēma nemiers; viņš piepeši sajuta, ka dzīves minūtes un sekundes neatsaucami gaist, kamēr viņš pa pusei negribīgi te sēd; nerimtīga, nedzirdama kaut kur plūda laika straume, mīklaina un biedējoša savā neapturamajā, rēgainajā gaitā, nemitīga kā nepielūdzama noasiņošana.

Viņš vairs nespēja to izturēt; aizbildinājies ar kādu ieganstu, viņš atvadījās un devās uz staļļiem, lai kāptu zirgā un pār klajumu jātu uz mājām.

Siltajā pustumsā, kur oda pēc pakaišiem un dzīvnieku elpas, starp zirgiem gulēja Frūte, viņa zilais dogs. Izdzirdējusi saimnieka soļus, Frūte pietrūkās un, satraukti riedama, traucās pretim.

Ārā riešana pārvērtās priecīgos smilkstos. Kajs saausījās. Durvju ailē stāvēja jaunā Barbara un sauca: — Es jūs kādu gabaliņu pavadīšu, Kaj; vakars kā radīts izjādei. Un aiz tīreļa pat savelkas negaiss.

Atbalstījusies pret steliņģa malu, Barbara raudzījās viņā. Seju apēnoja telpas tumsa, mute un piere šķita tikai ieskicētas, neskaidrs bālums un tumšums, savāda valdzinājuma pilns. Logu mestā vājā gaisma spoguļojās viņas acīs.

Kajs redzēja, kā meiteni vilktin velk projām kaut kas tāds, ko viņa pati vēl neapjauš. Viņa bija sekojusi Kajam, domādama, ka grib doties izjādē; taču runa bija par ko vairāk.

Starp dzīvniekiem, kuri bija tik tuvu, starp zirga gludo ādu un suņa spožajiem sāniem, pieglaustiem cieši klāt saimniekam, starp pakavu dimu, klusu bubināšanu un ķēžu žvadzoņu viņš saņēma Bar- baras rokas savējās un dedzīgi ierunājās: — Barbara, ikreiz, kad aizbraucu un pēc tam atgriezos, jūs bijāt paaugusies, un bija jauki satikt jūs atkal. Un jūs nekad nedrīkstat doties projām, ticiet man, jūsu vieta ir šeit, šajā muižā ar liepām un platānām, ar suņiem un zirgiem. Neviens nekad nedrīkstētu doties projām — vai atgriezties; jo pilnīgi

atgriezties vairs nevar nekad, atgriežoties ir jāzaudē saskaņa sevi. Bet jūsu vieta, Barbara, ir šeit, šajā klusumā, kur izdzīvot pašai sevi un darīt dzīves vienkāršās lietas.

Viņas rokas notrīsēja Kaja plaukstās. Viņa neatbildēja. Starp abiem izauga klusēšana un sabiezēja par gaidām.

Kajs to pārtrauca, iekams tā ieguva nozīmi: — Apseglosim jūsu ķēvi, Barbara...

Viņi jāja viens otram līdzās. Aiz parka pletās lauki, tīrumi, pa vidu — ciemats; tad sākās klajums ar bērziem, kadiķu krūmiem un rūnu akmeņiem. Pie apvāršņa grēdojās mākoņi. Tajos plaiksnīja rūsas juceklīgās dzīslas. Zirgi slaistīja galvu. Vējš, uzglūnējis no meža, uzbruka vakaram.

Bet jūs atkal pošaties prom, Kaj?

Nezinu — varbūt. — Kajs strauji pieliecās un tad izslējās atkal.

Varbūt, Barbara.

Viņi paātrināja auļus. Ceļš veda pakalnā. No augšas skatam pavērās tāles. Abi pievilka pavadu. Ielenkušas pakalnu, ēnas zagās tuvāk, slapstīdamās starp krūmiem un akmeņiem. Klajums jātniekiem aiz muguras peldēja viegli kūkumainā tumsā.

Rūsa bija pieņēmusies spēkā. Tās palsā vizma gluži kā parādību ikreiz izrāva no nakts ciematu, kas vīdēja pie apvāršņa. Spilgtā gaisma pilnīgi skaidri parādīja jumtu rindas un zemo, gaišo torni, tā uzliesmoja un apdzisa, it kā viss būtu iegāzies bezdibenī. Mirklīgais zibsnis līdzinājās tāles fatamorgānai, nereālai sapņu ainai, jo gaismas un tumsas mijā neiemurrājās pērkons. —

Ainavu taisnā līnijā šķēla dzelzceļa uzbērums. Sliedes pa to skrēja kā spēkpilns, mirdzošs solījums, kļuva sudrabainākas un blāvākas un tālumā saplūda kopā fosforescējošā punktā.

“Tās aizskrien bezgalībā,” nodomāja Kajs. Zem viņa ritmiski kustējās zirga mugura — tāli un gari aizstiepās sliežu virve — caur nakti

šaudījās vēji un zibšņi. Viņš uzsauca Barbarai: — Jāsim lēnām — ap šo laiku jānāk vilcienam...

Dunoņa satrīsināja zemi un pazemē vēlās tuvāk. Stieples pie uzbēruma piepeši ieskanējās metāliski un dziedāja augstu pār dārdoņu, kura auga augumā; signālspuldžu krelles, uzzalgodamas kā sastingušu zibens lāmu virtene, traucās pār līdzenumu, bez skaņas augšup pa- slējās semafora signālspārns, pār sliedēm uzausa starmeši, vilkdami sev pa priekšu bālas gaismas viļņus, un ar gariem, spoži apgaismotiem vagoniem garām abiem vērotājiem aizšalca ekspresis — skatiens logā — cilvēki — stāvs, kas pieliecies pie rūtīm, — sieviete, vīrietis? Garām — jau krāsainas pār klajumu šūpojās beidzamā vagona ugunis, un dunošās sliedes pieklusa.

Kajs sēdēja seglos, stingri atbalstījies ar abām dūrēm. Pār klajumu kā komēta bija aizjoņojusi gaiša saliņa, no nezināmā nākdama, nezināmajā nozuzdama, iekšā cilvēki, pirms dažām stundām gadījušies kopā, pēc dažām stundām tie atkal aizies katrs uz savu pusi, likteņu krava, kas apgaismotās kupejās šaujas caur tumsu, — noslēpumu virpulis brāzās viņiem nopakaļ un pārtapa fantastiskā vilinājumā — pār līdzenuma malām, no mākoņiem un ēnām, no zemes un nakts likās ieskanamies balsis, juceklīgas, prātu mulsinošas, jūra, bangotne, kas viļņo un sauc...

Pār klajumu ieducinājās pirmais pērkons. Kajs izslējās seglos. Uzsmaidījis Barbarai, satvēra viņas zirga iemauktus:— Barbara, jums bija taisnība; es atkal braukšu prom. Es ceļošu, aizceļošu tūdaļ. Dzīvojiet sveika, es pateicos jums par visskaistāko mirkli...

Viņš atlaida iemauktus un grasījās jāt prom. Taču meitenes seja vēl noturēja viņu uz vietas, vēl bija kas sakāms, kaut kas noteikts un svarīgs, tomēr tas negribēja pakļauties vārdam, tas nepadevās meklējošiem jēdzieniem, tas aizslīdēja prom no viņiem un nozuda ainu virpulī. Steigšus un gandrīz kāri viņš metās aptuvenībā, uzsauca: — Es atgriezīšos...

Arī tie nebija īstie vārdi, taču steidzināja laiks, kļuvis dzīvs, itin kā ikviena minūte palaistu garām veselu mūžu, zirgs pagriezās un sadī- žājās, jātnieka nemiera satraukts...

Te jaunā Barbara pacēla galvu un sakustējās — Kajs saprata. Viņš atkal pagrieza zirgu, viņš gribēja vairāk, piejāt meitenei klāt, — viņš zināja, Barbara rāmi pieglaustos viņam pie krūtīm, — taču reizē zināja arī: “nē” ir vēl stiprāks, slēptais ir dziļāks, šajās asinīs nedrīkst iemest nemieru, viņš neļāva sev vaļu, mirkli pirms viļņa uzbangošanas spēji apgrieza zirgu, pamāja un, neatbildēdams uz skatienu, auļos laidās lejup pa nogāzi, uz savas mājas pusi. Viņam pa priekšu pa zāli kā zila lapsa lidoja dogs.

Kajs iejāja sētā, aizveda zirgu uz stalli, pats sāka to sukāt, taču drīz meta mieru, atdeva sukas un dvieļus kalpam un devās augšstāvā uz savām istabām.

Tur valdonīgi un vareni stāvēja ar metālu apkalti, lieli koferi apdauzītiem stūriem, nobrāztiem un saskrāpētiem sāniem, toties krāsaini aplīmēti, kā nosēti ar zīmītēm un viesnīcu uzlīmēm, — katra zīmīte bija viena stacija, dienu virtene, līdzīga uzzibošām kaijām, atmiņu aina. Uz šķautnes, pa daļai aizsniedzoties kofera otrā pusē, viesnīcas Mena House raksturīgā uzlīme — palmas, tuksnesis, piramīdas, šīferpelēkā Nīla, militāra mūzika pie Šeparda ēdamzāles, Heluānas grandhoteļa golfa laukumi, saulrieti aiz Asuānas, viesnīca “Ūdenskritums”, brauciens ar gausu ori tieši iekšā tirkīzzilās debesīs; tur viesnīcas Gaile Face uzlīme — Kolombo liedags, kur bangu šļakatas sniedzās teju līdz logiem, kur mauru stila zālē, pilnā ar ventilatoru dūkoņu, divdesmit indiešu zēni baltās drānās klusi stāvēja aiz kolonnām, gaidīdami, kad drīkstēs atnest vientuļajam viesim zelteri un zaļus cigārus; grandhotelis Gardoneai salkano skatu uz Gardas ezeru, — braucieni motorlaivā caur ūdens migliņu un saules gaismu, Moda un

Sanvidžilio pēcpusdienas; Andu dzelzceļa brūnā bagāžas zīme, — gausu vilcienu vagonos pār Kordiljeru bezdibeņiem, kādā stacijā indiāņu bērns, aizkustinoši nevarīgi loceklīši, šaura sejiņa, kas rēgojas ārā no pārmērīgi liela pončo, satricinošas simtgadīga cilvēka acis; burti, ko uzšņāpuši muitnieki Buenosairesā, Rio, naktis zem tropu mēness, pasāta pievējotas, kāda amerikāniete un kuģa kapelas nēģeris; viesnīca Medan, viesnīca Palace, viesnīca Grand Orient, viesnīca Buitenzorg, — Javas plakankalne, bronzas meitenes, un augu nakti tūkstoš gamelānu gongu šķinda; katra zīmīte bija pagātne, katra zīmīte tagad pārtapa tagadnē, dzīves vilinošajā saucienā; šie lempīgie koferi — koksne, misiņš un āda — biezi, stūraini un neveikli, naktī, mājā pie tuksnesīga klajuma; tie bija pasaules radioraidītāji, esamības antenas, un no to krāsainajām un izbalējušām zīmītēm strāvoja svešatnes melodija.

Kajs paņēma nelielu koferi, atvēra slēdžus, slinki viņam pretim žāvājās tukšie nodalījumi, līdz pierijās pilni ar veļu un uzvalkiem, un citām mantām.

Vienā rāvienā viņš sakravājās un tūdaļ aiznesa koferus uz garāžu. Tad atgriezās un pārģērbās braucienam. Viņš skaidri zināja, ka rīkojas muļķīgi un ka labāk būtu sakārtot mantas mierīgi un braukt stundu vai dienu vēlāk; tomēr viņš negribēja ar saprātu un apsvērumiem iegrožot šo vieglprātīgo, pacilāto, skurbinošo sajūtu, nedomādams viņš tai ļāvās; un padziļināja to, mezdams šai atvarā pats sevi, savas kustības, savus vārdus, savas domas.

Vēl iekozdams pāris kumosu, viņš deva rīkojumus savam pārvaldniekam, parakstīja dažas lapas un atkal devās uz garāžu, uzvilka putekļu necaurlaidīgu autobraucēja tērpu, uzsvilpa sunim, kas vienā lēcienā bija viņam blakus, nospieda startera pedāli un lika mašīnai nelielā ātrumā slīdēt pa pagalmu. Tad motora gaudas pārvērtās rēkoņā, taure gari un mežonīgi kliedza pār laukiem, starmeši iztaustīja ceļu, un automašīna nogriezās uz dienvidiem. —

Pirmās dienas pēcpusdienā Kajs sastapa čigānus. Krunkaina veča, palikusi taboram iepakaļ, lai ubagotu ciematos, gandrīz paskrēja zem riteņiem. Izbīlī spļaudīdamās, viņa nolādēja riteņus un draudēja tiem ar savām kaulainajām dūrēm. Taču, pamanījusi aizmugures sēdeklī tupam Frūti, čigāniete satrūkās un dzīrās bēgt.

Kajs viņai uzsauca. Viņa vilcinādamās panācās atpakaļ. Kajs aicināja viņu sēsties mašīnā un braukt līdzi, cik vien tālu gribot. Viņa sāka runāt ar suni; tad pamāja ar galvu un iekāpa.

Kajs izlaida veču pie viņas pajūgiem un grasījās braukt tālāk. Taču viņu aizkavēja kāds drukns vīrs, kurš izskatījās pēc viltīga, melnīgsnēja zemnieka. Dzīvi žestikulēdams, viņš lūdza Kaju vēl stundu uzkavēties, viņi apmetīšoties tepat netālu. Citādi nevarot, viņam esot jāpieņem uzaicinājums, ja viņš negribot sarūgtināt veco sievu.

Kajs piekrita. Kulbas nogriezās pa meža ceļu un iebrauca norā, ko ieskāva sils, dodams patvērumu. Šeit kulbas tika savietotas kopā, iedegts ugunskurs un virs tā pakarināts liels kapara katls. Vecā sieva notupās pie tā un sāka maisīt ar pavārnīcu, mezdama iekšā zālītes un gaļas gabalus.

Zupa garšoja svešādi un stipri vircoti, it kā tai būtu piejaukts spirts. Kajs par to apvaicājās; vecā sieva pasmaidīja. — Nē, tikai zālītes...

Satvērusi Kaja kreiso delnu, viņa gribēja pazīlēt. Steidzīgi un ierasti kaut ko buldurēja; tad ieskatījās ciešāk un apklusa. Kajs nejautāja, tikai izvilka cigaretes un izdāļāja tās. Meičas kāri metās klāt; viņu pirksti tvēra paciņā un vandījās pa to; kādā rokā uzdzirkstīja ahāts. Šai rokai bija ļoti gracioza locītava un gari pirksti.

Kajs meklēja seju. Meitene izturēja viņa skatienu, tomēr lēnām nosarka, satumsa, atmaiga, kad zem olīvkrāsas ādas sakāpa asinis.

Kajs viņai kaut ko teica; viņa papurināja galvu nesaprazdama. Tā nu abi raudzījās viens otrā, Šķirti no valodas ikdienas, jaunā un īpašā veidā, kurš sapratni un beigas nemācēja atrast vārdos.

Kajs redzēja, ka vecā sieva to pamanījusi un grib runāt. Viņš aši aizsteidzās večai priekšā, izmezdams kādu nenozīmīgu teikumu, jautājumu par viņas dzīves apstākļiem. Viņa rīkojās atbilstoši savam amatam, uzķēra jautājumu un sāka gausties; tad apklusa pusvārdā, piemiegtām acīm uzmeta sānisku skatienu un iesmējās. Pēc tam izcēla no katla dažus gaļas gabalus Frūtei. Kajs devās ceļā.

Minhenē viņš saņēma atļauju šķērsot robežu automašīnā, kā arī vīzas.

Kohelēlija. Valhenzē pret vējstiklu greizi sitās mitras sniegpārslas. Divus kilometrus tālāk zemi klāja sniegs. Cirlberga tuvumā šoseja zem sniega bija apledojusi. Riteņi griezās tukšgaitā. Kajam nebija līdzi sniega ķēžu.

Paņēmis koferu siksnas, viņš aptina tās ap riepām. Pārsimt metru tālāk siksnas bija satrūkušas. Viņš tās sasēja, pa vidu iepina stieples un egļu zarus un mēģināja vēlreiz. Pēdējā stāvajā posmā automašīna sāka slīdēt atpakaļ un bija apturama tikai ar pūlēm. Kajam nācās atgriezties un nopirkt sniega ķēdes.

Lai gan viņš zināja, ka nekas cits neatliek, ja grib doties tālāk, tomēr pretēji jebkurai loģikai jutās nomākts, kad mašīnu vajadzēja griezt atpakaļ. Vislabprātāk viņš būtu vēlreiz riskējis tikt augšā pa nogāzi.—

Ar sniega ķēdēm mašīna vienā paņēmienā uzrūca augšā kalnā. Debesis noskaidrojās. Spilgti zilas tās pletās pār kalniem. Līdz šim Kajam nebija bijis īsta mērķa; tagad viņš nolēma braukt uz Rivjēru.

Nākamajā priekšpusdienā viņš atstāja Alpus aiz muguras un joņoja pa itāliešu lielceļu baltajiem putekļiem. Te pa labi, te pa kreisi, te virs, te dziļi zem viņa vijās elektriskā ātrvilciena sliedes. Lielos serpentīnos šoseja veda lejup uz Pontedečimo. Vēlā pēcpusdienā viņš sasniedza Dženovu. Un tūdaļ brauca tālāk uz Montekarlo.

Ticis viesnīcā, viņš iegāja svilinoši karstā japāņu vannā ar eikaliptu eļļu un norīvēja ādu ar mentola spirtu. Atsvaidzinājies izņēma no kofera smokingu un apģērbās.

Kazino viņš palūdza izrakstīt zalstūraino karti, paredzētu Cercle prive Privātais klubs. (Franču vai) un iemeta paviršu skatienu lielajās spēļu zālēs. Vidēji turīgi angļu uzņēmēji tur plūcās par vietām ar šeit dzīvojošiem krieviem un mūžvecām amerikānietēm un uzdrošinājās spēlēt tikai uz viszemākajām likmēm. Pa vidu bija apmetusies augstākās sabiedrības otrā šķira, jaukta ar kokotēm un vecām anglietēm, no kurām nav iespējams izvairīties nekur pasaulē. —

“Cik labi laikam gan ir dzīvot Anglijā!” Kajs domāja. “Visas vecās jumpravas no turienes ir eksportētas uz Rivjēru un Ēģipti.”

Privātajos salonos patlaban beidzās bakarā partija. Nebija diez cik interesanti. Kajs atstāja kazino un nesteidzīgi soļoja pa Montekarlo avēniju. Aiz pasta ēkas abpus ostas vārtiem spīdēja divas laternas. Burulaivas un motorjahtas apsegtas šūpojās rindā cita citai līdzās. Automašīnas pukstēdamas rāpās augšup pa ielu. Pa labi gaiši mirdzēja Spēļu kluba logi.

Kajs iegāja iekšā un nosauca savu vārdu. Lejasstāvā viņš sastapa paziņas.

Valdīja saspringta gaisotne; kāds krievs vakarā bija zaudējis ceturtdaļmiljonu franku; pie Trente et Quarante** Kāršu spēle “Trīsdesmit un četrdesmit”. (Franču vai.) galda sešas reizes pēc kārtas bija kritis melnais; nupat atkal sākās melnā sērija, un visi sajūsmā metās pie galdiem.

Kajs, neapsēzdamies pie galda, dažas reizes izmēģināja laimi. Viņam iepretim sēdēja kāds balkānietis ar iedubušiem deniņiem. Pirksti viņam bija pilni gredzenu. Akmeņu ietvari bija veidoti dažādā stilā; taču visi akmeņi bija smaragdi. Viņam blakus uz galda atradās japāņu lakas šķirstiņš, viena puse tam bija sarkana, otra — melna. Tajā glabājās mazs zirneklis. Pirms katras partijas viņš sakratīja šķirstiņu un

atkarībā no tā, vai zirneklis nonāca sarkanajā vai kreisajā pusē, lika uz Rouge vai Noir*. Sarkanais, melnais. (Franču vai)

Kāds jums ir talismans? — Kajam jautāja automobiļu rūpnieks Bērds.

Kam vajadzīgs talismans? — Kajs atbildēja ar pretjautājumu.

Tad jūs nedrīkstat spēlēt, — Bērds nopietni sacīja. — Šajā sezonā neviens šeit nesāk partiju bez talismana. Paskatieties uz to rudo amerikānieti! Govju zvaniņš, ko viņa tur sažņaugtu kreisajā rokā, sver vismaz kilogramu. Jūs varēsiet vērot, ka viņa ne mirkli nenoņem no tā roku. Tas ir viņas talismans.

Kāda laime, ka viņa nav iedomājusies pirms katras spēles to pašķindināt! — Kajs noteica.

Nezobojieties! Tas vīrs tur, pretī, ir brazīlietis un, manuprāt, kafijas plantators. Viņam blakus jūs redzat mazu bruņrupucīti. Viņš to ir atvedis līdzi no turienes. Diemžēl bruņrupucis nepanesot šejienes barību. Tāpēc šis vīrs ir licis ik dienu no Nicas piegādāt īpašus salātus. Ar katru spēles žetonu viņš vispirms pieskaras dzīvnieciņa bruņām un tikai tad laiž to spēlē. Tādā veidā viņš pirmīt laimēja divsimt tūkstošus franku. Tajā partijā gadījās arī tie seši Noir pēc kārtas. Pirms septītās likmes viņa kaimiņš ar roku nejauši norausa bruņrupuci zemē. Šis vīrs nekavējoties mitējās spēlēt un aizgāja. No tā mirkļa laimēja vienīgi Rouge. Pirms stundas bruņrupucis ieradās atkal; grēki tam acīmredzot nomazgāti. Bet nāciet pie ruletes galda! Pa labi sēd princis Fiola. Viņš ir panācis, lai pēc pusnakts pie šī galda varētu spēlēt uz ļoti augstām likmēm.

Kajs atrada vietu un iesaistījās spēlē. Tā viņu interesēja maz. Taču Fiola sāka celt likmes uz augšu, tā ka drīz neviena vairs nebija zemāka par tūkstoš frankiem.

Parādījās brazīlietis, novietoja savu bruņrupuci un vispirms lika dažus žetonus A cheval*. Šeit: uz abām krāsām. (Franču vai) Pēc tam deva priekšroku Noir. Spēle uzņēma ātrumu. Krupjē balss atdzīvojās, savu ierasto teikumu viņš nobēra ātrāk, un likmes sekoja cita citai ar īsākiem starplaikiem.

Kajs izklaidīgi raudzījās uz kādas amerikānietes smago piespraudi, kura bija kalta no indiāņu zelta un kuras vērtību jaudāja pārspēt vienīgi īpašnieces bezgaumība. Kajam aiz muguras bija četrpadsmit stundu ilgs brauciens — ausīs vēl arvien skanēja iedomātā motora rūkoņa, vienmuļa, dziedoša un iemidzinoša.

Tikai pēc brīža viņš pamanīja, ka zaudējis visas likmes. Izņēmis banknotes, viņš uzbīdīja tās uz lauciņiem. Viņu nepameta brīnišķa dubultesamības sajūta, radīdama savādu noskaņojumu. Viegls, kā bez svara, viņš jutās šeit, pie ruletes galda, — acu priekšā cilvēki, kuriem visa dzīve koncentrējusies roku taupīgajās kustībās, — tikai lāgiem notrīsēja kāds plaksts, pacēlās kāda uzacs, no sava īstenā darbības lauka — galda — augšup uzlidoja kāda roka un pārvilka pār deniņiem, pieri, matiem, — kāda acs raidīja skopu un ļoti spožu skatienu. —

Tomēr pāri tam visam un viņam aiz muguras skanēja maigā, vienmuļā šalkoņa, kuras priekšā sienu rakstainie paneļi šķita kļūstam plānāki, caurspīdīgi, — dīvainā sajaukumā ar to Kajs redzēja aizzibam garām kalnu grēdas un mežu, saules apmirdzētas augstienes, ielejas, vakarblāzmu nogāzēs — šosejas un ceļus, kuri šodien bija palikuši viņam aiz muguras stundu vējā, — tomēr vienlaikus uztvēra arī katru spēles detaļu un turpināja spēlēt.

Tā bija gandrīz vai mazliet dievišķa — šī izplešanās pār divām sfērām, šī atrašanās te un vienlaikus kaut kur citur, tā samierināja ar atmiņām par sāpēm, pārciestām tādos mirkļos, kad jāizjūt cilvēciskuma bezspēcība: ka vienā noteiktā brīdī eksistē tikai kaut kas viens un nav iespējams reizē atrasties visās esamības jomās.

Kaja priekšā uz galda krājās žetoni un naudaszīmes. No brazīlieša tās pārceļoja pie viņa. Princis Fiola bija viņu vērojis un tagad novietoja banknošu žūksnīti uz tā paša lauciņa, ko izraudzījās Kajs. Arī gandrīz visi pārējie sekoja Kaja priekšzīmei; ar rūdīta spēlmaņa nemaldīgo instinktu viņi juta sērijas tuvošanos. Tikai brazīlietis stūrgalvīgi kvernēja blakus savam bruņrupucim, asāk un skaļāk nekā parasti knaukšķinādams mazās galalīta plāksnītes pret dzīvnieciņa bruņām.

Kajs ironiski pievērsās Bērdam: — Šķiet, īnan tiek izrādīta liela uzticība.

Bērds bija pievērsis acis ruletei, kas jau griezās. — Lūdzu, neskatieties, pirms bumbiņa nav apstājusies...

Kajs iesmējās. — Bet, Bērd... — Un novērsās.

Tai pašā mirklī bumbiņa ievēlās septītajā bedrītē un palika tur guļam.

Kajs bija laimējis.

Bērds staroja. — Tagad jums jābeidz spēlēt. — Taču tad viņa sejā atspoguļojās visas iespējamās izbrīna nianses, jo Kajs vēlreiz lika lielu summu uz septītnieku.

Viņam tika veltīti pārsteiguma pilni skatieni, jo viņš taču pieļāva tādu kļūdu; kad sērija bija galā, neviens vairs nemūžam nelika uz veco lauciņu, bet gan izraudzījās jaunu. Arī uz septītnieku nelika neviens cits kā vienīgi Kajs. Ar tikko manāmu šķelmību paraudzījies apkārt, viņš nodomāja: nav nekādas atšķirības starp viņiem un grāfienes Gestas aprindām. Viņi vienmēr rīkojas pareizi, tas ir šausmīgi. —

Kajs zaudēja. Spēle viņu vairs neinteresēja; viņš piecēlās, lai izsmēķētu cigareti un palūkotos, kā klājas sunim, kas bija atstāts mašīnā.

Princis Fiola viņam sekoja un piedāvāja iepazīties. Abi nolēma doties uz kazino terasēm; tur vajadzēja spēlēt kreolu kapelai.

Nakts ārā vizēja kā melns stikls. Taču jūras vējš aiz Parīzes viesnīcas pārvērta stiklu melnos zīda karogos, samtainos, dienvidnieciskos karogos.

Pie pasta ēkas stāvēja Kaja auto, zem dubļusargiem māls, asis nošķiestas, noputējušas un piekusušas pēc brauciena pa kalniem un lielceļiem. Šis auto krasi atšķīrās no spožajiem limuzīniem, kas, mirdzēdami lakā un niķelī, stāvēja garā rindā, — vienīgā zemā sporta mašīna, netīra un brīnišķīga.

Fiola norādīja turp.

Tas ir mans auto, — teica Kajs.

Jūs atbraucāt šodien? — Fiola jautāja.

Kajs pamāja. — Pirms trim stundām...

Viņi jau teju bija pagājuši garām, kad pakaļējā sēdeklī kaut kas sakustējās. Iznira galva, un atskanēja žēlabaini rējieni. Kajs iesmējās.

Frūte!

Vienā stiepienā dogs bija laukā un lēkšoja šurp. — Iegriezīsimies Cafe de Paris, sunim jāiedod vakariņas.

No aukstajām karbonādēm, kas bija adikušas, Kajs izraudzījās labākos gabalus un gādāja, lai Frūte tos saņemtu. Kad suns beidzot aplaizījās, Kajs norādīja uz automašīnu. Frūte paklausīgi aizrikšoja prom, tomēr, pirms ielēca mašīnā, lūkoja blēdīties. Satrūkās, itin kā izdzirdusi svilpienu, un lieliem lēkšiem metās atpakaļ. Tomēr pēdējā mirklī acīmredzot ierunājās sirdsapziņa, viņa vilcinādamās apstājās kādu gabaliņu no Kaja un aizdomu pilna piešķieba galvu. Kajs padraudēja Frūtei ar pirkstu; viņa atbildēja ar pārmetošu rējienu, vēl mirkli spītējās un tad, samierinājusies ar likteni, devās atpakaļ.

Terasē zem klajas debess tika dejots. Šim nolūkam starp galdiņiem bija izbrīvēts kvadrātveida laukumiņš. Kapelu aiz mūzikas lapenes margām tik tikko varēja saredzēt; likās, paviljons skan pats no sevis. Debesis mirdzēja vienās zvaigznēs.

Bija dzirdama jūra. Motorlaiva ieara ūdenī putainu vagu. Tālumā, stipri nomaļus no pārējām, vīdēja bura, kuru spilgti apspīdēja gaisma no apakšas, no klāja. Tumšajā plašumā tā izskatījās nedabīga, asiem šķēlieniem izgriezta no nakts, bezrūpīga vidēja tur kā magnēzija un krīta klints, kas staro pati savā gaismā.

Kreoli prata improvizēt tik veikli, ka rutīna nemaz nebija manāma. Viņu tango melodijas bija ļoti grūtsirdīgas. To pavadībā bija labi dejot.

Fiola gatavoja sev martini. Mirkli mitējies, viņš sacīja Kajam:

Paskatieties, kā tā sieviete tur galvu... kāda līnija no deniņiem pār vaigiem līdz zodam! — Par vēlu — viņa jau ir prom...

Pēc brīža mūzika atkal nesa viņu garām. Viņu ietvēra brokāts, un nebija īsti izšķirams, vai viņa ir tērpusies kleitā vai tikai neparasti veikli saspraustā auduma gabalā. Šaurie gurni sākās ļoti augstu; ap plaukstas locītavu vizuļoja gaismas atspulgs. Galvu viņa turēja nedaudz atliektu, pleci bija kaili, tie vijīgi kustējās, piešķirdami šo vijī- gumu arī rokām. Nekas nebija saskatāms pilnīgi; tas apveltīja sievieti ar burvību.

Skopā gaisma novērsa vilšanos, ko varētu nest skaidras aprises. Šī pustumsā aizslīdošā, līdzi mūzikai vējojošā sieviete šai stundā bija brīnišķa.

Cik laimīgs gan ir cilvēks, ja viņu pārāk nemoka asociācijas un ja viņam ir rosīga fantāzija, — teica Kajs. — Tad šādus mirkļus ir iespējams pārvērst par kaut ko gandrīz romantisku. — Un tāds cilvēks ir daudz izdevīgākā stāvoklī par to vīrieti, kurš dejo ar šo brokāta būtni. Viņš zina, vai viņai garšo Hors d’oeuvres*, Uzkodas, ēstgribas rosinātāji pirms galvenās maltītes. (Franču val.) kādam vīnam viņa dod priekšroku un par ko vislabprātāk tērzē. Šim vīrietim viņa ir sieviete, varbūt mīļotā sieviete, —bet mums viņa ir... — Viņš paraudzījās uz Fiolas glāzi. — Redzu, esat jau izdzēris savu martini, tāpēc varu izteikties precīzāk: mums viņa ir pacilātības simbols. Tas ir teju vai augstākais, ko vispār iespējams prasīt.

Fiola brīdi grima domās. — Var jau būt. Šīs garāmslīdošās tikšanās ir īpaša smalkuma apdvestas. Kāpēc jūs domājat, ka tuvojoties ar katru soli pieaug vilšanās?

Tāds solis nenes vilšanos. Tas tikai dod mazāk. Tas konstatē, izskaidro, rada attiecības, tas — izsakoties galēji — laupa burvību.

Tā ir teorija.

Protams, — Kajs atzina, — būtu gaužām muļķīgi dzīvot saskaņā ar to. Tās taču vispār ir gatavās blēņas ihr censties dzīvot pēc principiem, lai cik nemaldīgiem. Teorija ir zāles; tās jādzer tikai tad, kad nepieciešams, un pēc iespējas ar sofistikas piedevu.

Tas ir ērti.

Visam ērtajam jau piemīt tā priekšrocība, ka tas ir ērts. Un vēl otra: tas drīzāk gadās pa rokai. Kāpēc gan itin visu neizmantot par stimulu savai esamībai...

Šim uzskatam ir lielisks apzīmējums: amorāls, — Fiola sacīja un viegli saviebās.

Turklāt tas nav loģisks, un labi vien ir. Viss progresīvais ir caurausts ar loģiku. Paaudzes ar to lepojas. Taču tā paralizē jūtas, ja vien ar tām tiek saprasta nevis jūtelība, bet gan šī elastīgā, ļoti aktīvā dvēseles piedeva, kurai ir zināma radniecība ar kaķa mugurkaulu, —- lokana, atsperīga, allaž gatava lēcienam. Loģika rada tik lielisku pārākuma standartsituāciju, ka zūd jebkura apjausma par kādām uzmanības vērtām jomām kaut kur tālāk, vēl aiz tās. Tādējādi būtiskais paliek izolēts un brīvs no profesoriem un baņķieriem.

Fiola zobgalīgi piemetināja: — No čaklajiem un rosīgajiemv

Kajs izņēma cigaretes. — Nebojāsim sev omu ar sprediķiem.

Manuprāt, mēs būvējam tai stingru pamatu.

Tas ir vēl sliktāk. Vajadzētu kaut ko darīt.

Kreoli tagad dziedāja savu bandžo un saksofonu pavadījumā. Starp sēdošo siluetiem atkal tuvojās dejojošās sievietes profils.

Jums taisnība, — Fiola sacīja, — vajadzētu kaut ko darīt. Vajadzētu pat darīt kaut ko īpašu, kad redz dejojam šo sievieti. Viņš uzsmaidīja Kajam, mirdzinādams zobus. Varbūt pamēģināsim paņemt ruletes banku?

Esmu ar mieru.

Viņi devās prom.

Manuprāt, mēs esam pilni apņēmības, — Fiola iepriecināts piezīmēja.

Visnotaļ. Mums ir labs pamats.

Gribētos teikt, ka mūsu pusē ir pat morāle.

Jo piesardzīgākas būs mūsu likmes.

Pie ieejas Fiola sev pār galvu aizmeta uz ielas vienu spēles žetonu.

Ziedojums Merkuram...

Nē, Venerai.Kajs norādīja uz kādu simtfranku kokoti, kura pārsteigta pacēla laimestu, kas negaidot bija nokritis pie kājām, un raidīja viņiem gaisa skūpstus.

Tas noteikti ir uz laimi...

Kādu laiciņu abi vēroja ruletes. Kajs lika pirmais. Fiola rakstīja piezīmes. Spēle ritēja karsti, par augstām likmēm, tā vairs nebija nekāda niekošanās un pat ne izklaide, bet gan nospriegoja visiem nervus. Telpā tvanēja kāds fluīds.

Izkrītot Zero*y banka vairākas reizes nosmēla tik lielas summas, ka balkānietis sadauzīja savu zirnekļa šķirstiņu un padevās. Viņa vietā apsēdās korpulenta beļģu dāma. Gluži kā perētāja viņa tupēja spilvenos, ar kuriem bija likusi izpolsterēt krēslu, un ar treknām, kūtrām roku kustībām airējās pār galdu.

Kajs pētīja ruleti. Trīs reizes viņš izdevīgi lika uz Rouge, ar visu laimestu izmēģināja veiksmi Impair**, laimēja, nodrošināja sev visu pirmo Douzaine***, ar trīskāršotu summu laimēja vēl uz četriem cipariem

un tad lika visu guvumu uz septītnieku. Tā bija visa nauda, kas viņam bijusi līdzi.

Spēles spriegums tagad aizrāva viņu tik ļoti, ka neeksistēja vairs nekas cits kā vien galda zaļā virsma, kura likās tik piesātināta ar spēkiem, ka draudēja saplaisāt. Kā atvars tajā virpuļoja ruletes ripa, laupīdama elpu, līdz gluži kā zibens uzplaiksnīja kāds cipars, kļuva spilgts un liels, aprija bumbiņu, šūpojās, rima un sastinga uz vietas kā parasts lauciņš: septiņi. Kajs bija laimējis.

Muskuļi jau atslāba, bet te viņam iešāvās prātā, ka atkārtojas tāda pati situācija kā pirms stundas. Likās, laiks ir pagriezis atpakaļ savu ratu un vēlreiz piedāvā viņam izdevību. Šis mirklis viņu sagrāba un rāva sev līdzi, viņš rīkojās tāpat kā iepriekš un vēlreiz lika uz septītnieku.

Fiola, jau zaudējis visu, veltīja viņam brīdinošu žestu. Vilcinājās pat krupjē. Tomēr Kajs atstāja savu likmi uz lauciņa. Viņš zaudēja un lika vēlreiz. Krupjē lāpstiņa trīsreiz aizrausa visaugstākās likmes atpakaļ uz bankas kasēm. Vēl pēc dažām partijām galds Kaja priekšā bija tukšs. Banka bija atguvusi savu zaudējumu.

Kajs grasījās piecelties. Bet, atbalstījies uz galda ar plaukstu, viņš zem tās atkal sajuta žetonus; tie viņam bija nemanāmi piebīdīti klāt. Tikai tagad viņš ieraudzīja, ka blakus jau ilgi ir sēdējusi un spēlējusi kāda sieviete, — viņš sastomījās; viņa bija piebīdījusi šos žetonus, taču Kajs viņu nepazina. Ļoti klusu un stingri viņa noteica: — Jums jāspēlē vēlreiz...

Kajs dažas sekundes vilcinājās. Spēle vairs nebija atsevišķu likmju virtene, ko var pārtraukt jebkurā mirklī, tā bija pārvērtusies patstāvīgā spēkā, kurš valdīja pār visu galdu pats ar saviem nesatricināmiem likumiem. Gandrīz taustāma tā jautās gaisā, izdzēsdama jebkuru citu jēdzienu. Visa telpa bija sakususi gaidu un nojausmu mezglā, kurā trīsēja spriedzes drudzis...

Varbūt visi tie, kas te sēdēja un tagad jutās saliedēti vienā frontē, būtu sapratuši Kaju un neaizkavētu viņu, ja viņš paņemtu svešus

žetonus un turpinātu spēli ar tiem; jo īsts spēlmanis pazīst pulsējošo maģiju, kura pavada sēriju un steidzas tai pa priekšu, un zina, ka izlaists gājiens visu iznīcina un nav atsaucams.

Katrs šai kaislīgajā spēlmaņu grupā juta, ka tuvojas izšķiršanās, ka patlaban Kaju gaida sērija, un katrs bija gatavs likmei. Neviens nebija pamanījis, ka šobrīd Kajam vairs nav naudas likmei, citādi paziņas būtu viņam izlīdzējuši. Arī Kajs pats būtu varējis vērsties pie viņiem, taču spēle ritēja tik strauji, ka tādā gadījumā viņam nāktos palaist garām vismaz vienu likmi. Un tieši šī likme bija svarīga; to izlaizdams, viņš pieļautu kļūdu, bet spēles atsākšana pēc tam būtu tikai absurda un bezgaumīga imitācija. Nākamā spēle, vienīgi nākamā spēle pavēloši pieprasīja Kaja likmi...

Krupjē jau nobēra savu frāzi un paraudzījās uz viņu. Kajs redzēja, ka Fiola ir aptvēris viņa stāvokli un steigšus kaut ko raksta uz savas vizītkartes, lai to pasniegtu, Kajs juta radniecīgas asinis sev iepretim un tepat līdzās, — pēdējā mirklī viņš aizbīdīja svešinieces žetonus uz Rouge un tūdaļ laimēja divtik.

īsi pateikdamies, viņš atdeva likmes summu un novietoja žetonus uz Impair, Rouge un diviem cipariem. Cipari laimēja.

Trijnieku sērija nolaupīja beļģietei visus žetonus. Dusmīgi iesmē- jusies, viņa aizgāja. Toties parādījās bruņrupucis ar banknošu kaudzi un blīvi pierakstītu piezīmju grāmatiņu, talismans un sistēma — tur nu nekas nevarēja misēties. —

Un tomēr misējās. Kajs cīnījās ar banku. Sieviete viņam līdzās saprata šo nolūku un devās uzbrukumā kopā ar viņu. Fiola par savām vizītkartēm sapirka naudu un atsāka spēli. Tomēr banka pagaidām izmaksāja vienīgi tik, cik naudas bija ienācis, jo brazīlietis smagi zaudēja.

Telpā bija otrs ruletes galds. Fiola piecēlās un reizē spēlēja arī pie otrā. Kajs viņam sekoja. Drīz pēc tam nozuda bruņrupucis. Savukārt ieradās Bērds un iesaistījās visu kopīgajā cīniņā pret banku.

Vēsts par trako dueli bija izplatījusies ātri. Pārējās zāles kļuva tukšas. Kazino viesi, daži vēl ar lasāmistabā paņemtajām avīzēm rokā, vairākās rindās stāvēja ap galdu. Viens krupjē kļūdījās aprēķinos — nedzirdēts gadījums.

Drudzis izplatījās kā suģestija. Arvien vairāk cilvēku apsēdās un iesaistījās kaujā. Par spīti visai šai enerģijai, spēlēts tika apdomīgi. Visvairāk ļaužu nemitīgi pulcējās tur, kur likmes bija divkāršas un trīskāršas.

Banka pamazām zaudēja spēkus. Tā gan laimēja vairākas labas spēles, taču caurmērā tai bija jāpadodas un jāķeras pie rezervēm.

Beidzot Fiola un Kajs izšķīrās par galēju soli. Viņi koncentrēja visaugstākās likmes uz nedaudziem lauciņiem, kurus tūdaļ pārpludināja arī pārējie spēlētāji. Pie viena galda šis trieciens guva sekmes. Tur bija jāizmaksā tik daudz, ka nepietika krājumu. Krupjē bija spiests lūgt pārtraukumu.

Visi sajūsmināti metās pie otrā ruletes galda. Noskaņojums bija tik dedzīgi brālīgs, ka likās — tas ietekmē pat bumbiņu. Jau nākamajā likmē tika laimēts maksimums en plati* ar tik lielām saistībām, ka arī šeit spēle tika pārtraukta, lai atnestu naudu. Līdzīgi jūras bangām vienā mirklī uzvilnīja sarunas. Spēļu klubs uz nākamajām trim dienām bija iemantojis sensāciju: bija iztukšota vesela bankas zāle.

Kajs atstāja klubu lieliskā omā; viņš jutās tā, it kā veiksmīgi būtu pabeidzis smagu darbu. Tie, kas tur iekšā vēl žestikulēja un kustējās, uz viņu vairs neattiecās.

Locekļos virmoja tāds vieglums, kas robežojās ar pārgalvību; viņam nebija tik svarīga laimētā nauda, viņš pat nezināja, vai ir paņēmis līdzi visu; toties juta, ka šī diena, kura tagad pavērās skatienam

kā krauja spirāle, ir bijusi laba un dāvājusi tādu atsperīgumu un vieglumu, it kā viņam būtu tūkstoš sabiedroto.

Viņš taisnā ceļā devās pie sava auto, kurš gaidīja kā draugs, zemu nogūlis uz saviem riteņiem, piesaistīdams aci ar sportiskajām formām.

Motora pārsegs bija apkaltis ar māliem. Kajs lauza no tiem gabaliņus un izklaidīgi saberza tos pirkstos. Tad paņēma mutautu, ievērojis, ka niķelējums kļuvis pelēks, un nospodrināja mazu laukumiņu.

Te viņu pārsteidza kāda modra, apzināta dziņa, — aizsviedis mutautu, viņš iedarbināja motoru. Viņš gribēja aizbraukt līdz Tirbī, augšup pa Grande Comiche, lai ar šo iespaidu vainagotu dienu.

Frūte pabāza galvu viņam zem elkoņa, traucēdama vadīt mašīnu. Lēnām, vairākos paņēmienos viņš apgrieza mašīnu. Montekarlo avēnija bija kā izmirusi; tikai no Kondamina bulvāra tuvojās kāds vientuļš stāvs. Maza, apaļa cepurīte, zem tās mazliet par stipru krāšļota seja un gurda mute.

Kajs domājās pazinis kokoti, kas pirmīt bija pacēlusi Fiolas žetonu. Viņa pienāca klāt, nedroši apstājās un pasmaidīja. Tā viņa tur stāvēja, slaida un sīciņa uz tukšās ielas un tālās, augstās kalnu grēdas fona, mazs dzīves pilieniņš pie laternu rindām, un smaidīja nabadzīgu, profesionālu smaidu, tramīga kā dzīvnieks, kurš nezina, ko nesīs nākamais mirklis.

Šis smaids Kaju aizkustināja; tas bija kas vairāk par skaļām žēlabām — tajā jautās tāda traģika, par kuru pati mazā kokote nezināja nenieka. Un viņai pašai tā droši vien nemaz nebija traģika — viņa bija būtne, kas notrulusi apmaksātu jūtu amalgamā, — traģiski tas bija tikai otram, kas saskatīja cilvēcisko aiz viņas — aiz viņas, nevis viņā.

Kajs atvēra auto durtiņas. — Es pošos mazā izbraukumā. Vai jums būtu patīkami piedalīties?

Viņa nebrīnījās, savā arodā bija pieradusi pie dīvainībām. Pamāja ar galvu un klusēdama iekāpa; gan jau pietiekami drīz kļūs skaidrs, kas sekos.

Viņi izbrauca pa apļveida ceļu kazino priekšā, nogriezās pa Avenue de Spelughes, atstāja pa labi “Mirabo” un brauca augšup pirmajos pakalnos. Motors, klusu sprauslādams, strēba karburatorā gaisu, brauciens kļuva arvien ātrāks. Pa kreisi, kraujš un taisns, izauga klints mūris, pa labi ainava slīdēja prom; lāgiem tā pletās tālu pār zemo akmens balustrādi kā gaismas rakstiem izšūta bura — tad nozuda atkal, un redzamas bija tikai debesis.

Kajs ieslēdza auto gaismas un ļāva grozāmā prožektora šaurajam staram krist slīpi sānis. Simt metru tālāk priekšā šoseja ieguva palsu, rēgaini viļņojošu dzīvi, kurā pretim joņoja palmas, kļuva lielas, melnas un varenas un tūdaļ pēc tam pagaisa kā virpulī.

Grozāmā prožektora gaismas strēle auļoja mašīnai līdzās kā dzinējsuns, kā gaišs, smails pirksts, kā gaismas adata, ar knipi uzsita gaisā kaut ko nepazīstamu, kādu villu ar baltiem mūriem — ērmoti sazarotu koku — klints drupas — dārza celiņus, kuri gaismas skopajā aplī šķita neticami augsti, it kā karātos gaisā un vestu uz zvaigznēm.

Nakts panorāma izpletās. Krasta līnija grandiozā lokā stiepās no Bordigeras līdz Antibu zemesragam. Dziļi lejā Montekarlo un Monako platie klinšu kupri, iegremdēti paisumā kā bifeļu muguras, uz kurām rotaļājas jāņtārpiņi. Jūra šalkoja klusi, garos elpas vilcienos, tālumā uzmirdzēja putas. Vējš mazliet garšoja pēc sāls.

Nogāzēs dažas reizes iekvēlojās blāzma un, kļūdama platāka, atvējoja tuvāk: tās bija kādas citas automašīnas gaismas, kas traucās pār dārziem un celiņiem, saskatāmas jau ilgi pirms sastapšanās. Tās lielākoties nogriezās un aizslīdēja uz šoseju lejā, pie jūras. Taču vienu reizi tās mainīgas palika kalnā un, vairākkārt šūpojušās augšup, lejup, ar pēkšņi gailošām acīm parādījās uz klinšu ceļa, tika pieslāpētas un draudzīgi aizdūca garām, pārvērtušās lielā limuzīnā. Gaismiņā, kas dega mašīnas salonā pie griestiem, bija saskatāma veca sieviete, pavisam viena; kažoks atslīdējis atpakaļ, pleci vēl kā jaunai meitenei.

Kajs apgrieza mašīnu Tirbī augstienē. Visa brauciena laikā meitene viņam līdzās nebija pakustējusies. Kajs arī nebija zinājis, ko ar viņu runāt. Kad skatienam atkal parādījās kazino, viņš iejautājās:

Kurp es drīkstu jūs aizvest?

Ēnas viņas sejā bija kļuvušas vienmērīgākas, zods un piere pat ieguvuši tvirtas aprises. “Patiesībā viņa ir glīta,” Kajs nodomāja un gaidīja atbildi.

Brīdi raudzījusies viņā, meitene mierīgi sacīja: — Kur vien vēlaties... — Tikai mirkli vēlāk viņa aptvēra Kaja jautājuma īsto jēgu. Un apmulsusi steigšus piebilda: — Uz Kondamina bulvāri.

Viņas seja atkal apdzisa. Viņa iespiedās sēdekļa stūrī un jau bija uzlikusi plaukstu uz durvju roktura, it kā nedrīkstētu zaudēt laiku.

Kaja domas visu laiku bija slīdējušas viņai pāri. Savā pacilātajā noskaņā viņam bija gribējies sagādāt kādam prieku, tāpēc viņš bija paņēmis svešinieci līdzi. Un nebija pamanījis, ka brauciena laikā kokote uz īsu brīdi ir pārvērtusies sievietē.

Kad auto brauca garām Spēļu klubam, Kajs atcerējās epizodi ar Fiolas žetonu. Viņš paņēma rokassomiņu, kas stāvēja starp viņiem, piebēra to ar žetoniem, aizspieda ciet slēdzi, apturēja mašīnu un teica:

Jūs man šodien nesāt veiksmi — tagad tāpat būs arī rīt.

Viņa mirkli vilcinājās, pirms paņēma somiņu, un Kajs piepeši juta, ka viņa, iespējams, pametīs to tepat. Taču tad viņa gurdi pasniedzās pēc tās — viņai tā taču bija ievērojama summa. Ieradums nekad neatteikties no naudas bija uzvarējis. Viņa aizgāja bez īpašiem pateicības vārdiem.

Par vēlu Kajs aptvēra, ka ir ne tikai pieļāvis kļūdu, bet arī bijis rupjš. Viņš juta vēlēšanos pateikt meitenei kaut ko laipnu — ka rīt labprāt redzētu viņu vēlreiz — ka ir ieradies nupat šodien un tagad jūtas pārguris. — Taču ko tas līdzētu — tikai novilcinātu — un varbūt meitene arī vairs nebūtu viņu sapratusi.

Tā nu viņš nogaidīja, līdz viņa bija aizgājusi pa Montekarlo avēniju, sīciņš stāvs uz ielas tukšā fona. —

No Spēļu kluba puses atskanēja aizejošo spēlētāju soļi. Kāda dāma šķērsoja ielu. Kandelabrs lēja dzeltenu gaismu pār viņas seju. Tā bija tā pati sieviete, kas izpalīdzējusi Kajam ar žetoniem. Viņa bija viena un neatskatīdamās iekāpa kādā limuzīnā.

Kajs pēkšņi jutās ļoti noguris.

II

VIŅŠ GULĒJA LĪDZ vēlai pēcpusdienai. Frūte pamodināja viņu ar skaļu gaudošanu; viņa prasījās laukā. Lai dotos vakara promenādē, abi aizbrauca uz Nicu. Taču šī Frūtei bija neparasta diena; Angļu promenādē viņa atkal sāka plosīties un pārgalvīgi spraucās garāmgājējiem pa vidu, lai vienu no viņiem sveiktu tik vētraini, ka apkārtējie meta ap šo pāri godbijīgu loku.

Vīrietis sastomījās un paskatījās apkārt. Sastapis Kaja acis, viņš steidzās pretim. — Kāds pārsteigums! Jūs noteikti esat te pavisam nesen; citādi es visādā ziņā būtu pamanījis jūs un Frūti.

Kopš vakardienas, Lieven. Šodien es pirmo reizi esmu Nicā.

Lievens noglaudīja dogam galvu. --- Vai vēl atceraties, kā gribējāt

uzdāvināt Frūti man, pirms aizbraucāt no Surabaijas? Tolaik viņa vēl bija maziņa; viņa ir izaugusi tik liela!

tin Un šodien es vairs nebūtu ar mieru viņu atdāvināt. Kad gan mēs redzējāmies pēdējo reizi?

Pirms diviem gadiem.

— Pirms diviem gadiem! Laiks steidzas kā slikts pulkstenis. Es drīzāk teiktu, ka pagājuši divi mēneši.

Vai tikmēr bijis tik daudz notikumu?

Tik maz. Vienu gadu esmu nodzīvojis diezgan rāmi. Pa daļai aiz aprēķina, pa daļai aiz sentimenta. Tas man nācis par labu.

Vecā kaite. Drudzis, kurš mudina palikt uz vietas. Tas, tāpat kā malārija, uznāk ik pēc noteikta laika. Tagad esmu pasācis to ārstēt, iegriezdamies pie Kinslija. Viņš ir precējies, viņam pie sirds iet pildītas zosis un nopietna lasāmviela. Tas tad atkal atbaida uz veselu gadu. Cik ilgi esat nodomājis te palikt?

Kajs paraustīja plecus. — Nezinu...

Tad jau mēs esam satikušies īstajā brīdī. Rīt es braukšu uz Moncu. Vai vēlaties piebiedroties?

Vai tur būs sacīkstes?

Nelielas, bez sportiskas nozīmes. Tomēr man svarīgas. Pirms dažiem gadiem es nopirku daļu kādas autofabrikas akciju. Tagad mans stāvoklis ir nostiprinājies tiktāl, ka piedalos darbā. Mēs esam konstruējuši labu, jaunu modeli, ļoti ātru. Tas ir jāizmēģina. Rītdienas sacīkstēm esam pieteikuši vienu automašīnu, lai neuzkrītoši pārbaudītu, kā tā panes ilgāku slodzi. Mēs trenējamies ar tālejošu mērķi — Eiropas Lielās balvas izcīņā es gribu sagādāt pamatīgu pārsteigumu. Tāpēc automašīnas iespējas šeit netiks izmantotas pilnīgi. Pagaidām mums nevajag uzvaru — mums vajag tikai izmēģinājumu. Vai jūs tas interesē?

Jā. Es braukšu jums līdzi.

Abi kopā devās ieturēt maltīti un lika to pasniegt zem klajas debess. Bija jauki sēdēt tik mierīgi un knibināties ap kopīgiem gadiem, kā bērni knibinās ap cepumiem.

Bronzas figūras pie viesnīcas Ambassador turēja rokās gaismas lodes. Aiz viesnīcas Negresco debesīs kāpa mēness. Bezgaumīgais Jete e paviljons jūrā kļuva vieglāk paciešams, kad pa tā logiem ūdenī ieplūda elektriskā gaisma. Pa promenādi vairākās rindās gluži kā armija uz priekšu traucās automašīnas. Viļņu šalkas sajaucās ar motoru rūkoņu.

Lievens atbrauca Kajam pakaļ. Viņam līdzi bija šoferis, kuram bija paredzēts palikt Moncā, lai palīdzētu mehāniķiem. Viņi brauca mērenā ātrumā. Ceļš bija pārpildīts ar autobusiem, kuros ar megafoniem bruņojušies vīrieši ģeogrāfiski apgaismoja izglītoto vidusšķiru.

Ceļš meta loku un pēc tam pārgāja stāvā, nepārskatāmā likumā.

Aizmugurē atskanēja spalgs taures signāls.

Lievens brīdinoši pacēla roku, tomēr pavirzīja mašīnu sānis, lai otrais auto varētu pabraukt garām.

Liela, divvietīga mašīna bīdīja uz priekšu savu motora pārsegu un centās apdzīt, pārmērīgi piedodot gāzi. Braucēja pārāk vēlu pamanīja, ka viņu ierobežo dubultpagrieziens. Tomēr centās aizsteigties priekšā Lieveņa mašīnai.

Te viņa izdzirda taurējam mašīnu, kas, vēl neredzama, tuvojās no pagrieziena puses, un apjuka tik ļoti, ka pagrieza stūri par agru. Lai gan Lievens bremzēja, atstatums bija par mazu, divvietīgā mašīna uzgrūdās viņējai, norāva vienu dubļu spārnu, un Lieveņa auto sāka streipuļot tik stipri, ka viņš visiem spēkiem grieza stūresratu pretējā virzienā, lai nenoslīdētu no ceļa.

Abas mašīnas apstājās, saķērušās kopā. Lievens lika atskanēt griezīgam brīdinājuma signālam. Kajs izlēca ārā un skrēja uz pagriezienu, lai apturētu pretimbraucošās automašīnas.

Divvietīgajā auto sēdēja dāma. Viņa bija braukusi viena. Nobālusi viņa raudzījās uz Lieveņu. Viņš paraustīja plecus. — Nepaveicās.

Tā bija mana vaina, — viņa steigšus noteica.

Automašīnu sakarā nevar runāt par vainu, — viņš atsaucās.

Tā bija nelaimīga sagadīšanās. Ceru, mums izdosies salabot jūsu auto.

Šoferis atlieca mašīnu dubļu spārnus vienu no otra. Lievens piesardzīgi pastūrēja savu auto atpakaļ, izbrīvēja to un tad apskatīja.

Tikai šī sīkā vaina spārnā, tīrais nieks, — viss pārējais ir neskarts.

Viņš novietoja mašīnu labi pārredzamā vietā un kopā ar Kaju atgriezās, lai pārbaudītu divvietīgo auto. Dāma bija izkāpusi un stāvēja pie motora pārsega, nezinādama, ko iesākt.

Lievens iedarbināja motoru un ieklausījās tā skaņā. Viss bija kārtībā. — Manuprāt, jūs varat braukt, — viņš ar nožēlu sacīja, ieslēdza ātrumā un atlaida sajūga pedāli. Kaut kas nožņerkstēja, taču mašīna nekustējās no vietas.

Lievens iepriecināts iesaucās: — Varbūt vaina ir pārnesumu kārbā! — un slēdza ātrumus citu pēc cita. Automašīna nereaģēja.

Šoferis izmeta laukā sēdekļus un sliekšņus un ar domkratu pacēla pakaļējo asi tā, ka riteņi nu bija gaisā. Kad motors bija iedarbināts, tie negriezās.

Lievens pamāja jaunajai dāmai. — Rokā ir! Vai nu pārlūzusi pakaļējā ass, vai bojāts diferenciālis. To var salabot tikai darbnīcā.

Varbūt izlēkusi kāda tapa, — mierinoši ieminējās Kajs. — Es ieteiktu aizvest auto uz pamatīgu pārbaudi tuvākajā pilsētiņā. Mēs mierīgi varam to aizvilkt.

Aizvilkt mēs to varam ar prieku, — Lievens smējās, — bet tam mums vajadzīga dzelzs trose.

—- Vai mēs nevaram atstāt mašīnu tepat un atsūtīt kādu tai pakaļ? — ievaicājās jaunā dāma.

Tad tas vairs nebūs vajadzīgs. Šajā nepārredzamajā vietā to sadragās pirmais garām braucošais autobuss, sevišķi ja pie stūres sēdēs ar sacīkšu braucēja godkāri apveltīts itālietis. Un ar to ir apveltīti viņi visi. Taču mums nebūs grūti sadabūt trosi.

Viņš apturēja dažas privātmašīnas, kas brauca garām. Trose — par atbildi nožēlā papurināta galva. Viņš stājās ceļā omnibusam, kas tuvojās lielā ātrumā. Ārā ziņkārīgi izlēca bars pasažieru.

Kajs aprunājās ar šoferi un tik tiešām dabūja no viņa trosi. Šoferim viņš iedeva savu adresi un apsolīja nosūtīt trosi atpakaļ uz autobusu depo.

Taču šoferī ierunājās profesijas godkāre. Pametis omnibusu un pasažierus likteņa varā, viņš palīda zem bojātās mašīnas un starp riteņiem kliedza augšup visādus izskaidrojumus.

Viņa biedrs sauca viņu, izmantodams megafonu. Viņš tikai palīda vēl dziļāk zem mašīnas. Megafons samierinājās un sāka tikmēr stāstīt par to, kas redzams apkārtnē.

Pēdīgi, bezmaz vai ar varu, šoferi izdevās izvilkt ārā. Taču vispirms viņam vajadzēja sadot pilnas rokas ar cigaretēm, līdz viņš likās mierā un atminējās savus pienākumus.

Lieveņa šoferis rūpīgi savienoja abas mašīnas ar trosi un apsēdās pie divvietīgā auto stūres, lai to vadītu.

Noskaidrojās, ka mis Moda Filbija gribējusi braukt uz Dženovu.

Tas mums ir pa ceļam, — teica Lievens, — un, turp braucot, mēs iegriezīsimies kādā autodarbnīcā.

Viņi trijatā apsēdās cits citam blakus. Mašīna sāka braukt. Lievens sauca uz aizmuguri: -— Vai bremzes darbojas?

v --- Tad mēs par spīti savai piekabei varam braukt itin žigli, — viņš nomierinājies sacīja un uzsāka sarunu.

Divdesmit kilometru tālāk spīdēja autodarbnīcas izkārtne. Mašīna tika ievilkta iekšā, ass nomontēta. Pēc stundas atnāca šoferis un ziņoja, ka pagaidu remonts būtu bezjēdzīgs; vajagot sagādāt rezerves daļas. Pēc trim dienām mašīna atkal būšot kārtībā.

Lievens jautājoši paraudzījās uz Modu Filbiju. Viņa pamāja ar galvu.- Atstāšu mašīnu šeit. Ja jūs varētu aizvest mani līdz Dženovai...

Viņš pieklājīgi atbildēja: — Labprāt. No Dženovas mēs brauksim tālāk, Varbūt jums ir tālāks ceļa mērķis?

Pietiks ar Dženovu. Mani tur gaida.

Vai dosimies ceļā?

Laiks steidzināja. Lievens brauca ātri. No jūras pūta brīze. Ūdens bija ļoti zils. Debesis un jūra veidoja labu fonu amerikānietes profilam. Seja atgādināja reljefu. Tā bija virtuozi grimēta.

Kajs atstāja sarunu Lieveņa ziņā. Šī svešiniece piederēja pie tā sieviešu tipa, kuras pirmajā acu uzmetienā nav ierindojamas nevienā kategorijā. Turklāt viņa bija amerikāniete, un tas sagādāja milzu grūtības. Kā eiropieti viņu varētu noturēt par smalku dāmu no augstām aprindām; kā amerikāniete viņa tikpat labi vaiģja būt precējusies ar biržas mākleri, kam slimas aknas.

Pēc visa spriežot, viņa bija eksaltēta, izvirzīja augstas prasības un savā, diezgan amerikāniskā veidā mēdza jaukt pieklājību ar bruņnieciskumu.

Dženovā viņa atvadījās. Kajs un Lievens brauca tālāk Milānas virzienā. — Glīta dāmiņa, — Lievens ieminējās. — Viņas dzelteno kabrioletu esmu manījis bieži. Viņa droši vien dzīvo Nicā.

Viņa visai neuzmanīgi apdzen, Lieven.

Toties sarunās ir jo piesardzīgāka.

Tātad viņa šeit ir viena un, domājams, neprecēta. Notikušo viņa uztvēra tik mierīgi, ka var uzminēt: pie tādiem starpgadījumiem viņa ir pieradusi un nepiešķir tiem nozīmi.

Ja jums būtu taisnība, Kaj, tad izdevība būtu visai daudzsološa.

Gluži otrādi — tikai tad, ja viņai šeit būtu vīrs, izdevība būtu daudzsološa.

Patiesībā man viņa šķita ļoti pieņemama, — Lievens domīgi sacīja. — Un man arī liekas, ka viņa diezgan mierīgi izturētos pēdējā sarunā pirms šķiršanās.

Jūs nu gan esat praktisks cilvēks, — uzslavēja Kajs. — Ir ārkārtīgi prātīgi sākt mīlas romānu no beigām un veikt nepieciešamos drošības pasākumus, pirms jūtu vilciens sāk ripot lejup no kalna. Tas ir fantastiski praktiski.

Lievens apsēdās ērtāk. — Garš mūžs...

Kajs smiedamies attrauca: — Zinu, zinu — tas jums iemācījis visās lietās, kas saistītas ar jūtām, nospraust robežas jau iepriekš, jo nekur citur pie katastrofas nespēj novest tādi sīkumi. Tomēr tas nav sevišķi iespaidīgi — tā ir tikai piesardzība.

Ja uzdevums ir simtprocentīgi izvērtēt kādu dzīves gājumu, tad tas, ko jūs dēvējat par piesardzību, iegūst glaimojošāku nosaukumu: tā ir gudrība, apsvērta, tālredzīga gudrība.

Jūsu gudrība nedaudz skarbi izturas pret sākuma fāzēm. Jums ir lieliski uzskati par beigām; cerams, tikpat nemaldīgas metodes jums ir arī sākumam. Šodienas guvums patiesībā bija trūcīgs.

Lievens pamirkšķināja ar aci. — Jūs aizmirstat remontējamo mašīnu. Tā ir teju vai debesu dāvana. Lietas turpinājums ir tik vienkāršs, ka tas varētu būt skolas piemērs, vingrinājuma projekts iesācējiem. Man gandrīz vai gribētos atteikties un atdot to Holšteinam.

Kas ir Holšteins?

Tas puisis, kas šodien pārstāvēs mūs sacīkstēs; divdesmit trīs gadus vecs, izcils braucējs, bet citādi ideālists; daudzsološi dotumi, jauns medību suns, labi skrien, bet slikti dzen pēdas.

Jāsecina, ka to divu gadu laikā, kopš neesam tikušies, jūs esat kļuvis pat augstsirdīgs. Tāda dāvana...

Tas vēl nav izlemts galīgi, un turklāt no tā jūs varat secināt, ka mana augstsirdība nav šķirta no saprāta, jo darbojas vienīgi tajās jomās, kurās es pats vēl jūtu šaubas.

Ar tādu nostāju jums droši vien reti nākas sūdzēties par nožēlu.

Tieši tur jau ir tās jēga. Tā ir egoistiska tik lielā mērā, ka savukārt bezmaz robežojas ar cildenas cilvēcības sfēru; pasargājot arī citus...

Gaiss kļuva nespodrs. Krūmi ceļmalās atgādināja ģipša nolējumus, tik stipri tos bija nopūderējuši putekļi. Kaļķa dūmaka gaiša

karājās starp debesīm un zemi un platās, baltās svēdrās slīdēja pār laukiem. Mašīna pēc mašīnas traucās pa šoseju. Šis bija galvenais ceļš uz Moncas trasi.

Caur putekļu mākoņiem sijājās saule. Tāpēc tā šķita vēl miglaināka. Dažus kilometrus pirms trases automašīnas savienojās virtenē, kura izjuka tikai pie stāvvietām. —

Tribīnes bija pilnas, un no tām strāvoja tās nemierīgās gaidas, kādas allaž rodas pilnās telpās, visviens, teātros vai sacīkšu arēnās, — viegls drudzis, kurš piemetas katram, kas še nonācis. Plandīja karogi, gaisā karājās reklāmas baloni, un, dārdoši izmēģinādami savu gatavību, rūca neredzami motori.

Lievens nobrīnījās par publikas daudzumu. Kopā ar Kaju viņi lauza sev ceļu uz rezerves daļu noliktavu, lai uzmeklētu Lieveņa fabrikas boksu: bet tajā valdīja satraukums. Mehāniķi stāvēja bariņā un dedzīgi apspriedās. Lievenam strauji tuvojās kāds jauns cilvēks. Ap labo plaukstu viņam bija pārsējs.

—- Bet, Holštein, kāpēc pārsējs? Lievens iesaucās un iepazīs

tināja viņu ar Kaju.

Mazliet saspiedu roku.

Bet ar pārsēju jūs taču nevarat braukt! Ko lai mēs tagad darām? — Lievens nopētīja cieši apsaitēto plaukstu. — Kā tad tas notika?

Šodien ap pusdienlaiku es vēlreiz gribēju pārbaudīt, kā mašīna ieeļļota, un tāpēc pacēlu tai pakaļējos riteņus. Bet laikam biju šķībi nolicis domkratu, jo, kamēr eļļoju, mašīna no tā noslīdēja un ar vienu riteni uzkrita man uz rokas.

Un?...

Saspiedums, ne sevišķi smags. Es braukšu.

Lievens īgni purināja galvu. Holšteins nomākts pasmaidīja. — Es

varu braukt, ticiet man! Galvenokārt stūrēšu ar kreiso roku. Ar kreiso es māku stūrēt ļoti labi, labā man nemaz nav vajadzīga. Turklāt bremzēšanai un ātrumu pārslēgšanai mēs izkalām āķi. To es ar siksnām piesprādzēšu pie apakšdelma. Un tā būs gandrīz kā īsta roka.

Viņš atnesa āķi un demonstrēja, kā izlīdzēsies. Ar bailēm un cerībām viņš skatījās uz Lieveņu. Tad, atbalstu meklēdams, pievērsās Kajam. — Jūs piekritīsiet, ka tas ir vienkārši. Uz tik gluda ceļa jau arī nekas nevar atgadīties.

Lievens svārstījās starp smiekliem un dusmām. — Visu cieņu jūsu āķim, šim ģeniālajam āķim! Ļoti lietderīgs izgudrojums, un var būt, ka reiz vēlāk mēs šim āķim būvēsim īpašas automašīnas. Bet tagad nāksies nogaidīt. Jūs nevarat braukt; pieteikums tiks atsaukts.

Holšteina sejā pavīdēja izmisums. Vēlreiz paņēmis āķi, viņš teica:

Izskaidrošu to jums mašīnā, tā būs daudz vieglāk un skaidrāk. Pirmīt izbraucu vienu izmēģinājuma apli.

Viņš jau bija iesēdies mašīnā un sprādzēja ciet siksnas. Lievens satvēra viņu aiz delma. — Jūs esat gatavais bērns, Holštein! Ja mašīnai jābrauc ar ātrumu simt piecdesmit kilometru stundā, tad ziemeļu līkumotajā posmā, šaurajā daļā, jums vajadzēs nevis divas rokas, bet gan visas trīs, lai noturētu mašīnu uz ceļa un neaizlidotu pār apmali. Protams, žēl — jūs jau tur neesat vainīgs, — tas, ka gribat braukt, lielā mērā runā jums par labu, tomēr jūs nebrauksiet. Tā būtu neticama vieglprātība. Tagad es iešu un atsaukšu pieteikumu.

Biedriski saņēmis pārsieto roku, viņš to noglauda. — Cerēsim, ka tā drīz sadzīs. — Pamājis Holšteinam ar galvu, Lievens kopā ar Kaju aizgāja. Holšteins nekustīgi noskatījās viņiem pakaļ.

Kajs un Lievens spraucās caur pūli. Ceļš bija slēgts. Tūdaļ bija jāsākas pirmajai sacīkstei.

Kāpēc jūs skaišaties, Lieven? — Kajs ierunājās. — Šis zēns atstāj labu iespaidu.

Viņš tiešām ir labs, — Lievens atbildēja, — viens no labākajiem sacīkšu braucējiem, kādu varējām sameklēt, jauns, pārdrošs — tomēr vēl nepiesardzīgs, viņam allaž jāpiekodina braukt stingri pēc noteikumiem.

Tuvojās rēcošs troksnis, līdzīgs granātas kaucienam. Pa trasi aizjoņoja pirmās mašīnas. Lievens pameta skatienu tām nopakaļ. — Man būtu bijis ļoti svarīgi, lai Holšteins brauc, jo mēs gribējām pavērot automašīnu. Pešs, mūsu fabrikas direktors, ar hronometru rokā jau sēd tribīnēs. Viņš vēl neko nezina. Šorīt viņš ieradās te un zvanīja man, lai pateiktu, ka viss kārtībā, es varot braukt šurp. Starplaikā viņš bija Milānā, boksā vairs netika iegriezies. No tribīnēm viņš gribēja uzņemt laiku, bet es šai pašā nolūkā būtu gaidījis aiz Lesmo pagrieziena. Tad mašīnai nebūtu jāmēro visa distance. Jo jau treniņbraucienos bija manāma ziņkārība — pārāk liela ziņkārība.

Garām atkal trokšņaini aizšāvās mašīnu spiets. Lievens piecirta kājas. — Kā tas ietekmē! Esmu piedalījies tik daudzās sacīkstēs, ka man vajadzētu būt pilnīgi vienaldzīgam; tomēr ikreiz, kad dzirdu motoru darbojamies ar pilniem apgriezieniem, man aiz satraukuma notērpo āda. Cik neciešami, ka mums jāizstājas!

Viņš pagriezās. Aiz muguras kāds bija saucis viņa vārdu. Šurp skrēja viens no mehāniķiem. — Nāciet tūlīt!...

Kas lēcies?

Holšteins...

Kas viņam kaiš?

-— Viņš rauj nost apsēju!

Lievens, piesarcis dusmās, steigšus sekoja mehāniķim.

Pa ceļam mehāniķis visu pastāstīja. Kad Lievens un Kajs aizgājuši, Holšteins pavisam mierīgi pagriezies uz iešanu. Mehāniķi gribējuši viņu mierināt — taču licies, ka viņš neko nedzird, tikai apskatījis mašīnu, sajūgu, pedāļus — tad uzsēdies uz motora pārsega un sakodījis cigareti. Te starta vietā ierēkušies motori — un šurp joņojusi pirmā

mašīna. Šai mirklī Holšteinā notikusi kāda pārvērtība, viņš triecis savainoto roku pret motora pārsegu un, pirms kāds paguvis pielēkt klāt, ar dzelzs āķi saplosījis apsēju. —

Viņi nonāca boksā. Holšteins bija ļoti bāls, acis zvēroja, lūpas sakniebtas šaurā švīkā. Labā roka nokarājās lejup, apsējs bija saplēsts un asiņains.

Lievens paņēma āķi, ko rokā turēja viens no mehāniķiem, un sāka šķendēties — taču apklusa, ieraudzījis Holšteinā seju, — tajā bija kaut kas tik ārprātīgs, — viņš iemeta dzelzi kaktā un aplika Holšteinam ap pleciem roku. — Es zinu, kā tas ir, kad esi sacīkstēs, bet nevari braukt. Sevišķi sāpīgi tas ir jūsu gados — vēl ļaunāk nekā zaudēt sievieti. Jums vajadzētu lādēties, trakot, manis pēc arī mēģināt ar kreiso roku — saprotams, ka ar kreiso, — saliekt to āķi, bet tas, ko izdarījāt jūs, nu gan bija lieki — vai tad ne, jūs taču piekritīsiet...

Holšteinam bezpalīdzīgi drebēja lūpas. Lievens ieraudzīja asiņojošo roku. — Jums taču nemaz nevajadzētu uzvarēt Šajās sacīkstēs, mēs bijām iecerējuši tikai izmēģinājuma braucienu...

Holšteins izdvesa: — Es būtu uzvarējis.

Seja, bāla kā krīts, bija saspringta mokās. Lievens lielām acīm paskatījās viņā un klusu iesvilpās. — Ahā — tad tāpēc... — Viņš iesmējās. — Tātad jūs gribējāt spēlēt uz visu banku — tad jau mums vēl ir laimējies. Un tomēr — izmēģinājumu mēs pārcelsim uz citu reizi.

Holšteins ar pūlēm sacīja: — Bet tas jau būs Milānas lielais kauss.

Lievens apstiprināja: — To es zinu. Un to mēs arī vinnēsim.

Holšteins purināja galvu. No plati ieplestajām acīm viņam pēkšņi sāka līt asaras, klusu ritēja pār vaigiem, seja bija slapja, taču tajā nepakustējās ne vaibsts.

Te Kajs pastūma Lieveņu sāņus un piegāja Holšteinam klāt. — Sacīkstēs braukšu es.

Jūs? Kad?

Tagad — šodien.

Viņš pievērsās Lievenam. — Kā jums šķiet, vai pieteikumā var mainīt uzvārdu?

Jūs tiešām gribat braukt, Kaj?

Tas mani vilina. Trasi es zināmā mērā pazīstu; ar mašīnu iepazīšos ātri; tā kā man nav jāgūst uzvara, izmēģinājums ir pieņemams. Vai pagūsim nomainīt uzvārdu?

Lievens bija pa pusei pierunāts. — Nedomāju vis. Bet, ja gribat braukt, — katram gadījumam mēs to tūdaļ pieteiksim. Cik tālu ir pirmās sacīkstes?

Trešajā aplī, — atbildēja mehāniķis.

Otrās ilgs apmēram stundu. Tātad mums vēl ir laiks visu sagatavot. Vislabāk būs, ja visi trīs tūdaļ dosimies pie sacīkšu vadības — bet vispirms pie ārsta.

Holšteins jau vairs neko nedzirdēja. Pa priekšu abiem pārējiem viņš aizspraucās uz kabinetu pusi un pasauca sacīkšu vadītāju. Viņi apspriedās. Sacīkšu vadītājs nozuda, lai uzzinātu abu pārējo administratoru viedokli. Ārsts pārsēja Holšteina brūci. Beidzot Kajam tika dota atļauja.

Holšteins bija pilnīgi pārvērties. Viņš paziņoja, ka jau atkal varot kustināt pirkstus, un aizrunājās pat tik tālu, ka apgalvoja — trieciens pa motora pārsegu esot veicinājis atlabšanu. Ārsts varen izbrīnījies, ieraugot roku, — viņu noteikti pārsteigusi šī straujā sadzīšana.

Kā tad, — Lievens norūca un jautāja Kajam: — Kā jums šķiet, vai trasi jūs vēl pazīstat?

Braucu pa to pirms trim gadiem. Pirmajos apļos vēl piesargāšos, lai orientētos. Kā mašīna ņem pagriezienus?

Ja brauksiet pa vidu, tā neslīdēs, — atbildēja Holšteins.

— Labi. Es braukšu tā, lai jums būtu izdevība uzņemt pilna ātruma laiku. Vai riepas jāmaina?

Jā, pēc trešā apļa visas četras. Redzēsim, vai pagriezienos tās

nenodilst par daudz; tādā gadījumā pirms Milānas kausa sacīkstēm būs jāpasūtina biezāki protektori.

Holšteins atvēra motora pārsegu un izskaidroja Kajam dažas konstrukcijas īpatnības. Vienā mirklī abi bija iegrimuši tehniskā diskusijā.

Bija sācies otrais brauciens. Holšteins vilka Kaju sev līdzi. — Jums jāpārģērbjas. Ņemiet — uzvelciet virsū manas drēbes, tās jums būs apmēram laikā. Jums vajag bikses, jaku un jostu — vai labāk kombinezonu? Te būs! Vai gribat ķiveri? Vai vatētu un stiepļotu cepuri? Arī nē, tātad vieglu sacīkšu cepuri. Brilles? — Ņemiet šīs gaišākās, ar tām saulē labi varēsiet saskatīt trases izciļņus. Lielajā pagriezienā trase virspusē ir mazliet irdena, bet dziļāk atkal stingra. Tāpēc, ja sprakstēs grants, nebažījieties. Cimdus? — Labi, var iztikt arī tāpat, stūre ir apvilkta ar gumiju...

Viņš aptecēja Kaju kā māte. — Ja sāksiet strauji, tad tūdaļ varēsiet izrauties priekšgalā. Mašīnai ir liels sākuma ātrums. - Un tad klusu: — Varbūt jūs tomēr cīnīsieties par uzvaru...

Kajs pamirkšķināja viņam ar aci. — Jūs nu gan esat stūrgalvīgs...

Atnāca Lievens. — Varat braukt uz startu, Kaj, otrās sacīkstes ir

galā.

Ierūcās motors. Kajs iekārtojās sēdeklī. Spēcīgā mašīna radīja savādu sajūtu: tās vibrācija nepalika karosērijā vien; tā izvirmoja cauri visam ķermenim un ieplūda asinīs.

Auto aizripoja pie starta līnijas. Kajs nosauca savu numuru un ziņoja par braucēja nomaiņu. Divas minūtes vēlāk skaļrunis izkliedza viņa vārdu pār tribīnēm.

Viņš nopētīja pārējās mašīnas. Tās stāvēja starp krīta taisnstūriem kā mazos boksos. Vēl nebija ieradušies visi braucēji. Viens nervozi novilka ar plaukstām pār kreklu un sakārtoja apkaklīti; dažiem vēl bija izsakāmas kādas vēlmes; netālu no Kaja kāds cits tērzēja, aizsegdams sarunbiedru ar savu muguru.

Kajs pūlējās saglabāt mieru un nesaspringt. Viņš ievēroja, ka sarunā iegrimušajam braucējam ir šūtas, brūnas kurpes ar gumijas zolēm; ka ādas cepure ir viņam nedaudz par mazu; ka sievietei, ar kuru viņš sarunājas, ir lieliskas potītes.

Nu viņš ieraudzīja arī delmu un garus cimdus, kuri šķita pazīstami. Noteikti redzēti pavisam nesen. Vīrietis mazliet pakāpās sāņus, un Kajs ieraudzīja sievieti, ar kuru kopā bija braucis uz Dženovu: Modu Filbiju.

Šai mirklī sacīkstes sāka sagādāt viņam personisku prieku.

Viņš ļāva acīm slīdēt tālāk; taču drīz sajuta sev pievērstu skatienu. Viņš to uztvēra bez mulsuma, brīdi ar tēlotu izklaidību izturēja, uz to neatbildēdams, tad pagriezās plecos, it kā gribētu nopētīt pārējo publiku, pēdējā mirklī veikli improvizēja atpazīšanu un sveicināja mierīgi un diezgan atturīgi.

Mazo apjukumu, ko bija radījis, viņš sazīmēja pēc tā, kā Moda Filbija pateicās: pārāk steidzīgi un tādai steigai par strupu — tātad viņa bija dusmojusies, ka nav pazīta uzreiz.

Viņš vairs neskatījās turp, taču juta, ka joprojām tiek novērots. Moda Filbija nepārprotami bija izbrīnījusies, sastapdama viņu autosacīkstēs.

Braucējs devās uz savu mašīnu, un Kajs juta, kā šis vīrietis viņu neuzkrītoši nopēta. No tā viņš secināja, ka abi runājuši par viņu. Omulīgi viņš iekārtojās sēdeklī; žēl gan, ka nedrīkst cīnīties par uzvaru.

Noblīkšķēja šāviens. Iekaucās motori, un Kaja baltais auto metās uz priekšu, tomēr tika apdzīts un ielenkts. Viņš atradās bara vidū un nevarēja tikt garām. Vadošā grupa atradās divsimt metru priekšā. Pirmo līkumu Kajs izbrauca ar deviņdesmit kilometru ātrumu. Mašīna klausīja labi; otrajā reizē viņš ņēma līkumu krasāk un izbrauca to pilnīgi precīzi. Apmierināts viņš palika pie šī tempa un izturēja to.

Centieni pārbaudīt, kā mašīna izturas līkumos, piespieda viņu atpalikt. Kajam bija nācies palaist garām divas automašīnas. Trešā

apļa sākumā viņš piecirta motoram piešus. Neparastās spēka rezerves pārsteigts, gandrīz zaudēja mašīnas vadību. Viņš apdzina divus sāncenšus, pirms apstājās pie boksa.

Holšteins iespieda viņam lūpās cigareti; Kajs aši ievilka pāris dūmu.

Mašīna iet ļoti labi.

Mehāniķi atkal pievilka uzgriežņus.

Vadošā grupa atradās divus kilometrus priekšā pārējiem; bet Kajs tagad bija pieradis pie mašīnas un iedzina zaudēto. Viegli apsteidzis dažas mašīnas, viņš tuvojās vadošajai grupai. Mērķi viņš pārliecinoši sasniedza ceturtais, deviņdesmit sekunžu aiz uzvarētāja. Pirmais finišēja tas braucējs, ar kuru bija sarunājusies Moda Filbija.

Lievens bija apmierināts. — Jūs pārsteidzoši drīz pieradāt pie mašīnas, Kaj. Vai ticat, ka tai ir izredzes uz Eiropas kausu?

Tā ir ļoti ātra.

Mehāniķi atnesa riepas. — Pavisam maz nolietotas, malas diezgan labas, tātad līkumos bijusi laba saķere. Vai bija manāms, ka tā slīd, Kaj?

Nē, tā bija stabila. Treniņos galveno uzmanību vajadzētu pievērst pagriezienu tehnikai; tā dos lielas izredzes.

Rīt mēs izjauksim mašīnu un paskatīsimies, kas cietis visvairāk.

Gar boksu aizjoņoja nākamā brauciena mašīnu bars. Holšteins sēdēja uz barjeras un bija laimīgs.

Viņš gaidīja konstruktoru, kuru ieraudzīja tikai tad, kad tas nostājās viņam deguna priekšā un iesaucās: — Šodien jūs tik prātīgi braucāt līkumos!...

Holšteins uzjautrināts norādīja uz Kaju un pacēla apsaitēto roku.

Mašīnā jau nesēdēju es.

Lievens izskaidroja stāvokli.

Kāds laiks jums ir? — Pešs viņam jautāja.

Abi salīdzināja hronometrus. Lievens ļāva vaļu smiekliem. — Nav nekādu šaubu, Kaj, uz beigām jūsu ātrums ir sasniedzis gandrīz simt septiņdesmit kilometru stundā.

Pešs bija uztraucies. — Tas ir vairāk, nekā bijām gaidījuši. — Viņš pievērsās Kajam. — Kā jums šķiet, kāda šai mašīnai vēl ir rezerve?

Pēc manām domām, desmit līdz divdesmit...

Pešs cieši paskatījās uz Kaju. — Kad iepazīsiet mašīnu labāk, jūs izspiedīsiet no tās vēl vairāk.

Tas diemžēl nenotiks, — Kajs pieklājīgi atteica.

Pešs nelikās dzirdam šo iebildumu. — Mums par to noteikti jāaprunājas. Tagad es iešu pie sacīkšu vadības. Vai šovakar mēs varētu satikties?

Kajs paraudzījās uz Lieveņu, - Tas būs iespējams...

Holšteins nolēca no savas barjeras un pārsteigts iesaucās: — Šurp nāk Mērfijs!

Kajs saausījās; pēdējos divos gados Mērfijs bija kļuvis pazīstams kā viens no izcilākajiem amerikāņu autobraucējiem. Viņš jautāja:

Vai tad Mērfijs piedalījās sacīkstēs?

Viņš taču uzvarēja! —- Holšteins smējās.

Kajs nebija pievērsis uzmanību pārējo braucēju uzvārdiem un jutās pārsteigts par to, ka viņam bijusi tāda starptautiska konkurence. Viņš atskārta, ka Mērfijs acīmredzot bijis tas, kurš stāvējis līdzās Modai Filbijai. Kajs ziņkārīgi palūkojās apkārt — un ieraudzīja, ka šurp nāk abi kopā.

Kajs pārmija ašu skatienu ar Lieveņu.

Mērfijs laipnos vārdos pateicās Lievenam par palīdzību mis Filbijai negadījumā. Mis Filbija esot braukusi ar viņa mašīnu, tāpēc viņš esot īpašu pateicību parādā par to, ka auto nogādāts labā darbnīcā.

Lievens iesaistījās šajā sarunā, kaut gan pateicība nepārprotami bija tikai iegansts, lai iepazītos; taču šis iegansts lieliski noderēja arī viņam pašam. Viņš nosprieda, ka Mērfijam šurp nākt likusi mis Filbija, — lai arī tāds ievads Lievenam nelikās īpaši veiksmīgs: ja tajā

iedziļinājās, atklājās, ka starp abiem pastāv tuvāka saikne, nekā Lie- venam liktos vēlams. Taču sākumā, Modās Filbijas atturīgās elegances savaldzināts, viņš bija gatavs uz jebkuru kompromisu; dzīve, kurā netrūka panākumu, bija viņam iemācījusi nepiešķirt pārāk lielu vērtību pastāvošām saiknēm.

Kajs nepiekrita Lieveņa uzskatam. Viņam drīzāk šķita, ka Mērfijam bijis vairāk iemeslu nekā Modai Filbijai, lai tvertu šo izdevību. Šo viedokli vēl nostiprināja tas, ka Mērfijs vairījās runāt par sacīkstēm, kas, raugoties virspusēji, taču būtu pats galvenais temats.

Bet Mērfijs atstāstīja uzjautrinošas baumas, sijāja tās jautri, gandrīz joviāli, iesaistīja sarunā Holšteinu, no šurpu turpu lidojošām atbildēm un Modās Filbijas smiekliem uzbūra atraisītu gaisotni — tomēr izmantoja to gluži negaidītā veidā, vērsdamies pie Kaja:—Apsveicu jūs ar šīm improvizētajām sacīkstēm; ja jūs būtu trenējies, es būtu sakauts.

To viņš izmeta draudzīgi un nevērīgi, acīm redzami apņēmies pilnībā ievērot pieklājību, kura pārspīlē un zina, ka neviena no pusēm to neuztver nopietni, bet gan novērtē vienīgi kā laipnību. Un, jau atkal ar smaidu uz lūpām, kā grasīdamies stāstīt nākamo jautro atgadījumu, viņš piemetināja: — Beigās jūs taču braucāt gandrīz ar simt septiņdesmit...

Tad viņš teju vai novērsās, itin kā būtu darāms tik daudz kas cits, uzlika roku uz Holšteina delma, likās — nekas neinteresē viņu mazāk par atbildi; bet Kajs acumirklī saprata, ka visu iepriekšējo Mērfijs ir darījis tikai šī jautājuma labad un tagad kāri gaida atbildi.

Mērfijs ne ar vaibstu neizpauda vilšanos, kad Kajs nesatraucami atteica: — Jums taisnība; motors nebija gluži kārtībā.

Tomēr savu programmu Mērfijs izpildīja, viegli, it kā uz atvadām pateikdams: — Tagad jau mēs biežāk redzēsimies trasē...

Ar otru izvairīgu atbildi Kajs nevēlējās radīt iespaidu, ka grib kaut ko slēpt. Pēc šīs debijas viņš uzskatīja Mērfiju par labu, bet pārāk steidzīgu diplomātu un gribēja parādīt, cik viņam tas viss mazsvarīgi.

Viņš paraustīja plecus un ar īsu: — Varbūt... — tīši lika nojaust to, ko pats pagaidām vēl nemaz nebija izlēmis.

Reizē viņš itin kā nejauši paskatījās uz Modu Filbiju un pamanīja viņas acīs izsmieklu, kas bija tēmēts uz Mērfija veltīgo mēģinājumu. No tā viņš secināja, ka viņa gan nojauš Mērfija vēlmi vairāk uzzināt par jauno sāncensi, bet neatbalsta to. Tas mudināja Kaju radīt šai situācijai turpinājumu.

Turpretī Moda Filbija aptvēra, ka paveras lieliska iespēja uzsākt flirtu, pilnu ar spriegiem mirkļiem un mainīgām piespēlēm. Viņa nebūtu amerikāniete, ja netvertu izdevību; bija pārāk vilinoši sarīkot džentlmeņu turnīru, pašai justies kā balvai un turklāt vēl gūt punktus — uz šiem partneriem viņa lika zināmas cerības. Lai gan tās vēl bija nenoteiktas, lēmums nobrieda vēl jo straujāk.

Lievens jau bija izgudrojis plānu. Viņš gribēja taktiski izlūkot Modās Filbijas attiecības ar Mērfiju, lai pēc tam tās metodiski un draudzīgi sagrautu un izšķirošajā brīdī būtu īstajā vietā; viņš zināja, ka svarīgāk ir nevis sākt ilgstošu aplenkumu, bet gan saskatīt un izmantot sievietes vājuma brīdi — šos dīvainos bezpalīdzības posmus, kuriem par upuri dažkārt krīt pat visaizsargātākā sieviete un bez pretošanās padodas tam, kurš gadījies vistuvāk un to pamanījis (paldies Dievam, tas tiek pamanīts reti). Viņš bija kaut kas līdzīgs mīlestības marodierim un neloloja par to nekādas ilūzijas; viņaprāt, tieši šajā jomā bija grūti ievērot noteikumus un cīnīties aci pret aci — ne jau vienmēr ir iespējams apmierināt dzīves prasības tikai ar godīgumu vien.

Šo kluso interešu ērmīgais romboīds nostiprināja pazīšanos daudz vairāk, nekā izdotos atklātām savstarpējām simpātijām. Ļoti pacilāta, Moda Filbija uzaicināja visus kādā no tuvākajām dienām uz tēju. —

Pešs jau gaidīja Kaju un Lieveņu. Viņš ierosināja šai pašā vakarā braukt uz Dženovu. Vēl dažas stundas bija gaišs, un Lievenam ar to šķita pietiekami, lai ātrā tempā varētu pieveikt lielāko daļu ceļa.

Brauciena laikā runāts tika maz. Kajs ērti iekārtojās un pāris stundu pasnauda. Pēcpusdiena bija viņu nogurdinājusi, un viņš apgalvoja, ka nekur nevarot izgulēties tik labi kā automašīnā, kas traucas ar deviņdesmit kilometru ātrumu stundā, — lai gan miegs neesot dziļš un ciešs, to atliku likām atsverot paralēlā sajūta, ka izzūd robežas starp jēdzieniem, — tā esot kā šūpošanās šurpu turpu no neskaidras apziņas par brauciena vējā tumši šalcošo ātrumu un pārlaicīgi joņojošu sapņa lidojumu, un viņš saglabājot nojausmu gan par vienu, gan par otru. Reiz pamodies, Kajs to aprakstīja garlaikotajam Pešam kā klejojumus haosā un, izteicis šo dziļdomīgo attaisnojumu, ar mierīgu sirdsapziņu gulēja tālāk, līdz viņu automašīna dārdināja augšup pa Miramaras pils piebraucamo ceļu.

Vēlu vakarā viņi ieturēja maltīti terasē. Viņiem aiz muguras mirdzēja ēdamzāles lielās, stiklotās durvis; acu priekšā, dziļi lejā pār tumsu, tverot pēdējo gaismu, vīdēja vairs tikai daži palmu dārza lapu vēdekļi.

Via San Benedetto grima palsā gaismā; pa kreisi Statione Prindpe* velve liecās pār gabaliņu nakts, greizsirdīgi to sargādama. Tālu projām, augstu tumsā, vientuļa vīdēja viesnīcas “Savoja” gaismas reklāma.

Pešs atzvila krēslā un jautāja Kajam: — Kā jums patika mūsu automašīna?

Labi.

. — Jūs vēl neesat izsmēlis tās iespējas. Nākamajās sacīkstēs būs jāizmēģina lielāks ātrums.

Kajs pamāja. Pešs nogaidoši klusēja. Tad piesardzīgi turpināja: -— Līdz tam vēl var pietiekami patrenēties...

Protams — līdz tam Holšteinam sen būs sadzijusi roka.

Iejaucās Lievens. — Kālab mēs spēlējam paslēpes — un kālab jūs

izvairāties, Kaj? Ikviens te zina, ko grib otrs.

Tā tas ir. — Kajs pasmaidīja. — Jūs vēlaties, lai es braucu Milānas kausa sacīkstēs?

Jā, — Pešs atbildēja, — par to es gribēju ar jums runāt.

To var izrunāt ātri. Es nevēlos braukt. Esmu ieradies šeit pirms dažām dienām; un pēc dažām dienām varbūt atkal aizceļošu. Tādos apstākļos, kādi atveduši mani uz šejieni, ir pārāk grūti pieņemt kādus lēmumus par tik tālu nākotni, kas gaidāma tikai pēc četrām nedēļām. Piekrišana nozīmētu nopietnas saistības — un tieši no tādām esmu lūkojis aizbēgt.

Pešs neadaidās. — Un arī Milānas sacīkstes es uzskatītu tikai par ievadu. Galvenās... — viņš ieturēja iespaidīgu pauzi — ...galvenās būtu Eiropas meistarsacīkstes kalnu trasē, kurās jums kā mūsu pārstāvim būtu jāpiedalās pēc tam.

Eiropas meistarsacīkstes Targa Florio trasē. Pirms četriem gadiem jūs taču braucāt tur pats, Kaj... — Lievens saspringti paliecās uz priekšu.

Pešs gausi piemetināja: — Jūsu rīcībā būtu viss...

Kajs klusēja. Pešs turpināja: — Vienīgais jums izvirzītais noteikums būtu sacīkšu datums...

Kajs neatbildēja.

Pešs pabeidza savu sakāmo: — Treniņu veids, ilgums un laiks būtu pilnīgi jūsu ziņā... — un gaidīja.

Kajs vilcinājās ilgi. Viņš pazina motoru bumbu, salīdzinājumā ar kuru ikviens cits sporta veids likās diletantisks. Pēcpusdienā viņš atkal bija ar to saskāries; un viņam bezgala patika šī pārvērtība, kas norisinājās, viņam apsēžoties pie sacīkšu auto stūres un koncentrējot vesela mūža pieredzi, garu un esamību uz vienu vienīgu bezjēdzīgu mērķi — būt par dažām sekundēm ātrākam nekā citi cilvēki līdzīgos braucamajos. Rekorda būtība slēpjas tā cilvēciskajā nenozīmīgumā; tieši tāpēc tas vēl stiprāk un lietišķāk pārkausē uzvaras gribu spriegumā un no tā izkristalizē tik milzīgu gaidu drudzi, it kā runa būtu

par pasaules svarīgākajām problēmām — lai gan patiesībā vajag tikai atkarot dažus trases metrus nedaudziem pilnīgi vienaldzīgiem cilvēkiem, kuriem varbūt patīk pikē vestes vai garšo cepetis.

Kajs šīs izjūtas nenovērtēja par zemu; tomēr tās viņam vēl nelikās pietiekami pilnīgas, pietiekami plašas, lai atbilstu tai pacilātībai, ar kādu viņš šeit bija ieradies. Viņam negribējās tūdaļ ļauties to varai. Viņš piecēlās.

Nē, es negribu — es nevēlos pieņemt lēmumu tūlīt...

Pešs pamāja ar galvu. —- Kā jums tīk. Padomājiet par to. Es vēl nedēļu palikšu Sanremo. Es jūs gaidīšu...

Kajs pievērsās Lievenam. » Vai varam braukt jau rīt no rīta? Es mazliet raizējos par Frūti. Viņa nav pieradusi ilgi palikt viena. Bet tagad dosimies pie miera.

Vēl brīdi viņš stāvēja uz savas istabas balkona un pārmeta sev, ka nav paņēmis dogu līdzi. Frūte bija viņam ļoti pieķērusies un tagad droši vien skuma. Viņš apņēmās nākamajā dienā nopirkt gabalu vērš- gaļas filejas. Tā Frūtei garšoja īpaši.

III

MODA FILBIJA MĀCĒJA tik pašsaprotami pieprasīt sev meslus, ka šīs prasības tika izpildītas pat tad, ja patiesībā negribējās to darīt; tas tomēr bija ērtāk nekā nonākt ar viņu krustugunīs, no kurām taču var izvairīties: viņa pārvaldīja daudzus flirta smalkumus un nepazina nekādu citu rezultātu kā vien panākumus; visu pārējo viņa uzskatīja par blefu.

Viņai vajadzēja tikai vienu dienu, lai izprastu Lieveņa vērojošās nogaidīšanas taktiku; līdz ar to viņš tika ierindots noteiktā kategorijā un Modās acīs zaudēja interesi. Turpretī Kajs uz viņas centieniem atbildēja ar pieklājīgu nevērību r— viņa nesastapa pretestību un tāpēc nekad netika gudra, vai ir trāpījusi mērķī.

Viņa bija dzīvojusi Amerikā pārāk ilgi, lai spētu saglabāt patiesi smalka flirta prasmi; viņai patika cīņa, un tajā viņa bija virtuoza; toties noslēpums un varenā iedarbība, kas piemīt klusinātam smalkumam, viņai nebija aptverama.

Moda neapjēdza, ka patiesībā Kajs uz viņu nereaģē, un uztvēra to vienkārši kā pasīvu pretestību. Lai gan mērķis Modai nebija īsti skaidrs, viņai jau pietika Eiropas pieredzes, lai ņemtu vērā arī šādas iespējas, — tomēr šī pieredze vēl bija pārāk māža, lai flirtā, šajā caur un cauri eiropeiskajā mākslā, viņa spētu izvairīties no tipiski amerikāniskas kļūdas: flirtu viņa uztvēra nevis kā pašu šarmantāko, graciozāko un mazliet grūtsirdīgo (jo tieši grūtsirdīga vieduma dēļ tas liedz sev piepildījumu) tērzēšanas veidu, bet gan kā sportu, kurš, dabīgi, drīkst beigties vienīgi ar happy end.

Visi bija vienojušies rīt tikties, lai uzspēlētu tenisu. Moda bija izdomājusi īpašu niansi — spēli saullēktā. Viņai izpatikdami, pārējie ieradās laikus.

Šajā agrajā stundā skaistos kortus vēl klāja violetais mijkrēšļa konuss. Zēni, kas pienes bumbiņas, samiegojušies tupēja stūros kā tumši rūķi ēnu pelēkumā, pārakmeņojušies un noburti, tēli ap vēl neredzamu strūklaku, kas skaļi šalca: bangotne. Tad uzpūta saullēkta vējš, par kuru Moda Filbija katru rītu prata pateikt kaut ko piemērotu. Sajūsma viņai padevās piemīlīgi; turklāt tā viņai lieliski piestāvēja.

Vējš allaž cēlās tieši ap šo laiku. Likās, tas nāk no kādas vietas, no pašas šīs pelēcības, kura sāka kustēties tik maigi kā kaiju spārni. Vispirms bija sajūtams tikai vēsums uz pieres, pēc tam tas kļuva manāmāks un pārtapa vējā. No dūmakas iznira svina pelēkā jūra lielā, daudzveidīgā nemierā. Aiz tās sāka iekrāsoties debesis.

Moda Filbija, saraukusi pieri, raudzījās tālumā. — Divas lietas dzīvē man ir sagādājušas grūtības, un es godkārīgi esmu centusies tās apgūt: proti, pamanīt, kā kustas pulksteņa stundu rādītājs, un no

vērot, kā pār skaidrām debesīm pārslīd rīta blāzma. Ne viens, ne otrs man nav izdevies; jo es neesmu spējusi pietiekami ilgi un vērīgi skatīties. To es uztveru kā pierādījumu savas audzināšanas trūkumiem. Mēs dzīvojam izklaidīgā laikmetā, Mērfij...

Sārtums kļuva spilgtāks. Vienā rāvienā debesīs pacēlās saule, ugunīga, jau tagad ļoti spoža. Jūra notrīsēja, — Moda Filbija apgalvoja, ka otrās dienas rītā esot redzējusi to pilnīgi skaidri, — tā mainīja krāsu un pārvērtās brokātā, kortu smiltis pārtapa zeltā, un viesnīca ieguva snaudoša flaminga krāsas, — visi šie salīdzinājumi Filbijai izdevās pirms pirmās serves.

Otrs viņas ierosinājums bija brokastis brīvā dabā. Mazās kluba halles strūklaciņas dzidrajā straumē tika noskalotas rokas, kopā savietoti daži pīti galdiņi un krēsli, un tad jau galdā tika celti šķīvji un kannas.

Moda Filbija cītīgi gādāja, lai katrs saņemtu tieši to, ko vēlas. Viņa pati izraudzījās grauzdiņus ar sviestu un kressalātiem. Lievens saņēma prāvas arbūza šķēles, kuras apkaisīja ar pipariem, apzieda ar garšvielu sinepēm un slavēdams nobaudīja, Mērfijs dzēra melnu kafiju, bet Kajs apgalvoja, ka cigaretes dūms agrā rītā neparasti garšojot pēc valriekstiem un mandelēm.

Taču Moda Filbija paziņoja, ka neesot iespējams iztikt vienīgi no dūmiem, — viena no viņas labākajām īpašībām bija tā, ka maltītes laikā viņa tērgāja par visbanālākajām lietām, nevis baidīja citus ar apgarotām gudrībām, — un Kajs piekrita pacienāties ar ko taustāmāku. Viņš pasūtināja ananasu.

Viesnīcas apkalpotāji ķērās pie darba; divi turēja ananasu, trešais ieradās ar augļu spiedi un glāzēm; bet pašu galveno darbību veica virs- viesmīlis un ar korektām manierēm pasniedza Kajam sulu līdz ar ledu un kokteiļsalmiņiem. Par šo sakrālo norisi viesi priecājās katru rītu no jauna.

Beidzot viņi nolika raketes un lēnām devās atpakaļ; jo nu sāka ierasties ari pārējie viesnīcas iemītnieki, un Modai Filbijai šķita nomācoši tikties ar viņiem jau tagad; tam piemērots viņai šķita laiks pēc divām stundām.

Pulksten vienpadsmitos viņi sapulcējās atkal, pastaigājās pa promenādi un izteica parastās dzēlīgās piezīmes, kuras šādām pastaigām piešķir ļaunprātības intīmo valdzinājumu. Lievens izcēlās ar teju vai gaišredzīgiem tēliem un salīdzinājumiem, ko iemantoja, lai kaut vai daļēji aprakstītu dažu angļu dāmu fiziognomiku.

Modai Filbijai patika pēc tam kaut kur iedzert pa malciņam no augstas glāzes un patērzēt; tik omulīgā stundā viņa arī labprāt mēdza piesardzīgi uzšķilt uguntiņu un maigi uzkurināt to, izlikt degauklas un ar vienu vārdu, ar vienu skatienu tās aizdedzināt.

Tāpēc, sēžot zem viena no lielajiem, sarkanajiem saulsargiem, kuru atspulgs piešķir ādai pievilcīgu toni, viņa bezrūpīgi ieminējās, ka avārijā cietusī mašīna jau esot atvesta no darbnīcas.

Viņas aplēse bija pareiza. Mērfijs paredzēja nepatīkamu situāciju Lievenam vai Kajam; viņš pieņēma, ka abi ir braukuši neuzmanīgi un tāpēc nav pratuši izvairīties no sadursmes ar auto, kuru vada dāma. Tāpēc viņš ar dzīvu interesi apjautājās par avārijas cēloni.

Tomēr gaidītā atbalss izpalika. Gluži otrādi: sarosījās arī Moda Filbija un aprakstīja, cik neveikli vadījusi mašīnu; viņa pārspīlēja, lai jo vairāk izceltu Lieveņa attapību. Tāds sākums viņai šķita daudzsološs; Mērfijs jau bija sadusmojies.

Viņš nebilda ne vārda, tikai māja ar galvu, it kā tas, kas viņam nupat pastāstīts, būtu pilnīgi pašsaprotams un topošais braucējs to apgūtu jau šoferu kursos. Lai vēl pastiprinātu iespaidu, viņš nevērīgi piemetināja: — Jā... jā... — un, izskanot šim pārākuma pilnajam “jā, jā”, saulei apspīdot seju, uzlēja absintu uz ledus gabaliņiem savā glāzē.

Iestājās īpašas gaisotnes ieskauts klusums. Lievens nevēlējās neko atbildēt, jo tas būtu pārāk klaji, un izvēlējās gluži pretēju taktiku. Viņš

aukstasinīgi paziņoja, ka mis Filbija esot pārlieku laipna. Izšķirošo manevru esot veikusi viņa pati, spēji pagriezdama stūresratu; ja viss tiešām būtu risinājies tā, kā nupat aprakstīts, tad — te viņš ierunājās īpaši draudzīgi — nebūtu bijis iespējams nekas cits kā vien kritiens no kraujas. —

Viņš nesteidzīgi aizsmēķēja cigareti. Tādos mirkļos šādām mazām nodarbēm taču piemīt savs valdzinājums. Mērfijs noraidoši atmeta ar roku. Viņš pievērsās Modai Filbijai: — Tagad ir modē pirkt Dženovā nelielus paklājus. Es tur redzēju labus Isfahanas paklājus. Vai nevēlaties kādreiz aizbraukt uz turieni?

Filbija jau bija sākusi bažīties, ka saruna aizies neceļos. Viņa steigšus atbildēja, ka drīz turp došoties, turklāt auto taču atkal esot kārtībā. Viņa gribot aizbraukt ne tikai uz Dženovu, bet arī uz Milānu, lai noskatītos kausa izcīņas autosacīkstes.

Situācija kļuva interesantāka. Moda Filbija nosprieda, ka nu būs darījusi pietiekami. Bija patīkami dzirdēt, kā Mērfijs klusinātā balsī pasūtina absintu, un noraudzīties, kā Lievens smēķē. Tomēr visi diemžēl saglabāja diplomātisku atturību. Tāpēc viņa piepalīdzēja vēl mazliet, apvaicādamās Lievenam, vai šīm sacīkstēm esot liela nozīme.

Ne sevišķi liela; tas ir vidēja līmeņa pasākums, — viņš atbildēja ar piesardzīgu izvairību.

Mērfijs pacēla acis aiz savām liķiera glāzītēm. — Tomēr ir vērts tajās uzvarēt.

Protams, — lakoniski apstiprināja Lievens.

Mērfijs devās uzbrukumā. — Vai startēsiet ari jūs?

Mēs vēl neesam pieteikušies, — Lievens atbildēja.

Jautājums droši vien ir tas, vai jūsu šoferis līdz tam laikam būs atveseļojies?

Jūs uzminējāt, — Lievens zobgalīgi noteica.

Man likās, viņam ir diezgan smaga trauma, — Mērfijs neatlaidās.

Tas tiesa.

Žēl. Tad jau mēs droši vien nestartēsim kopā.

Ak, kāpēc gan ne! Varbūt tomēr startēsim. — Lieveņu šis amerikānis kaitināja, un viņš nopriecājās, ka tagad var viņam iedzelt, ņemot talkā blefu.

Moda bija uzmanīgi klausījusies. Smaidīdama tā, it kā jau iepriekš izlūgtos piedošanu par tik naivu piezīmi, viņa jautāja Kajam: — Bet varbūt cietušā šofera vietā atkal brauksiet jūs?

Mērfijs uzmeta Kajam ašu skatienu, piepeši mainīja nostāju un kļuva laipns. — Atvainojiet, to es nezināju un neesmu par to arī domājis, citādi būtu pārtraucis šo sarunu... — Viņš pieklājīgi un reizē gaidoši vēroja Kaju. — Tad jau mēs savā ziņā esam sāncenši.

Par spīti šim mēģinājumam, viņam neizdevās sagaidīt Kaja piekrišanu saņemt apmierinošu atbildi. Kajā viņš nojauta lielākas briesmas nekā Holšteinā un tāpēc gribēja laikus izprast, vai viņam ar tām jārēķinās.

Lievens jau sen bija iemantojis Mērfija visdziļāko nepatiku; Kaju viņš vēl cerēja padarīt nekaitīgu.

Mērfijam bija ārkārtīgi nepatīkami, ka Moda Filbija izturas tik svārstīgi un koķetē. Sacīkšu laukumā Mērfijs bija piekritis iepazīties tikai tāpēc, ka tādējādi cerēja šo to uzzināt un arī pavērot konkurentus; šībrīža notikumu attīstība viņam nebija nākusi ne prātā. Nepatīkamā kārtā Moda Filbija piepeši bija tajā pilnīgi iesaistījusies — bet tieši viņai taču bija pienākusies vismazākā loma. —

Lai nu kā, viņa pati acīmredzot jutās labi. Pievērsusies Lievenam, viņa risināja zobgalīgu sarunu par Spēļu klubu un tā jaunuzņemtajiem biedriem.

Kajs pamanīja, ka uz piebraucamā ceļa asfalta apstājas limuzīns. Izkāpa kāda dāma. Viņš pazina savu pirmā vakara spēles partneri; viņa bija viena un lēnām devās prom pa promenādi. Galvas pagrieziens,

plecu kustība atsauca Kajam atmiņā kādu citu ainu: sarunu ar Fiolu tai vakarā, kad kazino terasē tika dejots. Kajam šķita, ka tur viņš redzējis Šo pašu sievieti.

Jau pēc pāris soļiem dāmu kāds sveicināja, un viņa nozuda garāmgājēju drūzmā. Kajs paskatījās uz Modu Filbiju un pasmaidīja; pēkšņi Moda viņam ļoti patika. Pasaucis Frūti, viņš noglāstīja tai skaustu. Ieskanējās mūzika. Kajs jutās pacilāts. Viņš bija pieņēmis lēmumu.

Kapela bārstīja vijoļmūzikas konfektes un pārcukurotas kantilē- nas. Pūšamie instrumenti jauca takti, pa vidu cita citai pretim triecās sinkopēs, vajādamas cita citu tik ilgi, līdz beidzot nogurušas atgriezās pie tēmas.

Kaut kas kaitēja trompetei. Tā gan spalgi uzņēma augstos toņus, bet, kad vajadzēja ieskanēties zemāk un dobjāk, izdvesa vaidus, un tikai reizumis tai padevās tīrs tonis. To pēdīgi pamanīja arī resnais sārtvaidzis trompetists. Viņš nogrozīja galvu, izklaudzināja un izklausīja tauri gluži kā ārsts, ieskatījās iekšā, paņirbināja taustiņus, izmēģināja atkal, vēl stiprāk sapurināja gan galvu, gan trompeti un beidzot padevās.

Atbalstījis instrumentu pret ceļgalu, skaņdarba turpinājumu viņš lasīja līdzi tikai nošu lapā. Zaudējis kursu, viņš nezināja, ko citu lai iesāk. Kādu laiku viņš ar kāju sita takti, bet drīz pārtrauca arī to un, kamēr pārējie spēlēja, sēdēja bez darba un bez saprašanas, ar bērnišķīgu, bezpalīdzīgu smaidu sejā, šis spēcīgais, miesās raženais vīrs, kura brīnišķi konstruētā sirds un sarežģītu smadzeņu precīzais mehānisms nespēja gūt uzvaru pār aizsprūdušu trompeti.

Tas tika uztverts kā pasaules, mīkla ar traģisku raksturu.

Šķiroties Kajs mierīgi jautāja Modai Filbijai: — Vai nevēlaties pēcpusdienā doties kopā ar mani nelielā izbraukumā? Došos pār robežu, man tur ir dažas darīšanas. Būtu jauki, ja jūs brauktu līdzi.

Viņa jutās pārsteigta, tomēr nojauta kādu sakarību ar pirmītējo sarunu un tūdaļ piekrita: — Cikos?

Ja esat ar mieru, atbraukšu jums pakaļ pulksten piecos.

Lai notiek. — Viņa uzaicināja Mērfiju kopīgās pusdienās.

Mērfijs pārtop traģiskā tēlā, — piezīmēja Lievens, kad abi devās prom.

Man viņš pagaidām šķiet drīzāk uzjautrinošs. — Kajs svilpoja savā nodabā.

Tomēr viņš kļūst traģisks. Pagaidām viņš uz mums abiem tikai ņurd; īsti nezina, kuram uzklupt. Es pazīstu tādas situācijas. Parasti dabū ciest nevainīgais.

Vai jūs zināt, kurš ir nevainīgais?

Lievens kļuva domīgs un pēc brīža atbildēja: — Protams, jūs!

Kajs iesmējās. — Domu gājiens jums lāgiem ir kā senajam romietim. Mēs abi esam nevainīgie.

To es nesaprotu.

Mani vispār māc bažas par to, ka jūs lolojat ilūzijas. Vai zināt, ka visai šai lietai nav nekādas nozīmes?

Sākumā vienmēr tā liekas, — Lievens ar pārākumu attrauca.

Redzēsiet pats. Par to varētu noslēgt derības. Filbija ir pilnīgi vienaldzīga.

Pagaidām pret mums. Bet Mērfijs...

Mīļo Lieven, tādi kā Mērfijs var cerēt vienīgi uz to, ka tiks izmantoti garlaicības kliedēšanai, bet nostumti malā, līdzko parādīsies kas cits ievērības cienīgs. Bet, tā kā viss ievērības cienīgais drīz ir galā, viņam ir izredzes, ka pēc tam viņam pievērsīsies atkal. Tāpēc viņš noturas ilgāk par pārējiem. Ir ļoti maldīgi domāt, ka vērtīgais pastāv ilgstoši. Ar tādu ideju progresa apustuļi vazā aiz deguna pūli, kurš citādi varētu sadumpoties vai iegrimt grūtsirdībā. Vērtīgais allaž ir pārejošs, bet viduvējais paliek. Tāpēc Mērfijs ir laulāta vīra prototips. Tomēr īpašums vienmēr ir saistīts ar nepatikšanām; visvairāk tad, ja tiek kādam apsolīts, bet netiek dots.

Jūs spriežat pārāk prātīgi.

Esmu iecerējis ne tik daudz spriest, cik iesaistīties cīniņā.

Lievens izbrīnījies klusēja. Kajs ar uzsvaru turpināja: — Un tajā

es iesaistīšos jau šopēcpusdien. Esmu nodomājis palikt šeit ilgāk. Tam nav nekāda sakara ar šo norisi, un tomēr es šeit palieku tās dēļ. Reizumis pietiek ar pamudinājumu no pavisam citas puses, lai sāktos kāda attīstība. Tuvākajās dienās es uzmeklēšu Fiolu; man viņam kaut kas jāpajautā.

Lievens īsti neizprata šāda pavērsiena jēgu; viņš arī vairs negribēja neko dzirdēt un tikai apņēmās pievienot savai pārbaudītajai nogaidīšanas metodei lielāku modrību. —

Kajs atrada Modu Filbiju gaidām viesnīcas vestibilā. Viņi nekavējoties devās ceļā.

Pēcpusdiena bija patīkama, tā bija stunda pirms tam, kad iestājas vakars, kurš Rivjērā ir vienreizēji skaists. Smaržīgā kristāla gaisā pār jūru vīdēja tāle, pie apvāršņa vizuļodama vīna sarkanumā. Līči vairs nebija spilgti apmirdzēti, tie pakāpeniski ieslīga ēnās. Augu valsts, kā grasīdamās aprakt it visu zem savas zaļās un ziedošās kāres, traucās lejup no augstienēm uz šoseju, ko ar pūlēm nožogoja dārzu mūri.

Jūrā šūpojās zvejnieku laivas ar okerdzeltenām un brūnām burām. Lāgiem no tām atskanēja sauciens, spalgs un ass kā sīļa ķērciens, toņa atspulgs, it kā pats tonis būtu nācis no debesu augstumiem.

Pēcpusdiena atgādina apelsīnu, — sacīja Moda Filbija. — Cilvēks vilcinās, nezinādams, vai priecāties par tā ārējo izskatu vai nomizot šo augli un iekosties tajā.

Kajs nebija gaidījis tik tēlainu salīdzinājumu; pašlaik viņu vairāk nodarbināja autobusi, kuri, nebrīdinādami ar taures signāliem, kopā ar saviem tulkiem un ruporiem metās pretim no pagriezieniem kā tādas pamācību saliņas. Tomēr viņš atbildēja, apliecinādams cieņu

poētiskajai noskaņai savas mašīnas otrajā sēdeklī, zināmā mērā pielāgojās tai un tomēr palika nelokāms: — Jādara gan viens, gan otrs, — un viņš cerēja, ka šie vārdi būs sagādājuši pietiekami daudz vielas pārdomām un ka līdz pat muitas postenim viņam tagad būs miers. Auto vadīšanu viņš visai nelabprāt apvienoja ar izjustām sarunām.

Un Filbijas nākamais jautājums tiešām traucēja daudz mazāk.

Uz kurieni jūs domājat braukt?

Kajs savilka noslēpumainu seju. — Pēc pusstundas mēs būsim klāt.

Automašīna dūca tālāk. Tilts, dažas drupas; tad atkal šoseja, agaves un palmas. Pa vidu — mājas. Ieliņās dziedāja meitenes, pie vaļējām namdurvīm pļāpāja ģimenes; zem viņu žestiem zeltā un umbrā iekrāsojās tumsa mājas ieejā. — Vai negribat man izpaust, kurp dodamies? — atkal jautāja Moda Filbija.

Mēs esam klāt. — Kajs nogriezās uz viesnīcas Royal piebraucamā ceļa. Palūdza, lai portjē aiznes viņa vizītkarti doktoram Pešam. Viņš pagaidīšot tepat.

Pešs tūdaļ nāca kopā ar izsūtāmo zēnu, kas bija aiznesis kartīti. Kajs iepazīstināja Pešu ar Modu Filbiju un teica: — Pirms pāris dienām mēs šķīrāmies, nepabeiguši sarunu.

Pešs piekrītoši pamāja. — Es jums sacīju, ka gaidīšu.

Kajs pievērsās Modai Filbijai: — Doktors Pešs ir konstruējis automašīnu, ar kuru es braucu Moncā.

Viņa saprata un kļuva šarmanta. Kajs jautāja: — Kas līdz šim ir pieteicies uz Milānas kausu?

Pešs nosauca uzvārdus.

Tātad sacīkstes būs labas. Vai pats jau esat pieteicies?

Nē. Mēs gribam laist uz starta tikai vienu mašīnu. Ja piekrītat ar to braukt, tā tiks pieteikta.

Peša neatlaidība Kajam bija simpātiska. Šim vīram nebija nekādu garantiju, Kaju viņš nemaz nepazina un tikai no Lieveņa zināja, ka viņš agrāk piedalījies autosacīkstēs; Pešs gluži vienkārši paļāvās uz savu

ideju un konsekventi turējās pie tās; viņš bija cilvēks, kam lemti panākumi: jo visu izšķir nevis ideja, bet gan konsekvence...

Moda Filbija pieliecās Pešam tuvāk. — Un kuram no tiem, kas jau pieteikušies, jūsuprāt, ir vislabākās izredzes?

Pešs mirkli padomāja. — Man liekas, Mērfijam...

Moda starodama palūkojās uz Kaju, kuru uzjautrināja viņas izturēšanās; no drošās ostas, ko sniedz sen pieņemts lēmums, Kajs izbaudīja šo viņas centību divkārt. Lai nesabojātu viņai prieku, viņš piešķīra savai balsij skanīgu stingrumu, paziņodams Pešam: — Esmu ieradies, lai jums pateiktu, ka braukšu sacīkstēs. Pēc nedēļas sākšu trenēties.

Mājupceļā Filbija runāja maz. Viņa jau izbaudīja to, kas nāks, un ar prieku gaidīja brīdi, kad varēs pavēstīt šos jaunumus Mērfijam. Dzīvē tomēr gadās patiesi saturīgi mirkļi.

IV

FIOLA PACĒLA SUDRABA kausu. — Šī kokteiļa pagatavošanai bija vajadzīgas trīs nedēļas. Pēdējās trīs dienas tas slēgtā traukā ir stāvējis uz ledus, lai uzsūktu sevī filtrēto apelsīnu sulu; šodien tas tiks pabeigts. Vēl vajag tikai dažas mokas lāses un pāris pilienu angostūras.

Viņš paņēma glāzes, iespieda to augšmalas citrona pusītē un pamērcēja pūdercukurā, kurš tūdaļ kristalizējās. Pēc tam iepildīja glāzēs sasmalcinātu ledu, sakratīja kausu un ielēja maisījumu glāzēs. — Bez salmiņa, taču, ja vēlaties, ar mazu citrona piedevu. — Viņš sniedza šķēlītes Kajam.

Telpā plūsmoja lauzta gaisma, piešķirdama lietām zīdainu vizmu. Atpūtas krēsli bija piebīdīti pie logiem; uz zemiem ķebļiem gulēja avīžu kaudzes. — Jūs sen neesat te bijis, — Fiola sacīja.

Kopš tā pirmā vakara vairs neesmu spēlējis.

- Pirms dažām dienām izcēlās tracis. Tas cilvēks ar bruņrupuci nosprieda, ka ir apkrāpts. Un protestēja tā, ka viņa amulets nokrita zemē. Izskatījās groteski, kad bruņrupucis, neviena neievērots, pavisam gausi un svinīgi čāpoja prom, kamēr tā saimnieks runāja, dzīvi žestikulēdams. Šodien tik tiešām valda sliktas manieres.

Kajs paraudzījās pa logu; Monako četrstūraino ostu, kas atgādināja rotaļlietiņu, patlaban atstāja divas motorlaivas. Viņš gribēja apjautāties Fiolam par savu nepazīstamo spēles partneri un prātoja, kā labāk iesākt. Biklums liedza vaicāt tieši; viņš iegrima domās, kuras klīda arvien tālāk.

Fiola pārtrauca viņa prātojumus: — Jūsu domas klaiņo tālumā.

Kajs pārsteigts satrūkās. Viņš bija grasījies tikai precizēt savu jautājumu, bet aizmaldījies pagātnē. Vainīga laikam bija šī suģestējošā gaisma, šis vizmainais, gaišais pelēkums, aiz kura varēja nojaust kaut ko tālu, — viņš bija domājis par jauno Barbaru, pai mirkli, kad viņa stāvēja, atbalstījusies pret steliņģi viņam līdzās, viņai aiz muguras -— zirgu sāni un tumsa, sejā — pirmoreiz pamodinātas atskārsmes izteiksme. Tā bija ļoti skaidra aina, arī tagad viņš vēl saredzēja to kā caurspīdīgu logu, aiz kura atradās krēsli un avīzes, un viņa sarun- biedrs, un šī aina izira negribīgi, gatava atgriezties.

Jums ir neparasti kokteiļi, — viņš domīgi ierunājās. — Nupat prātoju, vai tas nav pārāk maz — dzīvot dzīvi bez mērķa. Labāk varbūt būtu piekāpties, nospraust robežas un apmesties kaut kur uz palikšanu. Pēc zināma gadu skaita tas būtībā tiek gaidīts. Varbūt tas pat ir dabas likums.

Bez šaubām. Tomēr neticu, ka tas attiecas uz visiem.

Cilvēks skrien pakaļ lietām, līdz aptrūkstas elpas, un tad kā bumbiņa ripo no viena virpuļa uz citu, kārodams izjust vienīgi savu “es”. Dažkārt man šķiet, ka es stāvu krustcelēs: vienā pusē ir līdzšinējā dzīve, kuras galvenais mērķis ir izkāpināta sava “es” izjūta, ko iekrāso

skepse, — bet otrā pusē ir dzīve ar pamatu un saprātu, stingri dibināta, noenkurota, nostiprināta ar apziņu un gribu.

Fiola piecēlās. — Pārsteidzoši, taču man rodas sajūta, ka jūs esat nolēmis precēties.

Kajs klusēja un pēc brīža sacīja: — Tad droši vien būtu nepieciešams arī tas. — Viņš nogrozīja galvu. — Bet īstenībā es gribēju runāt ar jums pavisam par ko citu.

Šodien ir princeses Parmas viesu diena. — Fiola pašķindināja zvaniņu. — Jūsu noskaņai tas lieliski der. Iesim turp abi. Starp citu, jums jāzina: klusu ostu allaž visskaļāk slavē tie, kuri atrodas atklātā jūrā. Bet jums būtu nepanesami, ja kāds jūs tiešām gribētu noturēt ostā.

Princese Parma bija veca. Staigāt viņai bija grūti, un tāpēc viņa nekad netika redzēta bez spieķīša. Viņai piederēja liela māja, kuras istabas ne sevišķi saskanēja savā starpā. Dažas bija pieblīvētas ar vērtīgām kolekcijām; bet viņa pati šajās istabās nekad negāja.

Kaju un Fiolu viņa bija ielūgusi uz maskuballi. Klubs šai vakarā palika tukšs. Portjē žāvājās, aizsedzis muti ar zeltaini tresoto piedurkni, un krupjē, vientuļi, stīvi un garlaikoti, stingi sēdēja pie saviem galdiem kā ķīniešu dievi. Tikai pie viena galda spēlēja kādi ārzemnieki, visi pārējie galdi bija pamesti. Uz viesībām pie princeses Parmas visi mēdza ierasties bez novēlošanās.

Kajs sāka posties ļoti agri. Pēc smaržīgas vannas viņam patika pazvilnēt biezā frotē peldmētelī, — šī laiskā miera, līdz galam neizdomāto domu, vieglo Virdžīnijas cigarešu stunda, pavadīta atpūtas krēslā, atzveltnī, pie loga, starp avīzēm, grāmatām, kurām vaļā atgrieztas tikai četras lapas, starp maziem sapņojumiem un nagu vīlēšanu.

Tad lēna ģērbšanās. Vilcināšanās. Sienot kaklasaiti, pēkšņa ideja. Tai tiek ar interesi sekots — spogulī acu priekšā piepeši parādās paša

domīgais smaids slīpi pieliektā sejā, pārsteigums par to, ka esi tiktāl aizmirsies. Sasiet mezglu, noņemt matu tīkliņu. Un lejā jau ietaurējās Fiolas automašīna.

Bija dīvaini braukt slēgtā automašīnā, ja pierasts pie vaļējas, — un vēl dīvaināk nesēdēt pie stūres pašam. Maza, savāda saliņa: sedans, kuram garām, klusu sanēdami, slīd dārzi un zīdkoki. Apdrupušas, brūnas kolonnas, — izbalējis, laikazoba sagrauzts vapenis, reljefs tikpat kā izzudis; no tumsas pretim bango lapotnes šalkas, alejas, uz kurām balstās debesis, uz piebraucamā ceļa fantastiska aina — izgaismotas automašīnas, lāpas, gaismas, viļņojošs zelts, sarkanais un mirdzošais, maskas, kostīmi, zīds. —

Princese Parma sagaidīja savus viesus mazā, drusku nomaļā istabā. Ar viņu nevajadzēja sasveicināties īpaši; tas, kurš vēlējās, drīkstēja palikt nepazīstams līdz masku krišanai.

Vairums mājas telpu bija sagatavotas svētkiem. Tomēr dažas palika neapgaismotas. — Tās ir japāņu istabas, — paskaidroja Fiola,

tās vienmēr tiek rezervētas.

Kad ieradās Kajs un Fiola, princese bija piekususi. — Jau stundu man ir jāklausās, kā ar īsiem starplaikiem tiek stāstīts viens un tas pats, un tas nogurdina. Nāciet man līdzi, es vēlos mazliet atpūsties.

Atbalstījusies uz Fiolas rokas, viņa ieveda abus japāņu istabās. Tās bija plašas, sienas atturīgas, to plakni nepārtrauca gleznas. Daži vatēti polsteri, salikti cits citam virsū, pāris spilvenu. Gaisā mimozu dvesma.

Logiem bija platas, augstas rūtis, tie sniedzās lejup gandrīz līdz grīdai; aiz tiem kā krāsainas filmas kadrā ņirbēja svētku dzirkstošā vīzija. No tumšā parka iznāca lāpu gājiens un, viļņodams augšup lejup, aizvijās garām. Klusa, tāla un krāšņa pār koku galotnēm uzlēca kāda saule, izpletās liela un satriecoša un maigi noslīga lejup, sašķīzdama tūkstoš zilās un sudrabainās šļakatās. Pa vidu augšup šāvās raķetes,

nakts tumsā mutuļoja dzirksteļojoši gaismas stabi, mirdzoši putekļi un liesmu virpuļi.

Bērnībā, kad mājā bija viesi, mēs bieži sēdējām savās tumšajās istabās — jo sen jau bijām aizsūtīti gulēt — un spiedām seju pie rūtīm, baidīdamies, ka mūs pamanīs, tomēr trīsēdami satraukumā, gaidot uguņošanu dārzā. Lūkojoties šai romantiskajā pasaulē, mums pat piemirsās elpot. Vēlāk man tika paskaidrots, ka tā lielākoties sastāv no magnēzija pulvera; es aizskrēju prom un ienīdu savus skolotājus, es negribēju zināt, kā rodas vienu minūti ilgā ziemeļblāzma.

Tagad mani mati ir sirmi, es staigāju ar spieķīti un stāstu to visu gaužām sentimentāli. Tomēr var pārciest arī to, jo, lai dzīvotu ar stilu, ne tuvu nepietiek ar godkāri vien. Uguņošana man patīk joprojām; un joprojām es to izbaudu vispilnīgāk, stāvot tumsā pie loga. Tad aiz pirmās notiek otra uguņošana, tā ir ilgāka un vieš vairāk domu.

Logu arkās atkal bija palikušas vienīgi zvaigznes. Kaut kur atskanēja apslāpēti sievietes smiekli. Gar rūtīm aizslīdēja sejas un nozuda parkā. Lampioni, līdzīgi lieliem tauriņiem, samtaini un mirdzoši vīdēja lapotnē.

Princese Parma piecēlās un saudzīgi teica: — Nav labi uzturēties te pārāk ilgi. Tad cilvēks laikam sāk filozofēt; un filozofija ar tik lielu sentimenta piedevu — tas nav pareizi. Iesim!

Pa kāpnēm un gaiteņiem joņoja masku bars, viesmīļi staigāja pa istabām starp viesu grupiņām, iznēsādami paplātes, uz kurām balansēja atspirdzinājumu piramīdas. Terasē bija izvietoti lieli, lēzeni kristāla paliktņi ar uzkodām, līdzīgi milzīgiem ledus galdiem. Vidū burbuļoja strūklakas ar krāsainu ūdeni, kas rūgteni smaržoja. No garām ledus renēm rēgojās pudeļu baterijas mirdzošie kakliņi.

Nāciet man līdzi uz paviljonu! — aicināja Fiola. — Tur dejo gluži kā Parīzes bāros.

Aiz kokiem atkal uzzaigoja zaļu raķešu šļakatas. Fiola noraudzījās tām pakaļ un turpināja: — Tagad viņa atkal ir savā japāņu istabā, vienīgajā, kas paliek neapgaismota, viņa stāv un spiež seju pie rūtīm, kā darījusi bērnībā, un atkal izdzīvo šo piemirsto sajūtu tai bezelpas mirklī, kad sirds kāpj kaklā un viss grūtums ir pagaisis. Tas ir viņas mirklis, un lāgiem man šķiet, ka savus svētkus viņa rīko tikai tālab. Tā var atgriezties pagātnē.

Varbūt tā ir nosliece uz romantiku, kas apspiesta un novirzīta šādā gultnē, — ieminējās Kajs.

Nē, nosliece gan pastāv, taču tā nekad nav tikusi apspiesta. Viņai aiz muguras ir liels mūžs. Šeit jūs vēl atradīsiet vīriešus, kurus viņa mīlējusi. Pat vairāk: jūs šeit atradīsiet vīriešus, kurus viņa vienkārši aizmirsusi. Jo viņa bija tik vitāla, ka aizmirsa to, kas bija izskrējis no prāta, ja reizē meklēja ko citu. Nekad neesmu redzējis otru tik brīvu sievieti. Viņa uzrunāja cilvēkus, kuri viņai iepatikās, un neizraisīja pārpratumus; tik nevainojama bija viņas labā slava. Vīrietis, kuram viņu izprecināja sešpadsmit gadu vecumā, pateicoties viņai, kļuva par ministru, lai gan neapstrīdami bija nelga. Viņa ir dzīvojusi ar vērienu daudzos sava mūža posmos, un ir slaveni cilvēki, kuri viņu nekad neaizmirsīs. Tagad viņa stāv pie sava tumšā loga. Viņa ir atgriezusies savā jaunībā—cilvēcīgāka un labsirdīgāka — tomēr atgriezusies.

Mēs esam apmetuši loku un atgriezušies pie tā, par ko runājām klubā. Pēdējās nedēļās es daudz esmu par to domājis un izjūtu to visu jau gandrīz kā krīzi: perifērijas vai centrs, iekšiene vai āriene.

Ja šī doma jūs tā nomāc, mēs diez vai atradīsim kopīgu valodu. Es drīzāk dotu priekšroku perifērijai. Ļaudis ir pārlieku labi iemācījušies nelietīgi izmantot dabu; tādi vairs īsti neder par dārzniekiem.

Gan viens, gan otrs var būt ieradums.

Dārznieka amats — jā; jo tas pat prasa ieradumu, — bet tas

otrs taču ir protests pret ieradumu. Galvenais ir temps, tajā tiek saskatīts viss. Jūs taču nepiekritīsiet dzīves mākslas teorētiķu pārliecībai: aizraušanās ar tempu obligāti ir saistīta ar paviršību.

Kajs noraidoši pamāja ar roku.

Arī es nespēju to pieņemt, — Fiola turpināja, — tāpēc nesaskatu krīzi tur, kur to saskatāt jūs. Es neredzu pretrunu, kas nepieciešama krīzei. Mēs dzīvojam tādu pašu iekšēju dzīvi kā cilvēks, kurš mīl vienu vienīgu sievieti (ak, šī nožēlojamā sieviete!) un visu pasauli pasludina par ārišķīgu. Tieši tādēļ jau mēs esam atbilstoši attīstījuši savas maņas un trenējuši tās piedzīvojumiem; šie filtri noteikti nepalaiž garām nenieka no tā, kam liek uzbangot egocentrisms. Vienīgā atšķirība ir temps. Tas otrais ir gauss, smagnējs un sasniedz pavisam maz; mēs esam ātrāki, dzīvīgāki un tāpēc sasniedzam daudz. Šo daudzo mēs mīlam tāpat kā viņš savu nedaudzo, tas mums ir tikpat nepieciešams kā viņam. Atšķirība ir tikai pakāpē, nevis būtībā. Kāpēc gan būt pieticīgam, ja tāda pieticība nedod dziļumu? Vai varbūt jūs pakļausieties arī šai suģestijai, kas paredzēta pūlim?

Kajs brīdi vilcinājās. — īsti nezinu. Dažreiz uzviļņo atmiņas, un es nesaprotu, ko ar tām iesākt. Un tomēr negribu tās atvairīt. Tagad es jau kādu laiku esmu šeit — pietiekami ilgi atrodos šai nogurdinošajā ainavā ar šablonisko skaistumu, kurš garlaiko. Kāpēc nedodos tālāk? Es neuzdrošinos, man ir tāda sajūta, it kā es kaut ko palaistu garām. Taču es nezinu, ko.

Fiola apstājās un smiedamies iesaucās: — Jūs nudien esat šausmīgs piemērs! Aiz tā visa noteikti slēpjas sieviete. Cik absurda ideja!

Iesmējās arī Kajs un attrauca: — Aiz tā neslēpjas nekāda sieviete, vismaz ne tādā veidā, kā domājat jūs. Labākais pierādījums ir tas, ka es vēl nupat grasījos jums apjautāties par kādu svešinieci.

Tas tieši varētu apstiprināt manu viedokli!

Kajs noplūca narcisi — un aprāvās pusvārdā. Fiolam savā ziņā bija taisnība. Komplekss, kas radīja Kaja nemieru, bija saistīts ar jaunās

Barbaras tēlu; viņa gan palika fonā, tomēr iederējās ainā. Un pilnīgi nepārprotami tajā iederējās nepieciešamais priekšnoteikums: Barbara nekad nedrīkstēs būt epizode. Ja viņš izšķirsies par Barbaru, tad šī izšķiršanās paliks nemainīga, lai kas arī notiktu. Barbara — tā bija dzīve klusumā un vienreizībā. Savādi, cik tas ir neatsaucami. —

Mēs risinām visai vācisku sarunu. — Fiola ieķērās Kajam elkonī.

Un bezcerīgu, — Kajs nopūtās.

Tur vainīga japāņu istaba. Mierinājums ir tikai viens: tas, kuram tik stipri uzmācas ilgas apmesties kaut kur uz pastāvīgu dzīvi, nekad šīs ilgas nepiepildīs. Tas, kura dabā ir dzīve uz vietas, ilgojas pēc dēkām.

Viņu priekšā starp akmeņozoliem pacēlās paviljons. Tas bija paredzēts vienīgi dejām. Grīdu veidoja ļoti bieza stikla plātne. Zem tās spīdēja lampiņu virtenes un blāvi prožektoru stari, kuri maigās pārejās mainīja krāsas. Cita apgaismojuma telpā nebija.

Sejas tikpat kā nebija saredzamas, gaisma tik augstu nesniedzās. Vien lāgiem pavīdēja matu vilnis, pieres izliekums, auss. Gaišas bija tikai kājas, tās dzīvoja pašas savu apmirdzētu dzīvi, kas ritmiski muzicēja slaidās potītēs un slaidos ceļgalos. Pa vidu — Pjero zīda drānas, ap kurām liegās kaskādēs švīkst pušķi gaismas migliņā, — un gari, slaiki stilbi, gaišās svītrās augšup līdz gurnam, cieši ieskauti mirdzošā audumā.

Kajs te neuzkavējās ilgi. Patlaban viņš nespēja paciest šo erotisko akrobātiku un juta pret to stipru nepatiku, ja tai vēl pievienojās mūzika. Viens pats viņš izgāja ārā un atrada lapotņu apēnotu ceļu, pa kuru sāka gausi iet. Kādā vietā pavērās skats uz terasi; tur viņš palika stāvam tumsā, ar masku rokā, atbrīvojies no saspringuma un mierīgs.

Sānceliņā atskanēja soļi, viegli soļi, nācēja noteikti bija sieviete. Neskaidri viņš saredzēja tuvojamies siluetu. Garāmejot sieviete pieskārās viņam un izbijās, pēkšņi tik tuvu ieraudzīdama otru cilvēku. Kajs atvainojās, teikdams, ka ir aizbēdzis no paviljona un šeit meklējis brīdi miera. — Nospriedu, ka jūs paiesiet garām, mani nemaz nepamanījusi, un tāpēc šķita vienkāršāk palikt nekustīgi stāvam. — Viņš mirkli nogaidīja. — No šejienes paveras tik harmonisks skats uz ēdienu galdiem.

Bet reizē arī ļoti platonisks. Vai tāds skats jums šķiet ēdieniem piemērots?

Ja negribas ēst, tad jā. Un viedokli taču katrā laikā var mainīt.

Tas ir diezgan ērti, bet ne katram.

Kajs iesmējās. — Nepiemirstiet, ka mēs runājam par sīkumiem. Būtu gaužām grūti veidot noteiktu attieksmi pret katru nieku. Vēl vairāk: tas būtu garlaicīgi. Labāk ir turēt rezervē krājumu ar neapzīmogotiem viedokļiem, no kuriem var izvēlēties to, kas nu kuru brīdi nepieciešams. Tā ir tāda kā parocīga sīknauda mazsvarīgām lietām.

Un, ja lieta ir svarīga, tad talkā droši vien tiek ņemtas pārliecības bruņas?

Kajs kļuva modrs. Viņš bija sastapies ar pretinieci, kura balansēja starp zobgalību un spēli, gatava tūdaļ ievilkt nadziņus, ja viņu grasītos izsekot un atmaskot. Katru dienu vis negadījās saņemt tik aukstasinīgi izaicinošas atbildes, un būtu pilnīgi aplam tagad plātīties ar dvēselisku izsmalcinātību un paust dziļas domas. Daudz iedarbīgāk šobrīd derēja viegli izpušķotas banalitātes.

Viņš sašūpoja savu masku, kas karājās uz plaukstas locītavas, un saldā balsī iesāka: — Vārdi — vārdi... var runāt tā, un var runāt citādi... Svarīgs ir tas, ko gribas darīt šo pašu mirkli. Kam vajadzīgas bruņas! Mēs nebūt neesam heroiski. Bet sievietēm jau allaž patikušas bruņas. Diemžēl šī patika valda pār pasauli. Pat advokāti lāgiem vēlas pārtapt sirds bruņiniekos. Drausmīga godkāre!

Tad iznīciniet to. Kas cits atliek?

Kajs nolēma papētīt dziļāk un piesardzīgi teica: — Kāpēc gan iznīcināt? Tikai ierobežot. Ierosmes uztvert kā ierosmes, nevis kā likumus. Dzīvē ir maz līksmības. Jājūtas pateicīgam par konfliktiem. Un konflikti sieviešu dēļ ir paši ērtākie, biežākie un primitīvākie. Vai tad ir iespējams nepamanīt, ka tie ir tikai variācijas?

Vai nebūtu nepanesami, ja tēmu būtu pārāk daudz? Kā tad varētu atšķirt gaumi no bezgaumības...

Nepanesami ir gan viens, gan otrs; tomēr tas nebūtu tik uzmācīgi.

Toties jo nogurdinošāk.

Izklaidējošāk.

Banālāk.

Abi saskatījās, domādami vienu un to pašu. Kajs šo domu izteica skaļi: — Šis vakars nav īsti piemērots tam, lai ilgi baudītu tādas sarunas. Mēs laikam mazliet neapdomīgi aizrāvāmies un tagad esam strupceļā. Meklēsim glābiņu pie uzkodu galdiem! Rondo stilā atgriezīsimies pie tiem, lai vismaz formāli nonāktu līdz finālam!

Viņi devās atpakaļ pa lapotnes apēnoto celiņu un uzsāka vieglu sarunu, kura kļuva uzjautrinoša, jo Kajs juta, ka ir sastapies ar cilvēku, kas droši un ar pilnīgu izpratni uztver mājienus un atbild uz tiem, nejūtot vajadzību pēc paskaidrojumiem. Pilnīgi neizprotamā veidā radās uzticēšanās, lielāka nekā pēc ilgas pazīšanās, un ļāva baudīt mīklainu, pat sapņainu noskaņojumu, nejūtot bailes par to, ka tas varētu pagaist.

Rotaļīgi vērpās teikumi, lāgiem garām viens otram, lāgiem cits pēc cita un bieži pa aplinku ceļiem — tie nebija nekas vairāk kā noskaņojuma ritmika.

Skatam parādījās paviljons. Ap to skanēja mūzika, tik apslāpēta, it kā plūstu no nogrimušas pilsētas. Arpedžiju mākonis, pēc tam vieglie picikato kolibri un vijoles melodija.

Vai vēlaties padejot? — Kajs jautāja.

Tagad ne. Labāk ir noraudzīties.

Viņi atbalstījās pret ieejas durvju stenderi. No pārīšu tumsas iznira Fiola un tuvojās viņiem. — Kāda augstprātība — tā stāvēt un nepiedalīties!

Nepiedalīties?

Fiola pacēla plaukstas pret Kaju. — Šodien jums ir sokratiskas metodes. Apžēlojieties par mani! Kā būtu, ja es atnestu ko dzeramu?

Viņš atgriezās ar pudelēm un cepumiem, pievilka tuvāk dažus zemus krēslus, sagrupēja tos un piepildīja glāzes. Tad pievērsās Kajam.

Pirms svētkiem un viesībām vienmēr vajadzētu izlasīt pāris lappušu Vailda. Tas aizgaiņā nevajadzīgas pārdomas.

Svešiniece nolika savu glāzi. — Nudien jājūt bijība pret to, cik daudz gudrības šodien tiek šķiests velti! Es pastāvīgi dzirdu aforismus par dzīves mākslu. Tā laikam ir ļoti trausla būtne, ja tai vajag tik daudz palīdzības un apliecinājumu.

Fiola uzelpoja. — Jūs gandrīz esat uzminējusi. Bet patiesībā ir vēl sliktāk: tā nemaz neeksistē. Tā ir tikai palīgkonstrukcija. Iedomāta banka, kurā līksmi ieķīlā vekseļus. Tikai šādi var izturēt nebeidzamās sarunas par to.

Viņš atvadījās. Tūdaļ pēc tam kapela uz mirkli apklusa. Šīs pauzes pārsteigts, Kajs pateica kaut ko tādu, ko nemaz nebija gribējis sacīt: — Man ir tāda sajūta, it kā es jūs pazītu.

Viņa noraidoši pavēcināja roku.

Steigšus viņš piemetināja: — Tas nebija iecerēts kā jautājums. Tas bija tikai secinājums; nezinu, kā tas man ienāca prātā.

Viņa piecēlās. — Tas ir pilnīgi iespējams. Šajā krastā tik bieži gadās saredzēties. To es arī neņemtu jums ļaunā.

Kajs iesmējās un gāja viņai līdzi. Viņš nespēja izšķirties un pamest šo sievieti. Abi iegāja mājā un šķērsoja halli. Kādā sānu istabā stāvēja spēles galdi, pie kuriem jau tika izsauktas likmes.

Slaids, pajauns Pjero pacēla acis no spēles, nekavējoties pietrūkās kājās un tuvojās viņai. — Te jūs esat! Es jau sāku raizēties.

Kā redzat, raizes ir liekas. — Sieviete ne mirkli nepagausināja soli; viņa pagāja jaunajam cilvēkam garām kā gleznai. Bet Kaju apbūra tas, ka viņa izdarīja to nevis strupi, bet gan teju vai sirsnīgi, toties neatsaucami. Bija interesanti redzēt tik ārkārtīgi pašapzinīgu pārākumu, kas jau robežojas ar labsirdību.

Vai gribat uzspēlēt?

Jā. Dažas minūtes.

Viņi sameklēja vietu un apsēdās. Kajs stāvēja aiz viņas krēsla. Uzvēdīja atmiņas par pirmo vakaru Montekarlo. Viņš pasmaidīja: kur gan viņam bijušas acis! Šī taču bija tā pati sieviete, kura toreiz piebīdīja viņam klāt žetonus.

Kādā spēles kombinācijā viņa prasīja Kajam padomu. Viņš pieliecās un izvietoja viņas žetonus. Tā abi kādu laiku spēlēja. Tad meta mieru un atkal atstāja halli.

Ir patīkami paieties. — Viņi nesteidzīgi soļoja gar narcišu dobi. Dīķi peldēja lampioniem rotātas laiviņas. Eikaliptos karājās mēness.

Viens no dzīves mazajiem trikiem ir tas, ka smagās situācijās, kas nomāc dvēseli, ārējais atvieglo vairāk par jebkuru izpratni vai mierinājumu. Izmisīgs stāvoklis — cilvēks tūdaļ pārģērbjas iemīļotajās drānās, un jau viss ir kļuvis vienkāršāk nekā iepriekš; vai, teiksim, cilvēks nevis ieslēdzas četrās sienās, bet iet, lēni elpodams, iet — un jūt, kā aizplūst spriedze...

Sieviete neatbildēja. Apklusa ari Kajs. Viņi atkal nonāca terasē. Tur sieviete sniedza viņam roku, un Kajs atpalika un nogaidīja, līdz viņa bija nozudusi.

Nebija noticis nekas tāds, kas būtu varējis Kaju satraukt; sastapšanās,

daži vārdi, mazsvarīga saruna, — un tomēr viņš juta kādu pārmaiņu, gan sīku, tomēr tikpat pašsaprotamu un neapstrīdamu kā šī sieviete. Viņš meklēja tam apzīmējumu; taču tas bija kas pārāk netverams, lai to varētu ietērpt vārdos. Viņš nespēja atrast neko citu kā vien parafrāzi: tā bija laba sajūta, kurai gandrīz vai bija kaut kas kopīgs ar Matiasu Klaudiusu*.

Tā nepakavējās ilgi, bet drīz pārvērtās vēlmēs. Kajs klīda pa māju. Sievietes tur vairs nebija. Viņš iestāstīja sev, ka nemeklē viņu; tomēr būtu priecājies, ja gadītos satikties. Toties viņš sastapa Pjero, kurš, sēdēdams pie spēļu galda, nomēroja viņu ar garu, vērtējošu skatienu. Tas Kaju aizkaitināja; viņš apsēdās pie tā paša ruletes galda un sāka spēlēt. Atkal sajutis no sāniem svešinieka skatienu, Kajs, strauji pagriezies, īgni ielūkojās viņam acīs un ļāva savam skatienam lēnām slīdēt lejup līdz Pjero augšējai zīda pogai. Pjero nervozi sakoda zobus un izturēja. Kajam apnika, un viņš devās meklēt Fiolu.

Viņu Kajs satika paviljonā. Pārmijis dažus paviršus vārdus, apvaicājās, kā sauc svešinieci.

Fiola sastomījās. — Jūs to nezināt?

Nē...

Tad šo jūsu intermeco atliek tikai apskaust.

Kajs pacēla galvu. — Kāpēc?

Šajā sezonā nav otras tik sarežģītas, kaprīzas un arī neuzticīgas sievietes.

Kajs gaidīja.

Fiola pasmaidīja. — Tā ir Liliana Denkerka. Viņa mīl vikontu Kurbisonu.

MONCAS TRASES GAIŠA lente bija nodota treniņbraucēju ziņā. Jau pašā rīta agrumā iedunējās motoru pērkons. Itālijas karaļa parkā plosījās eksploziju blīkšķi, kuri saplūda kopā gari stieptā kaukoņā, kas izdzisa tālumā un tad atkal pieņēmās spēkā, izaugdama par negaisa dārdiem.

Varens koncerts, — Kajam jautri sacīja Lievens, kad abi soļoja uz boksu pusi.

Dzidrais gaiss viegli trīsuļoja. Pār tribīnēm krita pirmie rīta saules stari. Lievens norādīja turp. — Paskatieties, kā gaisma apmirdz šķērssiju šķautnes, kamēr tālāk viss grimst ēnā; tas atgādina skeleta krūškurvi. Mani atbaida tukšas tribīnes. Tās var sabojāt omu. Sevišķi ar tik lieku un uzmācīgu simboliku. Vai jūs esat māņticīgs?

Reizēm.

Tad šodien uzmanieties! Dariet tikai pašu nepieciešamāko.

Pie boksa piebrauca Holšteins un sauca abiem: — Brīnišķīgi tik

agrā rītā būt kopā ar mašīnu! Aiz tīrās pārgalvības esmu jau izbraucis divus apļus. Man liekas, Mērfijs par to briesmīgi dusmojas. Viņš te ir jau stundu.

Kajs miedza acis saulē un priecājās, ka ieradies uz treniņu. Viņš juta nepieciešamību pāris dienu nedarīt neko citu kā vien braukt līdz pilnīgam spēku izsīkumam un pēc tam gulēt. Ne par ko citu viņš negribēja domāt; lai problēmas, kas vīd pie apvāršņa, lūko tikt galā bez viņa. Jau ne reizi vien viņš bija piedzīvojis, ka pats labākais ir tieši šis veids — novilcināt lēmumus, par tiem nedomājot. Treniņu nedēļa Moncā nāca kā saukta. Gaidāmais spēku patēriņš bija kaut kas līdzīgs miegam, kurā cilvēks iegrimst ar paļāvību, ka pasaule pēc tam izskatīsies citāda. Bija lieliski līdz pilnīgam pagurumam nodarboties ar kaut ko tādu, kas veicams vienīgi ar rokām un acīm.

Motora bungu dārdi bija tīkami satraucoša mūzika. Mašīnas trasē

palika nemanāmas; tikai lāgiem atsvilpa kā granātas — mazi, plakani šāviņi, darināti no metāla, riteņiem un gumijas.

Cik pieteikumu iesniegts līdz šim?

Mūsu klasē divpadsmit.

No pagrieziena izzibēja sarkans auto un aizbrāzās garām. Pie stūres zem baltās cepures pavīdēja piemiegtas acis un sakniebtas lūpas.

Vai tas nebija... — Kajs jautājoši paraudzījās uz Holšteinu.

Tas smiedamies pabeidza teikumu: — Mērfijs.

Nu Kajs divkārt stipri sajuta rīta spirdzinošo svaigumu. Šeit bija skaidrs un viennozīmīgs mērķis, kas asām aprisēm izcēlās uz miglainās nākotnes fona; ar nākotni tam nebija nekāda sakara, tas bija ne vairāk un ne mazāk kā uzdevums, gan bezjēdzīgs, toties vilinošs.

Tas vīrietis tur, sarkanajā sacīkšu automašīnā, kā cilvēks nenozīmēja Kajam neko; bija arī vienalga, ka pārprastā situācijā — kurā šim pārpratumam gan tika veikli sagādāts pamats — viņš ir nedaudz izaicinoši provocējis dusmīgu sadursmi, par kuru tiešām būtu pelnījis mācību; nē, pavisam cits iemesls piepeši pārvērta Kaja domas gaisa balonos. Tā bija cīņas kāre, kura uzglūn, slēpdamās pat aiz paša izsmalcinātākā intelekta, — kāre mēroties spēkiem, šī pirmatnīgā izjūta, kura noslēpumaini bieži nobīda malā apsvērumus un pārākumu, neņem vērā dvēseli, kultūru un personību, asa un sprieguma pilna ietriecas acīs un delmos: stājies pretī, bet piesargies!

Tas, kas līdz šim bijusi rotaļāšanās, šai mirklī pārtapa realitātē: Kajs bija gatavs uzsākt cīņu ar Mērfiju; viņš bija gatavs visu nedēļu noskaņot sevi uz to, ka pasaulē nav it nekā svarīgāka par šo mērķi — sacīkšu automašīnā nobraukt zināmu attālumu un sasniegt finišu pāris metru pirms kāda cita.

Sāksim. — Viņš uzvilka kombinezonu. — Vai mašīna pārbaudīta?

-—Viss kārtībā.

Labi. Es nobraukšu desmit apļus. Ja izstiepsiet labo roku sānis, es palielināšu tempu; ja pacelsiet roku gaisā, palielināšu vēl. Ja izstiepsiet sānis kreiso roku, es saglabāšu ātrumu; ja pacelsiet to, braukšu lēnāk.

Auto mēroja vairāk nekā desmit kilometru garo trasi un atgriezās. Lievens pacēla gaisā labo roku, un Kajs koncentrējās uz gāzes pedāli. Viņš palielināja ātrumu un izbrauca pagriezienu pārdrošāk. Pēc desmit apļiem viņš apstājās. Asinis strauji plūda dzīslās, viņš jau bija pilnīgi iejuties, aizmirsis visas šaubas un nemieru.

Tagad startu!

Mašīna metās uz priekšu, tika savaldīta, nobremzēta, atkal brāzās prom, vienu reizi, desmit reižu, piecdesmit reižu, līdz izdevās sasniegt vajadzīgo starta ātrumu.

Bija pienācis dienasvidus. Kajs izkāpa no auto. — Pietiks! Man noteikti jāpaēd. Pirmā diena vienmēr rada vislielāko ēstgribu. Ieturēsim krietnu lenču!

Viņš nomazgājās un kopā ar Lieveņu un Holšteinu devās uz restorāna telpām.

Vai redzat to kanārijdzelteno auto, Kaj? — Lievens kļuva rosīgs. — Starp Milānu un Nicu tādu nebraukā daudz.

Moda Filbija stāvēja līdzās Mērfijam. Ieraudzījusi viņus tuvojamies, uzsauca: — Gribu aizvest jūs uz lenču Milānā!

Ar baudu viņa vēroja, cik mēreni un atturīgi sasveicinās Mērfijs un Lievens. Mērfijs tūdaļ atkal pievērsās viņai: -— Man jāatvainojas, es vēl gribētu pakavēties trasē. Arī es pēcpusdienā vēl braukšu, — sacīja Kajs.

Modās Filbijas skatiens nevainīgi klīda no viena pie otra. — Cik redzu, pret sacīkstēm jūs izturaties ļoti nopietni?

Ļoti.

Gādīgi iejaucās Lievens, lai mainītu tematu: — Mēs taču varētu visi kopā ieturēt maltīti tepat. Tas, protams, būs visai provizoriski, toties ērti.

Laba doma. — Filbija uzsmaidīja Kajam. — Man mašīnā pat ir ananass, paredzēts jums. To mēs nobaudīsim desertā.

Tas galīgi sabojāja Mērfijam omu. Viņš kļuva drūms kā novembra vakars un gandrīz nepiedalījās sarunā. Ananasu viņš sākumā strupi apsmādēja. Tad, pamanījis, ka Filbijai uzjautrinājumā trīc mutes kaktiņi, attapās un, nīgri klusēdams, gandrīz vai viens pats notiesāja visu augli. Mazliet viņam lika atplaukt Lieveņa mulsā seja, jo šāda izturēšanās Lievenam bija neizprotama. Toties Moda Filbija pēc tam labsirdīgi palūdza viņam cigareti.

Mērfijs bija pieļāvis kļūdu, sākdams meklēt Filbijas koķetēšanas iemeslus. Viņam gan bija zināma izpratne par viņas dabu, tomēr ne tik pamatīga, lai viņš skaidri apjēgtu Modās nolūkus; vēl jo vairāk tāpēc, ka tos nezināja pat viņa pati.

Modās šarmantajām intrigām Mērfijs būtu varējis pielikt sāpīgu punktu, ja izdarītu pašu vienkāršāko, proti, atbildētu viņai ar nepiespiestu vienaldzību. Taču viņš bija meties gluži pretējā galējībā: viņš gribēja doties uzbrukumā, demonstrēt panākumus. Nesarežģītā, normālā attiecību trīsstūrī tā kopumā tiešām ir pareizā taktika; dekadentākās un intelektuāli saspringtās attiecībās tas ir aplam. Spēle ar aizklātām kārtīm ir nejūtīga pret tiešiem panākumiem; tā sliecas vienīgi uz blefu un savaldību.

Mērfijs gribēja uzvarēt sacīkstēs un triumfēt pār Kaju. Taču ar šo godkāri viņš pagaidām nevis iekaroja Filbiju, bet gan nonāca viņas varā. To viņš juta —- un jo nepacietīgāk gaidīja pārmaiņu, ko nesīs viņa uzvara.

Viņš drīz devās prom, lai gan bija nepatīkami atstāt Kaju un Lieveņu vienatnē ar Modu Filbiju.

Pēc mirkļa bija dzirdams, ka viņa auto atkal riņķo pa trasi.

Filbijai tas bija īstais brīdis. Pēdējās dienās kopīgās sarunās viņa vairs nebija tik nerimtīgi rīdījusi vīriešus citu pret citu un aprobežojās tikai ar dažiem izlēcieniem. Augsne bija sagatavota pietiekami labi, un, izraisot sadursmi, varētu rasties briesmas. Pāris reižu viņa pat bija piesardzīgi pieslāpējusi emocijas; jo patlaban iesaistītās puses drīkstēja apstrādāt tikai pa vienai. Tāpēc šim uzdevumam viņa tūdaļ ķērās klāt no sirds.

Viņa sāka nevainīgi runāt par sacīkstēm, lai pa vidu veikli iepītu dažus cildinošus vārdus par Mērfiju.

Kajam nenāca ne prātā ļaut, lai tagad viņu ievilina briesmās. Tāpēc viņš tūdaļ piebalsoja Modai un stingri apgalvoja: — Man nav nekādu šaubu, ka sacīkstēs uzvarēs Mērfijs.

Uzmetusi viņam īsu skatienu, Moda meklēja viņa sejā ironiju. Kajs nedomāja dancot pēc viņas stabules un sāka bārstīt tehniskus datus, kuri pārvērtās garlaicīgā monologā.

Modai vairs nepalika ne mazākās iespējas mainīt tematu. Zināmu mierinājumu sniedza tas, ka arī Kajs un Holšteins drīz devās uz trasi. Taču viņa nolēma vakariņās iet kopā ar Mērfiju.

Un te pagaidām vēl bija Lievens, kurš apmierināts pirmo reizi baudīja savas nogaidošās taktikas augļus. Pastāvēja vairāki iemesli, kuru dēļ Moda Filbija kļuva pret viņu ļoti laipna, līdzko abi palika divatā, — un nevienam no šiem iemesliem nebija tikpat kā nekāda sakara ar Lieveņu pašu. Viņš augstsirdīgi atteicās no sīkākas analīzes un priecājās par to, kas tika sniegts. Lāgiem, kad motori ierūcās skaļāk, viņš ieklausījās trases trokšņos, tad ērti atzvila krēslā un tērzēja vēl elegantāk, vēl asprātīgāk, nomierinošā apziņā, ka konkurenti visu nedēļu būs pietiekami aizņemti. —

Moda Filbija ieradās retāk. Viņa negribēja lieki apdraudēt notikumu attīstību un ikreiz palika tikai neilgu laiciņu. Attiecībās starp

Mērfiju un pārējiem jau tuvākajās dienās notika pārvērtība: Mērfijs kļuva neparasti laipns un pēkšņi ieradās papļāpāt.

Viņš grib kaut ko izošņāt, — sacīja Holšteins.

Neko daudz viņš neuzzinās...

Kajs katru dienu pavadīja trasē. Šeit viss bija iespriegots šaurā lokā un labi pārskatāms. To varēja aizsniegt, jau izstiepjot roku, un atlika to tikai noturēt. Te bija automašīna, kurā rūca motors, ko vajadzēja savaldīt un uzmanīt, lai tas rādītu visu, ko spēj. Tāds uzdevums bija kodolīgs, noteikts, godīgs, bez vizuļiem un neskaidrībām, kādas piemīt jūtām, glumi lokanām kā zivis. Tam varēja veltīt savu godkāri, nebaidoties apmaldīties.

Ar katru dienu jūtamāk pār trasi gūla neredzams spriegums. Sāncenši vēroja cits citu un izmēģināja visus līdzekļus, lai noskaidrotu, ar kādu ātrumu brauc pārējie. Te varēja sastapt šķietami nekaitīgus ļautiņus, kuri nevainīgi klimta apkārt ar hronometru kabatā.

Kajs nogaidīja kādu sevišķi miegainu dienasvidu, lai reiz pamatīgi izmēģinātu savu automašīnu garā distancē. Ap šo laiku neviens nebija redzams, un viņam izdevās nemanīti sagatavoties startam.

Uz ģenerālmēģinājumu bija ieradušies Lievens un Holšteins. Piesardzības labad Kajs vēlreiz lēni apmeta loku pa trasi, lai redzētu, vai tur neatrodas kādi nevēlami novērotāji, un tad metās uz priekšu pilnā ātrumā.

Pagriezienos viņš iegūla kā mīkstos spilvenos, un desmit kilometri aizlidoja zem riteņiem kā viens elpas vilciens, jau parādījās tribīnes, Lievens un atkal tukšā trase, mežs, atkal tribīnes, virmojoši baltas, — taču vienā stūri, ēnā, kaut kas sakustējās, bet jau bija garām, — Kajs tuvojās atkal, jau no tālienes ietvēra skatienā tribīnes, ieraudzīja kaut ko, kādu gaišu skrandu, tuvāk, uzvalku, cilvēka stāvu, ieplakušu ēnās... viņš jau pa gabalu pamāja Lievenam, lai tagad uzņem laiku, apmeta vēl vienu loku nedaudz mazākā ātrumā, pie tribīnēm maldināšanas nolūkā tēloja, ka brauc maksimālā ātrumā, vēlreiz atgriezās

mazliet lēnāk, pēdējo reizi pabrauca garām tribīnēm un domājās saskatījis Mērfiju.

Viņš nikni nobremzēja. Mērfijs tagad zināja, uz ko ir spējīga šī mašīna, ja vien nebija noticējis māņu manevram abos pēdējos apļos. Atlika vienīgi cerēt, ka viņš nav uzņēmis laiku katrā aplī; taču šī cerība bija vāja.

Kajs apstājās un uzsauca: — Kāds sēd tribīnēs! Liekas, Mērfijs.

Lievens lādēdamies metās pēc binokļa. — Kur viņš ir?

Pa labi. Pašā stūri. Interesanti, cik sen viņš tur atrodas?

Lievens dusmās nobālēja. — Tas tiešām ir Mērfijs. Tagad kāpj lejā.

Es aizbraukšu un pieprasīšu paskaidrojumus.

Kajs viņu atturēja. — Tam nav jēgas. Tas, ko viņš dara, ir negodīgi, bet nav aizliegts. Tāpat taču rīkojas arī citi. Sašutums neko nedos. Atliek tikai viens: mums jānoskaidro arī viņa ātrums. Un to mēs izdarīsim, kaut vai man te būtu jāpaliek nez cik ilgi.

Holšteins satraukumā čukstēja: — Viņš nāk šurp!

Kāds viltnieks! Viņš ir pamanījis, ka esam viņu ieraudzījuši.

Lievens pārsteigts palūkojās uz Kaju. —Viņš tiešām nāk. Kas tas ir — nekaunība vai drosme?

— Tā ir pareizā rīcība.

Es nudien...

Mēs saglabāsim pilnīgu mieru, Lieven.

Es nespēju, — Holšteins izgrūda un, tumši piesarcis, aizgāja.

Mērfijs nesteidzīgi pienāca klāt, rādīdams miermīlīgu seju. - Nupat redzēju jūs braucam. Mašīna iet lieliski.

Mirkli Kaju pārņēma šaubas. Varbūt Mērfijs tribīnēs tiešām bija gadījies nejauši. Ja nē, tad līdz šim viņš Mērfiju bija novērtējis par zemu. Tāds solis taisni iekšā situācijas kutelīgākajā jomā bija drosmīgs vai vismaz neikdienišķs.

Viņš izvairījās. — Es vēl neesmu īsti apmierināts.

Tad jums ir ļoti augstas prasības. Manā vērtējumā jūsu ātrums ir pāri par simt astoņdesmit kilometriem.

Būtu jauki, ja izdotos sasniegt tik daudz. — Kajs izbrīnījās vēl vairāk. Mērfija uzstājība apbrīnojami nekaunīgi un nelokāmi centās maldināt — jo tas taču nemaz nebija vajadzīgs, ja rezultāti viņam bija jau kabatā, un tātad kalpoja vienīgi tam, lai maskētos. Kajs piebilda:

Vēl labāk būtu tikt līdz divsimt.

Tad uzvara sacīkstēs būtu rokā. — Mērfijs iesmējās un atbalstījās pret mašīnas dzesinātāju.

Kā jūs vērtētu ūdens temperatūru radiatorā? — Lievens izaicinoši noprasīja.

Mērfijs pārvērtās. Acis nozibsnīja uz Lieveņa pusi. Tad viņš lēni aptaustīja radiatoru un ledaini atteica: — Izcili — gluži izcili! — un devās prom.

Gandrīz vai gribētos teikt, Lieven, ka jūs pieļāvāt kļūdu, — Kajs domīgi ierunājās, kad viņi bija palikuši vieni. — Jūs domājāt, ka viņš grib noteikt, cik stipri ir sakarsis radiators. Esmu pārliecināts, ka tā bija tikai sagadīšanās. Viņa tonis kļuva tik neviltoti ledains, ka man šķiet — tāda nolūka viņam nebija. Un tas jau arī iederētos tajā jomā, kur vislabāk var saprasties ar boksa paņēmienu palīdzību.

Lievens paraustīja plecus. — Vai viņš apvainojās?

Ļoti.

Man vienalga. Ciest nevaru šo spiegošanu! Kas viņam meklējams te, pie mums?

Viņš uztraucas.

Uztraucamies arī mēs. Sevišķi tagad.

Piekrītu. Bet viņš tiek uztraukts.

Tiek? — Lievens samirkšķināja acis un izplūda smieklos.

Tad piedosim viņam!

Ar vienu nosacījumu. Es jums izteikšu kādu atzīšanos: kopš šīs dienas man ir ne tikai objektīva, bet arī subjektīva interese par

autosacīkstēm. Šis Mērfijs ir pamodinājis manu godkāri. Mēs atbildēsim viņam ar viņa paša ieročiem. Ja vien iespējams, būsim vēl rupjāki; tas gan nav smalki, toties jo iedarbīgāk. —

Šajās dienās ap Holšteinā zodu sadīga gaišas pūciņas. Aiz degsmes viņam neatlika laika noskūties. Ne mirkli viņš neatkāpās no trases tik tālu, lai tā vairs nebūtu sadzirdama. Mērfija motoru starp citiem viņš pazina jau no tālienes.

Viņa pūles palika veltīgas. Viņš varēja darīt, ko grib, Mērfijs nebija notverams. Amerikānis gan turpināja braukt; bet viņa laiki mainījās tā, ka hronometra datiem nebija nekādas vērtības. Holšteinam neizdevās sagaidīt nevienu apli, kas tiktu nobraukts vienmērīgā tempā. Mērfijs zināja, ka tiek novērots, un izturējās ļoti piesardzīgi.

Holšteins padevās. Lievens viņu mierināja. — Tas jau nav tik svarīgi, pat ja mēs nevinnēsim. Šogad mūsu galvenais mērķis taču ir saņemt uzaicinājumu uz Eiropas meistarsacīkstēm Sicīlijas kalnu trasē.

Kajs bija noīrējis šķūni un iekārtojis tajā darbnīcu. Tur viņu apciemoja Moda Filbija. Un jutās pārsteigta par to prieku, ar kādu tika sagaidīta. Ziedus, ko viņa bija atvedusi līdzi, Kajs ar mīklainu smaidu iesprauda mašīnas radiatorā. Kritiski aplūkojis savu veikumu, viņš mazliet sakārtoja pušķi. -Tas katrā ziņā ir pilnīgi drošs talismans!

Moda Filbija secināja, ka viņai laimējies. Viņas ilgā prombūtne acīmredzot bija radījusi ļoti saspringtas gaidas.

Gribētos kādu stundiņu atpūsties. Vai neiedzersim kopā tēju? — Kajs jau posās.

Viņš stūrēja uz trases pusi. — Tikai paskatīšos, vai Holšteins vēl ir tur. Man viņam ir kāds uzdevums.

Holšteinā tur nebija; toties tur bija Mērfijs. Kajs brauca atpakaļ Milānas virzienā. Viņu uzmundrināja tas, ka tik pārbaudītā un

primitīvā veidā izdevies Mērfiju aizkaitināt; rupjākie ieroči tomēr bija vislabākie.

Viņš pavadīja patīkamu pēcpusdienu. Izdevies ļaunais joks darīja viņu sirsnīgu, un šis tonis pielipa arī Modai Filbijai. Abi pļāpāja nekaitīgus niekus un lieliski patika viens otram. Uz šī pamata starp viņiem pirmo reizi radās kādas patiesas jūtas.

Vakarā Kajs atkal stāvēja savā šķūnī. Viņš izmeta no radiatora ziedus, tad apdomājās, pacēla tos, ielika glāzē un viegli tiem paklanījās. Viņa ēna uz sienas līgojās līdzi. Tās iedvesmots, viņš pats ar sevi izmēģināja kaut ko līdzīgu Javas ēnu teātrim. Pēdīgi tomēr paņēma ziedus atkal un izmeta tos ārā.

Ar diviem domkratiem pacēlis automašīnu tā, lai pakaļējie riteņi vairs neskartos pie zemes, viņš izpētīja degvielas padevi, sākot ar karburatoru. Te viņam prātā iešāvās kāda doma. To aši uzskicējis, viņš aizsteidzās pie tuvākā telefona un palūdza Holšteinu nekavējoties ierasties kopā ar mehāniķi.

Abi pēc nedaudzām minūtēm bija klāt. Holšteins nobažījies atrāva vaļā durvis. -— Vai kaut kas salūzis?

Nē, mēs kaut ko izmēģināsim.

Kajs izskaidroja savu paviršo skici. — Tas ir mēģinājums panākt, lai degviela tiek pievadīta daudz ātrāk un izsmidzināta daudz smalkāk. Drīz mēs to pārbaudīsim, lai līdz Eiropas kausa izcīņai viss būtu gatavs. Patlaban es gribu ko citu. Jūs būsiet ievērojuši, ka maksimālajā ātrumā mašīna vairs neiet līdzeni, bet gan tiek sanesta uz sāniem.

Holšteins pamāja.

Slapjā laikā... — Kajs turpināja.

—...mēs nemaz nevaram sasniegt pilnu ātrumu, — Holšteins iejaucās. — Par to es jau esmu domājis.

— Mašīnas priekšgals ir jāatslogo, tad tā ies līdzenāk. Cēlonis ir četrriteņu bremzes. Mēs izņemsim ārā abu priekšējo riteņu bremzes. Tas nāks par labu.

Holšteins pievilka tuvāk elektriskās spuldzes, kas karājās stieplēs.

Tas noteikti nāks par labu! Tūliņ pat sāksim demontēt asis.

Viņi sparīgi strādāja. Spuldžu gaismas konusā taukaini spīdēja motors. Šķindēja uzgriežņu atslēgas, šņirkstēja uzgriežņi. Pienāca nakts.. — Vai ēst jums negribas, Holštein?

Kāds varētu kaut ko atnest.

Mehāniķis atgriezās ar kūpinātām zivīm, sieru, maizi un vīnu. Tika pavirši nomazgātas rokas, Holšteins sēdēja uz galda, Kajs balstījās pret sienu, turēdams maizi vienā rokā un sudrabainus zivs gabalus otrā, uz papīra bija novietota pārpalikusī maltīte, un visi mielojās ar milzīgu kāri. Klāt garos malkos tika piedzerts mundrinošais vīns.

Kajs dzirdēja, kā ap šķūni šalko vējš. Starp lielajiem ēnu trīsstūriem pie sienas spīdēja apslāpēta gaisma, liedama spožumu un skaidrību tikai lejup, pār auto daļām. Mirkli viņu pārņēma atmiņas par vakaru ar Frūti un jauno Barbaru starp zirgiem, staļļa nespodrajā gaismā. Viņš dzirdēja balsi: — Bet jūs pošaties prom, Kaj?

Viņš ieklausījās. Tad aizgainīja šo noskaņojumu. -— Sāksim nu likt kopā.

Viņi strādāja klusēdami. Kajs to ievēroja tikai, tad, kad darbs bija galā. Holšteins rādīja nopietnu seju. — Bet, Holštein, kāpēc mēs visi tā klusējam?

Burvība izgaisa. — Nezinu. — Viņš iesmējās. — Pēkšņi uznāca tāds savāds noskaņojums.

Es vēl esmu dabūjis grafīta piejaukumu eļļai, lai virzuļiem būtu mazāka berze. Paskatīsimies, kā tas darbojas.

Automašīna tika nolikta uz steķiem un iedarbināta. Logi šķindēja, šķūnis drebēja, vīns glāzēs šūpojās; tā šaurajā telpā trakoja sagūstītais milzis ar sanošiem riteņiem.

Telpā ielauzās neomulīgs klusums, kad pēc dažām minūtēm apklusa dārdi. Kajs izmērīja radiatora ūdens un eļļas temperatūru un aptaustīja cilindrus. Atkal ierēcās mašīna, motora dunoņa izgrūda no šķūņa visu gaisu. Beidzot motors atlaidās un kaukdams un svilpdams apklusa.

Bet šajā dziestošajā dziesmā no tālienes iejaucās kāds cits tonis, kluss un ietiepīgs, tas stiepti kāpa no dobjākas rūkoņas līdz augstākai ērģeļu skaņai, izzuda un atgriezās skaļāks.

Viņi saausījās. Holšteins vienā lēcienā bija pie durvīm un atrāva tās vaļā. Ārā liela, zvaigžņota un vēsa pletās nakts. Viņi ieklausījās. Holšteins bija pacēlis abas plaukstas pie ausīm un plati atvēris muti, lai varētu labāk dzirdēt. Naktī gari dziedāja tālā skaņa.

Holšteins pagriezās. — Tā ir mašīna, kas trenējas trasē.

— Tagad...

Tiesa, šonakt bija mēnesnīca. Bet kā automašīna nokļuvusi trasē?

Kajs pagaidīja. Nepalika nekādu šaubu, tur ar lieliem apgriezieniem darbojās motors. Prātā iešāvās kāda doma. Holšteins to izlasīja viņa acīs, ieskrēja šķūnī un atnesa hronometrus.

Viņi brauca uz trasi. Divriteņi bez skaņas malās pa ceļu. Kaukoņa kļuva arvien intensīvāka, varenāka, atgādināja spēcīga briežu tēviņa aurus. Viņos pamodās medību drudzis.

Atstājuši riteņus parkā, viņi steidzās uz trasi. — Gribētos zināt, kā viņš tur iekļuvis, — čukstēja Kajs.

Apstājušies aiz dēļu žoga, viņi meklēja piemērotu novērošanas vietu. Klusu viņi zagās tālāk, līdz varēja pārredzēt vienu trases posmu.

Sudrabaini pelēka, trase gulēja mēnesnīcā kā darināta no blāva samta. Pagrieziens vizēja gandrīz balts, tumsas apēnots, tumsā pazuzdams. Aiz tā — debesis, nespodras, drebošas, satricinātas rēkoņā, kas valdīja neredzama un tika svaidīta šurpu turpu starp mežu un zvaigznēm.

Tā auga. Kajs pacēla galvu. Zem pirkstiem krltaini spulgoja hronometru ciparnīcas. Pleci nolīka uz priekšu, plaksti samiedzās, brīvā roka stipri sažņaudzās... te no tumsas izšāvās kaut kas vēl tumšāks, dārdēdams traucās šurp, izlidoja no brauktuves pagrieziena, tajā vēl uzzibēja kā naktsputns un nozuda.

Vai pazināt viņu?

Tas ir Mērfijs.

Vai laiku uzņēmāt?

Jā.

Palieciet tepat un gaidiet! Es skriešu uz pagriezienu.

īsta dēka! — Holšteins iesmējās, sejā vīdēja zēniska indiāņu romantika.

Tas ir pat nepieklājīgi — bet aizraujoši. Turklāt tas ir revanšs.

Kajs skrēja gar žogu. Jau atkal viņš dzirdēja, kā zemi satricina

pneimatiskās riepas. Palsa iznira automašīnas ēna, rēgaini slīdēja viņam tuvāk, pēdējā mirklī nogriezās, tad augšup, elpu aizraujot, taisni debesīs, mežonīga, riteņota būtne, kas laužas brīvībā, bet maģiska roka to notver un ievelk atpakaļ taisnē.

Pirmo reizi šī aina Kaju satrieca; otrajā reizē viņš jau vēroja; trešajā — pētīja tehniku; ceturtajā viņš zināja pietiekami un atgriezās pie Holšteinā, kurš gulēja zemē, hronometru nolicis blakus, papīra lapu — sev priekšā, plauksta piesedza kabatas lukturīša gaismas staru, kas spīdēja pavisam zemu, tikai tik daudz, lai Holšteins varētu rakstīt.

Viņi devās atpakaļ uz šķūni un aprēķināja Mērfija ātrumu. Holšteins nobālēja. — Viņš ir braucis ļoti ātri.

Jā, bet lieciet vērā, ka naktīs tiek braukts par kādiem desmit procentiem ātrāk. Mūsu laiks ir uzņemts ap dienasvidu. Tūdaļ paskatīsimies, kas tur iznāk.

Kā?

Es braukšu — tagad, tas ir interesanti. Un trase, cik noprotams, ir brīva.

Holšteins sāka smieties. — Traka ideja — bet es piedalos!

Kajs uzsita viņam uz pleca. — Dažreiz ir jārīkojas tā, kā džentlmenim nepiedien. No pārāk lielas piedienības var pārkaļķoties; bet šādas dēkas brīnišķi uzmundrina. Reti man ir bijusi tik laba oma un tik dedzīga vēlme rīkoties.

Bet tur vēl var būt Mērfijs.

Tas tikai piešķirtu tam visam šarmu, un mums par to nav jāraizējas. Kāda mums tur daļa! Būsim bezrūpīgi. Ja sastapsim viņu — jo labāk viņam. Lai nu kā, mēs brauksim.

Motors ierūcās un nosprauslājās; tad vienā lēcienā metās uz apvāršņa pusi, bīstams vilks neapturamā, apmātā skrējienā.

Nost no ceļa pamuka kaķis. Holšteins vēl aizgaiņāja to pa labi. Kajs nogrozīja galvu. — Kaķi mēnesnīcā, — bet šodien mums tomēr nenotiks itin nekas slikts, mēs esam neievainojami.

Viņi sasniedza trasi. Mērfija tur vairs nebija. Kajs, gluži kā atguvis jauneklīgu elpu un jauneklīgas acis, lika degvielai ieplūst cilindros un salīka pār stūresratu. Viņam atkal bija divdesmit gadu, šī dēka pacilāja un aizrāva viņu daudz vairāk nekā jebkura tā saucamā dēka ar sievietēm. Blāvi apgaismotā trase mēnesnīcā atkāpās, un automašīna peldēja, lidoja virs zemes, uz mākoņiem.

Kā māte bija šī sajūta, suģestējoša, drošībās pārpilna, pa pusei miegs, pa pusei iedvesma. Tikai tad, kad Holšteins sāka žestikulēt, atkal pazibēja realitāte, un Kajs stūrēja uz viņa pusi, piepeši kļuvis ļoti piesardzīgs. Viņi aprēķināja tempu.

Mēs esam ātrāki.

VI

NĀKAMAJĀ DIENA BIJA skaidrs laiks. No rīta Kajs vēl bija izbraucis savus apļus un kopā ar Holšteinu intensīvi pastrādājis. Dienvidū viņš pārģērbies ieradās no Milānas. — Šodien braukšu uz Nicu.

Holšteins izbrīnījies izslējās. — Bet mēs tak vēl gribējām patrenēties!

Šodien neiznāks. Man ir ideja aizbraukt uz Nicu. Kāpēc — nezinu. Un īsti nezinu arī, ko tur darīšu. Ar idejām dažreiz tā ir, Holštein, tām nav iespējams pretoties. Rīt ap pusdienlaiku būšu atpakaļ.

To jau es saprotu; tomēr jums labāk vajadzētu palikt tepat.

Kajs satvēra viņa delmu. — Tas ir savādi: pienākuma apziņa cilvēkam ir pirms divdesmit pieciem un pēc trīsdesmit pieciem gadiem; pirmajā reizē aiz ideālisma, vēlāk aiz praktiskiem apsvērumiem. — Pa vidu ir untumu un neaprēķināmu ideju laiks. Tāpēc atstāsim visu, kā ir, — gan es vēlāk labošos un darīšu jums pa prātam.

Kajs aizbrauca pie princeses Parmas. Sākumā viņam nemaz nebija tāda nolūka; tas bija iešāvies prātā tikai īsi pirms Nicas, toties ļoti iepaticies un nomierinājis viņu.

Princesei bija kāda istaba, kurā atradās neskaitāmi akvāriji un te- rāriji. Vakaros viņa labprāt mēdza tur pakavēties. Tad vienīgā, ar aba- žūru piesegtā lampa dega pār lielu, ar valisnērijām un bultenēm biezi apstādītu baseinu. Lampas apmirdzētais ūdens tumšajā telpā ieguva ļoti caurspīdīgu, gaišzaļu, kristālisku dziļumu, kurā lēni slīdēja sudrabaini melnas Amazones pterofilas, ļoti slaikas un izsmalcinātas, ar garām, izstieptām sānu un vēdera spurām. Sarkani gliemeži ar savām apaļajām mājiņām atdusējās uz kupliem sūnu spilveniem, starp mazu elodeju stiklainajām lapām ar ērmīgi izliektām mugurām peldēja purpurkrāsā un perlamutra vizmā zaigojošās haplohilas, kuru dzimtene ir pie Lopesa zemesraga.

Princese bija viena. Viņa ierādīja Kajam vietu sev līdzās, pie akvārija platajiem stikla sāniem. — Biju domājusi, ka jūs esat Moncā.

Vēl šodien es tur biju un rīt tur atgriezīšos.

Un tagad?...

Ideja — ātri radusies, ātri pieņemta...

Princese pasmaidīja. — Jūs esat ļoti jauns.

Vairs ne.

Viņas smaids kļuva platāks. — Vēl jaunāks — vēl jaunāks, tieši tagad.

Lūk, to es nezinu. Pat raizējos par to. Es izšķiežu sevi. Stingri neturos pie kaut kā viena, toties ap mani slid daudz kas; un es neko nepaturu, negribu paturēt. Lāgiem es jūtos tā, it kā balansētu — pa labi klusums, pa kreisi nemiers, — ka pēdējo reizi gandrīz balansēju; un ka mani gaida izšķiršanās.

Princese saudzīgi teica: —Izšķiršanās gan parasti notiek tikai līdz divdesmit gadu vecumam. Tad pirmais veidols jau ir tapis. Viss turpmākais varbūt tiek uzskatīts par izšķiršanos tāpēc, ka tam ir skaļāki nosaukumi; bet lielākoties tā ir tikai pārmaiņa virspusē, apkārtnē, varbūt arī nosliecēs, 4*— bet izšķiršanās... par jums viss sen ir izšķirts.

Līdz šai dienai es ar neomulīgu biklumu esmu vairījies no dzīves krustcelēm, bet redzu, ka izvairīties tomēr neizdosies. Man jāizšķiras, kā dzīvot tālāk. Agrāk man šķita, ka viss paliks tā, kā ir. Tagad es vairs nezinu; man sāk iepatikties robežas — vismaz es tās uzlūkoju ar citām acīm. Agrāk tās man likās bremzējošas; šodien es aptveru, ka tās spēj koncentrēt. Tas ir vesels komplekss: miers, klusums, zemes stūrītis, varbūt arī sieviete, — darbs, brīvprātīga iesakņošanās, izplešanās, pienākumi — viss pastāvīgais, — jūs zināt, ka pastāv arī visnotaļ uzskatāms viedoklis: eksistence virzienā no centra, nevis no perifērijas, — rādiuss, nevis pieskare.

Princese mirkli lūkojās viņā. — Esmu nodzīvojusi garu mūžu un uzzinājusi: nav nedz pastāvīgu saikņu, nedz pastāvīgas savienības. Toties ir pastāvīga atsvabināšanās.

Kajs pamāja ar galvu un noraudzījās slaikajās, graciozajās zivīs, kas meta lokus aiz stikla sienām.

Princese maigi teica: — Šīs zivis citu starpā ir kā vēja suņi. Tikpat elegantas kā tie. Karpas ir noderīgākas; bet ko tas līdz pašām karpām...

Zivis riņķoja cita ap citu kā tauriņi, šūpodamās zaļajā ūdenī.

Viņa turpināja: — Ja akmeņu nesējam atņem nastu, viņš jūtas atvieglots; ja nastu atņem dvēselei, tā raud. Jau paaudzēm ilgi mēs esam tik ļoti atradinājušies no brīvības, ka balastu uztveram kā savu īpašumu. Kālab jūs gribat uzkraut sev kādu nastu? Ir taču vienalga, kā upe mēro savu ceļu — taisni vai tūkstoš līkumos; galvenais, lai tā ietek jūrā — un nevis dīķī, kurš darbina dzirnavas un kurā mērcē linus un mazgā veļu.

Viņa bija ierunājusies skaļāk. Kajs izjuta šo savādo mirkli un atrada īsto toni, lai spētu pateikt tā, ka princeses vaibstos pavīdēja smaids: — Atbildēšu jums ar jūsu pašas vārdiem: cik jauna jūs esat...

Neizvairieties; protams, es izmantoju tēlus, un tēli nekad neko nepierāda — tikai apstiprina. Un svarīgākais pasaulē arī nav pierādījumi; paraugieties uz gadu simteņiem — tie ir veidojušies bez pierādījumiem un bez taisnīguma. Tas ir nāves spriedums jebkurai demokrātijai, lai cik labi tā būtu izprotama cilvēciski. Un arī nāves spriedums visam derīgajam.

Kajs sarauca pieri.— Derīgais — kā tas skan! Ļoti nepatīkami, pēc sīkas, apdilušas naudas. Uzpeld tāds vārds, pielīp kādam jēdzienam un tad uzpūšas: tu esi es. Bet patiesībā abi vienmēr paliek šķirti un vārds allaž ir par daudzām pakāpēm nabadzīgāks nekā jūtas, ko tas apzīmē. To vajadzētu ņemt vērā — jo ir viegli un droši vadīties pēc vārda, padarot smieklīgu to, kas slēpjas aiz tā un nemaz nav vārdos nosaucams. Varbūt vajadzētu censties aprakstīt rūpīgāk un sākt pavisam no otras puses.

Princese Parma pielieca tuvāk savu lielo, novītušo seju. — Nu jūs esat pieskāries vienai no manām vājībām. — Nav nekā nelietderīgāka par valodu. To var ievērot, daudz laika pavadot vienatnē. Valoda nāk no ielas un vienmēr ir kaut ko no tās pārņēmusi. Tā vispārina līdz pārpratumam to, kam būtu jāpaliek personiskam. Tā ir nesusi tikai vienu labumu...

Bālās mutes kaktiņos rotaļājās ironija. Kajs nogaidoši pacēla uzacis.

Viņa pieklusināja savu zemo balsi. — Tā ir uzturējusi spēkā maldus, ka saturs esot svarīgāks par formu. Jo ir daži piemēri, kas to pierāda...

Viņā uzbangoja jautrības vilnis, maigs, sirsnīgs prieks, šķelmība un pat viegla ļaunprātība. — Svarīgi ir nevis tas, cik zemes mēs izsmeļam no kādas šahtas, bet gan tas, kā mēs tiekam galā ar šo uzdevumu. Žests ir kas vairāk par saturu. Saturs ir pazīstams, garlaicīgs un beigu beigās bezjēdzīgs — jo mēs taču nomirstam un to atstājam, tas nav daļa no mums. Tas ir svešs, un mēs ar to tikai nomokāmies. Toties žests ir mūsējais, tik ļoti mūsējais, ka bez mums nepastāv. Un, tik cieši saistīts ar mums, tas ir mūžīgs. Taču tas neko neizsaka — burtiskā nozīmē “mūžīgs” ir tikai laika palīgapstāklis. Patiesības, kas nomirstot jāatstāj, ir bezjēdzīgas. Par spīti tam meklēt šīs patiesības — tā nav varonība, tomēr drosmes apliecinājums gan. Var laisties pa straumei; tas neturpināsies ilgi, — tikai tad, kad būs mitējusies šķielēšana uz transcendentālām durtiņām un tiltiem, sāksies dzīve, kuras centrā stāvam un paliekam mēs paši. Kā rīkoties tālāk, tas ir vienalga; es esmu izraudzījusies diezgan attālinātu jomu, kurai veltu gādību, rūpību un mīlestību, — proti, šos slaikos radījumus, kuri tik maz atgādina smagumu un soļus.

Mirkli klusējusi, viņa mierīgu seju klusi teica: — Sirdi nekad nevajadzētu saistīt pie cilvēkiem; tā ir nepastāvīga un apšaubāma laime. Bet vēl sliktāk ir saistīt savu sirdi pie viena vienīga cilvēka; jo kas paliks, kad viņš aizies?... Un viņš aiziet vienmēr...

Pēkšņi istabā tvanēja atmiņas. Atmiņasas un vārdi. Tie sakrājās princeses Parmas acīs, pulcējās ap viņu, liecās pār viņas vecajām delnām. Taču tie vairs nesāpināja, tie bija nevis žēlabas, bet gan piepildījums — dzīve, kas atkal dzima pati no sevis un no pagātnes, kamēr vien šajās labsirdīgajās acīs vēl kvēloja esamības dzirksts.

Viņa tuvināja seju akvārija stiklam. No bulteņu mežiem nedzirdami atpeldēja slaikās zivis un palika pie stikla, viņas acu priekšā.

Tagad tās mani pazīst. Cik savādi viņām būs licies sākumā: bāls kalns, kas tuvojas, ar visādiem izciļņiem un pauguriem, ar mutes bezdibeni un acu ezeriem, palsa ziemeļblāzma viņu trīsstūraino, zvīņaino galvu priekšā. Diez kas gan norisinās šajās galvās?... Ilgi par to domāt nav iespējams...

Un arī nevajag. Mēs droši vien vēl neesam nonākuši tik tālu, lai ilgi ļautu vaļu tādai domu gaitai. No dzīvnieka mēs vēl neesam attālinājušies pietiekami, lai jau drīkstētu atskatīties. Tas draud ar nejaušu soli atpakaļ. Pagaidām vēl ir jābēg un jānostiprina iegūtās pozīcijas; jo pasaule, no kuras esam aizbēguši, mūs ielenc, mums uzglūn. Un katram sirdī mīt nodevēja mantojums. Mēs vēl tik ļoti neatšķiramies, lai jau salīdzinātu...

Princese pasmaidīja.:— Tagad jūs pats izsakāt spriedumu. Jūs sakāt, ka mums ir apšaubāma izcelsme un tāpēc nav gluži vēlams ieskatīties mūsu dzīlēs; labāk ir meklēt virspusi un apliecināt to. Bet jūs gribat nolaisties dzīlēs; dvēseles šahtu kalnracis... redziet, aiz izbīļa man prātā pat nāk alegorijas.

Kajs salika kopā plaukstas. — Šodien es domāju tāpat kā jūs; vai tāpēc rīt nevar būt citādi? Vai savu likteni tiešām iespējams lemt arī tālākam laikam, nevis tikai tagadnei?

Princese Parma paņēma savu spieķīti. — Tad kāpēc jūs tā cenšaties izdibināt nākotni? Gan jau viss notiks tā, kā vajag. Jūs esat tik nodarbināts ar domām par savu nākotni, ka otru reizi šodien varu jums teikt: cik jauns jūs esat...

Kajs noliecās pār viņas roku. Viņa piecēlās un paraudzījās Kajā. Viņš juta, ka princese domā par kaut ko pavisam citu, nevis par viņu. Viņam aiz muguras tagad vīdēja šī lielā mūža atmiņas un ēnas, kas pirmīt bija pildījušas telpu. Tās bija spēcīgas un vēl jaudāja pamudināt uz mīlestību un līdzjūtību, no tām dvesmoja pagātnes skurbums; taču tās bija sīkas un bezspēcīgas, saskaroties ar šo vienu: Kaja ķermenī pulsēja asiņu noslēpums un riņķoja dzīves straumes.

Princeses skatiens atgriezās. Viņai vajadzēja mirkli, lai atjēgtos un nonāktu tagadnē. Tad viņa paņēma Kaju zem rokas. — Svētdien jūs taču piedalīsieties autosacīkstēs? — Un, kad viņš apstiprinoši pamāja, piebilda: — Es iedošu jums talismanu. — Viņa atnesa kādu monētu.

To man vairs nav daudz; tās ir senas laimes monētas no Korejas. Kad tā jums apniks, aizdāviniet tālāk. Tas ir viens no priekšnoteikumiem pareģojumā, kas ar tām saistīts...

Viņi abi pasmaidīja.

VII

KAJS ATGRIEZĀS MILĀNĀ, bet pēdējās divās dienās pirms sacīkstēm vairs negāja savai automašīnai ne tuvumā. Holšteins pārmetoši lodāja viņam apkārt, tomēr neko nespēja mainīt. Visvairāk pārsteigts jutās Mērfijs un Moda Filbija.

Mērfijs nojauta kādas lamatas un trasi neatstāja vairs gandrīz nemaz, lai būtu gatavs visam. Holšteins kļuva grūtsirdīgs, redzēdams, kā amerikānis trenējas. Moda Filbija tvīka apslāpētās gaidās un bija ārkārtīgi piesardzīga.

Pirmajā vakarā viņa izrādīja zināmu sentimentalitāti. Pēcpusdienu viņa bija pavadījusi kopā ar Kaju un bijusi spiesta atzīt, ka viņš nevis reaģē uz cītīgiem pamudinājumiem, bet gan vienkārši nolaižas līdz omulīgai laipnībai, kura gluži kā plats ceļa rullis sadragā visas pamanītās banderiljas.

Viņai neatlika nekas cits kā vien nogaidīt, līdz šī lēkme mitēsies. Bet vakarā kļuva vēl sliktāk. Kajs bija zaudējis jebkuru interesi par sacīkstēm un runāja par tām kā par tādu liellopu izstādi. Moda Filbija pirmo reizi noskaitās un tikai ar pūlēm savaldījās, lai nesāktu uzvesties amerikāniski.

Viņa vēlreiz aši pārlūkoja visus savus gājienus un neatrada tajos neko aplamu. Tātad vainīgs noteikti bija tikai kāds Kaja untums.

Tāpēc viņa palika atturīga un nezaudēja cerības, kamēr viņš nebija oficiāli atteicies piedalīties sacīkstēs.

Toties viņa turējās kopā ar Lieveņu, kurš neatkāpās no viņas ne soli un gan sev, gan pārējiem novēlēja nebeidzamas sacīkstes. Moda, devusi viņam priekšroku, nespēja atturēties, kad Kajs bija agri steidzies prom, un pajautāja, vai viņš vispār startēšot.

Protams, « Lievens izbrīnījies atbildēja.

Tādā gadījumā viņš vai nu ir ļoti drošs par uzvaru, vai arī... — Moda apklusa un izaicinoši paraudzījās uz Lieveņu.

Vai arī nevēlas uzvarēt, tā jūs grasījāties teikt, — viņš pabeidza domu. — Ne viens, ne otrs. Es pazīstu viņa taktiku. Pēdējās divās dienās viņš par sacīkstēm negrib ne dzirdēt, lai būtu pēc iespējas brīvāks un uz startu ierastos bezrūpīgs. Tā viņš rīkojas vienmēr.

Moda Filbija uzelpoja. Lievens pētoši palūkojās viņā un secināja, ka viņa pārlieku daudz raizējas par Kaja darīšanām. Tas jau pārsniedza ro- taļīguma robežas un, pēc Lieveņa domām, bija pārspīlēti pat tai kutelīgajā sacīkšu situācijā, kas valdīja starp abiem sāncenšiem. Tur bija skaidri saskatāms kaut kas personisks. Viņš nolēma mudināt Kaju vairāk pievērsties Modai Filbijai un jau apsvēra, kā piešķirt šim solim pašaizliedzības nokrāsu; jo viņam bija skaidrs, ka Filbijas interesi iekvēlina vienīgi Kaja nevērība, un viņš jutās pārliecināts, ka šī interese var pāraugt traucējošā iemīlēšanās skurbumā, ja Kajs uzvarēs sacīkstēs un nemainīs izturēšanos. Kaju vajadzēja pievērst Filbijai, lai viņa pēc Kaja neilgotos, — tas bija vislabākais pamats Lieveņa īpašajām iecerēm. Viņš iztēlojās šo kombināciju un jutās visai lepns par šo netiešas iejaukšanās ideju Mopasāna garā. Prātā viņam bija visīstākais dāmas gambīts.

Autosacīkstēs viņš ieradās kopā ar Filbiju, lai pārsteigumu gadījumā visādā ziņā būtu klāt pats. Iepriekšējā dienā viņam bija izdevies modināt Modā iespaidu, ka abi ir kaut kas līdzīgs sabiedrotajiem.

Lievens zināja, ka tas ir teicams atbalsta punkts vēlākam uzbrukumam.

Tagad viņam vajadzēja vairs tikai sagādāt Modai Filbijai pamatīgu vilšanos — un klusībā viņš par vēlamāko uzskatīja variantu, ka sacīkstēs uzvarētu kāds trešais. Mirkli viņš koķetēja ar šo domu — vēl jo vairāk tāpēc, ka savas personiskās intereses allaž mēdza vērtēt augstāk par lietišķo izdevīgumu. Tādējādi pastāvēja vairākas versijas Kaja un Mērfija duelim, kurš pamazām kļuva acīm redzams.

Ilgi pirms sacīkšu sākuma tribīnes jau bija pilnas — kā puķudobe ar impresionistiski iepunktotiem krāsu traipiņiem, kuri viegli trīsuļo. Ap trasi lokus meta lidmašīnas, kaisīdamas reklāmas lapiņas, kuras, spilgtas un baltas kā zivis, līgojās starp skatītājiem un novirpuļoja uz trases, kur attiecīgā trases posma uzraugi tās naski aizslaucīja prom.

Koši vizēja ar kritu ievilktie starta vietu taisnstūri. Ap boksiem mudžēja zilie mehāniķu uzsvārči, riepas bija sakrautas melnās un pelēkās kaudzēs, pa vidu darbarīki, domkrati, pudeles un ūdens spaiņi.

Uz startu devās pirmā brauciena dalībnieku mašīnas. Noblīkšķēja šāviens, un bars metās uz priekšu. Moda Filbija, neveltīdama trasei ne skatienu, gaidīja Kaju un Mērfiju. Kajs pie viņas atnāca pirmais. Viņa sparīgi māja ar roku; ieraugot Kaju, pierē viņai bija ieplūdis pietvīkuma vilnis.

Viņš teica: — Tūdaļ es iešu prom, šis brauciens nav ilgs.

Moda viņam starojoši uzsmaidīja. — Vēlu jums veiksmi.

Viņš labsirdīgi iesmējās. — Redzēsim.

Lievens jutās bezmaz aizkustināts. Šis iespaids vēl pastiprinājās, kad viņš pamanīja, kā šie nedaudzie vārdi satraukuši Modu Filbiju, par spīti viņas ārējam mieram. Tomēr Lieveņa humānais noskaņojums mazliet noplaka pēc tam, kad ar līdzīgiem novēlējumiem tika apveltīts Mērfijs, ieradies uz īsu mirkli tāpat kā Kajs. “Viņa ir un

paliek draņķe,” Lievens nodomāja un atmeta ar roku visiem tikko dzimušajiem labajiem nodomiem.

Pirmais brauciens bija galā. Skaļruņi pasludināja Milānas lielo balvu. Pār galvām aizvējoja starta numuri un uzvārdi. Pulcējās automašīnas.

Kajs kabatā aptaustīja princeses Parmas doto laimes monētu. Viņā ielija siltums, un ausīs mirkli iešalcās parks, iztēlē pavīdēja uguņošana un sieviete, kurai uz pleciem krīt gaisma; šī noskaņa pazibēja kā burvestība un tad pārvērtās pārdrošības uzlādētā gaisotnē, pilnā ar nojausmām, cerībām un vēlmēm, savādi jauktā, gaišā, plašā, zaigojošā, — viņš sažņaudza rokās stūresratu.

Starta šāviena blīkšķi gluži kā odu tūdaļ aizgainīja mašīnu motoru rēkoņa. Mērfijs no starta izjoņoja priekšgalā, atrāvies no pārējiem par trīsdesmit metriem. Kā karogs vētrā tur, priekšā, mirdzēja viņa sarkanais auto.

Moda Filbija pacēlās pirkstgalos. Profils saspringa šaurā, kārā līnijā, lūpas sakniebās.

Kas ir priekšgalā?

Mērfijs. Tālu izrāvies. Kajs...

Kajs?

Lievens nervozi piecēlās. — Kaja nav pārējo vidū!

Kur tad?...

Kur ir Kajs?

Filbija izstiepa roku. — Tur...

Lievens apvaldīja lāstu. Baltais auto viens pats bija palicis uz starta.

Nav iedarbojies motors!

Šķita, ka paiet vesela mūžība. Automašīna nekustējās. Lievens vairs nejaudāja skatīties. Viņš aizgriezās un saniknots, ar nepanesami saspriegtiem nerviem, stingi raudzījās uz kādu vecāku, visai korpulentu kungu, kuru it nemaz nepazina, bet bija gatavs sist, ja svešinieks pakustētos.

Moda Filbija nenovērsdamās lūkojās uz starta vietu. Pēkšņi vientuļais, baltais plankums ierēcās un, atstādams aiz sevis dūmu mākoni, brāzās uz priekšu. Lievens apcirtās un tad, dziļi vīlies, atmeta ar roku.

Par vēlu... daudz par vēlu...

Viņš ieskatījās pulkstenī, palūkojās uz Modu Filbiju, sakratīja pulksteni un vaicāja Modai, cik ir pareizs laiks. Viņi salīdzināja laikus, un Lievens atdzīvojās: viņš bija domājis, ka Kajs zaudējis daudzas minūtēs; patiesībā viņš atpalika no pārējiem tikai par četrdesmit astoņām sekundēm.

Mašīnas, vajādamas cita citu, trokšņaini tuvojās. Mērfijs bija vadībā, palielinājis attālumu vēl vairāk. Visi citi aiz viņa turējās diezgan cieši kopā. Un tad parādījās Kajs, mazliet iedzinis pārējos.

Trešajā aplī Kajs bija panācis priekšpēdējo braucēju. Viņš lēnām cīnījās uz priekšu. Pēc pieciem apļiem viņš bija apdzinis divas mašīnas. Bet Mērfijs atradās četrus kilometrus viņam priekšā.

Modās Filbijas plaukstas noslīdēja no margām. — Viņš pamazām tuvojas.

Sacīkstes vēl ne tuvu nav galā.

Vai jūs domājat, ka viņš panāks... — Moda sastomījās. — Ka viņš tiks vēl tālāk uz priekšu?

Vēl jābrauc piecpadsmit apļu. Pagaidām par izredzēm nevar pateikt itin neko. Pat par Mērfija izredzēm ne.

Septītajā aplī Kajs kļuva gausāks. Viņš apstājās pie boksa.

Holšteins iekliedzās: — Pakaļējā labā riepa! — Mehāniķi metās pie riteņiem.

Nomainiet visas četras! — uzsauca Kajs.

Holšteins ielika viņam lūpās cigareti un, kreisajā rokā turēdams ūdens pudeli, jautāja: — Dzersiet?

Nē! Slikts starts, Holštein, bet tas nevar sabojāt omu! Mašīna iet lieliski.

Kajs uzmeta skatienu riteņiem, domkrati ar troksni nokrita, viņš jau bija pie stūres. — Veikls darbiņš, nepilnā minūtē...

Mašīnu grupiņa sakusa kopā. Pār tribīnēm ērģelēja skaļruņi:

Lesmo līkumā Macīni mašīnai virzuļa bojājums — viņš izstājas. Rātam aizdedzes sveces defekts — viņš turpina braucienu.

Sacīkstēs bija palikušas sešas mašīnas. Kajs sīksti turējās pie pēdējā braucēja un taisnē aizšāvās viņam garām. Pie viena viņš apsteidza arī nākamo pretinieku, kā liptin pielipa zilam plūdlīniju auto un tuvojās tam metru pēc metra.

Situācija kļuva nopietna. Burzmā pie boksa viņš pamanīja Holšteina nobālušo seju un tālāk pēkšņi — Mērfija mašīnu, kas bija apstājusies. Kad Kajs brauca garām, Mērfijs kāpa mašīnā. Tomēr viņš vēl bija veselu apli priekšā Kajam, un šis aplis bija jāiedzen.

Vēl pēc diviem apļiem Mērfijam aizsērēja sveces. Apstāšanās gandrīz maksāja viņam iegūto pārsvaru. Kajs kā trešais atradās tikai dažus simtus metru aiz viņa.

Kajs tagad brauca mazāk piesardzīgi, un viņam izdevās atstāt aiz sevis otro mašīnu. Tagad priekšā palika vairs tikai Mērfijs.

Viņš kļuva mierīgs, pagājušo stundu satraukums noplaka. Bija jāiztur vēl trīs apļi, viņš zināja, ka ir ātrāks par Mērfiju un, ja nekas nenotiks, iedzīs vairāk nekā tikai šo atstatumu, kas viņus šķir.

Ar pilnu gāzi viņš izbrauca lielo pagriezienu, joņoja tālāk, vienu dūcošu sekundi pakavējās blakus sarkanajai mašīnai un tad aizgāja tai priekšā.

Moda Filbija nervozi plucināja savu batista lakatiņu. Tribīnes peldēja satraukumā. Savā starpā nepazīstami cilvēki sāka kaislīgu vārdu apmaiņu. Sajūsminātie bija pārliekušies tālu pāri nožogojumam.

Viņi nāk!

Elektrizētā publika urbās ar skatieniem trasē, kur skaļumā pieņēmās motoru rēkoņa. Viņi tuvojās milzu ātrumā, baltā automašīna tālu priekšā pārējām.

Kajs!

Moda Filbija nopūtās un pēkšņi jutās pagurusi. — Lūdzu, Lieven, atnesiet man apelsīnu.

Viņš izbrīnījās, bet, redzēdams Modās savādi rāmo seju, saprata cēloni. Galvu šūpodams, viņš atnesa augļus; bija laiks rīkoties — viņa domas bija apstiprinājušās.

Kajs pirmais aizšāvās garām tribīnēm. Sākās pēdējais aplis. Spriegums bija ārkārtīgs. Kā drebošs, gaišs, caurspīdīgs nezvērs tas gūla pār tribīnēm un milzīgu gaidu klusumā nožņaudza jebkuru troksni.

Te kaut kur sākās kāda viegla kustība. Kaut ko uzsauca sievietes balss. Tai neviens nepievērsa uzmanību. Taču viņa sauca vēlreiz. Uzstājīgāk, lūdzošāk, skaļāk. Klusēšana vēl arvien bija stiprāka.

Bet nu pievienojās citas balsis, saucieni vairojās, un visi ieraudzīja, kas noticis: pa trasi vēlās gaišs plankumiņš, tam sekoja otrs, tie dejoja viens ap otru, divi zīda kamoliņi, kas pārslīdējuši pāri barjerai, — abi Maltas sunīši bezrūpīgi draiskojās trasē, saucienu pavadīti.

Kā vilnis izplatījās interese, mirkļa spriegums sagruva kā pārlieku augsts mūris, izlādējās šai mazajā starpgadījumā un pārplūdināja to pilnībā. Publika svilpa, sauca, māja, abi suņi vienā mirklī atradās uzmanības degpunktā.

Tie apjuka un kļuva vēl nemierīgāki. Jau kāds grasījās rāpties pār barjeru, bet tika parauts atpakaļ, visi dīvaini aizelsās no bailēm un līdzcietības pret abiem šuneļiem: kompresoru svelpoņa auga augumā, automašīnas bija uzsākušas noslēguma spurtu.

Kajs vēl būtu varējis palielināt atstatumu, jo Mērfijam atkal nedarbojās viens cilindrs un mašīna nespēja attīstīt pilnu ātrumu. Viņš bija pārliecināts par uzvaru, un jau šī pārliecība vien sniedza gandarījumu.

Patiesībā bija bijis interesantāk dzīties Mērfijam pakaļ, nevis tagad — tikpat kā bez cīņas — sasniegt finišu.

Kajs ieraudzīja tribīnes un ievēroja, ka cilvēki satraukti māj; paskatījies ciešāk, viņš ieraudzīja abus punktiņus trasē. Viņš acumirklī saprata visu, jo pazina pūļa mainīgo sajūsmu sporta sacensībās, un zināja, ka suņi publikai pašlaik ir daudz svarīgāki par visām šīm sacīkstēm. (Tiesa, pielīp arī ļaunprātība, toties līdzcietība var pārvērsties zibenīgā sērgā, jo tās pusē ir morāle un katrs labprāt izmanto tik ērtu izdevību, lai to izrādītu.)

Kajam prātā iešāvās kāda doma, pārņēma viņu tik spēji, ka viņš tai padevās bez pretošanās.

Pametis īsu skatienu apkārt — ar to pietika —, viņš piesardzīgi samazināja ātrumu, sāka bremzēt vispirms viegli, tad stiprāk, — suņi, tagad jau skaidri saskatāmi, kliedzienu pilnīgi apmulsināti, skrēja tieši pretī mašīnām, — te Kajs nospieda bremzes strauji, tās iekaucās, riepas gaudoja, mašīna svaidījās šurpu turpu, sagriezās un apstājās pie tribīnēm, dažus simtus metru pirms finiša, bet tikai pāris metru no suņiem.

Kajs izliecās no mašīnas, viens šunelis ieskrēja viņam taisni plaukstā, viņš iecēla to iekšā un tvēra pēc otra; tas izvairījās un palīda zem mašīnas.

Te garām jau aizjoņoja Mērfija mašīnas sarkanā blāzma un šķērsoja finiša līniju. Mērfijs bija ieguvis Milārtas kausu.

Taču aplausi bangoja ap Kaju. Publika acumirklī bija uztvērusi to, ka viņš impulsīvi ir atteicies no uzvaras, lai glābtu suņus. Nebija tik svarīgi, vai aiz tā slēpjas poza vai mīlestība: šo žestu prata novērtēt ikviens.

Pasitis vienu suni padusē, Kajs lūkoja noķert otru, kas bija ierāvies starp riepām un vaukšķēja. Kajs dzirdēja tuvojamies pārējās mašīnas un pasniedzās, lai noturētu suni.

Garām aizbrāzās pēdējās automašīnas, un Kajs mulsi nopētīja savu roku, kurā Maltas šunelis bija iekodis tik pamatīgi, ka tā asiņoja. Tas tika pamanīts, un pār tribīnēm pāršalca smiekli. Uz trases nolidoja pirmie ziedi; bija uzliesmojusi sajūsma, aizmirstas sacīkstes, noraugoties šajā starpgadījumā, kurš bija tik pārsteidzoši izplaucis no gluži mehāniskas norises un tagad šūpojās garastāvokļa vējā. Rekords kļuva nenozīmīgs un otršķirīgs; tas bija kaut kas pārāk neredzēts, ka no rekorda kāds vienkārši atsakās žesta dēļ — varbūt arī abu zīda kamoliņu dēļ —, bet, lai arī tikai žesta dēļ: tas tomēr bija daudz skaistāk par...

Skaļruņi dārdināja nedzirdīgām ausīm. Pie barjeras izcēlās īsa burzma, piepalīdzēja neskaitāmas rokas, iznira tumša galva, šaura seja, tad pār citu galvām pacēlās kāda jauna dāma, nolēca, skrēja pa trasi — suņi kūleņoja viņai pretī — viņa tos pakampa, uz katras rokas pa vienam, apstājās pie Kaja — atkal ļāva dzīvnieciņiem noslīdēt zemē un visu acu priekšā noskūpstīja viņu.

Publika bija fascinēta. Jau daži grasījās mesties trasē un aiznest Kaju uz rokām. Viņš tikai ar pūlēm tika savā mašīnā.

Pie boksiem viņš uzdūrās Mērfijam, kurš nekavējoties uzslavēja Kaju par lielisko braucienu. Kajs turpināja šo ceremoniju, apsveikdams Mērfiju ar uzvaru. Savukārt Mērfijs piepešā godīguma uzplūdā paziņoja, ka tad, ja Kaju nebūtu piemeklējusi neveiksme, viņš nemaz nebūtu uzvarējis, jo motora defektu dēļ tik stipri atpalicis.

Tā drīzāk bija veiksme, nevis neveiksme, — Kajs iesmējās.

Mērfijs viņu neizpratnē uzlūkoja. Tad lietišķi noprasīja: — Virzuļu bojājums? — Viņš vēl neko nezināja par notikumu trasē.

No atbildes Kaju atsvabināja sacīkšu vadītāji, patlaban nedaudz apjukuši. Viņi īsti nezināja, ko šādā gadījumā iesākt. Kaja izturēšanās runāja pretī reglamentam, taču tas nebija būtiski, jo viņš taču nebija uzvarējis. Viņi ielenca Kaju. Vai esot bijis kāds iemesls? Viņš taču būtu varējis mierīgi braukt tālāk, šuneļi esot tik mazi, mašīna pat nesāktu

slīdēt, ja viņš būtu pārbraucis tiem pāri; droši vien vispār būtu sajutis tikai sīku triecienu.

Kajs nopietni palocīja galvu. — Jūs tiešām noveļat man akmeni no sirds. Nākamreiz ņemšu to vērā.

Vai tie esot bijuši viņa suņi? Vai viņš pazīstot to dāmu? Pirmajiem reportieriem pirkstos jau bija zīmuļi, pacelti gatavībā.

Tagad Kajs tomēr zaudēja dūšu. Viņš aptvēra, ka ir viegli izdarīt kaut ko pārgalvīgu; toties grūti pēc tam sniegt apkārtējiem ticamus paskaidrojumus.

Visam bija vajadzīgi iemesli, iemesli, citādi uz tevi noraudzījās neticīgi. Iemesli, iemesli « lūk, kur slēpās pasaules nelaime!

Kajs aizbēga pie Frūtes, pat nesasveicinājies ar draugiem.

VIII

LĪČI PILDĪJĀS AR sudrabu un zilgmi. Arvien vairāk zilgmes. Kalnu šķautnes kā smalki vijoles lociņi spēlēja sauli. Tad gaisma pārslīdēja tiem pāri un sarunājās vairs tikai ar zaļajām debesīm.

Kajs apsēdās Frūtei līdzās uz paklāja. — Tagad, Frūte, mēs divas stundas esam klusējuši un baudījuši gaisotni. Tas vienmēr droši liecina par pārdomām vai noskaņas pētījumiem. Mēs esam aizvainojuši Mērfiju, mūsu varoņdarba laikā tas man nemaz neienāca prātā. Starp citu, mēs esam pozētāji, tomēr šo faktu esam diezgan sāpīgi analizējuši jau pirms desmit gadiem. Un paši ar savu, lai arī nedaudz samocītu piekrišanu, tādi esam arī palikuši. Ko lai dara, īstam pesimistam tas ir nepieciešams. Moda Filbija — nu, tas nav tik svarīgi, tas ir patīkami un neuztrauc, varbūt aizvainota jūtas arī viņa, varbūt ne, — gan jau par to mēs tiksim skaidrībā. Bet ir vēl Barbara, Frūte, Barbara, līdz ar viņu atkal atdzimst viss pagājušais, turklāt tik spilgti, ka nesaskaņa mājo paša sirdī, aizsniegdamās tālāk par Barbaru. Barbara ir ne

tikai sieviete, Frūte, — Barbara ir princips, krustceles. Tas ir jāatzīst. Atzīt mums nekad nav paticis. Mēs labāk nogaidīsim un tikmēr ar degsmi pāriesim gluži pretējā jomā. Tas visam piešķirs lielāku skaidrību nekā pārdomas. Domāšanu jau mēs nekad neesam vērtējuši diez cik augstu. Un vēl ir Liliana Denkerka. Tur ir grūti kaut ko darīt, jo viņa ir īpaša. Fiola saka, viņa mīlot vikontu Kurbisonu. Liliana Denkerka. Būsim modri, Frūte!

Mērfijs greizi paskatījās uz Modu Filbiju. — Kajam būtu vajadzējis kļūt par aktieri, nevis par sacīkšu braucēju!

Tas būtu smags amats, — viņa zobgalīgi attrauca. — Bet vai tad viņš ir sacīkšu braucējs?

Cik noprotams, viņam patīk efekti. Kā visiem amatieriem.

Manuprāt, viņš ir itin labs amatieris.

Viņš ir šarlatāns, kurš rēķinās ar publikas piekrišanu.

To viņš vakar sacīja arī pats.

Maskēšanās nolūkos. Kāds gan cits iemesls viņam varētu būt?

Moda Filbija paliecās uz priekšu un laipni jautāja: — Un kāds

iemesls ir jums?

Viņš nav rīkojies godīgi.

Moda garlaikota paraustīja plecus. — Viņš atstāja izsmalcināta augstākās sabiedrības cilvēka iespaidu.

Lai atstātu šo iespaidu, ir arī citas izdevības. Sacīkstes viņš pārvērta farsā un netaktiski izturējās pret visiem saviem sāncenšiem. Un izdarīja to tīšām. — Mērfijs ieturēja īgnu pauzi. — Ticiet man, Moda, ja es būtu zinājis, kāpēc viņš tur stāv, tad būtu apstājies arī pats! Lai vai mana mašīna apmestos otrādi, es nebūtu šķērsojis finiša līniju!

Viņš nogaidīja, tad pacēla acis. — Tā bija nevienlīdzīga cīņa. Kajam bija lemts tikai uzvarēt, man — tikai zaudēt.

Tas nu ir mazliet bezgaumīgi, Mērfij. Turklāt jūtelība jums ne- piestāv.

— Tā man arī nepadodas. Es neesmu jūtu akrobāts. Tomēr ir dažas pagātnes lietas, kuras iesakņojušās tik cieši, ka iztur visas pārmaiņas un prasa īpašu attieksmi. Moda, mēs esam kopīgi ēduši saldējumu un apguvuši franču vārdiņus — jums, starp citu, tas sekmējās diezgan slikti; viens otram mēs bijām daža laba neskaidra priekšstata iemiesojums un palīdzējām viens otram, paši to neapzinādamies. Tagad jau sen esam pārauguši kopīgo un katrs veidojam savu loku, kuru vairs nevar izlikties neredzam tik vienkārši kā agrāk. Tomēr mūsos ir palikuši kompleksi; jūsu vārds ir piešķirts kādam noteiktam apgabalam manī. Un šī apgabala aizstāvēšana ir nevis gļēvums pašam sevī, bet gan — atvainojiet par izteicienu — maigums pret otru.

Moda Filbija pasmaidīja. — Tas tiesa, Mērfij, mēs esam ēduši saldējumu un kopā burājuši. Bet kopš kura laika jūs esat tik jūtīgs, ka vēlaties aizstāvēt atmiņas?

— Kopš krustoju šķēpus ar pozētāju, kurš jauc sacīkšu trasi ar salonu.

Mērfij, jūsu aizkaitinājums rāda, cik stipri esat aizskarts. Esiet nu godīgs: aiz visām jūsu dusmām slēpjas apziņa, ka Kajs, ja vien gribētu, būtu varējis uzvarēt.

Mērfijs nepakustēdamies sēdēja atzveltnī. Moda Filbija ar interesi viņu vēroja. Viņa gaidīja niknuma uzplūdu. Taču Mērfijs klusu iesāka: — Būsim godīgi abi. Es aizstāvu nevis atmiņas, bet gan nākotni. Lūdzu, aiztaupiet izsmieklu! Es aizstāvu jūs, Moda, sevis paša dēļ. Kāpēc — par to es esmu ticis skaidrībā. Un to zināt arī jūs.

Jūs esat apskaužami vaļsirdīgs. Cik atceros, divas reizes esat mani bildinājis. Es nevarēju sniegt nekādu atbildi un drīz to visu aizmirsu. Tagad jūs darāt mani domīgu. Jūsos ir pārāk daudz laulāta vīra īpašību. Patlaban man tiešām ir radies iespaids, it kā jūs jau būtu

piedzimis kā laulāts vīrs. Jūs pārsteidzoši labi pieprotat profesionāla lauleņa trikus. Jūs esat pilns ar ētiku un krietnumu. Kas jums lēcies?

Es esmu saniknots!

Vēl sliktāk! Jūs ciešat no apspiestām dusmām...—Viņa pacēla roku, apklusinādama Mērfija iebildumus. — Pirmīt jūs pats pieminējāt kompleksus, tātad paliksim šajā jomā. Izveseļojieties, Mērfij!

Kopš kāda laika jums ir nosliece uz psiholoģiskiem jokiem. Šī joma man ir samērā sveša, un tajā mēs tālāk netiksim. Runāsim labāk kā Teksasā...

Tātad lietišķi?

Bez kautrēšanās. Liksim mieru jūtām. Jūs zināt, ka es gribu jūs paturēt. Esmu samierinājies ar to, ka jums piemīt īpašības, kuras man nešķiet pašas labākās. Ar tām es rēķinos un cenšos ar tām sadzīvot. Manā lēmumā tās neko nemaina. Kāpēc šis lēmums ir tik nelokāms — par to es nevaru un negribu runāt. Es vēlos jūs paturēt, Moda. Bet jūs vēlaties spēlēt. Labi... — viņš kā samierinoties pameta ar roku — ...jūs zināt, ko es ar to domāju: žonglēšana, valdzinājums, mirdzoši zibšņi šurpu turpu, satraucoši un droši vien arī bīstami. Jums ir jāspēlē, Moda...

Viņa raudzījās Mērfijā puspievērtām acīm, neizrādīdama, cik ļoti viņu intriģē šī izskaidrošanās, kuru viņa gaidījusi jau sen.

Viņš turpināja: — Jūs spēlējat atkal. Mans pretinieks tagad ir Kajs.

Kajs... — Filbija pasmaidīja.

Jā. Bet reiz ir jāpieliek punkts. To, kas jums ir spēle, es uztvēru kā sportu. Es gribēju to uztvert tā. Pirmais posms ir beidzies. Moncas sacīkstes ir farss. Tagad sekos Eiropas kausa izcīņa kalnu trasē. Tā būs izšķirošā.

-— Kādā ziņā?

Attiecībā uz jums, Moda, — Mērfijs salti atbildēja.

Tagad jūs runājat kā visīstākais teksasietis.

- Jūs tīši pārprotat. Runa nav par Kaju un mani. Kajs ir pārejošs, un viņam var būt daudz sekotāju. Jums jāizšķiras pašai par sevi. Vai tas tā turpināsies vai ne. Es zinu, mums, amerikāņiem, šajos jautājumos nepiemīt tāda psiholoģiska lokanība kā eiropiešiem. Mēs redzam tikai rezultātu, un arī man tieši tas šķiet noteicošais. Ļausim runāt rezultātam! Ja es uzvarēšu sacīkstēs, tad reizi par visām reizēm uzvarēšu arī jebkuru Kaju.

Jūs jaucat mani ar apļu skaitītāju, Mērfiju. Mans mīļais, jūsu skatījums uz dzīvi ir visai vienkāršots. Tas acīmredzot tiek atvasināts tikai un vienīgi no autobraukšanas.

Tagad jūtas sarunā iejaucat jūs, Moda. Un pati taču pret to iebildāt.

—Attiecībā uz jums. Bet attiecībā uz mani nebūt nav tāpat. Gluži otrādi, varētu teikt, ka no tām es dzīvoju.

Jūs pārmetat man vienkāršotu skatījumu uz dzīvi. Kaut jel tas tā būtu! Es tikai esmu ietērpis pašreizējo situāciju vienkāršotā formulā. Esmu darījis to nelabprāt, daudz ko esmu noklusējis un pārvarējis, pirms tas man izdevās. Neapspriedīsim to; jums tas nenāktu par labu. Šāda formas izvēle smagāk nospiež mani, nevis jūs. Tomēr es to saprotu, un arī jums par to ir zināma skaidrība. Svarīgos jautājumos, kuros vairs nav iespējams orientēties, izšķiršanās nereti tiek atstāta gadījuma vai kādas paralēlas darbības ziņā. Es pakļaujos — kaut arī sev par sliktu.

Viņa gaidīja jautājumu, kuram bija jāatskan. — Kāpēc?

Tāpēc, ka Kaja mašīna ir ātrāka par manējo. To pierādīja Moncas

sacīkstes. Būtu uzvarējis nevis viņš, bet gan viņa mašīna.

Gaidāmajās kalnu sacīkstēs maksimālajam ātrumam taču nav izšķirošas nozīmes.

Tas nav svarīgākais. Bet Kajs turklāt ir kaut ko uzlabojis karburatorā, tāpēc viņa mašīna straujāk uzņem ātrumu.

Vai tas ir būtiski?

Tik ļoti būtiski, ka nosacījumi vairs nav vienādi.

Kā jūs to zināt?

No viņa, no Holšteinā, no Lieveņa — viņi to nemaz neslēpj.

Bet jūs nezināt, par ko īsti ir runa?

Nē. — Mērfijs vilcinājās. — Ja es to zinātu, tad izredzes būtu vienādas. Parastās sacīkstēs tam pat nebūtu sevišķas nozīmes, jo katram jāgādā par sevi. Bet duelī, kam ir šāds fons, izredzēm patiesībā būtu jābūt vienādām. Tas būtu tikai godīgi.

Moda Filbija saprata, uz ko Mērfijs tēmē. Un ļāva pienākt viņam vēl .tuvāk. — Un Kajs?

Mērfijs ļoti mierīgi sacīja:—Viņam to vajadzētu ieskaidrot, Moda. Jums vajadzētu viņam to ieskaidrot.

Tas būtu absurds.

Uz to viņa negribēja ielaisties, pat ar mājienu ne, jo par Kaju nebūt nebija pietiekami droša. Mērfija maldi bija milzīgi, bet derīgi un glaimojoši. Ja tagad tos ievadītu pareizā gultnē un koncentrētu, tad varbūt izdotos radīt sensāciju.

Moda Filbija skaidri apzinājās, ka tikai Mērfija greizsirdība ir tuvinājusi viņai Kaju. Viņa domāja pietiekami mūsdienīgi, lai saprastu, ka jebkurš flirts sākas relatīvi un ir tāda uguns, kuru var iedegt un uzturēt tikai ar nemitīgu berzi. Tāpēc viņa nepiešķīra lielu nozīmi savai personiskajai ietekmei; toties jo vairāk paļāvās uz veiklām kombinācijām. Tieši tāpēc viņa zināja, ka ir gatava uz visu, un visu uzskatīja par iespējamu.

Viņa atcerējās braucienu kopā ar Kaju uz Sanremo pie Peša, kur tika izlemts par piedalīšanos Moncas sacīkstēs. Kopš tā brīža Kajs bija ieradis attiekties pret Mērfiju kā pretinieku, tāpēc varbūt pietiktu ar kādu sīku iemeslu, lai šo attieksmi padarītu personisku un pēc tam izmantotu savā labā. Tādu iemeslu Moda nolēma atrast.

Klusībā viņa atzina, ka to darīt viņai liek ne jau tikai sportiska flirta tīri intelektuālā ievirze, kādu nojauta Mērfijs. Tas bija kas vairāk.

Jau sen. Viņa gribēja Kaju. Mērfijam te bija jākļūst par palīgu. Vēlāk— jā, vēlāk... Mērfijam taisnība: viņš nekur nepazudīs. Un vēlāk — tad jau redzēs.

Pagaidām viņš bija radījis sarežģītu situāciju, no kuras bija jātiek laukā nesaistoties, bet arī neapdedzinoties. Vislabāk to būtu panākt ar uzbrukumu. Tā kā Mērfijs uzskatīja, ka cīņa ir gandrīz galā, turklāt iznākums ir viņam par labu, vispirms vajadzēja viņu apmulsināt, pierādot pretējo.

. Ceru, ka būšu jūs pārpratusi, Mērfij. Jūtu priekšlikuma jēga man nav skaidra. Jūs runājāt tā, it kā atrastos autodarbnīcā. Būtu lietderīgāk, ja, izsakot savas vēlmes, jūs tomēr nepiemirstu arī manieres. Es šo sarunu aizmirsīšu.

Mērfijs izbijās. Tādam lēcienam viņš nejaudāja izsekot un nepamanīja salto, ko viņa apmeta, lai piekristu, taču neuzņemtos saistības. Viņš lūkoja Modu pārtraukt. Viņa pavicināja roku. — Šī saruna ir galā.

Viņš gribēja iebilst, ka tādā gadījumā... Moda to ievēroja un apsteidza viņu, pieceldamās. — Jums jāatrod izdevība trenēt ne tikai savu mašīnu, bet arī fantāziju; tā ir briesmīgā stāvoklī.

Modu valdzināja doma pavedināt Kaju uz sarunu par viņa mašīnas jauno konstrukciju. Pat ja viņš atteiktos, Mērfiju vēl varēs šādi vazāt aiz deguna. Savu pārsvaru viņa izmantoja līdz pašam pēdējam vārdam. —- Līdz Eiropas sacīkstēm jums pietiks laika gan vienam, gan otram...

Un noteikumi? — Mērfijs steigšus noprasīja, pielēkdams kājās.

Tie, domājams, būs vienādi. —'Nenogaidījusi atbildi, Moda žigli devās prom.

IX

SPĒĻU KLUBS RĪKOJA lielas sacīkstes baložu šaušanā. Tās bija paredzētas tikai kluba biedriem, svešinieki netika ielaisti. Tā veidojās visai iespaidīga aina.

Atlases turnīrs bija sācies jau no rīta. Visu dienu bija dzirdami klusināti dārdi, tie pulsēja pār promenādēm, spēļu galdiem un lasītavām, iezagās pa durvīm un logiem, klusi, eleganti un nāvējoši.

Pēcpusdienā visi pulcējās stendā uz izšķirošo cīņu.

Kajs turp bija devies kopā ar Modu Filbiju.

Bija pievakare, zeltainā sulīgu krāsu stunda Rivjērā, jūras un piesātinātās gaismas stunda. Pār atvērtajām durvīm pletās svītrainas markīzes, kā perētājas sildīdamas zem sevis ēnas. Virs tām gar balustrādi raiboja sauljumu zvaniņi. Aiz šautuves pusloka virmoja lazurīta plašums, kurā maigi plunčājās līču izstieptās rokas.

Nožogotā laukuma stūrī plīvoja karogs. Uz galda gulēja papīri, iesniegumi un kvītis. Atlases turnīrs bija gandrīz beidzies; bija atlikuši tikai divi sāncenši, kuri tagad sāk izšķirošo sacensību.

Pie Modās Filbijas un Kaja piegāja Lievens un izskaidroja viņiem situāciju. Pretinieki bija kapteinis O’Donels un vikonts Kurbisons. Abiem pēc trīsdesmit šāvieniem bija pa divdesmit sešiem trāpījumiem. Tagad katram bija paredzēti piecdesmit šāvieni.

Patlaban šauj Kurbisons.

Kajs paskatījās turp. Kurbisons bija jauns cilvēks ar gaišiem matiem un anglisku seju. Tikai tumšās uzacis atgādināja par viņa izcelsmi. Lai gan uztraucies, viņš prata savaldīties, kustības bija rāmas.

Kajs iekšēji saspringa. Viņš atcerējās princeses Parmas parku, Fiolas teikto par Lilianu Denkerku, atcerējās Pjero, kas bija urbies viņā ar skatienu, kad viņš kopā ar Lilianu bija atradies spēļu istabā. Šis Pjero bija Kurbisons.

Aiz stenda atskanēja signāls, kas liecināja, ka tūdaļ tiks palaists balodis. Saliekamās kastes malas atvērās, un Kurbisons pacēla ieroci. Bet balodis, pēc kastes tumsības apžilbis spilgtajā dienas gaismā, palika nekustīgi tupam. Tas pieplaka pie kastes grīdas un bailīgi izpleta spārnus.

Kurbisons nolaida bisi; reglaments neļāva šaut uz tupošu balodi.

Pa pusei pagriezies, viņš pasmaidīja; viņš mazliet dižojās ar savu šaušanas mākslu.

Kaju tas aizkaitināja. Šai brīdī kontrasts bija pārlieku nepatīkams: vienā pusē bezpalīdzīgs, izbijies putns, bet otrā — labi noaudzis, pašpārliecināts, ar lielisku ieroci bruņojies, izcili pašūtā uzvalkā pozējošs slepkava.

Ļaudis pie groziem centās balodi iztramdīt. Tas bēgot pacēlās gaisā, steigšus vicinādams spārnus. Kurbisons neapšaubāmi bija labs strēlnieks; jo viņš nogaidīja vēl sekundi, tad bises stobrs aprakstīja mazu pusloku, izsvieda blīkšķi un dūmu grīstīti, un balodis raustīdamies krita tieši tai mirklī, kad spārni nupat bija sākuši tvert telpu, iegūt cerību, — mazs, trīsošs spalvu kamoliņš, kurš tika žigli aizvākts prom.

Priekšzīmīgs šāviens!

Kajs pagāja kādus soļus tālāk un spraucās gar virvju nožogojumu. Viņam uzsauca daži kungi no žūrijas, piedāvādami iesaistīties sacensībā. Viņš tiem bija pazīstams kā labs šāvējs.

Kāds vicināja papīra lapu. — Mēs pieļausim izņēmumu... Izredzes nemaz nav tik sliktas. Vai pierakstīt jūs?

Nē.

Bet jums varētu paveikties. Labušērs un Montijs ir izstājušies...

Kajs papurināja galvu. Un pamanīja, ka Kurbisons saausās.

—- Bet kāpēc jūs negribat?

Ja tie būtu māla baloži, tad jā. Bet man neliekas sevišķi pievilcīgi nonāvēt šos nekaitīgos un skaistos putnus izpriecas pēc.

Viņš tīši runāja tā, lai teiktais skanētu pilnīgi skaidri. Kurbisons sadzirdēja pēdējos vārdus un iztulkoja tos pareizi. Bisi viņš vēl turēja rokā un, nenolicis to, paspēra divus soļus tuvāk un uzrunāja Kaju:

Vai jūs nebūtu tik laipns un neizteiktu savu viedokli vēlreiz? Tikai ņemiet vērā, ka pēc minūtes es šeit turpināšu šaut uz dzīviem baložiem.

Situācija uzdzirksteļoja un ārkārtīgi saasinājās. Kajs ļoti mierīgi sacīja: — Es neesmu paradis sniegt paskaidrojumus nepazīstamiem cilvēkiem...

Kurbisons nobālēja un atkāpās. Viņš neattapa, ko atbildēt. Viņu sāka mierināt. O’Donels uzņēmās starpnieka lomu. — Kurbison, jūs pārsteidzāties, — un kopā ar Lieveņu centās tūdaļ nogludināt šo starpgadījumu. Taču, pirms viņi paguva kaut ko izlemt, kāds iejaucās Viņu klusajā apspriedē: — Tā ir taisnība — šī šaušana ir bezjēdzīga un cietsirdīga.

Saruna spēji aprāvās. Kajs pazina šo balsi. Viņam līdzās stāvēja Liliana Denkerka.

Klusums saira, pēkšņi daudzi runāja cits caur citu, un sarunas uzšalca gaisā kā vilnis. Taču sieviete Kajam blakus zināja, ko dara un ko var izdarīt. Slaida, gandrīz zēniska viņa stāvēja gluži kā salonā un gaidīja. Un bija tik apburoši, pašsaprotami pārliecināta par sevi, ka situācija viņai pakļāvās.

Tādas stājas priekšā nekas cits neatlika. O’Donels paziņoja klātesošajiem, ka izstājas no turpmākās sacensības.

Spriegums atslāba. Ar šo atteikšanos kapteinis bija nogludinājis asumus, visi smaidīja sajūsmā par to, ka bijuši liecinieki mazai sensācijai, pārsteigumam, kura iemesls jau aizmirsts, Lilianas Denkerkas kaprīzei, kura, pateicoties O’Donela šarmam, tagad deva vielu rosinošai, jaukai diskusijai. Un tika apbrīnota šī sieviete, kuras mierīgā pašpārliecība un ticība tam, ka pietiks ar vienu viņas vārdu, radīja tādu gaisotni, kura ar savu izteiksmību drīzāk iederētos kādā pagājušā gadsimtā. Gluži kā atspulgs no rokoko laikiem, kuros sievietes griba bija likums, kam bija jāklausa pašsaprotami un brīvprātīgi, starp salmu platmalēm un bisēm īsi bija nozibsnījis līdzīgs mirklis; un tagad siltā kopības straume ietvēra arī pārējos, viņi pārvērtās un izjuta šo formas burvību, šo savaldības grāciju, ar kuru pietiek, lai atrisinātu jebkuru situāciju.

Liliana Denkerka ieķērās O’Donelam elkonī un kopā ar viņu pa celiņu aizgāja apaļās terases malā. Abi brīdi tērzēja dzidrajā gaismā, kas, ūdeņu atspulgota, spēcīga plūda no visām pusēm. Aiz viņu sejām vīdēja jūra, padarīdama viņus brīvus, pārdrošus un skaistus.

Tad abi lēnām atgriezās, un Liliana Denkerka tikpat mierīgi tuvojās Kajam, viņa nebilda ne vārda, un tomēr Kajs saprata, ka tas ir aicinājums pavadīt, soļoja viņai blakus, tuvs un tāls, pazīstams un svešs, viegls, priecīgs un ļoti brīvs.

Pār pakāpieniem vilka vējš. Viņi kāpa augšup. Svina pelēkas gulēja sliedes pie stacijas. Tilts atbalsoja mūziku, kas skanēja terasē. Spēļu zālēm logi bija vaļā. Piebraucamā ceļa aplis skrēja līdzi, nesteidzīgi kā omulīgs suns. Automašīnu rinda. Viņi gāja garām. Iesāņus stāvēja vēl dažas mašīnas. Pret vienu bija atbalstījies vīrietis: Kurbisons.

Lilianas Denkerkas sejā nemainījās ne vaibsts, lai gan viņa noteikti bija pamanījusi Kurbisonu. Viņa ierunājās, nevis pēkšņi, bet gan bez kādas piespiešanās, pateica tikai nedaudzus vārdus — tā, it kā noskaņojums sariestos vārdos, kā migla sariešas rasā. Viņa nepagausināja un arī nepielika soli; tā, it kā tas būtu pats pašsaprotamākais pasaulē, viņa piegāja pie sava auto, neveltīdama Kurbisonam ne skatienu.

Mirkļa desmitdaļu viņš stāvēja, plaukstu sažņaudzis ap dzērves figūriņu uz motora pārsega, mazliet atkāpies, nogaidošs. Kajs atvēra durtiņas. Pirms Liliana Denkerka uzlika pēdu uz kāpšļa, viņa pielieca galvu uz Kaja pusi un mierīgi sacīja: — Lūdzu, aizvediet mani mājās.

Kurbisons sarāvās un paspēra soli uz priekšu. Neapvaldīti uzlicis roku uz mašīnas durtiņām, viņš izgrūda: — Madam, jūs brauksiet kopā ar mani...

Kajs paraudzījās viņā. — Pirms brīža jūs bijāt netaktisks -rija jūs būtu iespējams uztvert nopietni, tad tagad jūs kompromitētu dāmu. — Viņš cieši skatījās Kurbisonam acīs, šķietami mierīgs un nevērīgs, bet patiesībā ļoti modrs un sagatavojies visam. Tomēr Kurbisona nozušana

bija pamanīta. Grupiņai jau tuvojās Fiola, Lievens un O’Donels. Fiola satvēra Kurbisonu pie delma un aizveda sev līdzi. Viņš sekoja nepretodamies.

Kajs iekāpa mašīnā un atlaida bremzes. Asinis sanēja klusi un augsti kā motors, kas strādā ar pilnu jaudu, vienā vienīgā mirklī viņš bija pacēlies pār savu apkārtni un ar magnēta adatas instinktu skaidri atskārtis, ka ir pietuvojies rets piedzīvojums, kurš pārsniedz visas ierastā un loģiski sasniedzamā robežas un tagad prasa no viņa pilnīgu atdevību. Pats to nevēlēdamies, viņš jau bija pilnīgi tam noskaņojies; jo viņam piederēja tāda priekšrocība kā dzīve bez sabiezējušu jūtu galerta: dzidru asiņu strāva bija saglabājusi nesaduļķotu instinktu, jutekļu sargu, kurš liek atskanēt taurei jau tad, kad jutekļi vēl guļ, nenojauzdami nenieka.

Viņš pievērsās Lilianai Denkerkai tā, it kā nupat būtu pārmijis dažus nekaitīgus vārdus, un reizē pasniedzās pēc ātrumu pārslēga.

Otrais ātrums ir pa labi augšā?

Viņa pamāja.

Un trešais tam pretim?

Jā...

Liliana Denkerka vairs nepieminēja starpgadījumu. Viņa nosauca virzienus, un auto strauji slīdēja pa avēniju uz savrupmāju kvartāla pusi; viņš apstājās pie nomaļas villas, kura slēpās aiz palmām un eikaliptiem.

Neviens no abiem nebija ieminējies par to ne vārda; tomēr viņi kopīgi iegāja mājā pa vīnstīgām apvītu, akmens plātnēm izliktu galeriju. Tumšs, masīvs un umbras brūns viņiem pretim nāca portāla vēsums, lai tuvojoties kļūtu caurspīdīgs un atklātu detaļas.

Apakšstāva telpas atradās grunts līmenī, gandrīz bez pakāpieniem. Parks tur nevis izbeidzās, bet gan pārgāja sienās un paklājos, kas nebija

nomācoši, jo veidoja vienu veselumu ar to. Plakņu kluso koncertu pārtrauca tikai nedaudzas mēbeles; lielie logi bija kā gleznas, kurās redzama apkārtējā ainava.

Koksne satumsusi, paklāji veci un izbalējuši. Neviena skarba toņa. Pastelis, kurā tikai logi krāsaini atspoguļoja parku un debesis.

No sava atzveltņa Kajs varēja ielūkoties aizaugušajā parkā. Priekšā maurs un kupla īve, tālāk akmeņozoli, akācijas un cipreses. Laikazoba sagrauztas, apdrupušas nimfas krūmos, stabulošs Pāns klajumiņā. Viss laika aizmirsts.

Liliana Denkerka atgriezās pārģērbusies. Un sekoja Kaja skatienam. — Parks ir aizaudzis, to man saka bieži, — tomēr es nespēju izšķirties un laupīt tam brīvību. Tā dievi ir pacietīgi un klusi. Dārznieku šķēres nedrīkst traucēt tiem mirt. Lai te, parkā, tie aizaug — tas man visvairāk būtu pa prātam...

Kajs uztvēra viņas domu. — Nevajadzētu censties glābt neko tādu, kas savu laiku jau nodzīvojis. To pierāda muzeji. Tur Atēnu daile pārklājas ar putekļiem vitrīnās vai zālēs ar stikla griestiem.

Cik jauki būtu, ja no tā visa pāri būtu palikusi tikai teiksma!

—Tas atņemtu pašapziņu un maizi tūkstošiem; visiem tiem, kas vada attiecīgas katedras vai meklē kādu kripatiņu, ko citi vēl nepazīst.

Tā nu tagad izskatās nemirstība...

Ir vēl kas briesmīgāks. Britu muzejā. Ēģiptiešu ķēniņi, kuri pat miesiski gribējuši nodrošināt sev nemirstību. Viņu mūmijas tur guļ kā katūna baķi pie bodnieka Dienvidjūru salās. Taisnīgs sods. Katrs var viņus aplūkot. Viņi ir nemirstīgi.

Par to ir labas vārsmas.

Un slikti paraugi, kuri jau ar savu šejienes eksistenci nepārprotami rāda, ka noteikti nemaz nezinātu, ko iesākt ar nemirstību.

Vai mūsu zobošanās nav ļauna?

Kas gan citādi atliktu?

Vai kaut kas atliek?

Izsmiekls varbūt ļauj saredzēt skaidrāk, tomēr neiznīcina...

Vai kaut kas atliek?

Nekas nemirstīgs...

Bet...

Mūžīgs... — Kajs to pateica viegli, bez kāda patosa.

Liliana Denkerka to uztvēra kā komplimentu. Un atrada piemērotu toni, lai piebalsotu: — Tēju mēs dzersim šeit.

Kajs nemēģināja vērpt sarunu tālāk, lai gan tā bija pārtrūkusi punktā, kur vieglā tieksme uz dialektiku, kas snauž visos paradoksos, varēja pavedināt pieredzējušu paukotāju vēl mazliet nodoties šai vilinošajai ideju akrobātikai; tomēr saruna bija pavērsta uz citu pusi ar stilu, kaut arī krasā pagriezienā; turpināt to nozīmētu izpaust noslieci uz pļāpību vai ārišķību. Gandrīz strupā pāreja bija lamatas, kuras būtu likušas pļāpam un noskaņojuma cilvēkam aiz mulsuma iekrist jūtelībā, tādējādi viņu atmaskojot. Pastāvēja situācijas, kurās bija iespējams vienīgi klusēt; tad tās nobrieda vieglāk nekā vārdu birumā.

Viņi runāja par ko citu, par sīkumiem — par tēju, japāņu zīmējumiem un grāmatām, par automašīnām, Sansebastjanu un okultām problēmām. Lilianai Denkerkai nācās atzīt, cik lieliski Kajs prot akompanēt, neatsakoties no savas nostājas. Viņa slīdēja pa teikumu slidotavu un viegli aizvirpuļoja uz tālām jomām.

Kajs nezaudēja izjūtu, viņš noapaļoja, papildināja, apmeta loku, taču ne mirkli nezaudēdams stāju. Viņš sāka runāt lēni, gandrīz vai reizē ar biezējošo mijkrēsli, un personiskāk.

Tas nebija jūtams vārdos; toties ieskanējās tembrā, kas piešķīra saturam savu krāsu.

Liliana Denkerka to juta — kā vēju, silts, dienvidniecisks un ne sevišķi steidzinošs tas plūda viņai pretim. Viņa ieglaudās tajā un pētīja, vai tas grasās pārvērsties par maigām šūpām vai par vētru. Abi sēdēja

atzveltņos viens otram pretim. Tumstošais vakars gluži kā izsmalcināts portretu fotogrāfs liegi aizmigloja viņus, sejas mazliet gaisa, un rokas gludi ietērpās gaišās krāsās, kurās kvēloja degošās cigaretes sarkanais punkts.

Teikumu floretes zibēja arvien spriegāk, arvien lokanāk. Kajs juta, ka neviens gājiens šai sievietei nepaliek nepamanīts vai nesaprasts. Katru teikumu viņa uztvēra ar apburošu nemaldīgumu, tādējādi radīdama rosinošu sajūtu, kura gandrīz vai atgādināja vieglu skurbumu: tevi saprot bez paskaidrojumiem; pietiek ar vieglu pieskārienu, lai sajustu rokasspiedienu — šo aicinājumu uz kauju, kura ir mīlestības un radniecīgo asiņu mistērija: krustot ieročus vienādi augstā spriegumā; jo mīlestībai un iznīcināšanai ir viena un tā pati sakne.

Saruna zaudēja loģisko sakaru, ļāvās straumēm, kurām nav nekā kopīga ar cēlonību, ļāvās izjūtai, kura tulkoja un izprata, pirms saprāts vispār bija nospodrinājis savas raga brilles...

Viņi balansēja uz šķautnes, viņi lika vārdiem kā jēdzienu nesējiem zaudēt jebkuru vērtību, pavirši uztvēra tos tikai kā impresijas, kā ainas, kas strauji aizslīd garām.

Liliana Denkerka pieliecās uz priekšu. Rokas spēlējās ar nefrīta kaklarotu, ko viņa bija rādījusi Kajam. Viņa pacēla akmeņus pret logu. Tumši zaļi, gandrīz melni tie bija šai nespodrajā gaismā. Tikai maliņas zaigoja kā rāma jūra skaidrās dienās. Rotas centru veidoja liels aleksandrīts. Tam bija rožu un kvarca krāsa; bet, kad viņa nolaida to lejup, tas kļuva sulīgi violets kā priestera stola.

Šo akmeņu vidū tas ir vienīgais džentelmenis; jo maina krāsu un pielāgojas apkārtnei; tomēr allaž ir spilgtāks par to un saglabā stilu.

Logi, kas izgāja uz terasi, sniedzās līdz grīdai. Tie bija atvērti. Iekšā nāca gaiss un vakars, veidodami fonu. Liliana Denkerka piecēlās, atbalstījās pret klubkrēsla atzveltni. Tikai viņas delms bija gaišs,

augums palika stūra ēnā. Delms skaists, slaids un graciozs kā dzīva būtne gulēja uz atzveltnes; likās, tas elpo...

No tumsas viņa uzrunāja Kaju, lēni, mierīgi, skanīgā balsī. Nespodrā gaisma glāstīja viņas delmu. Roka pasniedzās pēc kaklarotas, pacēla to, ap locītavu vizuļoja aleksandrītu krāsainais atspulgs. Šis delms lika aizrauties elpai vairāk nekā augums. Taču balss sāka pavedināt.

Liliana Denkerka runāja uz Kaju. Sastomījās, pameta viņu, atgriezās atkal — arvien bīstamāki un daudznozīmīgāki kļuva viņas teikumi. Kajs piekāpās mazsvarīgajā un paglāba nekaitīgi vispārīgajā to, kas kļuva ļoti personisks. Viņš neļāvās pat viltīgā “kas” pavedinājumam; viņš bija skaidrībā par “kā” un nezaudēja mieru. Pienāca brīdis, kad rutīna būtu pavēlnieciski prasījusi pieskārienu, — taču viņš zināja, ka te uz spēles ir kas vairāk, un saglabāja vieglo tērzēšanas toni.

Denkerka stāvēja viņam blakus. Turpat Kaja acu priekšā bija viņas pleci, viņas āda, viņas lūpas, — viņa smaidīja, apklusa, it kā kaut ko piemirsusi, iztaisnoja plecus, garāmiedama gandrīz pieskārās viņam, pa pusei pagriezās, apstājās, — Kajs nemainījās, lai kā šis mirklis kārdinātu, — viņš zināja: ja padosies, sekos, noturēs spēli par īstenību, tad būs daudz zaudējis, — viņš pazina šo spēli, šo taustīšanos, vilināšanu, kam vajadzēja pārbaudīt, vai partneris ir spējīgs uz lielākām spriedzēm vai jau pirmajā uzbrukumā palaiž gar acīm māņu kustību; viņš pazina šo spēli, kurā partneris neko nevar iegūt, toties zaudēt var visu.

Takts un gaume vien — tas nebija daudz, taču šajā situācijā tas nozīmēja daudz; jo bija grūti neaizsteigties priekšā kaut kam tādam, par ko ir zināms, ka tas varbūt ir īstenība — ka tas noteikti kļūs par īstenību —, bet gan ļaut tam lidināties gaisā, vidējā attālumā, lai ar kaut ko pārmērīgu to neievainotu, savukārt ar kaut ko nepietiekamu — neizjauktu.

Kajs juta savu nervu kluso, sanošo elektrību, pieņēma šo spēli un izdarīja vēl vairāk: paplašināja to, līdz šķita, ka tā vairs nespēj turpināties un tūdaļ sekos lūzums. Klusēšanu, kas ap to valdīja, sievietes vibrējošās gaidas, kuras barojās vienlaikus no bailēm un no kairinājuma, viņš spēcīgi pāršķēla gar pašu malu, apmeta salto un paglābās vispārīgās frāzēs, kuras izteica uzsvērti, ar glaimu pieskaņu, lai to dekoratīvo formu parādītu kā tīšu, bet mazsvarīgākām satura detaļām ļautu darboties līdzi tikai kā pikanti otršķirīgām. Likās, it kā viņš savā automašīnā stūrētu pa līkumainu ceļu, viņš juta bezdibeni un drošību un izbrauca pagriezienus tiktāl, cik tas iespējams.

Liliana Denkerka bija pārsteigta par to, kā viņš lāgiem sagriež stūri. Viņš neapstājās, bet gan brauca garām. Viņš nekļuva neveikli individuāls, bet gan palika lietišķs personiskajā un šarmants vispārīgajā.

Viņi gāja pa parku, garām dieviem, pa eikaliptu alejām. Mūris. Iela. Režģis. Atkal parks, kas sniedzās lejup līdz jūrai.

Mazliet ārpus līča vīdēja jahta, balta zilajā ūdenī.

Saruna ieslīdēja ierastās sliedēs un beidzās gandrīz konvencionāli. Abi zināja viens par otru pietiekami daudz, un bija lieki to apstiprināt vai likt tam izskanēt. Konvencionālais noslēgums vislabāk pasargāja kopbūtnes saturu no iziršanas.

Liliana Denkerka parādīja Kajam savu jahtu un pastāstīja, ka pērngad esot ieguvusi dažas godalgas. Abi kādu brīdi stāvēja pie reliņiem. Un tagad pirmo reizi Kajs sāka rīkoties un deva to pamudinājumu, kas bija pašsaprotams, taču drīkstēja nākt tikai no viņa. It kā starp citu viņš ieminējās: —Vai šajā sezonā jūs vēl burāsiet?

Jā, pēc nedēļām trim došos uz Neapoli.

Tieši tajā laikā man jāgatavojas treniņam Palermo. Tas ir pa ceļam.

Es došu jums ziņu.

Abi saprata, ko tas nozīmē.

KAJS NESTEIDZĪGI SOĻOJA uz savu viesnīcu. Dziļā mierā viņš sajūsmināts baudīja vakara dzestrumu. Tagad man būs pienākusi vēstule no jaunās Barbaras, viņš domāja» it kā tas būtu pats dabīgākais pasaulē.

Galā viņš nonāca pēc veselas stundas, tik lēni bija gājis. Viņš ieskatījās savā pasta plauktiņā. Tur bija viena vienīga vēstule, bieza, balta aploksne. Adrese rakstīta ar jaunās Barbaras roku.

Kajs noraidoši pamāja lifta zēnam. Kāpa augšup pa kāpnēm, rokā turēdams vēstuli. Tikai savā istabā viņš to atvēra. Barbara rakstīja, ka atrodoties Sanktmoricā, vai viņš negribot atbraukt.

Iestājās klusums. Kajs bija vienatnē ar savu vēstuli; viņš juta, ka ir vienatnē ari ar savu dzīvi.

Aiz apvāršņa pacēlās viņa jaunības dārzs, kura šalkas jau sen iedvesa viņam nemieru. Koki skanēja, un starp tiem juceklīgi vijās aizmirstas balsis.

Spēcīgs elpas vilciens ieplūda krūtīs. Viņš nolēma izšķirties. Un braukt uz Sanktmoricu.

Nākamajā rītā viņam pieteica kapteini O’Donelu, kuru pavadīja kāds Spēļu kluba biedrs, kurš varēja lepoties ar uzvārdu Šatingiuss.

Šo apmeklējumu viņš pa pusei bija gaidījis.

Ar neaptumšotu prieku viņš ievēroja, ka O’Donels uzvilcis vizītsvārkus; svītriņas bikšu audumā bija par šaurām, un arī par plato kaklasaiti šo to varēja piezīmēt. Turklāt bija skaidri redzams, ka O’Donels nejūtas lāgā.

Jo ceremoniālāk izturējās nepazīstamais Šatingiuss. Viņš visādā ziņā izplatīja ap sevi gaisotni, kas oda pēc korektas attieksmes pret dueļiem, un labi apsvērtos vārdos izteica Kurbisona prasību.

Kajs to pieņēma un par saviem sekundantiem nosauca Fiolu un Lieveņu, kuriem to paziņot apsolījās pats. Līdz ar to Šatingiuss uzskatīja lietu par nokārtotu un skopām kustībām gatavojās oficiālām atvadām.

Kajs ar pūlēm apslāpēja vēlēšanos piedāvāt Šatingiusam aperitīvu. Tikai apziņa, ka viņš absolūti netiks saprasts, liedza izjaukt ceremoniju.

O’Donels ar vienu skatienu izpauda visu, ko bija gribējis teikt. Kajs viņu saprata — un zināja, ka O’Donels ir piedāvājies par sekundantu tikai tādēļ, lai nogludinātu liekos asumus.

Diemžēl Frūte iztraucēja Šatingiusa efektīgo aiziešanu; stila izjūta viņai nebija īpaši smalka, un korektās atvadas viņa uztvēra kā apvainojumu. Frūte bija ieņēmusi vietu netālu no durvīm, un ar vienu vienīgu dziļu, dobju rūcienu viņai izdevās panākt, lai Šatingiuss salecas tā, ka no rokām izkrīt cilindrs.

Tas Kaju gandarīja. Viņš atvainojās, priecādamies par apskādētā vēstneša apjukušo seju.

Tad viņš piezvanīja Fiolam un Lievenam.

Fiola tūdaļ pat ieradās. Viņš bija noskaities par Kurbisona muļķību.

Viņš ir par jaunu tādām lietām! Viņam piemīt degsme, un tāpēc viņš man patīk; taču viņam ir drausmīga nosliece uz romantiku, un viņš neko nesajēdz no tādām lietām, kuras mēdz notikt pašas no sevis. Vai jūs viņu aizvainojāt tīšām?

Patiesībā ne. Tajā brīdī mani kaitināja baložu šaušana.

Jūs esat jūtīgs, Kaj, bet jūs esat vācietis. Pirms diviem gadiem jūs taču šāvāt arī pats!

Kajs pamāja ar galvu. — Tas nav iemesls, — man šķiet pareizi domāt loģiski, bet ne loģiski dzīvot.

Fiola iesmējās. — Jums taisnība, nevajadzētu raizēties par vakardienas domām. Ņemiet vērā, Kurbisonam par labu runā tas, ka viņš

audzināts Anglijā. Tur daudz ko attaisno, atsaucoties uz sportu, un šai ziņā pārāk neklīrējas.

Es to ņemšu vērā...

Fiola paraustīja plecus. — Tas ir nepatīkami. Bet jūs jau nekādi nevarēsiet ar viņu izlīgt...

Viņš pētoši paraudzījās Kajā.

Kajs atbildēja uz šo skatienu un mierīgi sacīja: — Tas tiesa — es nekādi nevarēšu ar viņu izlīgt...

Mirkli valdīja klusums, Fiola gremdējās domās. Viņš saprata, ko Kajs gribējis teikt; tieši to pašu viņš bija licis saprast ar savu jautājumu. Kajs gribēja sadursmi — jo gribēja Lilianu Denkerku; un šī sadursme viņu attaisnoja.

Un ja nu Kurbisons atvainojas?

Viņš neatvainosies.

Jums taisnība, — Fiola atsāka prātot. Tad sacīja: — Jūs, cik man zināms, labi šaujat ar pistoli...

Jā...

Vēlos vērst jūsu uzmanību uz to, ka Kurbisons no tā nesaprot nenieka. Viņš šauj katastrofāli. Ar bisi — jā, izcili, gandrīz nepārspējami, bet ar pistolēm... un to viņš arī vairs neiemācīsies...

Kajs klusāk ierunājās: — Neraizējieties — es viņam netrāpīšu...

Es būtu jums pateicīgs, ja pret šo lietu jūs izturētos šādi...

Kajs pamāja. — Tieši tā es jau biju nodomājis rīkoties.

Fiola sniedza viņam roku.

Kajs piemetināja: — Es taču pat došu Kurbisonam iespēju...

Fiola sastomījās. — Kā jūs to domājat? Viņš ir slikts šāvējs, — turklāt es, pats par sevi saprotams, tūdaļ dodos pie viņa.

Kajs pavicināja roku. — Tā es to nedomāju.

Tad es jūs pagaidām nesaprotu.

Es zināmā mērā veicināju šo starpgadījumu, kaut arī citā izpratnē, — varbūt es to pat izraisīju.

Fiola strauji pacēla galvu un saudzīgi sacīja: — Man šķiet, tagad es jūs saprotu. Jūs gribat teikt, ka no starpgadījuma tik un tā nebūtu iespējams izvairīties...

Jā. Tas drīz notiktu. Bet šādi man ir ērti; es pat varu dot Kurbisonam oficiālu gandarījumu. Tas viņam, — Kajs mirkli vilcinājās, — mazliet palīdzēs visu pārciest. Tajā viņš redzēs apstiprinājumu cēlonim, kurš gan nav īstais, toties vēlāk viņu tik gauži nesāpinās, jo viņš vēl laikam ir par jaunu, lai aptvertu, ka tas, ko viņā iespējams augstu vērtēt, ir tikai un vienīgi viņa jaunība...

Fiola pasmaidīja. —- Būtu jauki patērzēt vēl. Bet es gribu aprunāties ar Kurbisonu; ziniet, viņš man ir attāls radinieks. Un pēc tam es runāšu ar Lieveņu un O’Donelu. Kad jūs esat nolēmis?

Rīt agri...

Fiola aizbrauca pie Kurbisona, kurš mocījās sirdsapziņas pārmetumos un tāpēc lūkoja sagaidīt viesi salti.

Fiola par to nebēdāja. Viņš nostājās jauneklim pavisam tuvu un enerģiski, mierīgi sacīja: — Jūs esat izprovocējis dueli, Renē, kurā es būšu sekundants. Jau ar šo faktu vien vajadzētu pietikt, lai jūs apjēgtu šīs divcīņas raksturu. Es nekādā gadījumā nevēlos, lai tas tiktu uzlūkots citādi kā formāls vārdu pārmaiņas noslēgums. Nekādā gadījumā, Renē!

Pacēlis plakstus, viņš īsi ieskatījās jauneklim sejā.

Kurbisons svārstīgi un pa pusei spītīgi novērsa acis.

Fiola devās uz durvīm un tikai uz sliekšņa pagriezās vēlreiz. — Vai jūs mani sapratāt, Renē?

Jā...

Kurbisons nekustējās. Viņš bija bāls un izskatījās pārguris.

Fiola norunāja satikties ar Lieveņu. Kopā ar O’Donelu un Šatin- giusu viņi apsprieda tikšanās vietu un laiku.

Tika nolemts aiznākamajā rītā, pašā agrumā, sapulcēties aiz Montekarlo golfa kluba laukuma.

Jūra bija svina pelēka un tikai uz apvāršņa pusi gaišāka; līčos tā bija tumša kā melna dzelzs. Ar lielām atstarpēm liedagā šļācās viļņi, un tā bija skaista doma — aizpeldēt agrā rīta svinamajā burvībā, kurā vēl snauž dienas zilgme un sudrabs, — uzmodināt to šļakatās un putās, un atspulgos uz gaišās ādas, līdz saule uzlēkdama met pār šo spozmi savu vīnsarkano mirdzumu.

Kajs drebinājās uz balkona aukstajā gaisā, kas bija piesūcies ar to mistisko vēsumu, kurš pēc saulrieta uzbruka līcim kā rēgains ziemelis.

Viņš apģērbās. Prātā ienāca doma, ka viņš jau vairākas dienas atstājis novārtā Modu Filbiju. Viņš nolēma uzmeklēt Modu jau šodien.

Un prātā vispār nāca dažādas raibas domas. Viņš domāja par savu auto, par Barbaru, par Mērfij u, par jauno Holšteinu — un secināja, ka brīnišķīgi ir dzīvot un kaut ko gaidīt...

Viņš zināja, kāpēc tādas domas ierodas tieši tagad, un tas bija vēl viens no iemesliem, kāpēc viņam tik ļoti patika šādas situācijas.

Saltumā drebinādamies, viņš atgriezās istabās un ielaida vannā ūdeni. Vannas istabā bija silti, mirdzēja niķelis un flīzes. Graudaina saujā sabira vannas sāls, ko viņš iekaisīja ūdenī. Siltums bija omulīgs kā gulta Islandē. Tad ādu apsvilināja auksta duša, un frotē dvieļi paveica pārējo.

Pa Montekarlo avēniju nāca Fiola un Lievens kopā ar ārstu un satikās ar Kaju Cafe de Paris.

Automašīna devās uz Grande Corniche pusi, izbrauca līkumu pēc līkuma, līdz nogriezās atzarojumā uz Koldelarmu. Vienā pusē skatu norobežoja akmens mūri, bet otrā bija redzama Montekarlo klints ar dažām uguntiņām rīta mijkrēslī un dūmakainās līču aprises. Ar katru minūti kļuva gaišāks. Jūra iemirdzējās, un piekrastes Alpu virsotnes sārtojās.

Kad bija sasniegts plato, kur atradās golfa laukumi, uzlēca saule. Fiola ieskatījās pulkstenī. Laiks bija ievērots precīzi. Mašīna palika pie golfa laukumiem, un viņi kājām devās uz norunāto vietu.

Tur vēl neviena nebija. Taču varēja dzirdēt, ka augšup kalnā brauc automašīna. Apslāpēti taures signāli, lāgiem skaļāki, kad mašīna brauca pa vējam, un vājāki, kad serpentīns aizvijās aiz kalna.

Lievens paraudzījās turp. Tad izbrīnījies teica: — Tikai divi kungi... bet varbūt...

Sasveicināšanās bija atturīga.

Par pārsteigumu Fiolam un Kajam bija ieradušies O’Donels un Šatingiuss; Šatingiuss īgni nopietns, O’Donels ļoti bažīgs.

Abi gaidīja un klusu apspriedās. O’Donels pagājās atpakaļ un pēc dažām minūtēm atgriezās, purinādams galvu.

Šatingiuss pavicināja roku apņēmīgā žestā un piegāja pie Fiolas.

Vai salīdzināsim pulksteņus?

Ir seši un desmit minūtes.

Tātad desmit minūtes pāri noliktajam laikam. Man ar nožēlu jāpaziņo, ka kopš vakarējās pēcpusdienas ar vikontu Kurbisonu nav bijis iespējams sazināties. Tāpēc diemžēl nav arī iespējams sniegt nekādu paskaidrojumu par to, kāpēc viņš nav ieradies. Spriežot pēc apstākļiem, man pagaidām nav nekāda cita iespējama secinājuma kā vien tas, ka ir noticis kāds negadījums vai kaut kas cits, pilnīgi neatliekams, kas liedzis viņam laikus dot ziņu. Lūdzu jūs uzlūkot šo lietu šādi un atvainot par veltajām pūlēm, līdz tiks noskaidroti tuvāki apstākļi.

Fiola izbijies paskatījās uz O’Donelu, kurš izmisis noplātīja rokas.

Naktī viņš nebija savā dzīvoklī...

Lievens uzlika plaukstu Fiolam uz pleca un ieklausījās. Visi apklusa un klausījās. Vējš atnesa otras automašīnas motora skaņu.

Doktor, “ Fiola palūdza, — nav zināms, kas tur brauc, — lūdzu, paejiet mazliet nostāk.

Kāds steigšus tuvojās. Šatingiuss piepeši atkal kļuva stīvi kokains un pakāpās sānis. Starp koku stumbriem parādījās Kurbisons.

Viņš bija bāls un satraukts. Gandrīz izklaidīgi viņš sveicināja savus

sekundantus un aprunājās ar viņiem. Šatingiuss grasījās iet pie Fiolas; bet Kurbisons aizkavēja viņu, gurdi smaidīdams. Viņš bija pilnīgi salauzts, tomēr saglabājis vēl tik daudz stājas, lai pats pieliktu šai lietai punktu.

Iepriekšējā dienā, pēc tam kad viss bija norunāts, viņš bija gribējis apmeklēt Lilianu Denkerku, tomēr priekšpusdienā nebija atradis viņu mājās.

Pēcpusdienā viņš bija ieradies vēlreiz, jau vilcinādamies, paredzēdams, ka Liliana Denkerka viņu nepieņems, izdomājis tam tūkstoš iemeslu.

Sev par pārsteigumu viņš tūdaļ tika aicināts iekšā. Tikpat negaidīti bija arī tas, ka namā jau viesojās jautra sabiedrība un neradās ne mazākā iespēja netraucētam aprunāties ar Denkerku par to, kas deg- tin dega viņam uz lūpām.

Viņa izturējās pret Kurbisonu tā, it kā nekas nebūtu noticis. Viņš palika, centās būt laipns un gaidīja, ka aizies pārējie. Kad atlika vairs tikai nedaudzi viesi, viņam izdevās sastapt Denkerku kādā blakusistabā.

Viņš gribēja lūgt sarunu; bet, pirms paguva iesākt, Liliana laipni devās viņam pretim un sniedza roku. — Palieciet sveiks, Renē! Lūdzu, neko nepaskaidrojiet. Būtu skumji redzēt jūs traģiskās lomās. Pirms pie tām nonāksiet, jūs vēl gaida gara dzīve. Jūs esat ceļā. Palieciet sveiks...

Viņš bija gribējis runāt, pārliecināt, rīkoties, izdarīt kaut ko lielu, — taču no tā nekas nepalika pāri; šīs atvadas bija nenovēršamas.

Pēc tam viņš stundu pēc stundas klīda pa ielām. Viņam uzsauca fiakru kučieri. Viņa priekšā bremzēja automašīnas. Viņš jutās kā cilvēks, kuram asinīs ieplūdusi Čūskas inde un kuram ir jāsoļo, jāsoļo, automātiski, bez gala.

Viņš klaiņoja pa vecpilsētu, augšup pa stāvajām ieliņām, nemierīgs, izmisis un truls.

Kazino liedaga terases laternas starp palmām aizsniedzās lejup līdz pašai jūrai. Stacija mirdzēja raiba kā bērnu rotaļlieta, un pret jūru apaļš izliecās baložu šaušanas laukums.

Kurbisons klusu pie sevis murmināja dedzīgus apliecinājumus, visu to, ko bija gribējis sacīt. Bija jau vēla nakts, migla mērcēja viņa drānas. Pēkšņi viņš sajuta izsalkumu, tik neatvairāmu un stipru, ka sāka drebēt ceļgali. Viņš piegāja pie tuvākajām durvīm, aiz tām bija mazs krodziņš, kur sēdēja vietējie, tur viņš palūdza maizi un augļus, kāri un ātri paēda, nolika uz galda naudu un gāja tālāk.

Pēdīgi viņš attapās pie mazas viesnīcas. Šķita neiespējami mērot ceļu atpakaļ un atgriezties mājās, viņš nedomāja vairs neko, paprasīja istabu un tur gandrīz acumirklī iegrima miegā.

Vienu reizi viņš pamodās, iededza gaismu un mēģināja domāt. Viņš atcerējās, ka jādod ziņa sekundantiem, un apņēmās pa ceļam aizbraukt tiem pakaļ. Liktenis tagad šķita citāds nekā iepriekšējā vakarā, tas jau bija atvirzījies nostāk, bet vēl ne tālumā.

Viņš aptvēra, ka pats ir pie tā vainīgs, un nedaudzās stundās jutās nobriedis par vairākiem gadiem. Savā līdz šim bezrūpīgajā dzīvē viņš saskatīja jaunus mērķus un šai naktī pieņēma daudzus lēmumus.

Viņš cerēja, ka ir jau ticis visam pāri, un nezināja, ka krīze ir tikai padziļinājusies; jo aiz visiem viņa plāniem slēpās vēlme tādējādi atgūt Lilianu Denkerku.

Tad viņš iesnaudās atkal un aiz smagā paguruma nedzirdēja modinātāja zvanu. Sekundantus viņš vairs nesastapa mājās, jo bija ieradies pusstundu par vēlu, un tagad trieca automašīnu augšup uz golfa laukuma pusi vēl neskaidrā, pēkšņi uzbangojušā nolūkā apliecināt savu vērtību un izdarīt kaut ko nozīmīgu un pareizu.

Labvēlību, ko viņam dāvāja Liliana Denkerka, viņš līdz šim bija

pieņēmis bez kādām pārdomām; tagad viņš aptvēra, cik šī dāvana liela un nepelnīta, un — lai arī ar novēlošanos — gribēja parādīt, ka ir tās cienīgs.

Viņš nejuta, cik aizkustinoša ir šī vēlēšanās — šī novēlotā tieksme pēc tā, kas jau zaudēts.

Jūtu haosa pārņemts, viņš sasniedza savu ceļamērķi un steigšus pateica O’Donelam un Šatingiusam, ka dueļa iemesls esot zaudējis nozīmi.

O’Donels uzelpoja. Šatingiuss ar uzpūtīgu cienīgumu noprasīja:

Tātad būtu jāpaziņo, ka jūs atsakāties no domstarpību risinājuma...

— Jā...

Kurbisons viņu apturēja un, ar pūlēm sakopojis spēkus, sacīja tik skaļi, lai dzirdētu arī Kajs: — Vēlos paskaidrot, ka esmu saņēmis dažas ziņas, kuru dēļ manas prasības iemesls zaudē spēku.

Fiola spontāni piegāja viņam klāt un apsveica viņu par tik saprātīgu lēmumu.

Kurbisons papurināja galvu; kopā ar Fiolu viņš devās pie Kaja, uzlūkoja viņu, klusēja, vilcinājās un mocījās ar kādu vārdu...

Kajs redzēja, kā jaunais cilvēks cieš sava zaudējuma dēļ; ka viņš ir par lepnu, lai to pateiktu un attiecīgi rīkotos, un saskaņā ar savu audzināšanu un godīgumu smagu sirdi cenšas neskaust pretiniekam uzvaru.—

Steigšus viņš saņēma Kurbisona roku un, apsteigdams viņu’, sacīja: — Mēs abi pārvērtējam situāciju, jūs vienā, es otrā virzienā. Veids, kādā jūs esat atradis risinājumu, man apliecina, ka jūs apzināties šis lietas divējādo dabu. Taču tādā gadījumā jūs zināt arī... — klusinātā balsi — ...ka attiecību pārtraukšana ne vienmēr nozīmē beigas, bet nereti arī ievadu kāpinājumam...

Kurbisons nosarka.

Fiola viņam aiz muguras uzsmaidīja Kajam, kurš pabeidza: — Es vēlētos parunāt ar jums vēlreiz. Pēc dažām nedēļām sākšu trenēties

Eiropas kausa izcīņai; domāju, kad tad saruna liks mums skaidrāk ieraudzīt vēl daudz ko...

Kurbisons pēkšņi pārvērtās. Viņš juta atkāpjamies spiedienu, viņu atkal caurstrāvoja gaišums, un ar spēju cerību acīs viņš spieda Kaja rokas. — Es atbraukšu... — Un viņš aizgāja kopā ar Fiolu un saviem draugiem.

Kajs ar Lieveņu vēl pakavējās golfa laukumā. Zāle vizēja saulē. Pret debesīm neskaitāmās nokrāsās vīdēja brūnās klintis. Mežs, pieplacis pie tām, svētlaimīgi lieca savu zaļo muguru gaismas staros. Lejā, olīvu sudrabainajā pelēkumā, draiskas kā raibi ielāpi pletās ziedošas pļavas.

Līcis Ventimiljas pusē vizuļoja dūmakains un sarkanīgs — bet Nicas pusē bija skaidri saskatāma katra māja. Monako pils logi liesmoja. Arī nami pie klints zaigoja atblāzmā. Uz ceļiem zibēja automašīnas.

Lievens paņēma golfa nūju un vēzienā svelpjoši pāršķēla ar to gaisu. — Golfs, bez šaubām, ir interesants, tomēr automobiļi man patīk labāk. Mēs iegūsim Eiropas kausu, Kaj!

Tās būs aizraujošas sacīkstes!

—-Ko jūs domājat par Mērfiju?

Daudz ko...

Lievenam uz lūpām bija vēl otrs jautājums. Tomēr viņš nolēma klusēt. Aplinku karagājienu stratēģija bija piesardzība. Labāk nejautāt Kajam par Modu Filbiju.

XI

FRŪTE KLAUSĪJĀS KAJĀ ar dzīvnieka pacietīgo pārākumu. Pagaidām viņa neko nesaprata, tomēr lūkoja mierināt saimnieku ar šķelmīgu izskatu, līdz būs uzminējusi notiekošo.

Kajs runāja ilgi. Taču pēdīgi apklusa, papliķēja Frūtei pa lāpstiņām un draudzīgi teica: — Tev taisnība, Frūte, — es runāju kā advokāts un domāju pavisam ko citu. Un tomēr notiks tā; mēs brauksim uz Sanktmoricu; bet ņemsim līdzi Holšteinu.

Vajadzēja tikai pusstundu, lai Holšteins, iepriekš neko nenojautis, pilnīgi sapostos ceļam. Abi ar Kaju jau bija cieši sadraudzējušies un līksmā omā devās braucienā, lai valdonīgi sajauktu gadalaiku secību un pavasarī iekļautu dažas bargas ziemas dienas. Viņu priekšā pletās skaistie, garie un gaišie lielceļi, kuriem motors piešķīris jaunu romantikas niansi.

Ieleja palika aiz muguras, un kalni sāka augt. Viņi izbrauca lēzenus lokus un krasus pagriezienus. Viņus pārsteidza tik stipra lietusgāze, ka auto šņākdams traucās uz priekšu, līdzīgs strūklakai. Ūdens šaltis piemigloja gaisu, uz priekšu varēja saredzēt tikai dažus metrus, un Kajs apstājās pārplūdušās šosejas malā.

Abpus paceltajam mašīnas jumtam lejup gāzās platas lietus straumes. Cigarešu zilie dūmi palika sagūstīti mašīnas salonā, neatrazdami ceļu blīvajā lietū. Jumts veidoja mazu patvēruma saliņu.

Beidzot šalkas pārvērtās tajā zobgalīgi maigajā mūzikā, ko rada klusu burbuļojošs, urdzošs ūdens grāvjos, lietus migla paslēpās plaisās, laiks noskaidrojās arvien vairāk, līdz kalnu smailes pacēlās teju mirdzošā gaišumā un riepas atkal verdziski uzticīgi divās garās, paralēlās sliedēs iespieda savu protektoru rakstu ceļa segumā.

Tad sākās aukstas, vētrainas kalnu kores un sniegs. Sākumā tas viļņotās līnijās pletās nogāzēs — ar vienu savu lēveri īpaši pārgalvīgi sniegdamies lejup, tur jau mazliet sabārkšojies un apdilis, ieskāva siltus, brūnus laukumiņus ar olīvzaļām pērnās zāles skupsnām. Bet pa vidu visur spraucās ārā krokusu šķēpi visdažādākajās krāsās, — te pārgalvīgi satikās dienvidi un ziemeļi.

Automašīna nesatraucami tiecās caur šo simbolisko ainavu, ceļoties arvien augstāk.

Sagumušas būdiņas, plašs skats, tāla un starojoša ieleja, aiz tās sudrabainas virsotnes, nogāze, plakankalne, tumšas, brūnas mājas, ciemats, viesnīcu akmens kastes: Sanktmorica.

Frūte tik zibenīgi izlēca no mašīnas, ka apmeta kūleni sniegā. Otrajā lēcienā viņa gandrīz notrieca no kājām jauno Barbaru un uzplijās viņai ar tik lielu un sparīgu sirsnību, ka Barbara netika uz priekšu un smiedamās sveicināja Kaju pa gabalu, līdz dogs, mazliet nomierinājies, vismaz nedaudz atbrīvoja ceļu.

Kajs klusēdams raudzījās Barbarā. Sirds viņam neiepukstējās straujāk kā parasti. Viņš nejutās satraukts, lai gan bija gaidījis satraukumu. Toties stiprāk un tiešāk nekā parasti izjuta mieru, ko Barbara nesa sev līdzi. Viņas seja bija brūna un tāpēc noteiktākiem vaibstiem nekā agrāk, kustības brīvas un nepiespiestas, vieglas un bez smaguma. Viņa bija aukstasinīga kā dāma un tomēr tikai meitene.

Viens otram līdzās abi brida pa sniegu. Kajs tajā iecirta papēžus.

Mēs sen neesam redzējuši sniegu, Barbara, — pie Vidusjūras zied mimozas un narcises.

Viņa pasmaidīja. — Šeit nogāzēs jau zied krokusi — un drīz droši vien parādīsies arī narcises.

Viņus ietvēra sešdaļīgas stikla durvis. Viena elpas vilciena ilgumā Kajs un Barbara stāvēja līdzās kā stikla skapī. Tad kristāls un misiņš pagriezās tālāk un ievējoja viņus vestibila remdenajā gaisā, kas pēc sniega mirdzuma šķita grimstam pustumsā.

Esmu izraudzījusies jums labas istabas, Kaj. Jums tur ir visskaistākais skats un visskaistākie atpūtas krēsli.

« Bet, Barbara... ir brīnišķīgi būt tik aprūpētam.

Viņi norunāja satikties pēc stundas. Kajs ātri pārģērbās un devās lejā, kamēr Holšteins vēl plunčājās pa ūdeni. Barbara jau gaidīja vestibilā, saposusies slēpošanai. Viņai līdzās modri sēdēja Frūte, kas nebija atkāpusies no viņas ne soli.

Kajs mirkli apstājās. Kā glezna bija šī aina: slaikā meitene kā stalti

noaudzis vītols, galva graciozi paceļas virs pleciem, ko cieši ieskauj audums, — cik viņa gan tieviņa —, un līdzās dogs ar sasmailētām ausīm.

Jūs, Barbara, esat vienīgā, kuras dēļ Frūte kļūst man neuzticīga.

Dogs, kā juzdamies mazliet vainīgs, piecēlās un šaubīdamies paraudzījās uz Kaju. Tad nolēma nostāties viņam aiz muguras un klusā mudinājumā pātagot ar asti viņam pa ceļgaliem.

Barbara satvēra Frūti aiz kaklasiksnas, atkal pievilka sev klāt un saņēma suņa galvu plaukstās. — Bieži esmu par to domājusi: acis viņai ir Izabellas krāsā* — viņa noteikti ir noburta.

Nedomāju vis. Viņai piemīt pārlieku dabīga kāre pēc jēlas gaļas.

Barbara iesmējās. — Jauki, Kaj, ka jūs atbraucāt.

Un es priecājos, ka mēs esam šeit. Jums ir īpatnēja ietekme, Barbara: jūsu klātbūtnē dzīve vairs neliekas sarežģīta.

Padomājusi viņa viegli pasmaidīja. — Bet patiesībā tā laikam ir ļoti sarežģīta?

Tikai dažreiz. Un tad arī ne visai ilgi. Jo vecāks esi, jo vienkāršāka tā kļūst. Tu izaudz kā no uzvalka un beigās izskaties smieklīgs, ja uztver visu pārāk nopietni. Bet nerunāsim par to; pasauksim Holšteinu un iesim slēpot.

Ainava kā sastingusi eksplozija pletās gaismas straumē, balts uz balta, mirdzums uz gaišuma. Tajā ņirbēja krāsaini puloveri, tie virpuļoja un ap ledus dīķiem savēlās pikās, raibi kā Amazones papagaiļi. Garām gāja drosmīgas sievietes, iespīlējušās rūtainās bridža biksēs, nejuzdamas kaunu, toties kaisīdamas to sev nopakaļ. Brilles, ap kurām

vizuļoja zelts, savādi izskatījās uz brūnas ādas. Kajs apgalvoja, ka nekad neesot redzējis tā zaigojam kailus galvvidus kā šeit. Tie starojot kā zvaigznāji.

Barbara tērzēja par daudz ko. Viņa bija piemīlīga — tāpēc varēja teikt, ko vien gribēja. Viņa spārdīja ar kājām sniegu — tvēra to — norausa to no biezi apsnigušajiem egles zariem, nopietni aplūkoja, apostīja, apgalvoja, ka esot kaut ko atradusi, beigās uzsvieda sniegu gaisā un aizmuka no tā.

Bet pavisam traki izturējās Frūte, kura kā negudra koda sniegā un vajāja to ar viltīgu izskatu un veltīgiem, steidzīgiem lēcieniem. Tas savukārt sagādāja izdevību jaunajai Barbarai — abas trenkāja viena otru, skrēja un mētājās ar sniegu, nevaldāmas, aizelsušās, līdz pakrita, un suns ar maigām ķepām atkal un atkal nogāza sniegā meiteni, kura lūkoja piecelties, un draiskojās Barbarai apkārt, izgrūzdama īsus, aprautus vaukšķienus.

Nepagāja necik ilgi, kad jandāliņā iesaistījās arī Holšteins — gāja vaļā pikošanās, pa vidu no viena pie otra lēkāja suns, un Kajs stāvēja un visus uzmundrināja. — Taču pats viņš nepiedalījās un nespēja atbrīvoties no kādas sajūtas, dīvainas, ne gluži nepatīkamas, gandrīz līdzīgas vieglām bailēm, no kaut kā tāda, kas viņu atturēja pret paša gribu.

Vakarā viņi aizgāja padejot. Pie jūras un kalnos plaušas iegūst svētku noskaņojumu no dienas gaisa maigā skurbinājuma, āda šķiet izelpojam sauli, un stundas, kas pavadītas starp kalnu, apvāršņu un tāļu brīvajām, spēcīgajām līnijām, piešķir vakarīgajai kopbūtnei tādu kustīga un ritmiska veselīguma atspulgu, ka dzīslās strāvo muzicējošas asinis, domas gandrīz pašas no sevis sper dejas soļus un ķermenī līdz pat matu galiņiem pulsē prieks par sevi pašu.

Atspulgi glāzēs, vijoles, logi, aiz kuru aizkariem vīdēja kalni, debesis,

nakts un bezgalība, — Barbara un Holšteins nepalaida garām nevienu pašu deju uz parketa dejas grīdas kvadrāta.

Kajs bija izlūdzies atbrīvojumu no dejām. Viņš sajauca sev kokteili, pārvērzdams to sarežģītā darbā. Pirms dzeršanas viņš pamirkšķināja glāzei — mazliet ironiski un labvēlīgi.

Ikreiz, kad Barbara dejoja garām, viņas acis pār Holšteina plecu uzmeklēja Kaju. Viņš katru reizi atbildēja uz šo skatienu ar gandrīz flegmatisku drosmi, juzdamies neomulīgi un tomēr priecādamies.

Līdz ar Barbaru bija atgriezies miers; tajā iederējās platānas pie mājas klajumā, sarkani tvīkstošie līdzenumu vakari, naktis bez pamošanās, meži, zvaigznes, agrā gaisma, dzidrā diena. Taču līdz ar viņu bija atgriezies arī konflikts, iekšēja aizture un neaptverams biklums.

Kļuva vēls. Pēc Holšteina sejas bija manāms, ka viņš ir noguris. Kajs pamāja abiem. — Mums ir bijusi smaga diena, Barbara. Sevišķi Holšteinam; sūtīsim viņu gulēt. Līdz rītam, Holštein!

Pēc pāris iebildumiem viņš paklausīgi devās prom. Barbara uzlika plaukstu uz Kaja delma. — Vai paiesimies vēl dažus soļus pa āru? Tā es daru katru vakaru...

Kajs palīdzēja viņai uzvilkt mēteli. Gaiss bija tik auksts, ka to vairs nevarēja just — nebija vēja. Frūtes ķepas bezpalīdzīgiem bērna solīšiem tipināja pa cieti sasalušo zemi.

Barbara stāstīja par veco fon Kruā kungu, par brāli un māsu Hol- gerseniem, par ķēvi, kam atskrējis kumeliņš ar trīsstūrainu, melnu zvaigzni pierē — Ēģiptē tas varbūt tiktu pasludināts par svētu —, par saviem suņiem, parku, kaimiņiem un draugiem. Tas viss ieskāva Kaju kā laba, silta vasaras diena. Viņš klusēja, nemācēdams piemetināt neko citu kā vien vārdus, kuri nepieciešami sarunai.

Viņi devās atpakaļ. Vestibilā Barbara apstājās. — Arlabunakti, Kaj...

Arlabunakti, Barbara.

Viņa seja daudzveidīga slēpās ēnā. Iznira doma: vai reiz tā jau nav bijis? Kajs saņēma viņas roku un viegli to noglāstīja. — Labu nakti...

Barbara palūkojās viņā ar tik savādu, bezpersonisku skatienu, ka mirkli bija ne vairs Barbara, bet gan kāda ļoti sveša sieviete,— tad pazīstamais atgriezās atkal... — Labu nakti...

Gadījās priekšpusdienas, kad Kajs palika viesnīcā. Viņš teicās rakstām vēstules. Tad Barbara un Holšteins gāja slēpot vieni. Viņi drīz sarada; abi taču bija ļoti jauni.

Dažreiz, atstājot viesnīcu, Kajs atkal juta jaunās Barbaras skatienu, kas radīja viņā nemieru un lika atskārst: savās domās viņš ir pārāk maz rēķinājies ar to, ka Barbara ne tikai ir princips un bērns, bet arī atrodas tādā posmā, kad dzīve katru mēnesi aiztraucas uz priekšu tālāk, nekā vēlāk aiztrauksies vairāku gadu gaitā.

Kad viņš palika vienatnē, dienas izstiepās garas. Viņš zvilnēja balkonā un pārējo atstāja saules ziņā.

Uz lenču viņš ieradās vēlu, cerēdams, ka, izejot verandā, atradīs tur Barbaru un Holšteinu. Viņš jutās vīlies, redzēdams abu vietas tukšas, un tūdaļ bija spiests par to pasmaidīt.

Viņam allaž bija rezervēts mazs galdiņš — tāpat kā pārējiem viesiem. Reiz viņš devās uz ēdamzāli īpaši vēlu un ieraudzīja, ka tur izcēlies satraukums. Frūte visu priekšpusdienu bija pavadījusi ārā viena un turklāt iedraudzējusies ar virtuvi. Kad gongs aicināja uz lenču, viņa bija nekavējoties devusies ceļā, lai sveicinātu Kaju pie galdiņa. Taču, neatradusi viņu, Frūte bija apgūlusies zem galda, lai gaidītu.

Kāda amerikāniešu kompānija, neko nenojaušot, bija devusies pie šī galdiņa, lai to anektētu, — tik pašsaprotami, kā jau šī rase mēdz rīkoties. Kad viņas bija divu soļu attālumā, Frūte piecēlās sēdus; redzot nākamo soli, viņa nostājās uz kājām un, kad pirmā roka pieskārās krēsla malai, tik nepārprotami atņirdza augšlūpu, ka nācējas sastinga uz vietas.

Menedžeris paskaidroja, ka šis galdiņš esot rezervēts, bet viņām

paredzēts kāds cits. Taču vadonē ierunājās visu viņas tēvzemes sieviešu apvienību pašcieņa. Viņa pieprasīja aizvākt suni. Telpu pildīja apjukums, ļauns prieks un šīs oriģinālās valodas trokšņainās skaņas, kad ienāca Kajs.

Dogs mainīja izturēšanos, tomēr palika uz vietas un neskrēja saimniekam pretī. Tikai tad, kad Kajs piegāja pie galdiņa, Frūte atbrīvoja krēslu. Ar pusaci novērtējis situāciju, Kajs mierīgi apsēdās, it kā šeit nekas svarīgs nebūtu noticis.

Protests eļļaini apsīka. Klanot galvas un temperamentīgi šņācot, kompānija apmetās pie blakusgaldiņa. Maltītes laikā vadone aprūpēja divas meitenes tā, it kā viņām draudētu dzīvības briesmas. Par katru ēdienu vispirms bija steidzami jāapspriežas.

Frūte nostājās Kajam blakus un ošņādama izstiepa kaklu. Meiteņu vadone acīm redzami raizējās par to, kā šo lietu risināt tālāk. Viņa sačukstējās ar meitenēm, paņēma karbonādes strēmeli un, savādi svelpjoši čivinādama ar lūpām, sniedza to dogam. Viņa bija nelokāmi apņēmusies nepiespiesti tuvināties.

Frūte mazliet pagrieza galvu un nolieca ausis uz priekšu. Pēc tam vairs nelikās zinis, toties, maigi pakašņājusi ar ķepu, atgādināja Kajam, ka ir laiks izsniegt viņai sviestmaizi. Karbonādes strēmele tika aizvākta atpakaļ, bet eļļainā balss vēl nepadevās; tā cildinoši un lietpratīgi izteicās par labi audzināto dzīvnieku. Kajs gatavojās turpmākiem uzbrukumiem.

Barbara un Holšteins neieradās uz lenču. Viņi bija likuši iesaiņot līdzņemšanai ceptu gaļu, augļus, grauzdētas maizes šķēles un sviestu un atstājuši Kajam ziņu, kurā aicināja pievienoties. Viņš redzēja šo ainu acu priekšā: abi sēž kaut kur sniegā, un pasaule ir gaiša ap viņu matu cekuliem.

Ko lai mēs darām, Frūte?

Viņš klejoja apkārt ar dogu. — Tu neticēsi, Frūte, bet kopš pāris dienām es sev liekos vecs. Cilvēks vienmēr ir vecs tad, ja vienkāršo

uzskata par grūtu tāpēc, ka tas ir tik vienkāršs. Redzi, šis Holšteins zina, kā ir pareizi, un tā arī rīkojas. Es vispirms uzslienu šķēršļus un pēc tam brīnos, ka ceļš nav brīvs. Vai vari iedomāties, ka šis cilvēks, kurš soļo tev blakus, iekaroja Agnesi Germantu ar frivola blefa palīdzību un gandrīz mēnesi maldināja viņu, iestāstīdams, ka nebūs viņai pietiekami labs? Un tagad viņš visai bezpalīdzīgs stāv šeit, tev blakus, un nezina, ko darīt. Ir jau savādi ar sievietēm, ko esi pazinis bērnībā un redzējis izaugam; ir grūti atrast pret viņām attieksmi. Un vispār ir grūti veidot jaunas attiecības ar cilvēkiem, kurus pazīsti sen.

Amerikāniešu kompānija devās prom un jau uzsmaidīja viņam kā vecam draugam. Tas pilnīgi sabojāja Kajam omu. Visu dienu viņš palika savā istabā, līdz pēc viņa atnāca Barbara.

Vakarā Frūte sarīkoja vēl vienu dēku. Kajs bija līdz vēlam vakaram lasījis un piemirsis aizslēgt istabas durvis. Frūte izmantoja izdevību tās atvērt un doties izlūkos pa gaiteni. Kajs satrūkās no apslāpēta izsauciena, ieraudzīja, ka suns ir prom, un metās ārā.

Slīpi iepretim viņš ieraudzīja kādu pidžamā ģērbušos kungu, kurš neuzdrošinājās līdz galam aizvērt aiz sevis durvis, jo viņa priekšā stāvēja dogs. Kajs pasauca suni atpakaļ, un pidžama aizsteidzās projām tik naski, ka viņš pat nepaguva atvainoties suņa dēļ. Kajs apņēmās izdarīt to nākamajā rītā un ielāgoja istabas numuru.

Taču, kad viņš apvaicājās portjē, kas šai istabā dzīvo, tas atbildēja, ka iemītniece esot kāda dāma no Pensilvānijas, tādējādi atbrīvodams Kaju no jebkādiem pieklājības pienākumiem. —

Pēdējo dienu Barbara vēlējās pavadīt kalnu būdiņā. Frūte palika viesnīcā, un ceļā viņi devās jau naktī, ar laternām. Sniegs bija bāls un pelēks kā slīkonis, un laternu gaismas apļi tā nejutības priekšā šķita mazi un bezgalīgi pamesti.

Pēc divām stundām ap kalnu smailēm pavīdēja gaišums. Dažas

iezīmējās skaidrāk, ap citām bija saskatāmi miglas mūri. Tad tās atkal satumsa, toties gaiss lejā iegaismojās un it kā atvirzījās nostāk no viņiem. Nu Šajā pārmaiņu spēlē atkal uzvarēja smailes. Pievienojās sārtums un plūda viņiem pār pleciem, lejup pa nogāzēm, miglas strēles ievizējās kā perlamutrs, viss dzirksteļoja, pretim izlēca šķautnes, zeltītas, sastingušas lidojumā, — gaisma sagrāva cietokšņus, pār kalnu korēm pacēlās saule.

Vēsums atkāpās. Barbara drīz noņēma cepuri. Holšteins pogāja vaļā jaku. Kajs ierosināja šai ziņā neapstāties pusceļā. Jakas un svīteri iegūla mugursomās, piedurknes tika atrotītas, un plānā, baltā blūzē, gluži kā zēns, Barbara gāja pa priekšu, uz būdiņu, kas, maza, brūna un pazudusi, kļāvās pie nokares.

Vispirms — virtuve ar pavardu un malku. Pie sijas piesprausta zīmīte ar sirsnīgiem piekodinājumiem. Aiz virtuves — guļamtelpa. Gar mājas dienvidu sienu stiepās sols. Apkārtne tika izpētīta un savākts kurināmais, lai papildinātu krājumus; tas bija būdiņu likums. Tad katrs zvilnēja saulē, kur vēlējās.

Barbara pēcpusdienā rīkojās ar katliem un podiem. Stipra kafijas smarža darīja Holšteinu nemierīgu. — Civilizācijai piemīt savi jaukumi, — viņš negaidīti atzinās, izraisīdams Kajam smieklu lēkmi, un aizgāja uz virtuvi. Vēlāk tika šķirstīta būdiņas viesu grāmata, un Holšteins sniedza spožu koncertu, spēlēdams mutes harmonikas.

Vakars iedvesa Kajam melanholiju. Izgājis ārā, viņš vēroja, kā ēnu armija ielenc gaismu, tā bēga un jau likās esam pagalam, kad pēkšņi no būdiņas jumta vienā lēcienā aizlidoja debesīs.

Klusums viņu saviļņoja, viņš jutās ļoti viens, un, dzirdot, kā būdiņā apslāpēti sarunājas Barbara un Holšteins, šī sajūta pat pārtapa vientulības smeldzē.

Kajs šaubīdamies ielūkojās acīs savai dzīvei, un tas viņam nelikās daudz — ievākt ražu, ja neesi sējis. Zemnieks, kurš apstrādāja tīrumu, bija godīgāks un patiesāks — varbūt pat varonīgāks. Bija labi veikt

dienas darbu un būt pieticīgam. Bet tie taču bija meli; tā otra dzīve bija tikpat pieticīga kā šī; ne vienā, ne otrā pusē nevarēja tikt uz priekšu. Kajs ar nūju notrieca sniega garozu, kas apmeta kūleni un ripoja lejup.

Viņš domīgi noraudzījās nopakaļ ripojošām sniega pikām un nonāca simbolisma jomā ar tik uzskatāmiem salīdzinājumiem, ka viņa stāvoklis jau sāka kļūt bezgaumīgs. Turklāt beigas nebija viegli paredzamas; jo tādi salīdzinājumi ir kā rožukroņi, kur viena krellīte automātiski velk sev nopakaļ nākamo.

Te viņš izdzirda, ka Barbara sauc viņa vārdu, un atgriezās būdiņā. Virtuvē pie sijas karājās petrolejas lampa un no pavarda riņķiem plaiksnīja kvēle. Barbara uzrotītām piedurknēm dažos apkvēpušos kastroļos un pannās gatavoja vakariņas. Holšteins traucēja viņu ar padomiem.

Tomēr maltīte izdevās.

Gatavojoties naktij, tika ņemtas talkā visas segas, svīteri un jakas. Holšteins aizmiga pirmais. Barbaras balss vēl pāris reižu pārstaigāja istabu; tad rimtāka kļuva arī viņas elpa.

Kajs ilgi palika nomodā. Viņam tā bija pārdomu nakts. Taču vienīgais, ko viņš ap pusnakti secināja skaidri, bija tas, ka viņam gribas ēst. Apēdis no mugursomas izņemtos biskvītus, viņš beidzot iemiga.

Rīts bija spirgts un mirdzēja. Draiskošanās sniegā, sirsnīgi smiekli. Augšup uzlidoja smalka sniega mākoņi, kad slēpes slīdēja lejup un augumi šūpojās pagriezienos.

Līdz prombraukšanai atlika vēl dažas stundas. Holšteins devās atbrīvot Frūti no viesnīcas sprosta. Vēlreiz Kajs palika divatā ar Barbaru. Abi sēdēja viens otram pretim un gaidīja. Atkal Kajs juta sev pievērstu to pētošo skatienu, kuram nezināja atbildi. Un piepeši viņam likās bezjēdzīgi tik pašsaprotami pieņemt, ka Barbara lolo pret viņu kādas jūtas. Atvadas lika visam sarukt mazam, un tas vairs nebija aptverams.

Kajs zināja, ka maldās, tomēr viņam trūka drosmes, lai sev atzītos. “Es esmu noskumis,” viņš izbrīnījies atskārta.

Nāca Holšteins ar Frūti. Uzzibēja aša, izmisīga vēlme — un te Holšteins jau bija klāt.

“Tagad viss ir garām...” Kajs nodomāja.

Viņi atvadījās pie ieejas. — Redziet, Barbara, Frūte ir grūtsirdīga, jo viņai jādodas prom...

Jā, Kaj...

Piebrauca auto.

Uz redzēšanos, Barbara...

Tad nākamais pagrieziens, un tālāk tukšums.

XII

MODAI FILBIJAI BIJA tik slaidi augšstilbi kā Diānai; tie nebija ne centimetru par apaļiem un piešķīra viņai to lidojošo, projām traucošo iespaidu, kuram vajadzētu vilināt dzejniekus — ja vien viņiem būtu gaume — uz himnu sacerēšanu tik neatvairāmi, kā nespēj vilināt dvēsele, pat ja tā ir centneriem smaga. Virs ceļgaliem viņai bija neliela ieplaka, kura ļāva saglabāt grāciju un atsperīgumu arī tajā pozā, kas sievietei visbīstamākā, — skatā no aizmugures, bez kurpēm, ar pēdām smiltīs.

Kajs būtu pēdējais, kurš to noliegtu; viņš zināja, ka tas ir pa spēkam tikai nedaudzām sievietēm un ka auguma šarms ir atkarīgs ne tikai no potītēm, bet vēl vairāk no ceļgalu formas.

Ģērbusies zilā zīda peldkostīmā, Moda Filbija ar Frūti līdzās balansēja uz vidējā mūra akmeņiem. Viņai aiz muguras pār apaļajiem galdiem šūpojās lielie, sarkanie un zilie sauljumi. Starp pārģērbšanās kabīnēm plati tupēja bufetes galds ar daudzām aizkorķētām pudelēm un salātiem. Apolloniskos peldēšanas instruktorus bija ielencis

amerikāniešu pulks, kurā viņi nesatraucami un laipni veica savu pienākumu: bija un palika tumšbrūni, stiegraini, labi noauguši un šarmanti. Viņi ik stundu pārģērbās citā triko. Tikai nelabprāt viņi brida ūdeni. Tas no viņiem arī tika prasīts reti.

Kajs gulēja uz akmeņainā mola, kas nelielu gabaliņu iesniedzās ūdenī, un, acis miegdams, vēroja kreolu, kurš nira kā amfībija. Tālāk ūdenī šūpojās nostiprināti, ar kokosšķiedru paklājiem pārklāti plosti; uz tiem valdīja tik skaļa brēka, uz kādu visā pasaulē ir spējīga tikai anglosakšu valoda. —

Starpgadījums baložu šaušanas laikā Modai Filbijai bija sagādājis nepatīkamas izjūtas. Viņa uzreiz bija sapratusi, par ko ir runa, — un tikpat žigli ievērojusi, ka Kajs viņu turp aizvedis tīšām. Pārsteidzošais iznākums sagrāva visus viņas plānus. Tam, ko viņa vairāku nedēļu laikā, pēc pašas domām, bija uzbūvējusi, vienā acumirklī tika laupīta jebkura vērtība. Nebija svarīgi, vai Kajs jau pazinis Lilianu Denkerku vai abi tikai tajā brīdī sākuši pārdrošu un ļoti aizraujošu spēli uz augstām likmēm; šis bija viens no tiem retajiem gadījumiem, kad visu tiešām izšķir vienīgi fakti.

Modai Filbijai nenāca ne prātā justies aizskartai. Tomēr viņa bija spiesta negribīgi atzīt, ka mērenā slieksme uz Kaju ir pārvērtusies stiprā un kaislā sajaukumā, ko veido aizkaitinājums, izbrīns un vēl kaut kas, ko viņa pagaidām vēl neuzdrošinājās izdibināt precīzāk. Kajs bija aizbēdzis — vēl ļaunāk: viņš bija aizbēdzis bez nolūka, un tas izpauda, ka attiecībās ar viņu Moda nav tikusi ne soli tālāk. Situācija starp Kaju un Lilianu Denkerku viņai imponēja; viņa aptvēra, cik tā bijusi pārdroša savā bezrūpībā; ja kādam no abiem piemistu mazāk izmanības, situācija būtu varējusi beigties visai nepatīkami. Un tieši šīs pārgalvīgās eskapādes kopā ar līdzvērtīgu partneri bija apstāklis, kas kairināja arī Modu Filbiju un pēc kā viņa tiecās. Jo lielāku rūgtumu sagādāja tas, ka viņai nebija ļauts piedalīties. To iedomājoties, pagaisa viss šo apsvērumu vēsums; viņa jutās ievainota, un, lai viņu

iekarotu, Kajs nebūtu varējis izdarīt labāku šaha gājienu par šo, kura mērķis taču bija pilnīgi cits.

Moda Filbija atlaidās uz akmeņiem līdzās Kajam. — Vakar ūdens bija tik dzidrs, ka peldot varēja saskatīt savu ēnu smiltīs. Kad peldēju uz krastu, tā ņirbēdama dažu metru dziļumā visu laiku slīdēja man pa priekšu. Likās — pār mākoņiem laižas lidmašīna, strauji un mazliet noslēpumaini vilkdama līdzi savu ēnu.

Ar ēnām jau vispār ir savādi, — sacīja Kajs. — Pār tām var paklupt. Vistrakāk tās uzvedas naktī, starmešu priekšā. Guļ, ieplakušas kādā iedobumā, un pēkšņi lec ārā kā dzīvnieki, izaug lielas, bēg un biedē. Ir kāds stāsts par to, ka reiz kādam uz šosejas nācies ieskrūvēt auto starmetī jaunu spuldzi. Kad viņš atsācis braukt, mašīnai pa priekšu dejojis kaut kas spokains — lāgiem kā cilvēks ar izplestām rokām, lāgiem kā rēgs. Braucējs nezinājis, ko domāt, un tikai daudz vēlāk pamanījis, ka, nomainot spuldzi, starmetī iekļuvis ods un, milzīgi palielināts paraboliskā spoguļa refleksos, nonācis gaismas starā.

Moda Filbija salika kopā kājas un apvija rokas ap potītēm. — Cik satraucoši! Man liekas, jūs esat romantiķis...

Dažreiz tā liekas man pašam...

Vai tas nav grūti?...

Viņa atbalstīja zodu uz ceļgaliem. Zem peldkostīma smalkos posmiņos izspiedās mugurkaula loks — varēja gadīties, ka tas tūdaļ traucas prom — nezināmā virzienā — ja rokas to atlaidīs.

Ne pārāk, ja vien pietiek veiklības, — teica Kajs, kuram saruna sāka iepatikties.

Un ja veiklības trūkst?

Tad var iziet kā tam zvejniekam, kurš ūdenī pakļuva pats zem sava tīkla un noslīka tajā.

Tām jābūt gauži nepatīkamām beigām...

Pats nepatīkamākais — un pēdējās minūtes ir īpaši baisas — noslīkt tā, pašam savā tīklā...

— Tātad romantika ir bīstama?

Ārkārtīgi...

Tātad arī tajā vajadzīga veiklība?

Tas nav tik vienkārši, — Kajs domīgi atteica. — Jau tradīciju dēļ vien ir mazliet jāturas pie romantikas. Kas gan citādi notiktu ar mīlestību...

Zilā zīda mugura izslējās. — Varbūt izpeldēsimies?

Viņi devās uz ūdens pusi. Moda Filbija novilka kurpes. Oļi viņai zem kājām čirkstēja. Abi cieši ieķērās virvēs, kas veda uz jūru, un gar tām virzījās uz priekšu.

Bangu vilnis nāca pienaini zils, pret viņu augumiem sašķīda putās un centās aizraut viņus sev līdzi. Bet rokas turējās; jau nākamais vilnis aizbrāzmoja pār galvām. Abi atlaida virves un metās peldus. Viņiem aiz muguras šļakstinājās Frūte.

Blakus parādījās pirmais plosts. Tam viņi apmeta loku un palaida to garām. Nākamais atradās tālāk un bija tukšs. Viņi uzrāpās uz tā. Frūte, kam virs ūdens bija tikai galva, gluži kā nogrimušas bronzas figūru grupas fragments piepeldēja klāt, ļāva izvilkt sevi laukā un noskurinājās tā, ka visapkārt pašķīda šļakatas. Plosts nosvērās zem viļņiem. Viņi stāvēja uz tā.

Vai jūs jau esat pieteicies Eiropas kausam?

Plosts sašūpojās, Moda Filbija pieturējās pie Kaja delma un paraudzījās viņā.

Vēl jau ne tuvu nav pēdējais laiks pieteikties, —- viņš atbildēja, pēkšņi satvēra Modu un bez lielas domāšanas iemeta ūdenī, nopakaļ tūdaļ ielidoja arī rejošā Frūte.

Viņas uzreiz iznira atkal; Kajs visā garumā izstiepās uz paklājiem ar seju pie malas, turpat Modai pie galvas. — Vai nevēlaties kopā ar mani ieturēt maltīti?

Viņa no lejas iešļāca Kajam acīs ūdens šalti, pamāja ar galvu un steigšus peldēja prom.

Maltīti viņi ieturēja mazā balkona terasē viesnīcas otrajā stāvā.

Pāri bija pa pusei izvilkta markīze, lai pieslāpētu spilgto gaismu, kas krita pār galdiņu. Ēnas mala asi šķērsoja grīdu, radīdama dubultu gaisotni: ārā spožā, baltā saule, bet zem nospriegotā audekla — maigāks, samtaināks gaišums.

Moda Filbija stāvēja balkona malā mirdzošiem matiem un apspīdētu skaustu, gaismas apņemta, neaizskarama, zaigojoša amazone, — viņa pārkāpa pāri ēnas līnijai un tagad, ar blāvi tonētu ādu, ar smaidu un neizprotamu skatienu atkal bija sieviete...

Pelde bija dāvājusi abiem to vieglo gurdumu, kas ir labākais pamats tērzēšanai un flirtam. Starp viņiem lidinājās estētikas graciozā erotika, acu mielošana vienam pie otra, apstiprinājums gandrīz vai bez dziņas.

Šo mieru Kajs uztvēra kā izplatījumu, kurā daudz kas ir vienlaicīgs un tik stipri saaudies kopā, ka viņš nespēja skaidri noteikt, vai šī noskaņa ir atbalss no dienām, kas pavadītas kopā ar Barbaru, — vai tā ir priekšnojauta par laiku, kas tiks pavadīts kopā ar Lilianu Denkerku, — vai varbūt tikai Modās Filbijas dzīvās klātbūtnes ietekme.

Viens pārgāja otrā, šī stunda lidinājās gaisā un iesūcās asinis, tā auga un kļuva par “gandrīz”, par elpojošu, trīsošu “jau?”, kas tiecās pēc Modās Filbijas — jo viņa bija šeit un tāpēc stiprāka par pārējām, viņā neskaidrais sariesās par mierīgu “kopā”, kas bija uz laiku, tikai uz šo mirkli — un tomēr šis savādais mirklis dāvāja viņai kādu dvesrriu un pat atbalstu no Barbaras un Lilianas Denkerkas, — kādu brīdi viņas veidoja heterogēnā falangu — maigu variāciju par mūžīgo, slepeno visa sievišķīgā, pat savstarpēji naidīgā falangu cīņā pret vīrieti. —

Moda Filbija pamērcēja pirkstu galus ūdens trauciņā un nolika servjeti. — Iedodiet man cigareti...

Viņa piecēlās, tomēr vilcinājās iziet no ēnu jomas saulē.

Kajs sniedza viņai sērkociņu, viņa mazliet pielieca galvu, Kaja roka ar liesmiņu sniedzās augšup, viņas mutes augstumā, viņa redzēja šo

roku tik tuvu un skaidri kā vēl nekad, brūnā āda, stūraino nagu vieglais izliekums — tikpat tuvu viņai šķita esam seja, ī— un piepeši sērkociņa lipinošajā gaismā, kas roku un seju vērta palsāku un tumšāku gaišajā dienas ietvarā, šajā ikdienišķajā kustībā, ieelpojot pirmo dūmu, kura laikā skatiens vienu sekundi gandrīz izklaidīgi pakavējās pie Kaja, Moda vienā zibsnī atskārta, ka viņu mīl.

Viņa jutās tik pārsteigta, ka kļuva bezpalīdzīga. Negaidītais pārplūdināja viņu ar tādu vājumu, ka nācās atbalstīties.

Viņa uzlika plaukstu uz Kaja pirkstiem, it kā gribēdama ērtāk pievirzīt sērkociņu, un turējās kā pie balsta, tik pilnīgi bezspēcīga viņa jutās. Pietiktu jau ar vienu kustību, lai visu pārvērstu atdevībā...

Kajam it nekas nebūtu bijis iebilstams, ka attiecības ar Modu kļūst krāsainākas un personiskākas. Viņš nereti pats bija spēlējies ar šo domu, un tagad, šajā noskaņā, tā viņam liktos īpaši pievilcīga.

Tomēr viņš palaida to garām — jo, kaut gan parasti viņam kopumā piemita drošs instinkts, kurš nozīmīgās norisēs vīla reti un bija pietiekami elastīgs, lai tās ne tikai sajustu, bet arī piepildītu, tomēr saskarsmē ar tāda tipa sievietēm, kāda bija Moda Filbija, viņš kļuva svārstīgs, ja pazina viņas pārāk ilgi.

Viņa piederēja pie tās kaitinošās starpšķiras, kurā vienīgais patiesais šķiet esam blefs. Tas gan nerunāja viņai par sliktu; tomēr tāda mēroga blefam par pamatu ir nepieciešama dziļa cilvēcība un dvēseliska distance, lai nodarbošanās ar to atmaksātos un nenolaistos līdz vienkāršai maldināšanai.

Lai nu kā, Modai Filbijai no tā visa piemita pietiekami daudz, lai, nodarot postu, nezaudētu gaumi; taču par maz, lai nešaubīgi izprastu savas jūtas. Tā kā kaut kas tamlīdzīgs viņai patlaban atgadījās varbūt pirmo reizi mūžā, notika traģikomēdija: viņa, allaž tik droša, šajā izšķirīgajā brīdī pieļāva kļūdu, un visas rafinētās bruņas, izmēģinātas

jau tik daudzos gadījumos, tagad, pirmajā situācijā, kura viņai tiešām bija svarīga, ne tikai nepildīja savu uzdevumu, bet pat traucēja.

Šī pretruna lika viņas bezpalīdzībai izskatīties tīšai, un Kajs nojauta viltību tur, kur tās nemaz nebija.

Viņš atturējās, un mirklis izplēnēja.

Moda Filbija uzskatīja, ka ir atraidīta, nepamanīdama, ka nemaz nav saprasta. Par mērauklu viņai tagad kalpoja vienīgi pašas izjūtu pakāpe — un, tā kā šīs izjūtas gandrīz bija viņu pieveikušas, viņa pārdzīvoja kaunu, pat aizvainojumu un teju vai sāpīgi juta nepieciešamību pēc iespējas ātrāk nolikt vietā to, kas patiesībā nemaz nebija no tās izkustināts.

Lai piesegtu sevi, viņa nolēma izmantot visvienkāršāko līdzekli un lūkoja apgriezt visu otrādi, lai tieksmi pēc Kaja pamatotu un maskētu ar interesi par kādu citu. Vislabākais iegansts bija Mērfijs. Steidzoties ātri izdzēst notikušo, viņa rīkojās bez kādas diplomātijas.

Vai esat kaut ko mainījis sava auto konstrukcijā? — viņa iejautājās un apsēdās.

Kajs brīnījās par tādu sarunas pavērsienu, kuru neizprata. Viņš piekrītoši palocīja galvu.

Vai tas ir kāds uzlabojums?

Nu viņš kļuva uzmanīgs un spēra soli uz takas, uz kuras viņu gribēja uzvilināt. Viņš sāka medīt pats: — Jūs esat par to dzirdējusi no... — un ļāva vārdam neizteiktam lidināties gaidās.

Filbija tūdaļ nāca viņam pretim un nodeva — lai nenodotu sevi.

Jā... no Mērfija...

Ak no Mērfija...

Jā, viņš to pieminēja. Uzskatīja par būtisku...

Tik ļoti būtisks tas nav.

Moda Filbija kļuva mierīgāka, redzēdama — Kajs tiešām seko; tomēr tagad šī loma lika viņai iet tālāk, nekā viņa patiesībā vēlējās; taču, uzlūkodama to par mazāko ļaunumu, viņa labu prātu pakļāvās un ierunājās biedriskā tonī: — Vai tādējādi sacīkstes nekļūst mazāk aizraujošas?

Mērfijam noteikti.

Es gan teiktu, ka jums tāpat. Tieši jums. Jūs taču piedalāties nevis tādēļ, lai katrā ziņā uzvarētu, bet gan sprieguma dēļ... — Viņa jau atkal uzdrošinājās mesties uz priekšu. — Jums jau patīk neaprēķināmas situācijas.

Kajs juta tik stipru ziņkārību, ka aptuveni uzminēja patiesību. Tam, kurš tik apņēmīgi uzsāk apšaudi, ir jābūt apdraudētam no kādas citas puses.

Tagad viņš iesaistījās ar neviltotu sparu. — Jūsuprāt, būtu interesantāk, ja izredzes būtu vienādas?

Jā. — Viņa uzelpoja. Briesmas šķita esam garām.

Vai jums tas būtu svarīgi? — Kajs uzdeva jautājumu, neskatīdamies uz Modu.

Viņa, mazliet izbijusies, klusēja.

Viņš piecēlās, pēc brīža atgriezās ar papīra lapām un sniedza tās viņai. — Te divās skicēs attēlota konstrukcija, par kuru jūs runājat.

Neizsakāmi pārsteigta, viņa skatījās uz lapām, kas gulēja viņas priekšā, apjukusi par šo negaidīto pavērsienu un nokaunējusies vēl vairāk nekā iepriekš. Jūtas, no kurām viņa bija gribējusi izvairīties, spēji sagrāba viņu vēl negantāk un atrada vēl bezpalīdzīgāku. Moda ar pūlēm izdvesa: — Jūs man dodat...

Tie ir dublikāti, kas man vairs nav vajadzīgi.

Un kādēļ...

Tādēļ, lai... — Kajs īsi pasmaidīja — ...lai sacīkstes varbūt kļūtu aizraujošākas.

Moda Filbija jutās pārāk apstulbusi, lai apdomātos. Viņu vadīja

vienīgi trula vēlēšanās visu nokārtot un noskaidrot. Bija vienalga, kas notiks. Viņa paņēma lapas un saplēsa tās. — Nē... tas nav tiesa... es to nemaz negribu...

Kajs bija atradis sakarību. To, kā viņa kombinācijā vēl trūka, izpauda Modās izturēšanās.

Taču tagad viņu biedēja tas, kas vēl pirms dažām minūtēm bija iekārojams. Pamats bija pārāk mainījies, pārāk uzvandīts, un aizsākums būtu pārlieku piesātināts ar maldiem, izskaidrošanos, izlīgumiem un citām traģiskām piedevām; tas bija tieši tas, kas Filbijā viņam bija pilnīgi vienaldzīgs. Viņam nevajadzēja, lai Moda viņu vienkārši mīl; tas būtu par daudz primitīvi un vienmuļi; jo šim nolūkam viņa bija pārāk pieredzējusi novice.

Tā nu Kajs atlika uz vēlāku laiku to augļu plūkšanu, kas bija nobrieduši šodien, un turklāt izdarīja vēl kaut ko. Viņš saņurcīja saplēstos papīrus, nevērīgi nometa tos zemē un teica: — Žēl idejas, tomēr to nevar īstenot praksē. Mēs mēģinājām, bet tas nav iespējams. Tāpēc zīmējumi ir interesanti, taču citādi pilnīgi... nevērtīgi.

Moda Filbija ieplestām acīm skatījās viņā. — Jūs to nemaz neesat īstenojuši?

Mēs centāmies. Konstrukcija diemžēl nav veiksmīga.

Un iecere ir...

...bez kādas nozīmes.

Kajs sirsnīgi iesmējās, it kā viņam būtu izdevies grūts joks, kuru tā attīstības gaitā neviens no abiem nav ņēmis par pilnu. Moda šaubīdamās pacēla pret viņu acis un valdījās visiem spēkiem. Viņas plāniem šī bija pagalam nesekmīga diena.

Kajs steigšus izlikās nemanām viņas apjukumu, lai būtu ticamāk, ka viņš palaidis gar acīm arī šo to citu. Abi uzsāka idillisku tērzēšanu, un Moda Filbija atguva drosmi.

Pēc dažām minūtēm viņš ierosināja iedzert kafiju pie kazino. Viņš zināja, ka tur satiks Lieveņu.

Viņi devās ceļā — Moda Filbija vēl bikla, tomēr jau koncentrējusies, iegrimusi domās, lai iegūtu skaidrību. Taču tam vairs neatlika laika, jo Lievens dāsni bārstīja amizantas tenkas, dzīvi stāstīja par nedaudz apšaubāmo grāfieni K., kurai vīrs vedis uz mājām mīļākos, līdz viens no tiem pēcāk stipri apkaunējies par to, ka tik zemiski pievīlis grāfa šķietamo draudzību, un ieradies pie viņa ar paskaidrojumiem. Un, lai gan grāfs spēlējis uz visiem bezmaz tagoriskas pasaulsmīlestības reģistriem, otrs tomēr neazlaidies, līdz duelis kļuvis neizbēgams. Tas bijis vissmieklīgākais duelis, kāds jebkad pieredzēts, jo nožēlas pārņemtais donžuāns satraukumā piemirsis, ka uz grāfu nedrīkst tēmēt, un ietriecis viņam lodi augšstilbā. Tādējādi izcēlies milzu juceklis, jo tagad iemesls gribot negribot izskatījies nopietns, pat ļoti nopietns, ja jau vīrs bijis spiests aizstāvēt savu godu. Visi brīnījušies par tādu grāfa degsmi, jau nodomājuši, ka viņš pilnīgi mainījies, un pārējie donžuāni piesardzīgi vairījušies no viņa sabiedrības, līdz viss notikums tomēr pamazām nācis gaismā.

Moda Filbija tikmēr bija atguvusi savaldību. Pēc pusstundas Kajs devās prom, atstādams savā vietā Lieveņu, kurš nenojauta, ka drīz pļaus to, ko nekad nav sējis.

XIII

KAJS VĒL NOTURĒJA īsu apspriedi ar Holšteinu. Abi pārskatīja treniņa metodes un norunāja laiku, kad satiksies Sicīlijā.

Pievērsiet uzmanību bremzēm, Holštein; šajās kalnu sacīkstēs mums nāksies uzvarēt ar bremzēm.

Tad izdarīts bija arī tas, un Kajs atgriezās viesnīcā, lai sakravātu mantas. Laukumā pie kazino gaidīja daudzas automašīnas, pielādētas ar koferiem. Viesnīcas omnibuss bija pilns ar bagāžu. Sezona tuvojās noslēgumam.

Vienu koferi Kajs nosūtīja uz Lilianas Denkerkas jahtu. Pārējo

bagāžu atstāja līdz ar savu automašīnu; Holšteinam vajadzēja aizvest koferus uz Dženovu un atdot glabāšanā.

Pienāca atvadas no loga, balkona un skata uz krastu. To visu Kajs bija iemīļojis, jo tas tagad bija tik ierasts. Jūra un gaiss bija liegi un silti kā akordi vēl pirms skaņas, pumpuru akordi īsi pirms uzplaukšanas, pirms pieskāriena ausij, pirms tiekšanās tālumā.

Varbūt tūdaļ ieskanēsies zvani — bet varēja izcelties arī stipra vētra, kas dzen sev pa priekšu krāsainus putnus no tā krasta, kas slēpjas aiz apvāršņa, un nes līdzi trauksmi un bojāeju.

Bezmērķīgas stundas pirms piepildījuma, bez gaidām un gribas, — savāds mirklis, kad vējš var kļūt par likteni un mākonis — par nolemtību. Kad sirds ir magnēts, mirkli atsvabināts no sava spēka, atstāts tā pola varā, kas patlaban slīd garām.

Zelta stunda, neaizsargātības — mājupceļa — un atdevības stunda. Dari, kas tev tīk, māte pasaule, — lai buras piepūš tas vējš, kurš nāks pirmais.

Nemiers klusēja. Buras bez skaņas pagriezās uz dienvidiem. Bijušais izbaloja. Dzīve virzījās uz dienasvidu, un netika vairs domāts par rītdienu un vakardienu. Tas bija izlīdzinājums, tikpat tāls no vētras kā no miera...

Pēcpusdiena kļuva krāsaināka. Austrumu līča klintis pletās skaidrākas un saredzamākas. Slīpa saule, kas ar platākām ēnām sadalīja nogāzi plaknēs un kubos. Rietumos jau sarkanīga migla, uz tās fona melnas palmas. Gaisma vairs nestaroja — tā sāka plūst pa ielām, pār jūru.

Atskanēja svilpiens, un no klintājiem izvijās vilciens, slīdoša nefrīta lente līča malā. Tas nozuda, atstādams aiz sevis mākoņu svēdru, zilgani apmirdzētu, vizošu perlamutra līkumos.

Automašīnas bez skaņas brāzās pār krustojumiem pie stacijas, uz peldu iestādes pusi. Lielie omnibusi, atsperīgi, klusām riepām, korpulenti un ņipri kā steidzīgas vaboles, meta līkločus ap stūriem. No Cafe de Paris skanēja mūzika.

Kajs nokāpa lejasstāvā un deva norādījumus šveicaram. Nēģerim pie portāla viņš uzdāvināja visu sīknaudu, kas bija palikusi kabatās.

Laukumā nerimtīgus lokus meta automašīnas. Balti tērptie kafejnīcas apkalpotāji stāvēja uz kāpšļiem un pavadīja mašīnas līdz stāvvietām. Daži rodsteri pat stāvēja pie galdiņiem; braucēji bija vēlējušies uz pāris minūtēm sastapt paziņas. Brīvvalsts policisti kā ķeizari stāvēja baltos mundieros ar zelta auklām un tropu ķiverēm, izdaiļodami šīs gleznas fonu. Viņus applūdināja Kuka aģentūras tūristu karavāna.

Augstu virs kraujās ielas, kura veda uz “Mirabo”, kalnu grēdu šķēla Corniche šaurā svītra.

Kajs pagriezās un nokāpa pa kāpnēm Montekarlo bulvāra virzienā. Viņš vilcināja minūtes, tik izlīdzināta viņa dvēselē šūpojās gaidāmo notikumu harmonija, viņš labprāt būtu kavējies pats un aizkavējis laiku — šajā maigajā mierā, kas bija reizē sapnis, laime un zināšana. Laime vienmēr bija tas, kas pastāv iepriekš, un viņš gribēja to paildzināt, noturēt, cik vien ilgi spēdams.

Viņš stāvēja platajā promenādē pie ostas. Monako kā tornis viņa priekšā, augšup pa klintīm, nemierīga vieta, kas gluži kā vīteņaugs uzrāpusies augšā kalnā. Tir aux pigeons* akvedukts, daudzām arkām brizdams pa jūru, līdzinājās romiešu ūdensvadam. Jau kvēloja gaismas Kondamina bulvāra juvelieru veikalos. Stunda starp dienu un mijkrēsli, vēl piederoša gaismai, bet vakara mistikas tik apdvesta, ka Lombardijas ielejas itālieši šai laikā jau sāk novēlēt Felicissima notte**.

Bija laiks iet. Jahta gaidīja. Ūdens caurspīdīgs viļņojās ap tās priekšgalu. Tā viegli trīsēja un sanēja; tā jau bija gatava burāt.

Vienā stiepienā Frūte pa šauro laipu uzjoņoja uz klāja. Kajs viņai sekoja. Pēc nedaudz minūtēm jahta atraisījās no krasta un devās atklātā jūrā.

Kajs uz klāja bija vienatnē. Neviens viņu netraucēja. Iegrimis apkārtējā ainavā, viņš sēdēja pie reliņiem un ar acīm sekoja putojošam ķīļūdenim. Ūdenī iestrāvoja vakarsaules sārtums. Kobaltzili un zaļi atspulgi kā gaišas plātnes izlidoja tam cauri un sašķīda nemierīgākā ūdenī. Sāka pūst vējš.

Frūte pacēla galvu. Nāca Liliana Denkerka. Kajs devās viņai pretim. Abi ilgi stāvēja līdzās un raudzījās uz krastu, kas palika tālumā. Abi zināja, ka līdz ar šo krastu aiz muguras paliek pasaule un jebkuras cēloņsakarības.

Vispārpieņemtās ieražas abi nicināja tik ļoti, ka izmantoja savā labā; tās palīdzēja aizsargāties un distancēties no otršķirīgā. Taču viņi tās atmeta, tiklīdz bija atraduši sava līmeņa partneri.

Viņi bija pietiekami stipri, lai panestu piedzīvojumu, kurš bija izticis bez vairākām stadijām — kurš nāca kā dāvana, bet aizgājis nebūs ne atsaucams, ne noturams.

Tāpēc viņi nevis tērēja laiku, lai to kaut kādā veidā klasificētu un nostiprinātu, bet gan atdevās tam — viņi zināja, tas ilgs tikai acumirkli, — tas bija sveiciens, sadošanās rokās. —

Pārāk vienāda viņiem bija asins, lai viņi ilgi varētu palikt kopā.

Abiem bija nācies atteikties no dažas vidusmēra izdevības, lai sagatavotos tiktāl, ka kļūst iespējams pilnībā izmantot izcilāku izdevību. Skepse, ar kuru viņi bija noraidījuši nepilnas jūtas, tagad palīdzēja radīt neparastu situāciju, kuru naiva acs varētu noturēt par romantisku ideālu.

Viņi bija pirmie cilvēki. Viņi šķirstā peldēja pa ūdeņiem pār nogrimušo zemi; pienāca rīts, dienasvidus, vakars, nakts, — bet laiks stāvēja uz vietas, kuģis bija noburts, un zelta stundas skrēja piepildītas.

Viņi nepūlējās kāpināt un saasināt. Viņi pazina laimi, ko dāvā pareizais mērs, piešķīra nozīmi nevis svaram, bet gan secībai. Notiekošais bija tik liels vai mazs, kāds tika veidots, un pret to viņi juta mierīgu, nevis mistisku bijību un neielaidās eksperimentos — un notiekošais viņos dzīvoja aiz pateicības par to.

Tāpēc nebija ne patētikas, ne skaļu vārdu. Tie visu būtu aptraipījuši. Svarīgi bija tikai bezrūpīgi un pareizi darīt ikdienišķo. Pasaules grācija: viss slīd un aizslīd — cilvēks to zina un ^kaisti atzīst sevi tam piederīgu.

Un no tā katru mirkli uzziedēja brīnišķais. Nebija seklumu, jo viss notika virsmas līmenī. Vai tad tā nav daudz krāsaināka par visu citu?

Liliana Denkerka un Kajs nesatraucamā gaišumā apzinājās to, ka mīlestība nav pilnīga; viņi nemēģināja kļūt par vienu veselumu — toties ļoti centās vienmēr palikt divi.

Viņi zvilnēja atpūtas krēslos pie reliņiem un raudzījās, kā dzelmē bariem aizslīd zivis ar tumšām mugurām.

Viņi makšķerēja, kad jahta bija nekustīgi noenkurota, un domājās saskatām, kā dzidrajā ūdenī airējas bruņrupuči un astoņkāji. Mazie vilnīši vieglos šļakstos zuzēja lejā ap kuģa sāniem. Zem saules buras viņi sēdēja gaišos kreklos un platās biksēs, un mīkstās cepurēs, un slēdza derības par to, kurš pirmais kaut ko nomakšķerēs. Lāgiem kāds zivju bars satraucoši skāra pludiņus, kas līgojās ūdenī; vai arī viegli noraustījās makšķeraukla.

Bija skaisti vērot, kā viļņos šūpojas saules atspulgu ovāli. Ja pārliecās pār malu pavisam zemu, tad pie paša priekšgala bija labi saredzams, ka tur, apakšā, ir dzelme. Reizumis tā mēmi atvērās.

Tad viņiem bija gana šo lietu, aiz kurām paslēpušies laukā aizdomīgi šķielēja filozofija un simboli, un viņi atgūlās uz muguras. Palika tikai zilgme, un tajā varēja pazust.

No tās strāvoja varena suģestija. Blakus elpoja brīnums — otra

cilvēka augums. Ne ar vienu maņu tas nebija uztverams un tieši tāpēc sniedza vēl aptverošāku izjūtu, skatā uz debesīm ar to varēja sakust, nezaudējot aprises, nepakustoties, sevī atskāršot straumi, kura ir visuresoša, bet top sajūtama tikai tad, ja tu tai lēnām atdodies, izzūdi un tieci izslēgts kā atsevišķais, ja virzies paralēli vispārējam, ja, izmantojot kopīgā spēku, tev atveras robežas uz īpašu un ļoti intensīvu sajūtu, kuru baudot šķiet, ka dvēsele kļūst par plānu apvalku ādai, šim nepārspējamam vissmalkāko izjūtu instrumentam.

Taču tas viss izgaisa kā tvaiks, parādoties sīku garnelīšu pastētei, kuru pavārs tik tiešām prata gatavot talantīgi.

Uz jahtas bija radioaparāti, un reizēm ēterā bija notverams kāds koncerts no Londonas vai Parīzes. Pa vidu nereti dūca kuģu telegrāfu neizprotamie signāli; jo nekas nav pļāpīgāks par kuģiem, kas atrodas ceļā; tie ikvienam grib izstāstīt, ka dodas uz Pernambuko vai Kolombo.

Tā ritēja dienas bez pūliņiem un cīņām. Abi nekad nerunāja par agrāko. To viņi bija nobīdījuši malā, pat īsti nepārdomājuši.

Viņi atstāja viens otru vienatnē. Kajs veselu priekšpusdienu sēdēja glābšanas laivā un lasīja. Un, ja gribēja, viņš tur sēdēja arī vēl pēcpusdienā. No abiem staroja bērnišķīgais, tas neizvirta un netika skubināts. Tas izauga no dabīguma, ar kādu viņi dzīvoja.

Jūtas nebija apspriežamas. Tāpēc viņi nenogura viens no otra. —

Uz paceltās buras fona viņi paukojās ar smalkām, lokanām floretēm, un vakarblāzma lēja bronzu viņiem uz pleciem un sejā.

Augumi slīdēja viens otram tuvāk gluži kā kaķi, mīkstās, stieptās kustībās, spēji atlēca atpakaļ, meta zibeņus no plaukstas locītavas. Tērauds šķindēja pret tēraudu, izšķīlās spriedze, gaišas dzirksteles, tā — ar floreti rokā — varētu atrasties Āfrikas džungļos, kur no gaisa lēcienā atlido leopardi un sapinas slaikā metāla smailē.

Kajs aizmeta ieroci. — Laiks mitēties, citādi mēs paukosimies pa īstam, — savādi, kā šīs floretes grib pavedināt uz to, lai tām ļauj ieurbties elpojošā miesā, — tas būtu tik viegli, it kā tās iegrimtu ūdenī...

Naktī uznāca dienvidu vēji. Mēness spīdēja pie debesīm liels, gandrīz tropisks. Klāju apgaismoja netveramas gaismas svārstības. Iemigt nebija iespējams.

Viņi klīda apkārt. Tur vēl gulēja iepriekšējā vakara floretes. Kajs tās paņēma un salieca... — Mēness tās samaitās.. — Augstā lokā viņš iesvieda tās ūdenī; nozuzdamas tās gandrīz nočūkstēja. Ja spīd tāds mēness, ieroči nedrīkst būt tuvumā.

Klāt pievilktiem ceļgaliem, viņi sēdēja jahtas priekšgalā, tuvu pretim viens otram. Lilianas Denkerkas seja bija bāla. Jūra bija kā svins, no kura jahta uzara sudrabu. Sudrabs fosforescēja un bija māns. Klusu atlaidās vējš un dziedāja mastos. Mēness bija nāvējošs, un nebija labi atrasties zem tā bez aizsega. Tā fluīds nonāvēja dzīvību, tas bija zināms. Ja mēnesnīcā atstāja dzīvnieku mazuļus, tie pārvērtās par zaļacainām nakts ēnām. Ja nēģeru krālos pilnmēness naktī ēda vistas gaļu, tad varēja iegūt spēju caur kuņģi raudzīties tālumā. Savāds bija arī valallas koks, kas plīsa atskabargainās šķembās.

Kajs stāstīja par iedzimto teiksmām. Bija burvestības, kas nonāvēja, un amuleti, kas sargāja. Reiz viņš bijis apstarots ar burvestību, kas plūda no mēness akmeņiem un ugunīgajiem opāliem, — bet kāda jauniņa Javas salas iedzimtā atnesusi viņam ametistus, kas viņu izglābuši; tas noticis kādā ciematā, kur viņam jau aptrūcies hinīna. Tad viņa gājusi viņam līdzi un atkal prom. Liliana Denkerka aptvēra bez jautāšanas: tagad šī meitene droši vien bija mirusi...

Tad Kajs ar zināmu degsmi sacīja: — Ir nomācoši dzīvot dienu no dienas, bez mitas.

Tikai tagad...

Tas ir mokoši, ka nav iespējams izlēkt kā no kuģa krastā, lai ieturētu pauzi. Tas ir brauciens bez pārtraukuma.

Tā tikai liekas.

Cilvēks dzīvo un dzīvo, tas ir biedējoši. Kāpēc nevar pārtraukt, nozust uz kādu laiku un tad atgriezties?

Vai tad mēs neatgriežamies?

Tā mēs netiksim tālāk, — Kajs noteica un iesmējās. — Mēness kūda uz dumpi. Būtu labi, ja šo trauku, kas pildīts ar gadiem un mēnešiem, varētu sakratīt, šodien izvilkt šo, rīt ko citu — vienreiz dienu no četrdesmit piektā dzīves gada, vienreiz — no astoņpadsmitā, juku jukām, kā gribas. Tagad mēs allaž esam vienādi, un mums kaut kā trūkst...

Liliana Denkerka klusēja.

Kajs turpināja: — Cik daiļa jūs esat šajā gaismas mānā, šajā gaismas dekadencē, kas ir tik bezspēcīga! Es redzu jūsu acis un lūpas, es redzu jūsu plecus, un mēs esam cīnījušies viens pret otru ar floretēm, es vēl jūtu jūsu kustības. Vai varat aptvert, ka tas ir par maz un ka tam klāt es gribu vakardienu un rītdienu, kad pusmiegā uztrūkstos, jo kāda skaudra doma ir parādījusi, ka man nekad nevar piederēt kāds cilvēks —- tā, kā es to neskaidri nojaušu?

Mums kaut kā ir par daudz — saprāta vai asiņu. Būtu vienkāršāk, ja mums būtu tikai viens no tiem.

Jūsu acīs es redzu, ka jūsu domas patlaban kavējas tikai pie manis. Es zinu, ka tā tas ir tikai tagad, bet vēlāk vairs nebūs. Tomēr es tā domāšu, bez frāzēm un bez izmanības—jo šī mēness gaisma pārvērš. Šajā mirklī es jūtu, ka tā ir laime — tā sēdēt un zināt jūsu domas; manuprāt, ja zinātu formulu, varētu pat izdoties pārakmeņot laika elpu un sasniegt mūžīgo. —

Un tomēr: jūs esat pilnīgi pievērsusies man, bet reizē esat kā pusaplis, kas nāk no miglas, kļūst skaidrāks, tuvumā pārtop siluetā un atkal sairst par miglas gredzenu. Taču es gribētu pieliekt tuvāk ari

abus šos mijkrēsli gaistošos galus — turēt tos rokās kā loku, nospriegot, ielikt tajā bultu un izšaut to nākotnē. Reiz piepildīt šo apli ar visu, kas ir manī, — just tūkstoš seju, traukties citā telpā! Šobrīd es ienīstu secību — kaut jel pastāvētu vienlaicība! —

Šī ir savāda stunda. Nav nekā cita kā vien mēs; visas manas domas izbeidzas pie jums — visas jūsu domas izbeidzas pie manis, — tā ir vislabvēlīgākā konstelācija laimei, kāda vien iespējama; un tomēr tā nav bez vēlmēm.

Un vai šī mūsu pilnīgās laimes stunda ar sapratnes pilnām rokām, ar visviedāko sirdi, ar sakopotu dvēseli, līdzīgu mākslas darbam, destilēta kā vistīrākais esamības produkts, — vajadzētu vesela mūža darbu, lai izjustu to bez kādiem sārņiem, — vai tā tomēr nerada grūtsirdību?

Liliana Denkerka pacēla rokas un sakrustoja pirkstus režģī, lai lūkotos tam cauri. Tad viņa teica: — Ja vien mēs gribam, laiks ir miris...

Var sacīt arī tā. Un, kad spīd mēness, jūtas met burbuļus. Esmu pārliecināts, ka nupat izturējos muļķīgi.

Gluži otrādi — ļoti dedzīgi. Bet — paskatieties caur manu pirkstu režģi! Jūra caur to izskatās kā ziloņu bars ar pelēkām mugurām. Nenoliedzama vienlaicība...

Pa klāju tipināja lēni soļi. Tad kaut kas paošņāja gaisu, un parādījās Frūte, mēnesnīcā palsa, pelēka un savāda ar savām ķepām un stiklaini zalgojošām acīm. Taču āda bija silta, un pazīstama bija kustība, ar kuru viņa pabāza galvu zem Kaja plaukstas.

Iestājās klusums. Dzirdama bija tikai Frūtes elpa. Viļņu apslāpētajos šļakstos kuģis liegi cēlās un grima — un ņēma sev līdzi apvārsni, kas trīsēja kā krinolīns.

Sākās maigs virpulis, kura vidū bija viņi trīs — trīs sirdis, ap kurām lidinājās nakts. Katra saritinājās sevī — un pār tām pletās kopība, kas vieno visu dzīvo. Viņi juta pie apvāršņa neaptveramu Visumu un

izirstošo, un bezgalīgo; tomēr nesatraucami viņi lika tam pretī to ierobežoto, kam ir sākums un beigas un ko sauc par dzīvi.

Viņi neaizmaldījās domās: jo Liliana Denkerka jau prasīja pēc Kaja izgudrotā kokteiļa — sajaukuma no kazas krējuma, Marasquino di Zara, mazliet vermuta un pāris lāsēm angostūras. Vai tas kāds brīnums, ka sev viņš atnesa karafiti ar konjaku, bet Frūtei — pavāram konfiscētu salami desu rokas resnumā?

Tā viņi uzvaroši izturēja pat rītausmu.

Dienas slīdēja, un neviens pēc tām nejautāja. Pacilātais noskaņojums saglabājās un lokā izliecās pār jahtu no apvāršņa līdz apvārsnim.

Taču tad pienāca diena, kurā pēkšņi atkal pastāvēja pulksteņi un laiks, un termiņi. Jahta devās uz Neapoli un Palermo.

Pēdējās naktīs plosījās vētra, un nenostiprinātie priekšmeti kajītēs dārdēja tumsā kā bises šāvieni. No rīta iestājās bezvējš, taču jūra vēl satraukti viļņoja. Tikai pamazām ūdens norima.

Pēcpusdienā pār apvārsni pārrāpās līcis. Jau dienasvidū stāvus gaisā bija cēlusies vientuļa, tieva dūmu strūkliņa.

Kajs uzsmaidīja Lilianai Denkerkai. — Nevienu stundu mēs nepadarīsim seklu; jo mēs zinām, tas bija vienreizēji un ir neatsaucami. Izjutīsim, ka šīs ir pēdējās stundas — izjutīsim to melanholiju un grūtsirdību — laimes nianses. Kas gan būtu laime bez atvadām...

Līcis auga augumā. Tas pārvērtās virtenē un, abās pusēs izraudamies no zilas dūmakas, ieguva malu un zemi. Pilsēta terasi pa terasei kāpa nogāzē, augstu kalnā: Neapole.

Tā atpalika, ieslīdēja jūrā. Tad kupls šurp šalca Sicīlijas krasts. Kopumā tas izskatījās citāds: afrikāniskāks, jau mazliet tropisks. Jahta pagausināja gaitu.

Tikai daži vārdi. Rokas mājiens — Lilianas Denkerkas sauciens:

Es būšu Eiropas sacīkstēs! — Mazā laiviņa aizšāvās prom, un starp Kaju un jahtu nogūla zeme, palmas un cilvēki.

XIV

PALERMO KAJS UZTURĒJĀS tikai īsu laiciņ^. Viņš paņēma mašīnu un aizbrauca uz Termini. Trīsdesmit septiņus kilometrus šoferis pievārēja divdesmit piecās minūtēs.

Liela, plaša halle; pie tās stāvēja noputējis sacīkšu auto. Kajs paskatījās ciešāk; likās, tāds pats mašīnas tips kā Mērfijam. Viņš lika šoferim braukt turp un pazina Mērfiju, kas paraudzījās uz viņa pusi un tad pāris reižu sparīgi pamāja uz halli. Ārā iznāca divi mehāniķi un ņēmās stumt automašīnu iekšā.

Mērfijs pievērsās Kajam. Abi pārmija dažus nenozīmīgus vārdus. Kajs juta sarunbiedra pretestību; Mērfijs neizpauda tikpat kā neko un bija noslēgts.

Kajs brauca tālāk un ieraudzīja Holšteinu, kas skrēja viņam pretim, rokās turēdams aizdedzes sveces. Kajam bija jāapdomājas: kad gan viņš redzējis Holšteinu pēdējo reizi? Kopš beidzamās tikšanās vēl nebija pagājis ne mēnesis, bet likās — aizritējis vesels gads. Tomēr tagad, kad Holšteins atkal stāvēja viņa priekšā, abu starpā nebija nekā cita kā vien dabīga saikne, kas sakņojās kopīgā pagātnē. Piedzīvojums ar Lilianu Denkerku bija nogrimis kā sala jūrā; to neturpināja nekādas attiecības. Kajs, atplaucis priekā, jautāja: — Kas ir ar tām svecēm?

Tās mēs mainām jau dienām ilgi. Tagad ir tāds sevišķi izturīgs modelis, kas ilgi panes arī lielu ātrumu. — Bet jums pienācis pasts.

Viņš atnesa žūksni vēstuļu un žurnālu.

Kajs to pavirši izskatīja. Holšteins stāstīja, ka saņēmis vēstuli no Barbaras.

Barbara...

Arī Kajam rokās bija dažas vēstules no viņas. Tomēr, dzirdot Holšteinā vārdus, viņš sajuta kaut ko tādu, kas gandrīz līdzinājās sāpēm.

Viņš nobrīnījās par sevi; cik savāda gan ir sirds: viņš nupat bija šķīries no sievietes, pie kuras aizmirsis otru, — viņš domāja par šo otru un aizmirsa to, no kuras bija šķīries. Tomēr neviena no abām nebija aizgājusi no viņa dzīves. Ne par ko citu cilvēks nepamatoti nefantazē tik daudz kā par mīlestību.

Pirmām kārtām mīlestība ir daudz līdzīgāka aforismam, nekā nereti tiek pieņemts. To nav iespējams pārāk ilgi izturēt nesodīti. Tā prasa pauzes, lai varētu pastāvēt ilgāk. Kajam šķita, ka sacīkšu termiņi ar teju vai metafizisku viedumu ir pieskaņoti viņa psiholoģijai. Šīs sacīkstes — tāpat kā iepriekšējās — notika tieši īstajā laikā.

Gaišu skatienu viņš palūkojās uz kalnu grēdu, ceļiem un debesīm. — Vai braucis esat bieži, Holštein?

Gandrīz katru dienu.

Arī lietū?

Te nav lijis. Mēs mazliet pārtaisījām bremzes, un man liekas, slapjā laikā būs iespējams ļoti strauji samazināt ātrumu.

Vai Lievens jau klāt?

Jā, un viņš arī ir braucis.

Bet ne bieži?

Ne pārāk bieži.

Mehāniķi?

Visi klāt.

Mēs startēsim ar trim mašīnām. Cik būs Mērfija tipā?

Četras.

Četras?

Viņš ir ļoti piesardzīgs.

To es jau esmu pamanījis. Viņš ir neciešami piesardzīgs.

Tikai kopš neilga laika. Agrāk viņš bija atklāts. Nāca katru dienu un pat deva man padomus, kas tiešām noderēja. Es īsti nesapratu, ko viņš grib. Bet beigās pamanīju, ka viņš pa aplinku ceļiem lūko izpētīt, kā mēs esam uzlabojuši degvielas padevi. Kad nopietni paskaidroju, ka viņš maldās un ka konstrukcija mums diemžēl nav izdevusies, viņš mitējās nākt. Man liekas, viņš ārkārtīgi nožēlo, ka ziedojis dažus savus padomus veltīgi. Citādi es viņa uzvedību nevaru iztulkot.

Toties Kajs to lieliski varēja iztulkot citādi. Viņš jautāja: — Vai Moda Filbija ir Sicīlijā?

Jā, viņa ir Palermo.

Vai te jau ir bijusi?

Vienu reizi, kopā ar Lieveņu.

Kajs ar pirkstiem bungoja pa motora pārsegu. Tas viņam iepatikās, un ar otru roku viņš ducināja klāt kā pa timpāniem. Tad mitējās. — Holštein, mums katrā ziņā jāuzvar.

Pats par sevi saprotams.

Rīt mēs sāksim intensīvus treniņus.

—Varam sākt jau šodien.

Labāk rīt, — šodien, man liekas, es sagādāšu sev vajadzīgo noskaņojumu.

Palermo nebija grūti atrast meklēto. Jau pēc neilga laiciņa Kajs bija sazvanījies ar Lieveņu, kurš uzstāja, ka abiem nekavējoties esot jā aprunājas. Mazliet pārsteigts, Kajs atlika tikšanos uz vakaru, jo nekādu noteiktu iemeslu Lievens nenosauca.

Viņš jutās visai ieinteresēts un paredzēja kādu amizantu sarežģījumu, kam ir sakars ar Modu Filbiju.

Lai panāktu labāku iespaidu, viņš, Lievenam ierodoties, jau bija

ēdamzālē un ielūdza Lieveņu uz maltīti. Bet ievēroja, ka Lievenam šis priekšlikums ir nepatīkams, jo sākumā viņš aizkaitināts atteicās.

Patiesībā, Kaj, es labprātāk būtu kaut ko ar jums pārrunājis.

Tādēļ jau mēs esam šeit. Bet ir nomācoši ieturēt maltīti vienatnē. Un šīs mazās uzkodas taču ir vienreizējas. Tādas var nogaršot tikai te, pie jūras.

Lievens vilcinājās. Tad aptvēra, ka atteikšanās neko nemainīs un ka varbūt tiešām būtu labāk kopā pagaidīt un šai laikā nodarboties ar ko citu.

Kajs sāka runāt: — Holšteins, šķiet, ir lieliski saradis ar mašīnu...

O jā...

Acīmredzot visu laiku pavada trasē?

Jā.

Kāpēc tik vienzilbīgi, Lieven?

Nu, prātā ir dažas domas...

Nenoliedzami. Vai nevēlaties gabaliņu šīs kārtainās kūkas?

Labprāt.

Smalka garša, vai nav tiesa?

Ļoti smalka.

Vai kafiju dzersim ārā?

Labāk jā.

Jauki! Sameklēsim sev kādu stūrīti. Kur papļāpāt, vai ne?

Lievens iesmējās. — Tāds lietas jums padodas skaisti, Kaj. Un jūs

nemaz nemoka ziņkārība par to, kāpēc esmu pie jums ieradies. Te būs cigarillas ar zaļo lapu. Uzsmēķēsim!

Viņi dzēra kafiju. Lievens savā nodabā dungoja. Iepriekš viņš bija tā steidzies izrunāties ar Kaju; tagad jau atkal bija daudzmaz nomierinājies un prātoja, kā ievirzīt sarunu nekaitīgās sliedēs.

Kajs pārtrauca viņa pūliņus: — Arī Moda Filbija ir Palermo...

Jā...

Ilgi?

Dažas dienas. — Lievens pūta dūmu gredzenus un raudzījās tiem nopakaļ. Tad sapņaini piemetināja: — Mēs atbraucām kopā.

— Jā... — Kajs sacīja tikpat gaisīgi — it kā mazliet izklaidīgs, bet slepenībā ļoti uzjautrināts.

Lievens klusēja. Vispirms viņš gribēja redzēt, kāda iedarbība būs viņa pēdējiem vārdiem. Tas ļāva Kajam secināt, ka attiecības starp Lieveņu un Modu Filbiju ir mainījušās. Šai ziņā Lieveņu mazliet mocīja sirdsapziņa, jo viņš nekad nebija īsti izdibinājis Kaja attieksmi pret Modu Filbiju. Viņš tur nojauta vairāk, nekā pastāvēja patiesībā, turklāt tādu pieņēmumu bija nostiprinājuši zināmi Filbijas mājieni.

Lai gan Lievens nespēja pieļaut domu, ka ar Kaja vienaldzīgo “Jā...” jautājums jau ir izsmelts, tomēr bija pietiekami izskolojies, lai tieši attiecībā uz sievietēm uzskatītu par iespējamu un ticamu itin visu. Turklāt no Kaja vienmēr varēja gaidīt ko dīvainu, un arī par viņa pēdējo nedēļu prombūtni Lievenam bija savas domas.

Šarmanta sieviete...

Kajs pētīja cigāru, ko turēja pirkstos. — Un ļoti labs cigārs, Lieven. Vēl tik svaigs, it kā nule tīts.

Tas tiešām ir tik tikko pāris dienu vecs. Saņēmu to ar tiešo pastu.

Tie ir lieliski. Izsmēķēsim tos kopā.

Bet protams, Kaj! — Lievens saausījās. Starp Kaja teikumiem vīdēja vēl kas cits.

Tie ir visīstākie miera cigāri. Tajos ir kaut kas no visaptverošas sapratnes un no nespējas piedot. Sevišķi pirmajā pusē. Ar visu cieņu pret kvalitāti tos vajadzētu izsmēķēt tikai līdz pusei. Otrā jau ir smagāka. Bez tās var iztikt, vai nepiekrītat?

-— Jebkurā gadījumā?

Jūs esat savādnieks. Protams, ka jebkurā gadījumā. Tas ir ļoti laipni, Lieven, ka jūs uzņematies saistības tur, kur to nav. Reiz, kad bijām vēl krietni jaunāki, mēs romantiska noskaņojuma pāragrajā gudribā

apsolījām, ka nekad nepieļausim, lai mūsu attiecības sabojā sievietes. Man šķiet, tā bija veselīga doma. Tad kāpēc mēs vispār par to runājam...

Lievens uzelpoja un pēkšņi sacīja: — Šī draņķe...

Kajs iesmējās. — Kāpēc?

Tas ir sarežģīts notikums.

Tāda tipa sievietes vienmēr izraisa tikai sarežģītus notikumus.

Es vēl varu saprast, ja viņas to dara iepriekš; bet izskaņā... Kādēļ?

Man jālaupa jums kāda ilūzija: tas viss vēl ir “iepriekš”. Jūs neesat spējis pārredzēt visu. Man ir plašāks skatījums uz šo kopumu, kas neapstrīdami kļuvis amizants. Vārdu sakot: Modai Filbijai svarīga ir tā privātā apziņa, ka Eiropas sacīkstes patiesībā ir sacīkstes par viņu. Pa vidu un apkārt, protams, pievienojas vēl šis tas jauks, graciozs, personisks, pat cilvēcisks, — citādi taču tā būtu tikai muļķība, par kuru nemaz nav vērts runāt. Bet viss ir tik veikli saausts kopā, jo sevišķi tagad, ka tas — atvainojiet, Lieven, — jau ir vērā ņemams sasniegums. Un, tā kā tur esat iejaukts arī jūs, tas pat ir izcils sasniegums.

Lievens vēl gluži neaptvēra, tomēr jau manīja, ka viņa uzvara pār Modu Filbiju tomēr laikam nav nevainojama; pavīdēja pat aizdomas, ka tā varbūt nemaz nav bijusi uzvara, bet gan drīzāk lamatas.

Tiesa, tas viņu aizskāra; tomēr viņa līdzsvarotā pasaules uztvere drīz mierināja sevi ar skaisto filozofiju, kura pauž: lai nu kā, bet kas iegūts, tas iegūts.

Taču īgnums par pārciesto pārestību — jo to visu viņš būtu varējis iegūt arī ar mazākām galvassāpēm — atraisīja Lievenam mēli. Ja Filbija nebūtu tik pamatīgi izvazājusi viņu aiz deguna, viņam nemūžam nebūtu nācis prātā uzsākt šādu sarunu ar Kaju. Lai novērstu no sevis jebkuras aizdomas, Lievens kļuva vaļsirdīgs un vēlējās stāstīt.

Vai jums šķiet, ka viņa gribēja mūs sanaidot? Pirms pāris dienām viņa man stāstīja... bet nē, ko niekus, patiesībā viņa man nestāstīja neko. Starp mums bija radusies tāda kā uzticības gaisotne, un tad viņa ļoti veikli deva man mājienu, ka jums par viņu esot visai liela interese. Kā viņai tas izdevās, es vairs nezinu. Lai nu kā, to viņa paveica tik pārliecinoši, ka es uzskatīju par nepieciešamu runāt ar jums.

Tas, domājams, ir vienīgais punkts, kuru viņa nav paredzējusi, — Kajs piezīmēja.

Kāpēc ne?

Tāpēc, ka tas iznīcina mērķi. Jūs viņa gribēja sarīdīt uz sacīkstēm tāpat kā Mērfiju un mani. Trīs slepeni sāncenši, no tiem divi iziet arēnā publiski, — kāda spriedze, cik apskaužams triks, kas piešķir asumu sacīkstēm! Flirtā viņai tiešām ir milzu vēriens, tas jums jāatzīst...

Un es... — Lievens nogrozīja galvu. — Kā tas man neienāca prātā...

Nekrītiet izmisumā, — Kajs zobojās, — sacīkstes vēl ir priekšā!

Lievens jutās satriekts par savu izturēšanos. Sākumā viņš visu bija tik skaidri aplēsis, un viss arī bija tik secīgi risinājies. Vājuma mirklis, kurš, kā viņš zināja no pieredzes, reiz piemeklē katru sievieti, piemeklēja arī Modu Filbiju, kad bija aizbraucis Kajs. Diemžēl tas tiešām bija tikai mirklis, un to nu Lievens nebija ņēmis vērā. Viņš, Kaja draugs, aizvainotajai Filbijai nozīmēja tikai pikantu epizodi. Bet Lievens, nezinādams notikuma priekšvēsturi, iztulkoja visu pilnīgi citādi. Aizmirsis pieticību, viņš uzliesmoja no vienas dzirksteles, un, kamēr viņa untumainais medījums jau atkal laidās spēlē, viņš pats bija tik liels nelga, ka piedēvēja sev to, kas bija tēmēts pavisam uz citu pusi. Modās Filbijas dotais mājiens par Kaju viņam šķita tik skaidrs ilgstošu simpātiju pierādījums, ka visu šo smieklīgo šībrīža sarunu

viņš taču bija aizsācis tikai tāpēc. Lūk, kas notika, ja cilvēks ļāvās vilinājumam un no pārbaudītām jomām ielaidās patiesu jūtu valstībā: Lievenā modās neskaidra doma, ka par to derētu pamatīgi atmaksāt. Viņš bija patiesi sašutis un jutās iznerrots. Tas, ka viņš pats allaž bija laipni rotājis savu dzīvi ar tieši tādiem pašiem iznerrošanas paņēmieniem, tikai pastiprināja viņa šībrīža sašutumu. Viņš izskatījās ārkārtīgi komisks.

Nu viņš vai spīdēja aiz krietnuma un sagādāja Kajam sirsnīgu uzjautrinājumu, klāstīdams, kā domā izkļūt no situācijas.

Kajs pavērsa sarunu mazliet citā virzienā. — Jūs jau kļūstat gandrīz heroisks. Kāpēc jūtaties tik aizvainots?

Lievens posās plaši izskaidrot, ka nejūtoties aizvainots ne mazākajā mērā.

Tad jūsu vietā es to visu uztvertu tā, kā agrāk vienmēr uztvērāt ari jūs pats.

Lievens apklusa. Tur jau bija tā nelaime. Viņš savā neuzmanībā aiz pārskatīšanās bija iemīlējies. Ne gluži pārlieku, tomēr pietiekami, lai, skanot šiem atmaskojumiem, zaudētu mieru.

Kajs turpināja: — Tās būs tik oriģinālas sacīkstes, kādās es vēl nekad neesmu piedalījies. Jums jāatzīst, ka šis psiholoģiskais pipariņš krietni palielina spriedzi.

Lievens pamāja ar galvu. — Diemžēl...

Mērfijs man šodien likās ļoti ledains.

To es pilnīgi saprotu. Ko tik viņa nav tam iestāstījusi!

Un viņš droši vien visam piekrīt. Viņam tās ir nepārprotamas izredzes: sacīkste un Moda Filbija. Lai uztvertu to kā rafinētu gājienu, tam viņš nav pietiekami dekadents, — tomēr kā sporta veids tas šiem amerikāņiem ir pilnīgi ali right. Šiem ļaudīm ir apskaužama attieksme pret visu, kas draud sagādāt sarežģījumus. Viņi ir praktiski, tas nu jāsaka.

Lievens drūmi grozīja pirkstos cigāru. Viņa sejā pavīdēja kāda doma

un tad atviegloti lauza sev ceļu. — Manuprāt, pret mani viņa ir izturējusies nepārprotami nepieklājīgi.

Kajs vairs nespēja valdīt uzjautrinājumu. Lievens izbrīnījies lūkojās viņā. Kajs, to redzot, smējās divtik skaļi. Lievens viņam šķita satriecoši lielisks, tik fantastiski nošķirdams savējo no svešā un ne mirkli nepieļaudams domu, ka Filbija gluži vienkārši ir izmantojusi pret viņu tos līdzekļus, ko viņš pats paradis laist darbā. Šai situācijā viņš tikai bija apsteigts. Vēl arvien juzdamies neomulīgi, Lievens mainīja tematu. — Kad jūs gribat sākt treniņus, Kaj?

Rīt.

Mērfijs būs nepielūdzams pretinieks.

Sevišķi tāpēc, ka Filbija dzen viņu tādā izmisumā.

Par to jūs varat spriest jau pēc tā vien, ka sacīkstēm pieteiktas četras viņa tipa automašīnas.

Kajā modās neparastas simpātijas pret Modu Filbiju. Viņa prombūtni Moda bija izmantojusi neiedomājami veikli. Kombinācija bija nevainojama, viss spīdoši sagatavots. Viņa gandrīz vai bija šī blefa vērta. Kajs ar interesi gaidīja satikšanos ar viņu, sevišķi pēc pēdējās šķiršanās, kura Modai tomēr bija sagādājusi diezgan nepatīkamu brīdi. Kajs nolēma neatvieglot viņas uzdevumu.

Lievens izvilka no kabatas papīrus. — Jūsu stūrmanis taču paliek Fiola?

Kajs pamāja.—To es esmu viņam apsolījis. Viņš ir ļoti prasmīgs. Precīzi pārzina trasi.

Labi. Mums ir šāds plāns: Holšteins nekavējoties centīsies izrauties priekšgalā un diktēs velnišķīgu tempu. Pietiks, ja viņš aizkļūs līdz ceturtajam aplim. Atrauties vēlams pirmo divu apļu laikā, lai mēs atbrīvotos un izkļūtu no sadursmju zonas. Tāds temps liks drīz padoties vājākajiem mašīnu tipiem. Holšteins vadīs divos pirmajos apļos, mēs abi paliksim aiz viņa barā un sekosim pa pēdām. Trešajā aplī mēs ar saviem auto tuvojamies un apdzenam Holšteinu, kuram pēc tam

mazliet jāpietaupa spēki un jāpaliek rezervē. Es vadu tālāk, jūs paliekat cieši aiz manis. Ceturtajā aplī jūs mani apdzenat un metaties pakaļ tiem, kas ir mums priekšā.

Tātad sacīkstēs mēs sedzam cits citu. Komanda allaž tuvu kopā. Vai Pešs raizējas par mašīnām?

Kā jau katrs konstruktors: baidās no nejaušības.

Vai drošības dēļ mums vispār nevajadzētu atstāt Holšteinu priekšgalā? Varbūt viņš vienkārši aizmuks no visiem un, galvgalī būdams, uzvarēs?

Risks ir diezgan liels. Bet mēs jau varam rit vēlreiz aprunāties ar Pešu.

Tomēr būtu ļoti jauki, ja uzvarētu tieši Holšteins.

Lievens iesmējās. — Tas vismaz būtu pārsteigums Modai Filbijai.

Viņš domās aplēsa. Te parādījās ticama cerība, ka galu galā atteikties tomēr nevajadzēs. Ja eksperiments izdosies, iegūt varēs daudz ko. Šāds negaidīts atrisinājums tikai kalpos par mācību Modai Filbijai. Tā viņš mazliet atriebsies, un viņam varbūt pat vēl atliks iespējas.

Lievens nolika papīrus malā. — Vai jūs to domājat nopietni, Kaj?

Nu, protams! Kāpēc lai mēs nepamēģinātu?

Lievens jau bija pierunāts. — Ko darīsim ar Pešu? Viņš diemžēl ieklausās tikai lietišķos apsvērumos.

Jums nebūs pārāk grūti viņam pierādīt, ka arī lietišķā ziņā tā ir vislabāk.

Es mēģināšu.

Runāsim abi. Tad viņš noticēs.

Turklāt nepieciešamības gadījumā viņš vienmēr var dot citus norādījumus. Pēc katra apļa mēs apstāsimies boksā, lai nomainītu riepas; Pešs nekādā gadījumā negrib riskēt ar neveiksmi plīsušas riepas dēļ. Un tad pati no sevis var rasties situācija, kad braucējiem jāmainās, nevar taču paredzēt visu, kas notiks. Pašreizējais plāns ir tikai provizorisks. Tomēr svarīgākais ir izvietojums sacīkšu laikā.

Labi. Vai rit būsiet trasē?

Jā. Gribu patrenēties ar Holšteinu.

Kajs nebrīnījās par šo jauno Lieveņa ideju, jo Lievenam, cik noprotams, bija ļoti svarīgi labi sagatavot Holšteinu.

Viņš rāmi pamāja ar galvu. — Vēl jau laika ir daudz.

Lievens atplauka acīm redzami.

Nākamajās dienās Kajs palika Termini. Kopā ar Holšteinu viņš nakšņoja pie mašīnām. Viņi izmēģināja tās vēl un vēlreiz. Tika strādāts līdz vēlai naktij, aprēķināts, mērīts un pārbaudīts.

Katru rītu jau pašā agrumā ieradās Pešs ar Lieveņu. Tai mirklī, kad ceļš kļuva brīvs, mašīnas aizjoņoja pa trasi, lai nezaudētu ne minūti.

Gandrīz katru dienu Kajs sastapa Mērfiju. Abi apdzina viens otru, tomēr sargājās jel ko izrādīt. Abi lika viens otru novērot. Aiz krūmiem un klintīm glūnēja hronometri, lai noteiktu, kādā laikā tiek izbraukts katrs atsevišķs posms. Abi centās neparādīt pārāk daudz no saviem tehniskajiem paņēmieniem. Stūrmaņi pētīja ceļa malas, meklēdami novērotājus.

Kaltavaturas kāpumā pie Polici Kajs pamanīja divas galvas. Viņš tām pamāja. Galvas nozuda. Kajs uzsauca Fiolam: — Blefs! Varu derēt, ka viņi parādījās tikai tādēļ, lai piesaistītu mūsu uzmanību. Hronometri ir tiem īstajiem, tālāk priekšā.

Viņš apturēja mašīnu un lēnām devās uz klinšu pudura pusi. Tur kāds gulēja, tēlodams aizmigušu.

Kajs šim samulsušajam laipni novēlēja laburītu.

Divas dienas pirms sacīkstēm viņš pārtrauca treniņus.

Holšteins joprojām palika trasē. Kajs aizbrauca uz Palermo. Vakarā agri devās pie miera un no rīta cēlās vēlu. Tad vienu stundu peldējās un pēc tam ieturēja brokastis. Pa dienu izsmēķēja ne vairāk par

piecām cigaretēm. Stundām ilgi gozējās saulē, rītos un vakaros gāja uz masāžu. Pēcpusdienās terasē lasīja un vēlāk devās pastaigāties. Visā treniņu laikā viņš nedzēra ne pilienu alkohola. Toties sapirkās franču romānus un žurnālus un sāka flirtu ar apelsīnu pārdevēju. Viņš nerūpējās ne par pienākušo pastu, ne par savām domām.

Toties viņš gaidīja ko īpašu no tikšanās ar Modu Filbiju. Viņu ārkārtīgi interesēja tas, kā Moda izturēsies pēc visa, kas noticis. Viņš paredzēja mulsumu vai pat apjukumu.

Izrādījās, ka viņš ir pamatīgi maldījies. Neviena no viņa kombinācijām nebija pareiza. Moda Filbija nāca viņam pretim līksma, moža un pilnīgi bezrūpīga.

Sākumā Kajs to uzskatīja par veiklu savaldību un nosprieda, ka drīz tā zudīs. Viņam par izbrīnu tā palika un nemainījās arī tad, kad viņš ievirzīja sarunu kutelīgākā gultnē.

Kajs sastomījās — tomēr viņas pašpārliecība varēja būt mākslota.

Viņš prātoja un centās izdibināt, kas tai par iemeslu; tomēr neguva nekādu rezultātu. Moda Filbija bez mazākajām pūlēm saglabāja augstsirdīga, diezgan personiski orientēta, nesaistoša biedriskuma ainu, itin kā nekad nebūtu bijis citādi.

Tagad Kajs gandrīz apjuka pats. Tomēr apjukumu viņš atlika uz kādu vēlāku brīdi, kad būs vienatnē un dīkā. Viņam šķita neaptverami, ka Moda Filbija tik meistarīgi tiek galā ar šo delikāto jomu, lai gan pēc pēdējās scēnas Montekarlo nekādi nespēja būt pret Kaju objektīva.

Tāpēc pagaidām viņam neatlika nekas cits kā vien pieņemt, ka Moda ir aizmirsusi savas simpātijas pret viņu, un pārsteigts viņš sāka apbrīnot Lieveņu par to, cik ātri viņam izdevies tās kliedēt.

Taču šis jaunais stāvoklis kairināja Kaja pašapziņu. Filbijas mainīgums viņam imponēja, kā jau cilvēkam allaž imponē stāvoklis, kad viņš spiests sajust, ka vienā rāvienā ir zaudējis drošu pozīciju.

Tas, kas viņu jau nedēļām ilgi bija interesējis tikai mēreni, tagad kļuva iekārojams. Toreiz Montekarlo, kad viss bija atkarīgs vienīgi no viņa, Kajam bija ienākusi prātā snobiskā doma atraidīt Filbiju un aprobežoties tikai ar intelektuālu, ļaunu prieku. Tagad Kajs bija spiests saskatīt, ka šim žestam nav bijis ne mazākā iespaida un ka tas pat licis viņam zaudēt visas izredzes, un pēkšņi viņam kļuva svarīgi tās ne vien atgūt, bet arī izmantot.

Vakarā viņi palika kopā. Kajs bija pacilāts un asprātīgs, raisījās tiešs un godīgs flirts ar nopietnu pamatu, un šo flirtu viņš uzsvērti veicināja. Viņš izvēlējās vislabāko taktiku: ignorēja pagātni gan sarunā, gan domās un sāka no jauna un brīvi, it kā ar Modu Filbiju būtu iepazinies nupat pirms stundas. —

Palmas locījās siltajā, švīkstošajā vējā. Viesnīcas dārzā bija ielavījies kāds tenors un dziedāja itāliešu tautasdziesmas. Viņš tika aiztriekts, taču atgriezās un ikreiz no cita stūra izkusa gari stieptā kantilēnā. Beidzot, dziedādams Santa Lucia, viņš zaudēja piesardzību, viesnīcas apkalpotāji viņu dabūja rokā un izmeta ārā.

Gluži kā pēc norunas tai pašā mirklī no deju zālēm atskanēja argentīniešu kapelas sinkopēs — klusinātas, izteiksmīgas, mudinošas. Tās tūdaļ uzbudināja Kaju, tās gleznoja fonu un radīja rezonansi, un pēc tā viņš pamanīja, cik stipri ir aizrāvies ar sarunu. Pārdomām vairs neatlika laika; viņš bija pārāk aizņemts, bet citādi droši vien tomēr būtu juties mazliet satriekts par tik strauju attīstību.

Situācijai piemita zināms komisms, ko nemanīja ne viens, ne otrs; to iemiesoja nevis tagadne, bet gan gaisma, ko uz notiekošo meta viss iepriekšējais. Agrāk viņi abi bija šķieduši daudz attapības, un tas nebija devis nekādu rezultātu. Tagad, izmantojot visnodeldētākos līdzekļus, izdevās pārsteiguma triks, kam asumu piešķīra tas, ka abi partneri pie tā bija nonākuši pārpratumu dēļ.

Kaju valdzināja Modās Filbijas prasme tik viegli aizmirst; turklāt viņš nebija skaidrībā par to, kādu lomu ir spēlējis Lievens, un tāpēc steidzināja sava veida izšķiršanos, lai redzētu skaidri. To, ka te piepalīdz arī mazliet iedomības, kas maskēta par vīrietisko pašcieņu, viņš sev pagaidām noklusēja. Toties iestāstīja sev, ka Modu Filbiju ir vērtējis par zemu.

Turpretī viņa tik tiešām neblefoja, taču cita, Kajam nenoskāršama iemesla dēļ. Pēdējā tikšanās ar viņu Montekarlo bija Modu ne tikai aizvainojusi — tas vēl būtu paciešams —, bet arī padarījusi nedrošu. Viņa nezināja, kā rīkoties tālāk, un būtu sastapusies ar Kaju tieši tādā noskaņojumā, kādu viņš bija gaidījis, ja nebūtu Lieveņa.

Viņa slēptie nolūki Modai nebija zināmi. Viņa zināja tikai to, ka Lievens ir draugos ar Kaju. Ar šo pikanto paralēli viņai pietika, lai izšķirtos par Lieveņu un tādējādi atmaksātu Kajam par sagādāto aizvainojumu. Taču, tā kā turklāt viņa vēl uzskatīja, ka nāksies pārvarēt Lieveņa pretestību, pārmēru vieglā uzvara ne tikai atdeva viņai pašpārliecību, bet cīņā pret Kaju arī apbruņoja ar līksmu noslēpumu, kas nebija gluži brīvs no ļaunprātības. Viņa aizrāvās pat tik tālu, ka atklāja Lievenam savas rotaļīgās intrigas un iedvesa viņam domas, kuras — diemžēl ārpus Modās aplēsēm — lika viņam izrunāties ar Kaju. Bet par to jau viņa nenieka nezināja, tāpēc saglabāja līdzsvaru.

Varbūt padejosim?

Labprāt...

Mūzika satvēra viņus kā gaišs virpulis. Pāru nebija daudz, uz gludās dejasgrīdas atliku likām pietika vietas.

Moda Filbija ieturēja tādu atstatumu, kurš tik tikko ļauj pieskarties un ir jebkuras dejas fluīds. Soļi ritēja maigā paralēlē, kuru nekad nepārtrauca sastapšanās aci pret aci, bija jūtami slaidie stilbi, kas nāca un bēga kā stirnas zem plānā zīda, un ceļgalu mulsinošā rotaļa.

Ritmi sekoja abiem, kad viņi atgriezās terasē, un ietina viņus liegā, siltā gaisotnē, skaistā mierā, pakalpīgu jutekļu radītajā tīksmē. Tā bija virspusēja sapņošana, taktiska ļaušanās straumei, lēna, maza pastaiga

šurpu turpu, mirdzēja zvaigznes, lielas un dienvidnieciskas, gaiss garšoja kā vīns, nevilšus tika pasperti daži dejas soļi, ejot garām deju zālēm, reizē it kā nejauši pacēlās delmi, bez īpaša nolūka, pārāk pazīstama bija šī dejas kustība, pleci saskārās, un apstājoties vajadzēja tikai sīku pagriezienu, lai ļoti tuvu būtu arī acis.

Viņiem nerūpēja tas, ka zvaigznes, palmas un mūzika nav sevišķi neparasti rekvizīti, — un, tā kā viņi nerunāja necik daudz, izpalika arī pāragri paskaidrojumi. Vakars aizritēja harmonijā, un viņi atgādināja mīlētājus, kuri atraduši ceļu uz novēlotu “gandrīz”.

Tomēr, nākamajā rītā peldoties, drīz sākās sarežģījumi. Moda Filbija, iepriekšējo vakaru sapratusi savā gaumē, uzskatīja, ka piemērota būs saruna par autosacīkstēm.

Kajs izturējās vienaldzīgi un arī patiešām neko negribēja par tām dzirdēt.

Bet Moda nelikās mierā un ķērās pie darba tik piesardzīgi un reizē pārdroši, ka viņam negribējās to izjaukt.

Kajs vēroja viņu no puspievērtu plakstu apakšas un domīgi konstatēja, ka Moda viņam būtu ideāla flirta partnere, ja gadījums tieši šajā gadā nebūtu bārstījis viņam ceļā untumus un krīzes.

Ārkārtīgi amizanta stratēģija bija jau tas vien, ar kādu taktisku ironiju Moda runāja par Mērfiju, lai Kajs no tā varētu izsecināt, ko vien vēlas.

Viņš nolēma iztraucēt Modu un pārliecināties reizi par visām reizēm. Mierīgi un it kā starp citu viņš ierunājās: — Mūsu komanda ir nolēmusi, ka sacīkstes līderis būs Lievens.

Viņa iesmējās. — Tam nu es neticu!

Kāpēc ne?

Pat ja jūs to gribētu, jūs tomēr to nedarītu. Jau Mērfija dēļ vien.

Bet ja to gribētu Lievens?

Moda acumirklī saprata, tomēr neizkrita no lomas un nevilcinoties atbildēja: — No viņa puses tas būtu muļķīgi.

Kajs grasījās vēl vairāk iedzīt viņu strupceļā. Bet Moda lika pretim tik negaidītu pavērsienu, ka tas Kaju pamatīgi pārsteidza. Viņa nesāka diplomātiski aizstāvēties, bet gan, ne aci nepamirkšķinājusi, atteicās no savām pozīcijām. Viņa nepadevās — jo vēl būtu vai tūkstoš rezerves izeju —, viņa vienkārši pārgāja ienaidnieka nometnē, sagādādama vislielāko iespējamo pārsteigumu: viņa pateica patiesību.

Smiedamās viņa stāstīja Kajam par plāniem, kādus lolojusi, — nevis sīki, bet mājienos, tā, kā mēdz runāt ar cilvēku, kas visu jau zina pats. Tādējādi viņa padarīja Kaju par sazvērnieku un sabiedroto. Viņa nometa masku vienu dienu pirms savu godkārīgo untumu piepildījuma, neviena nepiespiesta, acīmredzot ļaudamās kādai iedomai, pļāpāja par to kā bērns, kurš radījis jautru jucekli un tagad atzīstas.

Kajs to nemūžam nebūtu gaidījis. Viņš redzēja, ka iepriekšējā vakarā ir maldījies savos argumentos. Tomēr viņš to nenožēloja, gluži otrādi, tagad no visas sirds atzina pakāpi, kas bija sasniegta vakar. Moda Filbija, pati to nezinādama, šajā stundā bija viņu iekarojusi.

Viņa nometa savu masku un tādējādi parādīja, ka viņas godkāre nav visai nopietna. Viņa atmeta tai ar roku un savu jūtu patiesuma priekšā kļuva patiesa. Ja nebūtu iepriekšējā vakara, šī doma nekad nebūtu ienākusi viņai prātā. Taču tagad viņas rīcība pauda ne tikai šarmu, bet arī būtisko: ka aiz flirta un sporta viņa ir sieviete.

Tā nu iepriekšējās dienas pārpratumu komēdija pārvērtās neparastā abu pušu kapitulācijā.

Kajs saņēma ziņu no Fiolas, kurš lūdza nekavējoties ierasties.

Viņš steigšus devās ceļā.

Fiola, biezi sasedzies, gulēja gultā. Pieri klāja lielas sviedru lāses. Reizē viņam no aukstuma klabēja zobi.

Parastā malārijas lēkme. Nedēļu par agru. Es nevarēšu braukt jums līdzi. Tā turpināsies līdz rītvakaram.

Kajs pamāja. — Neraizējieties, tas nekas...

Viņš to pateica mehāniski, mierinādams, tomēr šī pēkšņā liksta bija radījusi viņā gluži pašnāvniecisku noskaņojumu.

No prātojumiem viņu izrāva Fiolas balss, Jums ir jābrauc...

Kajs izklaidīgi atbildēja: — Jā, gan jau to izdosies nokārtot...

Viņš apsvēra iespējas. Varbūt varētu startēt tikai ar divām mašīnām, tad viņš ņemtu līdzi Holšteinu; tomēr tas būtu riskanti, — vai varbūt izlīdzēties ar kādu mehāniķi...

Fiola paslējās sēdus, taču tūdaļ atkal sabruka aukstuma drebuļos un teica: — Ņemiet manā vietā — Kurbisonu.

Viņš ar skatienu norādīja sānis. Kajs pagriezās un tikai tagad ieraudzīja, ka istabā ir arī Kurbisons. Viņš bija bāls un izskatījās pēc puišeļa. Kajam prātā iešāvās atgadījums baložu šaušanas sacīkstēs.

Fiola ar pūlēm turpināja: — Viņš pazīst trasi — bieži ir braucis kopā ar mani — un — viņš vēlas braukt kopā ar jums...

Kajs izšķīrās ātri. Kurbisona izturēšanās golfa laukumā bija viņam patikusi; tagad viņš te stāvēja bāls, uztraucies, gatavs kaut ko izdzēst un apliecināt sevi. Un Kajs bija piekritis vēlreiz runāt ar viņu. Šī bija labāka izdevība. Viņš sniedza Kurbisonam roku. — Mēs brauksim.

Viņi tūdaļ paņēma mašīnu un vēlreiz izbrauca trasi mērenā tempā, lai saudzētu motoru. Kajs sniedza Kurbisonam norādījumus par katru paredzamo sacīkšu detaļu.

Tad viņš aizveda Kurbisonu atpakaļ un deva padomu izgulēties no pēcpusdienas līdz pat nākamajam rītam...

XV

JAU VAKARĀ SĀKĀS tautu staigāšana uz viesnīcām. Nācās izīrēt vannas istabas. Vannas tika pārvērstas gultās. Katrs pienākušais tvaikonis atveda jaunus pulkus.

Nakts bija balsu pilna. Tas, kurš nebija dabūjis vietu, nakšņoja zem klajas debess. Viesnīcu vestibili bija pārpildīti, ļaudis dzēra līdz ritam un tad devās ceļā. Dārzos ierīkojās līdzatvestās džeza kapelas. Iebildumi neko nelīdzēja.

Kajs naktī pamodās un ieraudzīja, kā grantī zem palmām tiek dejots krāsainu laternu gaismā; kopā jaucās gaismas, balsis un mūzika.

No rīta viņš piebāza pilnas kabatas ar tabletēm un izbrauca jau agri. Tomēr, lai tiktu līdz Čerdai, vajadzēja daudz laika, ceļu aizsprostoja transporta līdzekļi, lai gan vēl bija agrs un no Palermo gāja papildvilcieni.

Kajs un Kurbisons spraucās caur drūzmu. Pie boksa mehāniķi vēlreiz pārbaudīja mašīnas. Gatavībā stāvēja riepu kaudzes. Citām pa vidu — neslīdošas riepas ar spožām metāla kniedēm. — Ja nu uznāk lietus, — paskaidroja Pešs.

Lietus? — Kajs paraudzījās skaidrajās debesīs. — Būs tveice.

Ieradās Holšteins un Lievens. Viņi jau bija sacīkšu tērpos — platos, plānos kombinezonos, kas neaizsedza kaklu. Ari Kajs devās pārģērbties. Lēnām viņš vilka mugurā sacīkšu kombinezonu. Viņš juta, ka šoreiz uz spēles ir kas vairāk, un satraukts mirkli satvēra vēso audumu rokās, pirms palaida to vaļā un tad uzvilka mugurā.

Pēdējā mirklī viss bija mainījies. Mērfija likme bija Moda Filbija, tas bija zināms. Kajs pats ar šīm sacīkstēm nebūt negribēja iekarot Filbiju, tas viņam liktos pārāk smieklīgi. Tomēr viņš nekādā gadījumā negribēja ļaut uzvarēt Mērfijam; lai maksātu ko maksādams, vajadzēja novērst iespēju, ka Mērfijs savā enerģiskajā manierē nostiprina pretenzijas uz to, uz ko viņam būtu tiesības tikai pilnīgi citos apstākļos.

Automašīnas brauca uz svariem. Tika pārbaudīti sešpadsmit numuri. Četras sarkanas automašīnas, Mērfija komanda. Trīs no tām startēja pirms Mērfija, viņam uz mašīnas motora pārsega bija desmitais numurs, un viņš savā komandā brauca pēdējais. Aiz Mērfija sekoja Holšteins, tad Lievens, tad Kajs.

Sacīkstes notika Kopa Florio posmā — piecas reizes ap Madonijas kalnu masīvu. Katrs aplis bija simt astoņus kilometrus garš, ar vairāk nekā pusotra tūkstoša līkumu — proti, ik uz septiņdesmit pieciem metriem pa vienam. Izredzes bija četri pret vienu Mērfija labā.

Mašīnas startēja ar divu minūšu atstarpi. Pirmā automašīna ierēcās un aizbrāzās putekļu mākonī.

Kurbisons kļuva nervozs un gribēja iekārtoties sēdeklī.

Tikai mieru! — sacīja Lievens. — Jums taču vēl ir daudz laika.

Projām aizsvilpa mašīna pēc mašīnas. Neaprakstāms pērkons drebināja gaisu; tas bija saplosīts skrandās un džinkstēja, neko vairs nevarēja saklausīt, viens kliedza otram ausī, bet tas sadzirdēja tikai čukstu.

Kajs sāka runāt, pretojās tam, tomēr šī motoru rēkoņa ievibrēja asinīs.

Rinda virzījās uz priekšu. Aizjoņoja pirmā mašīna no Mērfija četrām sarkanajām, Holšteins jau sēdēja pie stūres, Lievens kāpa iekšā. Kajs pamāja Kurbisonam. Abi apsēdās, uz acīm brilles, cepuru auklas sasietas zem zoda, piedurknes notītas, uz ceļgaliem un elkoņiem ādas ielāpi. Mērfijs neatskatījās ne reizi. Viņa mašīna aizšāvās pār starta līniju un nozuda. Šai mirklī Kajam pārvērtās seja.

Startēja Holšteins; pēc viņa Lievens. Kajs skatījās gaisā, tagad viņu kratīja drudzis, sācies negaidīti, vienā rāvienā, pēdas pie pedāļiem gandrīz drebēja. Viņš iekoda lūpā, paskatījās apkārt, tas neko nelīdzēja — un tad viņš ļāva, lai ir kā būdams, un, traks aiz nepacietības, gaidīja starta signālu, trīsēdams kopš tā mirkļa, kad viņa mašīnas priekšā vairs nestāvēja neviens cits.

Tad pēkšņi brāzās un dārdēja ceļš, joņodams atpakaļ, saulē balts. Ēnas uz tā un gaišāki atspulgi: izciļņi un bedres, mašīna aizlīgoja pāri, palēkāja, vēl sparīgāk šāvās uz priekšu. Pagriezieni dzeltenos, saules caurspīdētos putekļos, klintis —cauri, apkārt, līkums — līkums, putekļi, atkal, biezāki, tur pie paša līkuma augšup aizzib kaut kas tumšāks,

sekundes simtdaļas zibsni apliecas balts spīdums — Kajs dziļi ievilka elpu: tas bija Lievens. Un palika cieši viņam uz pēdām.

Lapu sudrabā garām aiztrauca olīvu birzis. Kāpjošs serpentīns kā čūska izslējās no putekļiem un nozuda. Aiz mašīnas sprakstēja oļi; temps bija skarbs.

Priekšā Holšteins sekoja Mērfija sarkanajai mašīnai, vajāja to, jau sen bez apziņas, ledainā ārprātā, U veida likumos iebrāzās tā, ka aizslīdēja līdz pašai ceļa malai.

Pēkšņi draudēja bezdibenis, slīpi kraujš, un tad kilometriem vien irdena grants, gluži kā šāviņus riepas šķieda akmeņus uz visām pusēm, dūres žņaudza stūresratu, kas lēkāja kā negudrs, automašīna līkločos pārlidoja pār oļiem.

Pelēka un brūna pret spožajām debesīm iznira cietokšņa pilsēta Kaltavuturo. Trase kāpa augšup, kompresori svilpa, akmeņi plīsa, trase kāpa, putekļi aizžņaudza rīkli, trase kāpa — un te pēkšņi Holšteinā priekšā parādījās pirmā mašīna, gaišzila gaisma pelēkumā, bet ne sarkana, ne sarkana, viņš nošņirkstināja zobus un apdzina uz šaurā ceļa, trase kāpa vēl augstāk, astoņsimt, deviņsimt, deviņsimt septiņpadsmit metru, Polici.

Te debesis atrāva vaļā skatu uz tāli, liegi vējoja zīdaina zilgme, tajā Etnas stāvais dūmu stabs un tā priekšā otrā mašīna, sarkana, skatiens: Mērfijs? — Apdzenot Holšteins redzēja numuru — deviņi — Mērfijs vēl bija priekšā.

Taču tagad sākās krasie līkumi nogāzē, mašīnu purni svērās lejup, kauca bremzes, kā negaiss plosījās ap pagriezieniem, baltais auto joņoja bez žēlastības. Fjumegrandes ielejā Holšteins atkal ieraudzīja priekšā putekļu mākoni, triecās tālāk, atkal deviņsimt metru stāvus augšup, tad pie Kolezāno viņš bija apdzinis pretinieku — tas bija francūzis Balbo.

Palmas, agaves, jūra, — pie Kampofeličes uz rietumiem, sacīkšu vienīgajā taisnē, septiņi kilometri pa piekrasti, pār bedrēm, urgām un akmeņu drupām. Holšteins vajāja kādu itāliešu mašīnu. īsi pirms

tribīnēm itālietis paslīdēja un aizsprostoja ceļu. Holšteins par mata tiesu aizbrāzās garām un iegāja otrajā aplī. Ar četru minūšu atstarpi sekoja Lievens, divas minūtes pēc tam — Kajs.

Pešs bija devis rīkojumu, lai Mērfija laiks ar spilgtiem ogles cipariem nekavējoties tiktu uzrakstīts uz liela, balta kartona blakus Holšteina, Lieveņa un Kaja laikam. Divi mehāniķi turēja kartonu, paceltu gaisā, pretim mašīnām, kas traucās šurp. Kajs redzēja, ka Mērfijs ir ieguvis divas minūtes, viņš bija braucis stundu un trīsdesmit sešas minūtes, Holšteins — stundu trīsdesmit astoņas, Tievens un Kajs —- stundu četrdesmit.

Aiz Poļici Holšteins apdzina nākamo mašīnu, pēc minūtes otru, vēl vienu viņš pamanīja kūpošu stāvam ceļmalā, notriektu līdz pēdējam, sarkanu, pirmo no Mērfija komandas. Tagad spēki bija vienādi, trīs mašīnas pret trim.

Pēc īsa brīža tuvojās nākamais sarkanais auto, taču ceļš bija tik šaurs, ka apdzīt nebija iespējams.

Holšteins mēģināja tikt garām nākamajā līkumā, bet otrs brauca pa pašu vidu, tā ka neatlika vietas. Viņš bija pamanījis, kas dzenas pakaļ, un traucēja tīši. Holšteinam nācās palaist viņu mazliet pa priekšu, jo putekļos nekas nebija saredzams.

Sekoja nākamais līkums, ceļš kļuva platāks, kompresors svilpa, viņš virzījās tuvāk, tagad jau bija blakus pakaļējam ritenim; tagad;— blakus stūrei, bet te otrs sāka spiest viņu pie malas.

Holšteins manīja briesmas, gribēja tikt garām, bet sarkanais auto vairs nepiekāpās, aplami novērtēja atstatumu, ieāķējās Holšteinam pakaļējā ritenī, abas mašīnas sāka mētāties, pārlidoja pār ceļa malu un triecās pret zemi.

Holšteins izlēca ārā, apskrēja apkārt un vienā mirklī ieraudzīja, ka pārlūzusi kreisā pakaļējā ass. Otra mašīna vēl atradās pa pusei uz ceļa.

Kuru katru mirkli bija jābūt klāt Lievenam, — Holšteins, piepalīdzot stūrmanim, stenēdams nostūma sarkano mašīnu ceļa malā un

uzlēca uz savējās, lai dotu signālu. Jau šurp brāzās troksnis, Lieveņa stūrmanis, aizzibot garām, pacēla roku, viņi bija sapratuši, Holšteins palika stāvam uz mašīnas un nogaidīja, līdz garām bija arī Kajs.

Ceļa pretējā pusē no brikšņiem izlīda mehāniķis. Otrais braucējs bija salauzis roku un sadauzījis seju.

Holšteins izvilka no sarkanās mašīnas pedāļu paliktni, uz motora pārsega salauza to šķēpelēs, saplēsa kādu jaku un rūpīgi iešinēja cietušajam delmu, nemitīgi šņākdams viņam sejā lāstus.

Izslējies taisni, viņš pēkšņi sajuta nelabumu un vājumu. Vēlreiz iespēris ar kāju pa sarkano vāģi, viņš skriešus metās uz savu mašīnu un spējā cerībā pasauca mehāniķi, nokrita ceļos pie ass, acumirklī ieraudzīja, ka visas cerības pagalam, un, truluma pārņemts, notupās zemē: sacīkstes bija zaudētas.

Lievens bija pazinis Holšteinu un redzējis notikušo; ar divkāršiem spēkiem viņš tūdaļ izrāvās vadībā. Kajs, pamanījis Holšteinu ceļmalā, izšķīrās par rīcību. Viņš brauca, ko jaudāja, jo zināja, ka Lievens mēģinās apdzīt visus uz velna paraušanu. Kajs gribēja būt pietiekami tuvu aizmugurē, lai jau trešajā aplī varētu sākt uzbrukumu. Pie boksa viņš nonāca tai mirklī, kad Lievens jau brauca prom, un kliedza viņam: — Tagad es pa priekšu!

Kopumā viņš bija patērējis trīs stundas un divpadsmit minūtes, Mērfijs — trīs stundas desmit, turklāt amerikānis bija arī astoņas minūtes Kajam priekšā un rezultātā viņam bija divu minūšu pārsvars.

Kajs to visu paziņoja Kurbisonam. Viņš izdzēra lielu kausu ūdens gandrīz tukšu, atlikumu uzlēja uz motora pārsega, nomainīja bezpirkstu cimdus un, iespiedis gāzes pedāli grīdā, iejoņoja trešajā aplī.

Gar trases malām stiepās kaktusu dzīvžogi kā pārakmeņojušās, aizvēsturiskas būtnes. Pa gaisu aizvirpuļoja akmens un trāpīja kādam skatītājam pa pakrūti, notriekdams viņu zemē. Kajs izbrauca līkumus,

nesamazinādams gāzi. Viņš apsteidza Lieveņu; mirkli abas automašīnas maksimālajā ātrumā stāvēja viena otrai blakus kā nekustēdamās. Lievens bija nospriedis, ka viņu vajā sāncensis, un negribēja laist garām; tad ieraudzīja virzāmies uz priekšu balto motora pārsegu un tūdaļ atbrīvoja ceļu.

Pār tribīnēm bangoja tveices, satraukuma un gaidu jūra. Atkal pacēlās skaitļu plāksnes, vēstīdamas rezultātus. Mērfijs ar divu minūšu pārsvaru bija visātrākais, viņam sekoja Kajs. Tad Lievens un otrais sarkanais amerikānis ar piecdesmit sekunžu atstarpi viens no otra. Trīs automašīnas bija izstājušās. Laukuma galā, kur pēc katra pabeigta apļa nodārdēja lielgabala šāviens, uzrādīdams pirmo braucēju, patlaban atradās Camboni, tad pēc maza gabaliņa — pārējais bars un tūdaļ aiz tā jau atkal vilks, kas šo baru tramdīja: Mērfijs.

Kajs apdzina Manni, pārspēja Vilšu un Toskani; taču Mērfiju viņš nepanāca. Ikreiz, ieraugot priekšā putekļu mākoni, sirds viņam dauzījās kā negudra — bet tas nekad nebija amerikāņa sarkanais auto. Kajs uzstūma brilles uz pieres. Sviedri plūda pār uzacīm, tecēja lejup pa vaigiem, pilēja no zoda uz rokām. Seja bija noputējusi pelēka, rievaina zem ceļa biezā pūdera. Vienā līkumā Kurbisons gandrīz izlidoja no mašīnas, tik tālu bija izliecies ārā. Kajs sakampa viņu aiz jostas un ierāva iekšā.

Termometrs rādīja četrdesmit grādu pēc Celsija. Spānietis Rodinjo brāzās pretim tribīnēm, pēkšņi apstājās pretējā pusē, vēl izslējās mašīnā, mirkli pastāvēja kājās, sagrīļojās un bez samaņas iekrita rokās tiem, kas bija pieskrējuši klāt: karstuma dūriens.

Galva Kajam gandrīz plīsa pušu, viņš juta asiņu bīstamo spiedienu. Kurbisons izrāva Kajam no kabatas tabletes, iebāza tās viņam mutē un pacēla pie lūpām pudeli. Kajs vairs neredzēja neko citu, tikai ceļu, tikai trasi, pārmērīgā skaidrībā kā caur milzīgiem palielināmiem stikliem, kas iekusuši acīs, katru akmeni, katru izcilni, katru bedri, tikai ceļu viņš redzēja savā priekšā, bet malās tas jau miglojās, kļuva

līdzīgs receklim, izplūda, un aiz tā vairs nebija nekā, viņš to vairs neuztvēra, viņš vairs nedomāja, viņš redzēja tikai ceļu, dzirdēja tikai motoru, — kā liesma viņam visās porās bija ietriekusies cilindru rēkoņa, viņš bija braucis četras stundas un to vairs nezināja, viņš brauca piekto, viņš brauks mūžam...

Atkal parādījās boksi, to priekšā mašīna, radiators kūpēja kā Vezuvs, pārsegs atrauts vaļā, zem tā līdz pusei ieliecies cilvēks. Bremzēm kaucot, viņi apstājās, Kajs krišus izkrita ārā, dzēra un dzēra, un dzēra, pakampa citronu, iekodās tajā un sāka dzirdēt to, ko viņam ausī kliedza Pešs: — Lievens...

Lievenam tūdaļ jānāk...

Viņš ir avarējis! — Pešs izmisis kliedza un sapurināja Kaju aiz pleca. — Jums jābrauc vienam! Brauciet, kā gribat...

Viņš bija apjucis, viņš vairs neticēja sekmēm. Mehāniķis atnesa kartona plāksni, Kajs to paņēma. — Kāds laiks?

Kajs — četras un četrdesmit astoņas, Mērfijs—četras un četrdesmit septiņas.

Viens lēciens — un Kajs atkal sēdēja mašīnā un uzsauca: — Kas noticis Lievenam?

Mehāniķis, kas bija notupies pie priekšējā riteņa, ziņoja: — Ievainots plecs, bet ne smagi, mašīna pilnīgi sadauzīta...

Tiklīdz bija pievilkti uzgriežņi, Kajs jau atkal bija prom. Kādā līkumā viņš redzēja stāvam Holšteinu ar asarām noplūdušu seju, viņš dauzīja zemi ar kājām, stiepdams rokas pret Kaju.

Automašīna pārvērtās palsā, dārdošā rēgā. Kajs bija zaudējis apvaldu. Kurbisonam asiņoja rokas, neprātīgā pagriezienā mašīna bija tā dejojusi uz diviem riteņiem, ka rokas pieskārās zemei. Tas bija brauciens bez apdoma, pirmatnīga, instinktīva joņošana, ko magnētiski pievilka kāds neredzams punkts kaut kur uz ceļa: “Mērfijs”.

Likumi tika izbraukti uz dzīvību un nāvi, mašīna aizdunēja pār drupām, sitās caur grāvjiem, noplēsa velēnu, — te nodārdēja lielgabala šāviens, kas pieteica apļa pirmo braucēju, un tūdaļ pēc tam Kajs atkal apstājās pie boksiem. Viņš izlēca ārā un sacīkšu drudzī skrēja tālāk, līdz pēkšņi atjēdzās, pagriezās un paprasīja laiku.

Pešs stāvēja viņa priekšā un lūdzās: — Jūs par vienu minūti apsteidzat Mērfiju, jūs esat pirmais, Dieva dēļ, brauciet uzmanīgi, lai nekas nenotiek, tad mēs katrā ziņā iegūsim vietu...

Kajs nemaz neklausījās. Mehāniķi, kuriem bija pielipis viņa drudzis, uzstādīja rekordu, nomainīdami riepas četrdesmit astoņās sekundēs. Sākās pēdējais aplis.

Kajs tuvojās brūnai mašīnai. Kad viņš bija divus metrus aiz tās, no miglas virpuļa izlidoja akmens un atsitās pret viņa mašīnu. Viņš sarāvās tā, it kā trāpīts būtu pašam, un prātā ieurbās doma, ka pārsists radiators.

Kurbisons izrāpās uz priekšu, garš pārlīka pār mašīnu — akmens nebija neko nodarījis. Viņi saglabāja tempu.

Te atkal brūnais, jau aiz Kaja, tad sarkans, apdzīts pēdējais pirms Mērfija, — Bualoto zaļais auto atpalika pa labi, — tagad viņi acīmredzot bija tikpat kā priekšgalā. Kajam vajadzēja tikai noturēties un neatpalikt, tad uzvara bija droša. Taču viņš ne mirkli nedomāja tik prātīgi. Viņš zināja, ka var iegūt laiku, ja nebūs vairs nekādu starpgadījumu, tomēr nemūžam nebūtu spējis ar to samierināties, viņam pastāvēja tikai viens: jāapdzen Mērfijs!

Priekšā tarkšķēja zaļa mašīna — jau aizmugurē — Camboni —, un tagad Kurbisons sāka uztraukties, kliedza viņam: — Mums priekšā var būt vairs tikai Mērfijs! — Viņi brauca kā apsēsti. Te priekšā vienu mirkli iznira ēna biezējošos putekļos — Kajs aizturēja elpu — sarkans — Mērfijs. —

Piemiegtām acīm viņš tēmēja skatienu pār motora pārsegu. Viņš redzēja vairs vienīgi neskaidrās ēnas kustības putekļu mutulī tur,

priekšā, un tuvojās tai. Jau putekļi bija tik biezi, ka ceļa mala vairs nebija saredzama, te likuma irstošā grants parāva lejup mašīnas pakaļējos riteņus, tā pagriezās reizi, divas, lēnām sasvērās un apgāzās. Vēl kritienā Kajs jau krampjaini pieķērās pie stūres balsta, ar nobrāztām plaukstām tvēra pie mašīnas riteņiem. Kurbisons sagrāba priekšējās asis, cēla, sakampa ciešāk, atbalstīja kreiso delnu uz radiatora metāla, sajuta drausmīgas sāpes, — rāviens, mašīna atkal stāvēja uz riteņiem, bet Kurbisona delna bija jēla brūce, nokaitušais metāls bija sadedzinājis plaukstu, un, ceļot asis, bija saplosīta āda.

Mašīna joņoja atkal, viņi bija nokavējuši tikai sekundes, bet dārgas sekundes, putekļu mākonis viņu priekšā bija nozudis, skats skaidrāks.

Automašīna svaidījās, lēca, izliecās, īstiem lēcieniem lidoja pār grambaino lavas bazaltu, izšļūca caur seklajiem grāvjiem, rēkdama dārdēja augšup pa kāpumiem, - iepletās nāsis un atkal kāri dzēra pelēkbaltos miglas mutuļus, putekļi, brīnišķie putekļi, parasti sacīkšu braucēja lielākais ienaidnieks, tagad pestīšana, jo putekļos bija Mērfijs...

Polici viņš jau bija saskatāms. Kajs vairs nebija cilvēks, viņš stenēja kopā ar trakojošo kompresoru un kustināja plecus uz priekšu un atpakaļ, it kā gribētu piešķirt mašīnai vēl lielāku ātrumu — simt reižu viņiem draudēja briesmas apgāzties vai atsisties pret apmali — tomēr viņi tika Mērfijam klāt...

Septiņi tūkstoši līkumu bija viņiem aiz muguras, te viņi bija cieši Mērfijam uz pēdām, pie Kolezāno iedzina līdz vienam metram, pie Kampofeličes radiatori atradās blakus, un krastmalā sākās neprātīga divcīņa.

Mērfijs, zaudējis jebkuru apvaldu, kliedza un lādējās, un brauca, — Kajs, pēkšņi mierīgs, salīka arvien vairāk, seja izvirzīta uz priekšu, tuvu virs stūres. Mašīna, braucot pār notekas režģi, saņēma spēcīgu triecienu, Mērfija radiators salīgojās blakus Kurbisona sēdeklim, atslīdēja tālāk atpakaļ, nodārdēja lielgabala šāviens, tribīnes trakoja, no sakultā

virpuļa izšāvās Kaja baltā automašīna un šķērsoja finiša līniju. Četrus metrus aiz viņa — Mērfijs.

Sākās vētra. Barjeras tika nogāztas, publika aplenca automašīnu. Kajs bija uzvarējis ar vairāk nekā sešu minūšu pārsvaru. Ziedi tika mesti sēdekļos, iespiesti rokās. Apņēmīgi kungi ar apsējiem uz piedurknes gribēja dabūt braucējus savā ziņā. Kajs caur burzmu redzēja atpeldam Pešu -— atplaukušu, apskaidrotu, laimīgu. Pretī pārējiem braucējiem metās motociklisti ar sarkaniem karodziņiem, lai viņus brīdinātu; publika vairs nebija savaldāma.

Izkāpušam no mašīnas, Kajam nācās mirkli atbalstīties, tik stipras sāpes viņš juta staigājot. Vienu pēc otras pacēlis pēdas, viņš rādīja tās Kurbisonam; motora karstums bija apsvilinājis apavu zoles melnas.

Mums abiem vajadzēs dažus pārsējus — bet vispirms...

Meklējoši paskatījies apkārt, viņš paspēra pāris soļu. Tūdaļ iekrita nagos preses pārstāvjiem un atbrīvojās tikai ar pūlēm.

Pagriezies uz pretējo pusi, viņš lūkoja nokļūt aiz boksa. Bet tur ietika sīkstu amerikāniešu lokā un bija spiests mesties atpakaļ.

Viņa sejā vīdēja kāds īpatnēji saspringts un samocīts vaibsts, viņš neatstāja sevišķi laimīga cilvēka iespaidu, vairīdamies no visiem apsveikumiem un steigdamies prom, gandrīz vai atlēkdams sānis, kad, teju jau aizmucis, negaidot sastapās ar citām rokām.

Viņš bija bezgalīgi noguris, vienos sviedros, eļļā un putekļos, un kā ilgota vīzija acu priekšā vīdēja pelde putojošā ūdenī un pēc tam tīksms gurdums, vakars, pavadīts mīkstos atzveltņos, un šai vakarā viņš gribēja izdzert ļoti daudz ledaina šampanieša, lai kaut cik izlīdzinātu to, ko ādai nodarījusi tveice un slāpes. Tiesa, viņš gan neticēja, ka vienā vakarā spēs izdzert tik daudz, lai apdzēstu šo sauso uguni.

Bet pagaidām, kā pirmā izjūta pēc sacīkstēm, viņu bija sagrābusi stipra, kaut arī ļoti primitīva vēlme, jo, galu galā, viņš, astoņas stundas

bez pārtraukuma nosēdējis automašīnā, taču bija pakļauts bioloģiskiem likumiem.

Tā nu viņš, mazliet saīdzis, klīda pa sajūsmas jūru un meklēja iespēju vienu mirkli palikt neievērots. Tas viņam izdevās tikai ar lielām pūlēm.

Tomēr viņš bija un palika nomākts. To viņš piedēvēja pārgurumam; pēdējās stundas bija atņēmušas vēl atlikušās enerģijas paliekas.

Viņi brauca uz Palermo. Kajs sēdēja aizmugures sēdeklī, neparko pasaulē viņu šodien vairs nevarētu piespiest ņemt rokās stūresratu, no braukšanas viņam bija šoks, un viņš klusībā nozvērējās vairs nepieskarties nevienam sacīkšu auto. Tā viņš bija zvērējis pēc katrām smagām sacīkstēm.

Kurbisons, apsaitētām rokām sēdēdams blakus, paskatījās uz viņu. Kajs viņam pamāja ar galvu. Abi domāja vienu un to pašu; kad Kurbisons atkal aizies pie Lilianas Denkerkas, viņš tiks pieņemts. Kā un kāpēc, to viņš īsti nevarēja zināt, viņš domāja par to labas domas, un pa daļai tām droši vien bija lemts piepildīties. Kajs zināja iemeslu — tomēr, saudzēdams Kurbisonu, neteica viņam neko.

Viņš pats Lilianu Denkerku vairs neredzēs. Viņa neatnāks, tik agra atkalredzēšanās būtu solis uz leju. Jo abi vairāk par visu mīlēja žestu; tas bija formas daļa; un forma bija svētāka par jebkuru saturu.

Nākotnē vīdēja kāds “varbūt”, vēls, bāls “varbūt”, — Kajs no tā novērsās, pūlējās to aizmirst. Viņam tik agri bija iemācīts pašsaprotamības heroisms, ka jūtu ziņā viņš nemēdza nopietni apdomāt iespējamības.

Tāpēc viņš ļāvās grūtsirdībai, kura tagad tuvojās, nemierinādams sevi ar tālām izredzēm. Grūtsirdība šeit iederējās, un vienīgais veids, kā to pārvarēt, bija: nevairīties no tās.

Vakarā, kad Kajs, gurds pēc vannas, vienatnē sēdēja savā istabā, grūtsirdība padziļinājās līdz tik galējai depresijai, ka viņš juta: te bija kas vairāk par vēlīnām, tīrām un skaistām sāpēm, ko radījusi epizode,

kurai ir visa cilvēciskā liktenis: pāriet, — te bija kas vairāk par sāpēm, kuras, brīvas no saduļķotām, sentimentālām iegūšanas vēlmēm, ir tikpat dabīga katra pārdzīvojuma daļa kā nāve ir dzīves daļa, — nē, te brieda aptverošākas beigas, te loks noapaļojās par gredzenu, te ausa lielas atvadas.

Taču šīs depresijas rāmums bija bez asuma, tā bija mātišķīga nakts, kurā jau plūsmo jaunas piedzimšanas elpa. Kajs nezināja, kurp tā ved, tomēr ļāvās tai pilnīgi, kā bērns uzticas miegam.

Lēnām iezīmējās kāda aina, izira un atgriezās atkal; ar katru reizi tā bija skaidrāka un saredzamāka, līdz palika un sastinga uz vietas. Kad Kajs vēlāk apgūlās, ceļš bija atrasts: viņš brauks mājās uz muižu, pie platānām un jaunās Barbaras.

Viņš ticēja, ka ir izšķīries. Ari nākamajā dienā šī doma saglabājās. Tomēr sacīkšu pārslodzes radītais spēku pagurums pagaisa, un palika dzidra, klusa, sevī vērsta, liega smeldze, kura vienlaikus savādi sajaucās ar tikpat rāmu prieku.

Kajs pieņēma, ka savus draugus nesatiks drīz, varbūt pat vairs nekad, tāpēc atvadījās no viņiem vienkārši un viegli, it kā tas būtu tikai uz īsu, untuma iedvestu brīdi.

Neskaidrības palika ar Modu Filbiju. Apstākļi pārsteidzošā kārtā viņu attiecības bija aizveduši no flirta divcīņas mulsinošajām jomām līdz savstarpējai tieksmei, kura vairs nepārbaudīja un neslēpās. Tā vēl bija izkliedēta, toties daudzveidīga, sirsnīga un atklāta.

Moda Filbija vasarā bija nolēmusi doties uz franču piekrasti. Šādi atbildēdama uz Kaja jautājumu, viņa gandrīz nosarka, un viņas āda silti iemirdzējās.

Kurbisons brauca līdzi līdz Dženovai. Holšteins abus pavadīja uz kuģi.

Varbūt aizvedīsiet sveicienus, Kaj...

Labprāt, Holštein. — Kajs to sacīja saudzīgi, jo Holšteina acīs

redzēja vairāk nekā tikai šo jautājumu un negribēja viņu sāpināt. Tāpēc viņš piebilda: — Ja gadītos, vai jūs vēlētos pāris nedēļu padzīvot manā mājā?

Holšteins paskatījās uz viņu un tad steigšus satvēra viņa roku.

Jā, ar lielāko prieku...

Kajs vairāk neko neteica.

Dženovā viņš atstāja Kurbisonu un devās pēc savas mašīnas.

Garām lidoja zemiene, lauki, koki, ciemati, cilvēki; viņš tos neievēroja, tik ļoti viņam gribējās drīzāk tikt uz priekšu. Līdz pat vēlai naktij viņš brauca pa kalniem un padevās tikai tad, kad ceļš kļuva mitrs un brauciens bīstams.

Atstājis kalnus aiz muguras, viņš nevilšus pagausināja gaitu. Vienu dienu viņš palika Minhenē. Un pats nesaprata, kādēļ savā nemierā vēl vilcinās. Bet Vidusvācijā deva motoram jau divas atpūtas dienas.

Šajās dienās viņš redzēja mazas pilsētiņas dzīvi. Kaimiņš te bija saistīts ar kaimiņu, dienas tika vienmērīgi virknētas cita aiz citas, līdz sakrājās tādās pašās gadu virtenēs. Kā pretstats viņam atmiņā atausa kāds vakars Dženovā, strauja ierašanās ar automašīnu augšup pa serpentīnu līdz Miramarai, tad lifts, istaba, plaši atvērtas durvis un aiz tām, dziļi lejā, osta, pār kuru skaļi skan zvani. Taču visam pāri vēl bija gaudojušas promejošu tvaikoņu sirēnas, varenas un spēka pilnas, tās bija valdījušas tik ļoti, ka notrīsēja nakts. Nākamajā rītā viņš bija aizbraucis uz Singapūru un Javu.

Negribīgi Kajs piecēlās, — kāda gan tam visam nozīme, ja pielikts punkts. Viņš brauca tālāk. Taču — vēl lēnāk.

Viņš aprēķināja laiku tā, lai ierastos naktī. Neviens par to nezināja.

Viņš neaizbrauca līdz savai muižai. Sasniedzis ceļu, ar kuru robežojās parks, viņš atstāja mašīnu, paņēma pie kaklasiksnas Frūti un kopā ar viņu devās prom pa aleju.

Koki smaržoja pēc mitruma un lapotnes. Platānas augstas slējās pret nakts debesīm. Kajs apstājās. Viņa priekšā atradās māja, mēnesnīcas gaiši apspīdēta; logos rotaļājās atspulgi. Viņš meklēja logu rindā — tur, augšā, gulēja jaunā Barbara. Viņas istabas bija tumšas.

Kajs stāvēja un gaidīja. Aptvērusi ainu, kas vīdēja acu priekšā, sirds atbildēja ar dobjiem pukstiem. Nekad šī aina villām nebija šķitusi tik iekārojama. Viņš juta, kā zemē zem viņa kājām ar noslēpumainiem spēkiem sakustas esamība. Kāds platānas zars līka tik zemu, ka viņš varēja to satvert; lapas bija vēsas un mitras.

Klusēšana kļuva varena. Tas bija mēmais, mūžīgais gredzens starp zemi, dzīvi un nakti. Un šai vientuļajā stundā Kajs pēkšņi atskārta: par agru viņš noticējis, ka izšķiršanās ir galīga. Cīņa par pagriezienu viņa dzīvē nebija pabeigta tur, projām; tā bija jāizcīna tikai šeit, aci pret aci. Un vienīgi tādēļ viņam bija vajadzējis ierasties šeit.

Un sāpīgāks nekā viss, kas bijis līdz šim, toties jo nepārvaramāks, viss pēdējo dienu nemiers tagad, pie mērķa, apkopojās atziņā, ka šis mērķis ir zaudēts uz visiem laikiem.

Nekad viņa dzīve nespēs iet to rāmo gaitu, pēc kuras ilgojas. Viņa vēlmju spēks bija to bezcerības mērs; jo nekas netiek iekārots stiprāk un smeldzīgāk kā svešais, kas cilvēka patībā nevar iekļauties nekad.

No epizodiskā nemēdza izaugt liktenis: atbraukšana vēl nebija atgriešanās mājās. Tagad Kajs to zināja: šis viss bija viņam vienlaikus tuvs un tāls, un padošanās acumirklī viņš juta, cik radniecīgs tas viņam ir kādā mīklainā disonansē — un kā viņš to mīl.

Viņa dzīve bija ritējusi rotaļīgi, daudz kam viņš tika pieskāries un šo to ieguvis, taču maz zaudējis un nekad nebija ieslīdzis rezignācijā. Tagad pirmo reizi notika tā, ka atteikšanās pārvērtās neatsaucamā zaudējumā.

Viņš gribēja iet prom; tomēr vēl nejaudāja. Klusu viņš runāja augšup uz logu. Daudzus vārdus. Ilgi.

No sētas atskanēja suņu rejas; Frūte sasveicinājās ar saviem draugiem. Kajs satrūkās.

Apslāpēti viņš uzsvilpa sunim un devās atpakaļ pa aleju, roku uzlicis tam uz galvas; suns klusu šņākāja un bieži atskatījās.

Viņi aizbrauca uz samiegojušos pastu. Kajam nācās ilgi klauvēt, līdz ierēdnis pamodās un iznāca ārā. Viņš nosūtīja garu telegrammu Holšteinam un uzaicināja viņu nākamos mēnešus pavadīt muižā. Viņš pats ceļošot, laikam arī pa vasaru.

Meklēdams iemeslu, viņš brīdi vilcinājās un, jau ar smaidu, piemetināja: esot iespējams, ka vēlāk viņš došoties uz franču piekrasti.

Holšteins atbrauks un būs kopā ar Barbaru.

Kajs rūpīgi un mazliet par gausu iekārtoja Frūtei vietu blakussēdeklī. Bija vēsi, un, tā kā viņa trīcēja, Kajs ietina viņu segā. Viņš domāja par savas telegrammas noslēgumu. Cik ātri rit dzīve, ja cilvēks nepalaiž gar acīm tās cezūras! Vēl pirms dažām minūtēm tā bija svārstījusies un nākotne šķitusi nenoteikta; tagad tā bija jau tik tālu, ka viņa prātā veidojās paviršs pārskats: lielus pārdzīvojumus un satricinājumus esamība allaž sniedz tikai garāmejot; tas, kurš tiem pieķeras, iznīkst pats vai iznīcina pārdzīvojumu. Tikai tas, kurš uzlūko vidusmēru par pastāvīgo un aizvien no jauna atgriežas pie tā, paliek gatavs elementāri dabīgajam.

Barbara un Liliana Denkerka bija vienu reizi; Moda Filbija palika.

Mierīgām, apņēmīgām kustībām Kajs iedarbināja motoru.

Šai rītā stipri kusa; tāpēc saullēktā automašīna bija tik slapja kā pēc lietus, lai gan debesis jau dzidri skaidrojās.

Content

Remarks Ēriks Marija Stacija pie apvāršņa