Senkevičs Henriks

Bez dogmata

Henriks Senkevičs

Bez dogmata

ROMĀNS

Roma, 1883. gada 9. Janvārī

Pirms dažiem mēnešiem es satiku savu studiju biedru un draugu Juzefu Sņatiņski, kas pēdējā laikā bija ieguvis izcilu vietu mūsu rakstnieku vidū. Sarunās par literatūru viņš piešķīra milzīgu nozīmi dažādām dienugrāmatām. Pēc viņa domām, cilvēks, kas pēc sevis atstāj labāk vai sliktāk uzrakstītu dienugrāmatu, ja tikai tā ir atklāta, sniedz nākamajiem psihologiem un romānistiem ne tikai sava laika atveidu, bet arī vienīgi patiesu cilvēcisku dokumentu, kam var ticēt. Sņatiņskis izteica arī pārliecību, ka nākotnē par vienīgo romāna formu kļūs dienugrāmatas; beidzot viņš apgalvoja, ka rakstīt dienugrāmatu nozīmē strādāt savai sabiedrībai un ka cilvēks, kas to dara, ir pelnījis atzinību.

Tā kā man ir jau trīsdesmit pieci gadi un es neatceros, ka būtu jel ko izdarījis savas sabiedrības labā, kaut vai tāpēc, ka mana dzīve kopš universitātes beigšanas, ja neņem vērā nelielus pārtraukumus, noritēja ārzemēs, un tā kā, par spīti humoram, ar kādu to atceros, un skepticismam, ar ko esmu piesūcies kā sūklis, šais atzīšanās vārdos ir ne mazums rūgtuma, es nolēmu rakstīt dienugrāmatu. Ja tas patiešām ir darbs sabiedrības labā un pelna atzinību, lai es to iegūstu kaut vai šādā veidā.

Tomēr gribu būt pilnīgi atklāts. Es sāku rakstīt šo dienugrāmatu ne tikai augstāk minēto apsvērumu dēļ, bet arī tāpēc, ka šī ideja mani valdzina. Sņatiņskis apgalvo —

ja cilvēks ierod pierakstīt savus iespaidus un savas domas, tā viņam kļūst par vienu no patīkamākajām nodarbībām. Ja izrādīsies, ka ir otrādi, tad — dievs, esi žēlīgs manai dienugrāmatai! Es maldinātu pats sevi, ja jau iepriekš neparedzētu, ka tā  pārtrūks kā pārāk savilkta stīga. Esmu gatavs daudz ko paciest sabiedrības labā, bet garlaikoties tās dēļ — nē, to es nedarīšu, to es nespēšu!

Taču nolēmu nebaidīties no pirmajām grūtībām, centīšos pierast un iejusties šai darbā. Sņatiņskis mūsu sarunās vēl un vēlreiz atkārtoja: «Tikai nedzenies pēc stila, neraksti literāri!» Viegli pateikt! Es labi saprotu: jo ievērojamāks rakstnieks, jo neliterāriskāk viņš raksta; bet es esmu diletants un nepārvaldu formu. Zinu no savas pieredzes, ka cilvēkam, kas daudz domā un spēcīgi jūt, bieži vien šķiet, ka vajag tikai vienkārši pierakstīt savas domas un jūtas, un radīsies neparasts sacerējums, bet, tiklīdz viņi sāk to darīt, tūlīt pakļaujas tām vai citām stilistiskām formulām, kaut arī rakstītu pats sev, nostājas kādā pozā un ieslīgst banālā frazeoloģijā; domas negrib plūst pa roku, pirkstiem un spalvu uz papīra, un var teikt, ka nevis galva vada spalvu, bet spalva — galvu, un rakstās pliekani, tukši, māksloti vārdi. Tā es baidos visvairāk: ja man trūkst prasmes, labas valodas, tēlainības, mākslinieciskās vienkāršības utt., tad gaumes noteikti netrūkst, — un es baidos, lai man tiktāl neapriebjas savs stils, ka kļūs vienkārši neiespējami rakstīt. Bet tas noskaidrosies vēlāk. Tagad sākšu savu dienugrāmatu ar īsu biogrāfisku ievadu.

Mani sauc Leons Plošovskis, un, kā jau teicu, man ir trīsdesmit pieci gadi. Esmu dzimis bagātā ģimenē, kura līdz pēdējam laikam saglabājusi savu vairāk nekā vidējo pārticību. Par sevi esmu pārliecināts, ka dzimtas īpašumus gan nepalielināšu, bet arī

neizputināšu. Mans stāvoklis ir tāds, ka man nav vajadzīgs ne trausties uz augšu, ne arī iepirkt privilēģijas. Ja runā par dārgām un izšķērdīgām izpriecām, tad jāteic, ka esmu skeptiķis, kas zina visa esošā vērtību vai, pareizāk sakot, kas zina, cik viss ir velnišķīgi mazvērtīgs.

Mana māte nomira nedēļu pēc manas piedzimšanas. Tēvu, kas viņu mīlēja vairāk nekā dzīvību, pēc viņas nāves pārņēma smaga melanholija. Izārstējies no tās Vīnē, viņš vairs negribēja atgriezties savā dzimtajā muižā, jo tur dvēseli plosīja senas atmiņas; atdevis Plošovu savai māsai, manai tantei, pats 1848. gadā pārcēlās uz Romu, no kurienes nav izbraucis jau vairāk nekā trīsdesmit gadu, nevēlēdamies šķirties no manas mātes kapa. Aizmirsu pieminēt, ka mātes zārku viņš pārveda no Polijas un apbedīja Campo Santo kapsētā.

Babuino mums ir sava māja, kas pēc mūsu dzimtas ģerboņa saucas Casa Osoria.

Tā mazliet atgādina muzeju, jo tēvam ir patiešām neparastas kolekcijas — sevišķi no kristiānisma sākuma posma. Pēdējā laikā kolekcionēšana kļuvusi par viņa dzīves galveno mērķi. Jaunībā viņš bija ārkārtīgi spilgta personība kā ar savu izskatu, tā ar prātu. Tā kā uzvārds un lielā bagātība pavēra visus ceļus, viņam pareģoja spožu nākotni. To man stāstīja tie, kuri kopā ar viņu bija mācījušies Berlīnes universitātē.

Toreiz viņš ļoti cītīgi studēja filozofiju — un valdīja vispārējs uzskats, ka viņa vārds ar laiku kļūs vismaz tikpat slavens kā Ceškovska, Libelta u. c. vārdi. Salonu dzīve un nedzirdēti panākumi pie sievietēm vēlāk atrāva viņu no nopietna zinātniska darba.

Salonos viņu sauca Léon l'Invincible1. Līdztekus šiem panākumiem viņš tomēr nebeidza nodarboties ar filozofiju, un visi cerēja, ka viņš, kuru katru dienu publicēs kādu ievērojamu sacerējumu, kas viņam sagādās Eiropas slavu.

Šīs cerības nepiepildījās! No kādreizējā ārējā spožuma palicis tikai tik daudz, ka viņš vēl ir viena no tām skaistākajām un dižciltīgākajām galvām, kādas mūžā esmu redzējis. Gleznotāji ir tādās pašās domās, un vēl nesen viens no viņiem man teica, ka pilnīgāku patricieša tipu esot grūti iedomāties. Zinātnē mans tēvs bija, ir un paliks tikai ļoti spējīgs un augsti izglītots šļahtičs diletants. Es pat esmu pārliecināts, ka diletantisms ir visu Plošovsku liktenis, un plašāk pie tā pakavēšos vēlāk, kad vajadzēs stāstīt par sevi pašu.

Kas attiecas uz manu tēvu, tad zinu, ka viņa rakstāmgaldā glabājas jau nodzeltējis filozofisks traktāts Par Trīsvienību. Pārlasīju šo rokrakstu, un tas man likās garlaicīgs.

Atceros tikai, ka reālā triāde — skābeklis, ūdeņradis un slāpeklis tajā pretstatīta transcendentālajai triādei, ko kristiānisms formulējis jēdzienā dievs tēvs, dievs dēls un dievs svētais gars; bez tam tur ir daudz citu līdzīgu triāžu, sākot ar labumu, 1 Neuzvaramais Leons (franču val.).

skaistumu un patiesību un beidzot ar loģisko siloģismu, ko veido lielā un mazā premisa un secinājums — dīvains Hēgeļa ideju sajaukums ar Hēnes-Vronska idejām, ļoti meistarīgs un pilnīgi nederīgs domu piepūles rezultāts. Esmu arī pārliecināts, ka tēvs nekad to neliks publicēt — kaut vai tikai tāpēc, ka spekulatīvā filozofija viņa prātā bankrotēja vēl pirms sava bankrota visā pasaulē.

Par iemeslu šim bankrotam viņa uztverē bija mātes nāve. Tēvs, kas pretēji savai l'Invincible iesaukai un pretēji siržu lauzēja slavai bija augstākā mērā jūtīgs cilvēks un kas ļoti dievināja manu māti, laikam bija uzstādījis savai filozofijai daudzus briesmīgus jautājumus un, nesaņēmis no tās nekādu atbildi un nekādu mierinājumu, nācis pie atzinuma, ka tā ir veltīga un neauglīga un nespēj līdzēt cilvēciskās bēdās.

Tai vajadzēja būt patiešām drausmīgai traģēdijai viņa dzīvē, jo vienlaikus sabruka divi pamati, vienlaikus tika saplosīta sirds un prāts. Kā atceros, tolaik tad arī viņu pārņēma melanholija, bet izārstējies viņš atgriezās pie reliģijas. Man stāstīja, ka vienu laiku viņš lūdzis dievu dienu un nakti, uz ielas meties ceļos katras baznīcas priekšā un nonācis līdz tādai reliģiskai ekstāzei, ka Romā vieni viņu uzskatījuši par jukušu, citi

— par svēto.

Reliģijā viņš laikam atrada vairāk mierinājuma nekā savās filozofiskajās triādēs, jo pamazām nomierinājās un sāka dzīvot reālu dzīvi. Viņa sirds ar visu jūtu spēku pieķērās man, bet estētiskās un garīgās intereses saistīja kristiānisma sākumi. Viņa dzīvais un asais prāts prasīja barību. Gadu nodzīvojis Romā, viņš nodevās arheoloģijai un papildu pētījumu ceļā iepazinās ar senajiem laikiem. Baznīckungs Kalvī, mans pirmais audzinātājs un vienlaikus arī labs Romas pazinējs, visādi veicināja tēva pētījumus par mūžīgo pilsētu. Pirms vairāk nekā desmit gadiem tēvs sapazinās un pēc tam arī sadraudzējās ar lielo Rosi, ar kuru cauras dienas pavadīja katakombās. Kā jau neparasti apdāvināts, viņš īsā laikā tā izpētīja Romu, ka nereti ar savām zināšanām pārsteidza pašu Rosi. Ne reizi vien viņš arī bija sācis par to rakstīt, bet nez kāpēc nekad nenoveda iesākto līdz galam. Varbūt visu laiku paņēma kolekcijas papildināšana, taču galvenais iemesls, kāpēc tēvs pēc sevis neatstāja neko vairāk kā tikai šīs kolekcijas, ir tas, ka savos pētījumos viņš neaprobežojās tikai ar kādu vienu laikmetu un kādu vienu specialitāti. Pamazām viduslaiku baronu Roma sāka viņu saistīt tikpat spēcīgi kā pirmie kristiānisma gadsimti. Kādu laiku viņa prātu nodarbināja Orsīni un Kolonnu dzimtas; pēc tam viņš pievērsās renesansei un pilnīgi aizrāvās ar to. No uzrakstiem, kapenēm, kristīgās arhitektūras pirmajiem pieminekļiem pārgāja uz tālākiem laikiem; no bizantiešu gleznām — uz Fjēzoli un Džoto, no tiem uz citiem četrpadsmitā un piecpadsmitā gadsimta māksliniekiem un tā

tālāk, sāka vākt gleznas, skulptūras; tas kolekcijai nenoliedzami nāca par labu, bet lielais sacerējums poļu valodā par trim Romām, par ko viņš sākumā tika sapņojis, tā

arī palika nepiepildītu ieceru novadā.

Par savu kolekciju tēvam ir interesanta ideja. Pēc nāves viņš grib to novēlēt Romai, bet tikai ar tādu noteikumu, lai tā tiktu ievietota īpašā zālē un lai šī zāle sauktos Ozoriju-Plošovsku muzejs. Protams, ka tā arī notiks, — es tikai brīnos par tēva pārliecību, ka tā viņš izdarīs mūsu sabiedrībai lielāku pakalpojumu nekā tad, ja pārvestu šo kolekciju uz dzimteni.

Vēl nesen viņš man teica:

«Redzi, tur neviens to neredzētu, nevienam no tās nebūtu nekāda labuma, bet uz Romu brauc ļaudis no visas pasaules, un katrs, kas apmeklēs šo muzeju, viena sabiedrības locekļa nopelnus attiecinās uz visu poļu sabiedrību.»

Man neklājas pārspriest, vai te zināmā mērā neizpaužas mūsu dzimtas godkāre un vai izšķirošais faktors šai jautājumā nebija doma, ka Plošovsku vārds tiks izkalts marmora plāksnē mūžīgajā pilsētā. Atklāti sakot, es domāju, ka jā. Galu galā man pilnīgi vienalga, kur šī kolekcija atradīsies.

Toties mana tante, pie kuras, starp citu, es tuvākajās dienās braukšu uz Varšavu, briesmīgi sašutusi par tēva nodomu atstāt šo kolekciju Romā, un, tā kā viņa ir tāds cilvēks, ko nekāda pasaules vara nespēj atturēt sacīt to, ko domā, viņa bez aplinkiem izsaka savu sašutumu katrā tēvam rakstītā vēstulē. Pirms dažiem gadiem viņa bija atbraukusi uz Romu un katru dienu ķildojās ar tēvu par šo jautājumu, un varbūt viņi būtu saķildojušies pa īstam, ja tantes patiešām bezgalīgā pieķeršanās man nebūtu apvaldījusi viņas dusmu izvirdumus.

Tante ir dažus gadus vecāka par manu tēvu. Tēvs pēc nelaimes, kas viņu bija piemeklējusi, aizbraucot no Polijas, savu mantas daļu paņēma skaidrā naudā, bet viņai atstāja dzimtas muižu Plošovu. Tante tur saimnieko jau vairāk nekā trīsdesmit gadu un dara to lieliski. Viņa ir diezgan neparasta sieviete, tāpēc veltīšu viņai dažus vārdus. Divdesmit gadu vecumā tante bija saderinājusies ar jaunu cilvēku, kurš nomira ārzemēs tieši tad, kad viņa taisījās braukt turpu. Kopš tā laika tante atraidīja visus bildinājumus un palika vecmeitās. Pēc manas mātes nāves viņa pavadīja tēvu uz Vīni un Romu, kur nodzīvoja vairākus gadus, sirsnīgi aprūpējot viņu, lai pēc tam pieķertos man. Vārda pilnā nozīmē viņa ir dižciltīga dāma, mazliet despotiska, lepna un nepiekāpīga, pilna tās pašpārliecinātības, ko dod bagātība un augsts sabiedrisks stāvoklis, bet visā visumā krietnuma un labsirdības iemiesojums. Zem skarbas ārienes slēpjas atsaucīga zelta sirds, kas mīl ne tikai savējos, ne tikai manu tēvu, mani, mājas ļaudis, bet visus cilvēkus. Viņa ir tik labdarīga, ka patiešām nezinu, vai to var uzskatīt par viņas nopelnu, jo citāda būt nemaz nespēj. Tantes labdarība jau kļuvusi par parunu. Ubagus un ubadzes viņa trenc prom kā konstebls, bet rūpējas par tiem kā

svētais Vincents à Paulo. Ļoti reliģioza. Neviena šaubu ēna nekad nav iezagusies viņas dvēselē. Viss, ko tante dara, tiek darīts, vadoties no stingras pārliecības, tāpēc viņa nekad nesvārstās ceļa izvēlē. Tāpēc arī vienmēr ir mierīga un milzīgi laimīga.

Skarbuma dēļ Varšava tanti sauc par le bourreau bienfaisant1.

Daži — sevišķi dažas viņu nemīl, tomēr visos sabiedrības slāņos viņai ir liela cieņa.

Plošova atrodas netālu no Varšavas, kur tantei ir sava māja. Tāpēc ziemas viņa pavada pilsētā. Katru ziemu pūlas arī mani aizvilkt pie sevis, lai apprecinātu. Nupat atkal saņēmu noslēpumainu un steidzamu vēstuli, pilnu kvēliem lūgumiem, lai braucu. Laikam būs jābrauc, jo sen neesmu bijis Polijā, bet tante raksta, ka kļūstot veca un pirms nāves vēl gribot mani redzēt.

Atzīstos, ka es nelabprāt braucu uz Poliju. Zinu, ka tante lolo nodomu apprecināt mani, bet es ar katru savu ierašanos sagādāju viņai šai ziņa rūgtu vilšanos. Man kļūst baigi, domājot par tik izšķirošu soli, pēc kura it kā vajadzētu sākt citu dzīvi, kad mani jau šī iepriekšējā ir krietni nogurdinājusi. Un, beidzot, man vēl ir cits iemesls, kāpēc 1 Bargā labdare (franču val).

negribas braukt pie tantes. Kā agrāk paziņas raudzījās uz tēvu, tā tagad viņa raugās uz mani kā uz ārkārtīgi apdāvinātu cilvēku, no kura ceramas lielas lietas. Ļaujot viņai palikt pie šīm domām, es it kā izmantotu viņas uzticību, bet atzīties, ka no manis ne tikai neko lielu, bet vispār nav ko gaidīt, nozīmētu noteikt nākotni, kas pagaidām ir tikai šķietama, un vienlaikus sagādāt vecītei smagu triecienu.

Varbūt man par nelaimi, daudzi citi man tuvi cilvēki ir vienādos ieskatos ar tanti.

Ieminēšanās par to ļauj man pievērsties savam raksturojumam, kas nebūs viegli izdarāms, tāpēc, ka patiešām esmu augstākā mērā sarežģīta būtne.

Esmu nācis pasaulē ar ļoti jūtīgiem nerviem, ko izsmalcinājusi daudzu paaudžu kultūra. Pirmos bērnības gadus mani audzināja tante, bet pēc viņas aizbraukšanas, kā mūsu ģimenē bija parasts, — audzinātāja. Tā kā dzīvojām Romā, svešā vidē, bet tēvs gribēja, lai es labi pārvaldu savu valodu, viena no manām audzinātājām bija poliete.

Viņa vēl līdz šim laikam dzīvo mūsu mājā Babuino un vada saimniecību. Tēvs arī veltīja man daudz uzmanības, sevišķi sākot ar piekto dzīvības gadu. Es gāju pie viņa kabinetā uz pārrunām, kuras mani ārkārtīgi attīstīja, varbūt pat pāragri. Vēlāk, kad zinātniskais darbs, arheoloģiskie pētījumi un kolekcijas papildināšana prasīja no tēva visu brīvo laiku, viņš man pieņēma skolotāju baznīckungu Kalvi. Tas bija jau vecs vīrs, dievbijīgs un ārkārtīgi labsirdīgs. Vairāk par visu viņš mīlēja mākslu. Man šķiet, ka arī reliģiju vispirmāk uzņēma kā skaistumu. Aplūkojot muzejos mākslas šedevrus vai klausoties Siksta kapelā mūziku, mans skolotājs pilnīgi aizmirsās. Šai viņa dziļajā mākslas dievināšanā tomēr nebija nekā pagāniska. Tās pamatā bija nevis dīkdienība, nevis jutekliska bauda, bet pārdzīvojums. Baznīckungs Kalvi gluži vienkārši mīlēja mākslu ar to tīro un gaišo mīlestību, ar kādu to varēja mīlēt Fjēzole, Čimabue vai Džoto, vēl vairāk — viņš mīlēja to ar pazemības jūtām, jo viņam pašam nebija nekāda talanta. Jo mazāk spēja pats, jo vairāk izjuta to, ko bija radījuši citi. Grūti pateikt, kura no daiļajām mākslām baznīckungam bija mīļāka; šķiet, ka visās viņš galvenokārt mīlēja harmoniju, kas atbilda viņa dvēseles harmonijai.

Nezinu, kāpēc, bet katru reizi, kad es atceros tēvu Kalvi, man nāk prātā tas sirmgalvis no Rafaela gleznas, kas stāv blakus sv. Cecīlijai un klausās sfēru mūziku.

Mans tēvs ātri vien sadraudzējās ar viņu un draudzējās līdz pat baznīckunga nāvei. Viņš arī atbalstīja tēva interesi par arheoloģiskiem pētījumiem un vispār par mūžīgo pilsētu. Turklāt viņus tuvināja pieķeršanās man. Viņi abi uzskatīja mani par izcili apdāvinātu bērnu, kam paredzama diezin kāda nākotne. Man tagad bieži vien šķiet, ka es arī viņiem biju sava veida harmonija, kas papildināja to pasauli, kurā viņi dzīvoja, un ka viņi mīlēja mani ar tādām pašām jūtām, ar kādām mīlēja Romu un tās pieminekļus.

Tāda gaisotne, tāda vide nevarēja neietekmēt mani. Mani audzināja diezgan īpatnēji. Ar baznīckungu Kalvi un bieži vien arī ar tēvu es staigāju pa galerijām, muzejiem, Romas apkaimi, aplūkoju savrupmājas, drupas un katakombas.

Baznīckungs bija tikpat atsaucīgs dabas, kā mākslas skaistumam un agri iemācīja mani izjust Romas Kampaņas poētisko melanholiju, arku un sagrauto ūdensvadu līniju harmoniju uz debesu fona, pīniju apveidu skaidrību; pirms es vēl biju paguvis iemācīties Četras aritmētiskās darbības, man nereti gadījās gleznu galerijās izlabot angļus, kuriem jaucās kopā Karači un Karavadžo uzvārdi. Agri un viegli iemācījos latīņu valodu, jo man palīdzēja itāliešu valoda, ko es kā Romas iedzīvotājs biju labi apguvis. Vienpadsmit gadu vecumā es izteicu savus spriedumus par itāliešu un ārzemju meistariem, un, kaut arī tie bija naivi, baznīckungs Kalvi un mans tēvs apmainījās izbrīnas pilniem skatieniem. Man, piemēram, nepatika Ribeira, jo bija pārāk melns un pārāk balts, tas mazliet atbaidīja, bet patika Karlo Dolče; vārdu sakot, tēvs un baznīckungs Kalvi, un visi mūsu paziņas mani uzskatīja par brīnumbērnu; ne reizi vien tiku dzirdējis, kā mani slavēja, un tas vairoja manu iedomību.

Šādā vidē un gaisotnē es ļoti agri izveidojos un visu mūžu paliku ļoti jūtīgs.

Tomēr dīvaini, ka šie iespaidi nebija ne tik dziļi, ne tik pastāvīgi, kā varēja cerēt. Ka nekļuvu par mākslinieku, tas laikam izskaidrojams ar talanta trūkumu, kaut arī mani mūzikas un zīmēšanas skolotāji bija citādās domās, bet es ne reizi vien brīnījos, kāpēc ne tēvs, ne baznīckungs Kalvi nespēja man iepotēt kaut vai tik daudz pieķeršanās mākslai, cik tās bija viņiem pašiem. Vai es izjūtu mākslu? — jā; vai tā man ir nepieciešama? — arī jā! Bet viņi to mīlēja, turpretī es to izjūtu kā diletants, tā man ir vajadzīga kā papildinājums dažādiem patīkamiem un jautriem dzīves iespaidiem.

Vispār man uz to ir tieksme, bet ne kaislība. Varbūt bez tās nevarētu iztikt, bet veltīt tai savu dzīvi nespētu.

Tā kā mācības itāliešu skolās nav visai augstā līmenī, tēvs nodeva mani Mecas koledžā, ko es beidzu bez sevišķām pūlēm un ar visām atzinībām un balvām, kādas vien tur varēja iegūt. Tiesa, gadu pirms beigšanas biju aizbēdzis pie dona Karlosa un divus mēnešus ar Tristana nodaļu klaiņoju pa Pirenejiem. Ar Francijas konsula palīdzību mani atrada Burgosā un nosūtīja uz Mecu izciest sodu; jāsaka, ka tas nebija pārāk smags, jo sirds dziļumos kā mans tēvs, tā mani audzinātāji lepojās ar šādu rīcību. Pēdīgi, guvis lieliskus panākumus eksāmenos, izpelnījos pilnīgu piedošanu.

Protams, ka tādā skolā kā mūsējā, kuras audzēkņu simpātijas piederēja donam Karlosam, mani uzskatīja par varoni; bet, tā kā vienlaikus biju arī pirmais skolnieks, ieņēmu vadošu stāvokli visas skolas mērogā un nevienam neienāca prātā sacensties ar mani par šo stāvokli. Augu pašsaprotamā pārliecībā, ka arī vēlāk plašākā darbības laukā būs tāpat. Šo pārliecību dalīja arī mani skolotāji un līdzskolnieki; bet īstenībā

notika tā, ka daudzi mani skolas biedri, kuriem toreiz neienāca ne prātā, ka viņi kādreiz varētu ar mani sacensties, tagad Francijā kļuvuši ievērojami literāti, zinātnieki vai politiski darbinieki, bet es vēl neesmu izraudzījies sev nodarbošanos un, atklāti sakot, būtu ļoti norūpējies, ja man liktu to izraudzīties. Man ir spožs sabiedriskais stāvoklis; esmu jau saņēmis mantojumu no mātes, kādreiz saņemšu arī

no tēva, saimniekošu Plošovā, vairāk vai mazāk veiksmīgi rīkošos ar visu bagātību, bet jau pats šo darbību loks izslēdz cerību, ka ar laiku es varētu dzīvē izcelties un pildīt kaut kādu lomu.

Nekad nekļūšu arī priekšzīmīgs saimnieks un administrators, par to esmu pilnīgi pārliecināts, jo, kaut arī nedomāju atsacīties no šīm nodarbībām, tomēr nevēlos veltīt tām visu mūžu tā vienkāršā iemesla dēļ, ka manas intereses ir plašākas.

Reizēm es sev jautāju: vai mēs, Plošovski, neesam maldīgās domās par savām spējām? Taču, ja tā būtu, maldītos tikai mēs paši, turpretī sveši, pilnīgi vienaldzīgi cilvēki to nedarītu. Starp citu, mans tēvs patiešām bija un ir neparasti, izcili apdāvināts cilvēks. Par sevi es daudz nerunāšu, lai neizklausās pēc muļķīgas godkāres, taču esmu dziļi pārliecināts, ka varētu būt kaut kas nesalīdzināmi lielāks nekā esmu.

Ņemsim kaut vai Sņatiņski, ar kuru kopā mācījos Varšavas universitātē (tēvs un tante gribēja, lai universitāti es beidzu dzimtenē). Abi jutām tieksmi uz rakstniecību un mēģinājām spēkus šai laukā. Mani pat uzskatīja par spējīgāku studentu nekā viņš, un arī mani literārie mēģinājumi bija labāki un daudzsološāki par tiem, ko toreiz sacerēja Sņatiņskis. Bet tagad Sņatiņskis sasniedzis diezgan daudz, kamēr es arvien vēl esmu daudzsološs pans Plošovskis, par kuru cilvēki, kratīdami galvu, runā: «Ja tikai viņš kaut ko sāktu darīt!»

Cilvēki neņem vērā to, ka vajag mācēt gribēt. Ne reizi vien esmu domājis — ja man nebūtu nekāda īpašuma, es būtu spiests kaut ko strādāt. Noteikti. Man vajadzētu vismaz nopelnīt sev iztiku, bet iekšēji esmu pārliecināts, ka arī tad neizlietotu pat divdesmito daļu savu dotību. Jo, piemēram, i Darvins, i Bokls bija bagāti cilvēki, sers Džons Leboks ir baņķieris, un vairums izcilu Francijas darbinieku dzīvo greznībā; tātad izrādās, ka bagātība ne tikai netraucē, bet vēl palīdz izvirzīties visās nozarēs. Es pat pieļauju, ka man personiski tā izdarījusi lielu pakalpojumu, pasargājot manu raksturu no daudziem izkropļojumiem, kurus tam būtu nodarījusi nabadzība. Ar to es negribu teikt, ka man ir vājš raksturs, turklāt cīņa to varētu pat norūdīt, bet, lai ir kā būdams, jo mazāk kādam ceļā gadās akmeņu; jo vieglāk viņam izsargāties no klupšanas vai krišanas.

Arī slinkums nav par iemeslu manai bezdarbībai. Mana uztveres spēja ir tikpat liela kā ziņkāre. Daudz lasu un daudz atceros. Varbūt man pietrūktu dzelzs izturības, spēka ilgi un pamatīgi strādāt apjomīgu darbu, bet vieglajai uztveres spējai vajadzētu kompensēt šo izturības trūkumu. Beidzot, neviens taču nespiež mani sastādīt vārdnīcas, kā to darīja Litrē. Kas nespēj spīdēt pastāvīgi kā saule, tas vismaz var uzliesmot kā meteors. Bet šī bezdarbība pagātnē un droši vien arī nākotnē... Man kļūst sāji ap dūšu un garlaicīgi, tāpēc šodien beidzu rakstīt.

Roma, 10. janvārī

Vakar viesībās pie kņaza Malatesta dzirdēju teicienu; límproductivité slave1

Sajutu atvieglojumu kā tie nervu slimnieki, kuri, padzirduši no ārsta, ka viņu slimības pazīmes ir labi zināmas un ka ar to slimo daudzi cilvēki, priecājas par šo ziņu. Tiesa! tiesa! man ir daudz biedru — nezinu, vai visās slāvu zemēs, jo visas nepazīstu, — bet cik to ir pie mums! Visu nakti domāju par šo l'improductivité slave. Tas nebija dumjš cilvēks, kas izgudroja šo formulējumu. Kaut kas tāds mūsos ir; ir kaut kāda nespēja dzīvē izdabūt no sevis visu, kas ir mūsos iekšā. Var teikt tā, ka dievs iedevis mums loku un bultas, bet liedzis spēju uzvilkt šo loku un izšaut bultu. Labprāt aprunātos par to ar tēvu — sevišķi tāpēc, ka tēvam patīk šādas sarunas, bet baidos aiztikt vārīgu vietu. Toties mana dienugrāmata būs pilna ar pārspriedumiem par šo jautājumu.

Varbūt tas arī labi, varbūt tieši šai apstāklī būs tās galvenā vērtība? Turklāt: kas gan ir dabiskāk kā rakstīt par to, kas mani visvairāk nodarbina? Katrs cilvēks slēpj sevī kādu traģēdiju. Mana traģēdija ir šī Plošovsku límproductivité. Tagad cilvēki nemēdz atklāt šādus noslēpumus. Vēl gluži nesen, kad romantisms ziedēja sirdīs un dzejā, katrs savu traģēdiju valkāja kā gleznaini drapētu apmetni, tagad to valkā kā mednieka jaku: zem krekla. Bet dienugrāmata ir kas cits: dienugrāmatā vajag un ir jābūt vaļsirdīgam.

1 Neproduktīvs slāvs (franču val.),

Roma, 11. janvārī

Es te palikšu vēl dažas dienas, tāpēc, pirms sākšu pierakstīt katras dienas notikumus, izmantošu laiku, lai atskatītos uz pagātni un vairs pie tās neatgrieztos. Kā jau minēju, es nedomāju rakstīt sīku autobiogrāfiju; to, kas esmu un kāds esmu, pietiekami labi parādīs mana turpmākā dzīve. Sīka rakņāšanās pagātnē būtu pret manu dabu. Tas ir kaut kas līdzīgs garlaicīgai saskaitīšanai: izraksta atsevišķus skaitļus citu zem cita, pēc tam pavelk svītru un saskaita. Es visu mūžu necietu četras aritmētiskas darbības, bet visneciešamākā man bija tieši pirmā.

Tomēr es gribu iegūt kādu — kaut vai ļoti vispārēju nojēgu par summu, lai kļūtu daudzmaz skaidrāks pats sev; tāpēc arī tikai vispārējos vilcienos pie tās šeit pakavēšos.

Pēc universitātes es beidzu zemkopības skolu Francijā — ļoti viegli, bet bez īpašas aizrautības, kā cilvēks, kurš zina, ka nākotnē viņam gan nāksies nodarboties ar lauksaimniecību, bet arī saprot, ka šī nodarbošanās nekad nesaskanēs ne ar viņa spējām, ne tieksmēm. Taču divas labas mācības šai lauksaimniecības skolā es ieguvu.

Pirmkārt, lauksaimniecība pārstāja man būt pasaka par dzelzs vilku, un kurš katrs ekonoms tagad vairs neapvedīs mani ap stūri; otrkārt, strādājot laukā svaigā gaisā, es uzkrāju krietnas veselības un spēka rezerves, kas man palīdzēja sekmīgi izturēt to dzīves veidu, kāds pēc tam bija Parīzē.

Jo pēc skolas beigšanas es dzīvoju gan Romā, gan Parīzē, ja neskaita īslaicīgus braucienus uz Varšavu, kurp lāgu lāgiem mani uzaicināja tante, vai nu noilgojusies pēc manis, vai arī gribēdama apprecināt mani ar kādu vējgrābsli pēc savas izvēles.

Parīze un tās dzīve mani ļoti valdzināja. Kaut arī toreiz es biju augstās domās par sevi, kaut arī vairāk paļāvos uz savu prātu nekā tagad un man bija tā pašpaļāvība, kādu dod neatkarīgs stāvoklis sabiedrība, tomēr kādu laiku uz šīs dzīves skatuves tēloju ļoti naivas lomas. Vispirms drausmīgi samīlējos Franču Komēdijas aktrisē

Rišembergā un visādā ziņā gribēju ar viņu apprecēties. Nepieminēšu visus ar šo iemīlēšanos saistītos traģikomiskos sarežģījumus, tagad man mazliet kauns par to laiku un mazliet gribas arī pasmieties par to. Arī vēlāk ne reizi vien tiku vazāts aiz deguna vai pats spēļu markas pieņēmis par īstu naudu. Francūzietes, tāpat kā galu galā arī polietes, kaut piederētu pie augstākajām aprindām un būtu tikumīgas, kamēr vēl ir jaunas, man atgādina paukotāju. Tāpat kā paukotājam katru dienu vajadzīgas treniņa stundas, lai nezaudētu savu prasmi rīkoties ar ieroci, tā arī šīs sievietes pauko ar jūtām gluži vienkārši vingrināšanās dēļ. Kā samērā izskatīgu jaunu cilvēku no labākajām aprindām mani bieži vien ielūdza piedalīties šādās «treniņa stundās», bet, tā kā es naivā prātā šos vingrinājumus ņēmu nopietni, man ne reizi vien nācās arī

smagi ciest. Tiesa, tās nebija nāvīgas brūces, taču pietiekami sāpīgas. Starp citu, esmu pārliecināts, ka šai pasaulē un vēl tādā dzīvē kā mūsējā katram jāmaksā savi mesli naivumam. Šis posms man bija samērā īslaicīgs. Pēc tam sākās cits, ko varētu apzīmēt ar vārdu la revanche1. Es atmaksāju par sevi, bet, ja arī tad mani dažreiz apveda ap stūri, tad tikai tāpēc, ka pats to gribēju.

Tā kā man visur bija viegli piekļūt, iepazinos ar dažādām franču sabiedrības aprindām, sākot ar leģitīmistiem, kuru namos, starp citu, vienmēr garlaikojos, un beidzot ar to jauncepto, dāsni titulēto aristokrātiju, kuru bija radījuši Bonaparti un 1Atmaksa, atriebība (franču val.).

Orleāni un kura noteica... ja ne Parīzes, tad vismaz Nicas augstāko aprindu sastāvu.

Dimā-dēls, Sardū un citi savus grāfus, vikontus un kņazus ņem tieši no šīm aprindām, kas, lai gan bez lielam vēsturiskām tradīcijām, tomēr iedzīvojušās titulos un naudā, nodarbojas galvenokārt ar uzdzīvi. Pie šīm aprindām pieder arī lielie finansisti. Es tajās apgrozījos galvenokārt šo aprindu sieviešu dēļ. Viņas ir ļoti izsmalcinātas, nervozas, meklē iespaidus, kāras uz. izpriecām un ir pilnīgi bez jebkādiem ideāliem.

Bieži vien arī tikpat samaitātas kā tie romāni, kurus viņas lasa, jo šo sieviešu morālei nav ne reliģiska pamata, ne obligātu tradīciju. Un tomēr tā ir ļoti spoža sabiedrība.

«Treniņa stundas» tajā garas, nereti ilgst dienas un naktis, un var būt arī bīstamas, jo nemēdza nodrošināt floretes. Tur arī es guvu sāpīgu mācību, kamēr pats pietiekami ievingrinājos. Izklausītos lielīgi, vēl vairāk — es apliecinātu sliktu gaumi, ja aprakstītu savus panākumus; pateikšu tikai, ka cik vien spēdams centos uzturēt tēva jaunības tradīciju.

Šo aprindu zemākie slāņi zināmā mēra saskaras ar vidējo aprindu augstākajiem slāņiem. Šīs aprindas ir bīstamākas, nekā no pirmā skatiena varētu likties, jo nav tik triviālas. To cinisms ir mazliet artistiskāks. Ja es tur nepametu pārāk daudz spalvu, tad tikai tāpēc, ka tajās iekļuvu jau ar labi līku knābi un krietni asiem nagiem.

Vispār par Parīzes dzīvi var teikt, ka ikviens, kas izraujas no šīm dzirnavām, jūtas nedaudz noguris, jo sevišķi tāds kā es, kas izraujas tikai uz brīdi, lai pēc tam atkal atgrieztos. Tikai ar laiku sāc saprast, ka tavas uzvaras ir Pirra uzvaras. Mans dabiski spēcīgais organisms diezgan sekmīgi izturēja šo dzīves veidu, bet nervi ir saplosīti.

Vienā ziņā Parīze tomēr ir pārāka par visiem citiem kultūras centriem. Es nezinu otras tādas pilsētas pasaulē, kur zināšanu, mākslas, dažādu vispārcilvēcisku ideju iedīgļi tā virmotu gaisā un iesūktos cilvēku smadzenēs, kā tas ir Parīzē. Cilvēks tur ne tikai neviļus uztver visu jaunāko, kas rodas domu pasaulē, bet vienlaikus kļūst daudzpusīgāks, saprotošāks un kulturālāks. Atkārtoju — kulturālāks, jo Itālijā, Vācijā

un Polijā man gadījās sastapt pat visai gudrus, bet tik aprobežotus un mežonīgus cilvēkus, kuri tik ļoti nespēja pieļaut, ka kaut kas varētu pastāvēt ārpus viņu garīgā

apvāršņa, ka tiem, kuri gribēja saglabāt paši savu redzes viedokli, saskare ar viņiem bija pilnīgi neiespējama.

Francijā, precīzāk sakot, Parīzē, nekā tamlīdzīga nav. Kā strauji plūstošs ūdens nogludina akmeņus, berzējot tos citu ap citu, tā dzīves plūsma tur nogludina un humanizē prātus. Protams, ka šī ietekme civilizēja arī manu galvu. Es spēju daudz ko saprast, nesāku kliegt kā pāvs, kad dzirdu kaut ko, kas neatbilst maniem uzskatiem, vai kaut ko pilnīgi jaunu. Var būt, ka tāda iecietība rada zināmu vienaldzību pret visu un laupa darbības sparu, bet es vairs nespēju būt citāds.

Prāta straume mani nesa — es peldēju. Uzturēšanās sabiedrībā, saloni, buduāri, klubi prasīja ļoti daudz laika, tomēr nepaņēma to visu. Es sapazinos ar daudziem zinātnes un mākslas pasaules pārstāvjiem un dzīvoju šīs pasaules dzīvi, pareizāk — dzīvoju vēl tagad. Aiz iedzimtas ziņkāres ļoti daudz lasīju, bet, tā kā viegli piesavinos visu, ko lasu, varu teikt, ka stipri papildināju savu izglītību. Vairāk vai mazāk eju kopsolī ar laikmeta garīgo attīstību.

Turklāt esmu tāds, kas lieliski pazīst pats sevi. Reizēm gan sūtu pie velna to savu otro es, kas pēta un kritizē pirmo, neļaujot pilnīgi nodoties nevienam iespaidam, nevienai darbībai, nevienai sajūtai, nevienai baudai, nevienai kaislībai. Varbūt sevis pazīšana ir prāta augstākas attīstības pazīme, bet vienlaikus tā arī ļoti vājina juteklisko uztveri. Vienmēr būt paškritiski noskaņotam nozīme izslēgt no kopuma tam vajadzīgo gara daļu — tātad dzīvi un tās iespaidus uztvert ne ar visu būtni, bet tikai ar tās atlikušo daļu.

Tas ir tikpat mokoši, kā putnam būtu mokoši lidot ar vienu spārnu. Turklāt pārāk attīstīta sevis pazīšana atņem arī darbošanās spēju. Ja tā nebūtu, Hamlets jau pirmajā cēlienā nodurtu ar zobenu savu tēvoci un mierīgā garā iesēstos karaļa tronī viņa vietā.

Ja mani šī sevis pazīšana reizēm arī pasargā no nepārdomātiem soļiem, tad daudz vairāk tomēr tirda, neļaujot pilnīgi nodoties kaut kādai vienai darbībai. Manī ir it kā divi cilvēki, no kuriem viens visu izsver un kritizē, otrs dzīvo tikai pusi dzīves un ir galīgi neuzņēmīgs: Mani nomāc arī apziņa, ka vairs nekad netikšu vaļā no šī jūga, bet gluži otrādi — jo plašāks kļūs mans garīgais apvārsnis, jo pilnīgāka sevis pazīšana, un pat savā nāves stundā es nemitēšos kritizēt mirstošo Plošovski, ja vien karsonis neatmiekšķēs manas smadzenes.

Laikam no tēva esmu mantojis sintētisku prātu, jo vienmēr cenšos vispārināt visas parādības un neviena zinātne mani tā nesaista kā filozofija. Bet mana tēva laikos filozofija aptvēra ne vairāk un ne mazāk kā visu pasauli un visu esamību, tāpēc tai bija gatava atbilde uz visiem jautājumiem. Tagad tā kļuvusi daudz prātīgāka un savu agrāk visaptverošo nozīmi vairs neatzīst, uzstājoties tikai kā atsevišķu zinātnes nozaru filozofija. Patiešām, kad es par to domāju, man gribas teikt, ka arī cilvēka prātam ir sava traģēdija, kas sākas tieši ar šo savas nevarības apzināšanos. Tā kā es rakstu personisko dienugrāmatu, runāšu par šiem jautājumiem tikai no personiskā

viedokļa. Neesmu profesionāls filozofs, jo, kā jau teicu, man nav nekādas profesijas, bet — kā visi domājoši cilvēki — es interesējos par jaunākās filozofijas strāvojumiem, esmu atradies un atrodos tās ietekmē un jūtos pilnīgi tiesīgs runāt par to, kas ietekmējis manas garīgās un morālās personības veidošanos, kļuvis par tās sastāvdaļu.

Vispirms atzīmēšu, ka manus reliģiskos ticējumus, kas bija saglabājušies neskarti vēl pēc Mecas, satricināja dabas filozofijas grāmatas. Tas nenozīmē, ka esmu ateists.

Ak nē! Ar to pietika agrāk, tais laikos, kad cilvēks, kas neatzina garu, pateica sev: matērija, — un apmierinājās ar šo vārdu. Tagad tikai pagasta mēroga filozofi turas pie tik atpalikuša viedokļa. Tagad filozofija tādus jautājumus neizšķir un atbild uz tiem: «Nezinu,» — un šo «nezinu» iepotē mūsu apziņā. Mūsdienu psiholoģija nodarbojas ar dažādu psihisku izpausmju ļoti sīku analīzi, bet, jautāta par dvēseles nemirstību, arī atbild: nezinu, — un patiesībā ne tikai nezina, bet arī nevar zināt.

Tagad man būs viegli raksturot sava prāta stāvokli. Tas ir: nezinu, nezinu, nezinu!

Tieši šajā cilvēka prāta nespējas apziņā slēpjas traģēdija. Mūsu garīgā esība vienmēr brēks pēc atbildes uz šiem jautājumiem, tāpēc ka tie taču ir reāli paši nozīmīgākie, cilvēkus visvairāk interesējošie jautājumi. Ja viņā pusē kaut kas ir, turklāt vēl kaut kas mūžīgs, tad visas nelaimes un zaudējumi šai pusē sarūk līdz nullei. Uz tām varētu attiecināt Hamleta vārdus: «Velns ar visām sērām, es tomēr uzvilkšu caunādas mantiju.» — «Esmu ar mieru mirt,» saka Renāns, «bet gribu zināt, ka nāve man kaut ko dos.» Turpretim filozofija atbild: nezinu.

Cilvēks maldās šai lielajā neziņā, jūtot, ka viņam būtu labāk un mierīgāk, ja varētu nosvērties uz vienu vai otru pusi. Bet ko lai dara? Vai vainot filozofiju, ka tā

vairs nerada sistēmas, kas ik dienas izirst kā kāršu namiņi, bet atzinusi savu nespēku un sākusi pētīt un sistematizēt tikai tās parādības, kas pieejamas cilvēka saprātam?

Nē! Taču domāju, ka man un jebkuram citam cilvēkam ir tiesības atnākt pie tās un pateikt: es apbrīnoju tavu prātīgumu, tavu precīzo analīzes spēju, bet ar visu to tu esi padarījusi mani nelaimīgu. Tev, kā pati atzīsti, nepietika spēka, lai atbildētu uz manu pašu svarīgāko jautājumu, toties tev tā pietika, lai sašķobītu manu ticību, kas uz šo jautājumu atbildēja ne tikai noteikti, bet arī mierinoši un iepriecinoši. Un nesaki, ka, neko neapgalvodama, tu ļauj man ticēt visam. Nav tiesa! Tava metode, tavs gars, tava būtne ir — šaubas un kritika. Šo savu zinātnisko metodi, šo skepticismu, šo kritiku tu esi iepotējusi manā dvēselē, un tas viss ir kļuvis mana otrā daba. Kā ar elles akmeni tu izdedzināji manī visas tās dvēseles stīgas, ar kuru palīdzību cilvēki tic vienkārši un nekritiski, tā ka tagad man, ja es gribētu ticēt, vairs nav ar ko. Tu neliedzi man iet uz baznīcu, ja es gribu, bet esi saindējusi mani ar skepticismu tiktāl, ka tagad es izturos skeptiski pat pret tevi, pat pret savu skepticismu un nezinu, nezinu un mokos, un trakoju kā tumsā...

Roma, 12. janvārī

Vakar rakstīju mazliet satraukti. Laikam tāpēc, ka pieskaros savas paša un vispār cilvēka dvēseles mirstībai. Ir posmi, kad kļūstu vienaldzīgs pret šiem jautājumiem, bet reizēm tie mani nežēlīgi tirda — jo vairāk tāpēc, ka slēpju tos sevī. Labāk būtu par šiem jautājumiem nedomāt, bet tie ir pārāk svarīgi, lai par tiem nedomātu. Galu galā cilvēks grib zināt, kas viņu sagaida un kā viņam vajadzētu dzīvot. Starp citu, ne reizi vien mēģināju sev iegalvot: «Pietiek! No šī apburtā loka tu neizkļūsi, tāpēc labāk tajā nemaz neienākt!» Man ir viss nepieciešamais, lai es kļūtu par paēdušu un jautru dzīvnieku, bet ne vienmēr varu ar to samierināties. Mēdz sacīt, ka slāvu dabā

esot tieksme uz misticismu, interese par viņpasaules lietām. Esmu ievērojis, piemēram, ka uz mūža beigām misticismā ieslīgst visi mūsu lielie rakstnieki. Kāds tur brīnums, ka ar to mazliet pamokās arī parasti cilvēki! Par šo savu iekšējo nemieru man vajadzēja uzrakstīt, lai iegūtu skaidru priekšstatu par dvēseles stāvokli.

Cilvēkam reizēm arī vajag attaisnoties pašam savā priekšā. Tā, piemēram, es, nēsādams dvēselē to lielo «nezinu», tomēr pildu reliģijas prasības un neuzskatu sevi par negodīgu cilvēku. Tāds es būtu tad, ja «nezinu» vietā teiktu: «Zinu, ka nekā nav.»

Bet šis mūsu skepticisms nav atklāts noliegums; drīzāk tās ir sāpīgas un mokošas aizdomas, ka varbūt nekā nav; tā ir bieza migla, kas ietin mums galvu, žņaudz mūsu krūtis un aizsedz mums gaismu. Es izstiepju rokas pret to sauli, kas varbūt spīd aiz šīs miglas. Un domāju, ka neesmu vienīgais šāds, bet ka daudzu, ļoti daudzu cilvēku lūgšanas, kuri svētdienās iet uz baznīcu, varētu izteikt vārdos: «Kungs dievs, izklīdini miglu!»

Par šīm lietām nespēju rakstīt pilnīgi vienaldzīgi. Reliģijas prasības pildu vēl arī tāpēc, ka es alkstu ticības, jo esmu audzis saldā pārliecībā, ka ticības pamatā ir dieva žēlastība, — es alkstu žēlastības. Gaidu sev tādu dvēseles stāvokli, kas man dotu iespēju ticēt tikpat dziļi un nešaubīgi kā bērnībā. Tās ir cildenas tieksmes; mani nevada nekādi apsvērumi, jo daudz izdevīgāk taču ir būt tikai paēdušam un jautram dzīvniekam.

Bet, ja man vajadzētu savu ārējo reliģiozitāti izskaidrot ar mazāk cildeniem un praktiskākiem iemesliem, — ak! to man sanāktu pulka. Pirmkārt, ieradums no bērnības dienām — dažu reliģisku pienākumu pildīšana man kļuvusi gandrīz vai par netikumu; otrkārt, līdzīgi Anrī IV, kurš sacīja, ka Parīze ir mesas vērta, es saku sev: «Manu tuvinieku miers ir mesas vērts.» Manu aprindu ļaudis vispār pilda reliģiskus pienākumus, un mana sirdsapziņa justu vajadzību protestēt tikai tad, ja es varētu sev pateikt kaut ko pozitīvāku nekā tikai «nezinu». Visbeidzot, es eju uz baznīcu tāpēc, ka esmu skeptiķis kvadrātā, tas ir, ka es izturos skeptiski pat pret savu skepticismu.

Un tāpēc man ir grūti. Viens spārns manai dvēselei velkas pa zemi. Man būtu bijis vēl grūtāk, ja šos jautājumus es vienmēr pārdzīvotu tik dziļi, kā pārdzīvoju, rakstot šīs divas pēdējās lappuses. Par laimi, tā nav. Es jau minēju, ka man uznāk vienaldzības posmi. Lāgiem dzīve ierauj mani savos skāvienos, un, kaut arī es zinu tās saldumu vērtību, tomēr ļaujos tiem pilnīgi; un tad morālajam: « To be, or not to be? »1 — manās acīs nav nekādas nozīmes. Dīvaina, līdz šim maz izpētīta parādība: cik ārkārtīgi liela loma šai ziņā ir sabiedrības ietekmei. Piemēram, Parīzē es esmu daudz mierīgāks ne tikai tāpēc, ka šīs dzirnavas mani apdullina, ka es vāros šai katlā kopā ar visiem, ka manu sirdi un galvu nodarbina «treniņa stundas», bet arī tāpēc, ka tur cilvēki, varbūt paši to neapzinādamies, dzīvo tā, it kā visi būtu pilnīgi pārliecināti, ka ir vērts šai dzīvei veltīt visus spēkus, jo ārpus tās ir tikai ķīmisks process. Un mans pulss sāk sist līdzi viņu pulsam, un es noskaņojos tāpat kā viņi. Uzjautrinos vai garlaikojos, situ pats vai saņemu sitienus, bet esmu samērā mierīgs.

Roma, Babuino, 13. janvārī

Atlikušas vēl tikai četras dienas līdz aizbraukšanai, bet pirms tam es vēl gribu savilkt kopā visu, ko tiku teicis par sevi. Esmu mazliet noguris, ļoti jūtīgs un nervozs cilvēks. Esmu augsti izkopis sevis pazīšanu, ko sekmē diezgan plaša izglītība, tātad visumā varu uzskatīt sevi par garīgi attīstītu personību.

Mans skepticisms, šis, tā sakot, skepticisms kvadrātā izslēdz jebkādu nesatricināmu pārliecību. Skatos, vēroju, kritizēju — un reizēm man liekas, ka uztveru lietu būtību, bet vienmēr esmu gatavs apšaubīt arī to. Par attieksmi pret reliģiju jau runāju. Pēc saviem sabiedriskajiem uzskatiem es esmu konservatīvs —

tik, cik cilvēkam manā stāvoklī tādam ir jābūt un cik lielā mērā konservatīvisms atbilst manām nosliecēm. Domāju, nav jāpaskaidro, ka šo savu nostāju nekādā ziņā

neuzskatu par dogmu, ko nedrīkst kritizēt. Esmu pietiekami kulturāls cilvēks, lai pārliecināti nostātos aristokrātijas vai demokrātijas pusē. Šādi jautājumi nodarbina vēl tikai mūsu sīko šļahtu vai tālas provinces iedzīvotājus, kur idejas, tāpat kā modes, nonāk ar daudzu gadu nokavēšanos. Kopš vairs nav privilēģiju, šis jautājums, manuprāt, ir izsmelts, bet tur, kur atpalicības dēļ vēl pastāv, tas vairs nav principa, bet patmīlības un nervu jautājums. Man patīk attīstīti, izsmalcināti cilvēki, un es viņus meklēju tur, kur man tos vieglāk atrast.

Man viņi patīk tā, kā patīk mākslas darbi, skaistas dabas ainavas, glītas sievietes.

Mana estētiskā uztvere ir ne tikai izsmalcināta, bet varbūt pat pārsmalcināta. To veicinājis kā mans iedzimtais jūtīgums, tā audzināšana. Šī daiļuma izjūta sagādā man tikpat daudz prieka, cik nepatikas, bet ir sniegusi un sniedz man vienu lielu pakalpojumu, proti, pasargā no cinisma jeb galīgas samaitāšanās un zināmā mērā

aizstāj man morālos principus. Daudz ko es neesmu darījis varbūt ne tik daudz tāpēc, ka tas ir slikti, bet tāpēc, ka neglīti. No manas daiļuma izjūtas nāk arī jūtu smalkums.

1 Būt vai nebūt? (Angļu val..)

Vispār man liekas, ka esmu varbūt mazliet samaitāts, bet krietns cilvēks vai, pareizāk sakot, reizēm karājos gaisā, jo nebalstos ne uz kādām dogmām — ne reliģiskām, ne sabiedriskām. Man nav arī mērķa, kam es varētu veltīt savu dzīvi.

Beidzot šo pārskatu, vēl dažus vārdus par manām spējām. Tēvs, tante, studiju biedri, bet reizēm arī sveši cilvēki tās uzskata par ārkārtīgām. Es pieļauju, ka manam prātam ir zināms spožums. Bet vai límproductivité slave neizkliedēs uz mani liktās cerības? Ņemot vērā to, ko līdz šim esmu darījis, pareizāk, to, ka līdz šim neesmu darījis neko ne tikai citu, bet arī savā labā, jādomā, ka — jā.

Šī apzināšanās man izmaksāja dārgāk nekā liekas. Manai ironijai, kad es runāju par sevi, ir rūgtuma piegarša. Tai mālā, no kura dievs izveidojis Plošovskus, laikam ir kaut kas neauglīgs: tajā viss tik viegli un bagātīgi sazeļ, bet nedod graudus. Ja ar šo neauglību, ar šo nevarību man piemistu pat ģeniālas spējas, es būtu kāds īpašs ģēnija veids, ģēnijs bez portfeļa, kā ir ministri bez portfeļa.

Šis apzīmējums — ģēnijs bez portfeļa, man liekas, diezgan pareizi izsaka lietas būtību. Uz to man jāizņem izgudrotāja patents. Ak! Mani atkal priecina tas pats. Ne jau es viens, nudien, ne es viens saukšos šai vārdā. Mūsu ir leģions! L'improductivité slave lai ir pats par sevi un pats par sevi ģēnijs bez portfeļa. Tas ir tīrs mūsu — Vislas piekrastu produkts. Atkārtoju vēlreiz, ka mūsu ir leģions. Es nezinu otra tāda zemes stūrīša, kurā ietu zuduma tik daudz spožu dotību, kurā pat tie, kas kaut ko dod, dod tik maz, tik neparasti maz salīdzinājumā ar to, ko viņiem devis dievs.

Roma, Babuino, 14. janvārī

Otra vēstule no tantes, kurā viņa steidzina mani braukt ātrāk. Braucu, dārgā tante, braucu, bet, dievs mans liecinieks, es to daru tikai aiz mīlestības uz tevi, citādi labprātāk paliktu šeit. Mans tēvs jūtas nevesels: reizēm viņam notirpst visa ķermeņa kreisā puse. Paklausot manam lūgumam, viņš izsauca ārstu, bet esmu pārliecināts, ka zāles, ko ārsts viņam izrakstīja, ieslēdzis skapī, kā viņš dara jau ilgus gadus. Reiz tēvs atvēra šo skapi, parādīja man simtiem pudeļu un pudelīšu, kārbu un kārbiņu, vāceļu un vācelīšu un pateica: «Apžēlojies, ja to visu būtu apēdis un izdzēris visveselākais cilvēks, viņš arī neizturētu, kur nu vēl slimais!» Līdz šim šāda attieksme pret medikamentiem tēvam nav kaitējusi, bet es baidos par nākotni. . Otrs iemesls, kāpēc man negribas braukt, ir tantes nolūki. Skaidrs, ka viņa grib mani apprecināt. Nezinu, vai kādu ir jau izraudzījusies; lai dievs dod, ka nav, bet savus nolūkus tante neslēpj.

«Ka par tādu partiju kā Tu,» viņa raksta, «tūlīt sāksies balto un sarkano rožu karš, to var viegli paredzēt.» Bet es esmu noguris, negribu būt par ieganstu nekādam karam un jo sevišķi negribu, kā Anrī VII, izbeigt šo rožu karu ar apprecēšanos. Turklāt —

tantei es, protams, to nevaru teikt, bet pats sev varu atzīties — man nepatīk polietes.

Man ir trīsdesmit pieci gadi; kā jebkuram padzīvojušam cilvēkam, man ir bijušas dažādas mīlestības dēkas, gadījās saieties arī ar polietēm — un no visam šīm dēkām, no šiem sakariem esmu guvis iespaidu, ka polietes ir visapgrūtinošākās un neciešamākās sievietes pasaulē. Nezinu, vai viņas ir tikumiskākas par francūzietēm vai itālietēm, zinu tikai to, ka viņas ir daudz patētiskākas. Mani krata auksti drebuļi, kad es par to domāju. Es saprotu elēģiju par skaistu krūzi, kad cilvēks pirmo reizi redz pie kājām tās šķembas, bet deklamēt šo elēģiju ar tādu pašu patosu pie vairākkārt sasistas un salipinātas krūzes — tas patiešām atgādina opereti. Būt «jūtīga klausītāja»

patīkamajā lomā, kuram pieklājība spiež uzņemt to nopietni! Dīvainas, fantastiskas sievietes ar kvēlošu iztēli un zivs temperamentu! Viņu mīlestībā pietrūkst ne tikai jautrības, bet arī vienkāršības. Viņām vairāk rūp jūtu formas nekā to iekšējais saturs.

Šī iemesla dēļ par polieti nekad neko nevar zināt. Ar francūzieti, ar itālieti, ja tavi pieņēmumi bijuši loģiski, vari būt vairāk vai mazāk drošs par savu ergo. Ar polieti ne! Kāds ir teicis — ja vīrietis kļūdās, viņš saka, ka divreiz divi ir pieci, un šo kļūdu var izlabot; turpretī sieviete kļūdoties apgalvo, ka divreiz divi ir lampa, un tad skrien kaut vai ar galvu sienā. Tādējādi pirmām kārtām pēc poļu sieviešu loģikas var iznākt, ka divreiz divi ir nevis četri, bet lampa, mīlestība, naids, kaķis, asaras, pienākumi, zvirbulis, nicinājums, — itin neko nevar paredzēt, neko aprēķināt, ne pret ko nodrošināties. Var būt, ka visu šo vilku bedru dēļ poliešu tikumība ir mazāk apdraudēta nekā citu tautību sieviešu tikumība — kaut vai tāpēc, ka lencējs nāvīgi garlaikojas. Bet es esmu ievērojis un nevaru viņam piedot to, ka šīs vilku bedres, lamatas, žogi, visa šī viņu izmisīgā pašaizsardzība ir domāta nevis pretinieka atvairīšanai, bet gan cīņas uzbudinājuma iegūšanai.

Reiz es par to ierunājos — protams, izsakoties, cik vien var maigi, — ar kādu ļoti gudru sievieti, tikai pa pusei polieti, jo viņas tēvs ir itālietis. Noklausījusies mani, viņa atbildēja:

— Šai jautājumā jums ir tāds pats viedoklis kā lapsai par baložu būri. Tev nepatīk un bojā labsajūtu tas, ka baloži parasti dzīvo augstu un lido veiklāk par vistām. Viss, ko tu teici, liecina drīzāk par labu polietēm.

— Kādā ziņā?

— Jo neciešamāka poliete ir kā sveša sieva, jo kārojamāka var būt kā sava sieva.

Mani, kā mēdz teikt, piespieda pie sienas, un pirmajā brīdī es nezināju, ko iebilst.

Varbūt tāpēc, ka mans viedoklis par sievietēm mazliet atgādina lapsas viedokli par baložu būri. Nav šaubu arī — ja es gribētu precēties un īpaši ar polieti, es šo polieti meklētu ne tikai augstu dzīvojošu baložu, bet turklāt vēl arī baltu baložu vidū.

Tomēr es esmu kā tās zivis, kuras uz jautājumu, kādā mērce viņas vēlas tikt ceptas, atbild, ka vispirms viņas vispār nevēlas tikt ceptas. Te es atgriežos pie pārmetumiem jums, mīļās tautietes. Jums vairāk patīk drāma mīlestībā nekā pati mīlestība. Ikvienā no jums mīt karaliene — un ar to jūs stipri atšķiraties no pārējām sievietēm; ikviena no jums uzskata, ka viņa izrāda lielu žēlastību un labdarību jau ar to vien, ka ļauj sevi mīlēt; neviena nepiekritīs būt tikai piedeva, tikai papildinājums vīrieša dzīvei, kurai taču ir vēl citi mērķi. Jūs gribat, lai mēs esam priekš jums, nevis jūs priekš mums. Visbeidzot, bērnus jūs mīlat vairāk nekā vīru. Viņa liktenis ir pavadoņa liktenis. Esmu to redzējis, novērojis ne reizi vien — tādas esat jūs visas; tikai šur tur mirgo atsevišķi izņēmumi kā dimanti starp smiltīm. Nē, manas karalienes, ļaujiet man mīlēt jūs tikai iztālēm!

Nobīdīt uz visiem laikiem otrajā plānā visus mērķus, visus ideālus, diendienā kā

vīraka traukam kūpēt uz sievas — turklāt vēl uz savas paša sievas altāra — nu nē, dārgās, vīrietim tā ir pamaz!

Tiesa, mana pašizziņa man tūlīt jautā: bet patiesībā ko tu labāku vari darīt? Kādi ir tavi nodomi, tavi mērķi? Ja ir kāds, kas radīts šādai upura jēra lomai, tad tas esi tu.

Nu nē, velns parāvis! Laulībā tā jāpārveido sava dzīve, jāatsakās no tik daudziem ieradumiem, ērtībām, tieksmēm, vājībām, ka to var atsvērt tikai patiesa un liela mīlestība. Man tādas nebūs. Apprecēšanās prasa tik bezgalīgu ticību sievietei un gribasspēku, ka es to nekad nespēšu izdarīt, Atkārtoju vēlreiz: «Nevēlos tikt cepts nekādā mērcē!»

Varšava, 21. janvārī

Atbraucu šorīt no rīta, bet, tā kā mazliet uzkavējos Vīnē, ceļš mani sevišķi nenogurdināja. Ir jau vēls, bet nervu satraukums neļauj gulēt, tāpēc apsēdos rakstīt dienugrāmatu. Šī nodarbošanās man patiešām kļūst par paradumu un sagādā zināmu patiku. Kāds prieks būt mājās! Cik jauks cilvēks tante! No prieka arī droši vien neguļ, bet pusdienas nevarēja ēst. Plošovā viņa mūžīgi strīdas ar panu Hvastovski, savu pārvaldnieku, dūšīgu šļahtiču, kas necieš nekādus aizrādījumus un vienmēr cērt pretī.

Tikai tad, kad viņu strīds iekaist līdz tādam niknumam, ka šķiršanās šķiet neizbēgama, tante noklust un garšīgi, pat ar tādu kā niknumu sāk ēst. Šodien tantei nācās aprobežoties ar to, ka izbāra kalpus, taču tā viņai nepietika. Tomēr noskaņojums viņai bija lielisks, bet skatienos, ko viņa visu pēcpusdienu laiku pa laikam raidīja pa briļļu apakšu, bija tik daudz maigas mīlestības, ka to nemaz nevar izteikt. Tantes paziņas mani dēvē par viņas elku, un tas ļoti dusmo viņu.

Protams, mani paredzējumi un bažas piepildījās. Tante ne tikai domā mani apprecināt, bet ir pat nolūkojusi līgavu. Viņa paradusi pēc pusdienām staigāt lieliem soļiem pa istabu un skaļi domāt. Tā, par spīti visai noslēpumainībai, kādu viņa cenšas ievērot, es izdzirdu šādu monologu:

— Jauns, izskatīgs, bagāts, ģeniāls — viņa būtu muļķe, ja uzreiz neiemīlētos viņā.

Rīt braucam uz balli, ko jaunatne rīko dāmām. Tai vajag būt ļoti jautrai, Varšava, 25. janvārī

Kā homo sapiens ballēs es bieži garlaikojos, kā precību kandidāts es tās neciešu, bet reizēm man tās patīk kā māksliniekam — protams, māksliniekam bez portfeļa.

Cik skaisti izskatās, piemēram, platas, spoži apgaismotas un puķēm izrotātas kāpnes, pa kurām dodas augšup sievietes balles tērpos! Visas tad liekas ļoti slaikas, bet, raugoties no apakšas, kā viņas iet, velkot aiz sevis garas šlepes, nāk prātā eņģeļi no Jēkaba sapņa. Man patīk dzīva kustība, spožā gaisma, puķes, vieglie audumi, kas apņem jaunās sievietes kā gaiša migla, un kur nu vēl kailie kakli, krūtis un pleci, kas, nometuši apmetņus, it kā sastingst, sacietē gaisā, iegūstot marmora stingrību. Mana oža arī tīksminās. Man ļoti patīk labi parfīmi.

Balle bija lieliska. Jāteic, ka Staševskis prot rīkot tādas lietas. Es atbraucu kopā ar tanti, bet jau priekšnamā mēs izšķīrāmies, jo Staševskis speciāli noskrēja lejā pa kāpnēm, lai padotu viņai roku un uzvestu augša. Nabaga tantītei ir garš sermuļādu apmetnis, ko viņa lieto visos svinīgākos gadījumos, tādēļ paziņas to iesaukuši par

«Ievērojamo Pelerīni». Iegājis zālē, apstājos netālu no durvīm, lai pavērotu cilvēkus.

Dīvains iespaids rodas, pēc daudzu gadu prombūtnes ieraugot pazīstamas sejas. Tad lieliski jūti, ka šie ļaudis tev ir tuvāki nekā tie, kurus sastapi citur, un tomēr tu tos vēro un pēti kā svešinieks. Manu uzmanību sevišķi saistīja sievietes.

Lai nu kā, bet sabiedrība pie mums ir spoža. Es redzēju gan glītas, gan neglītas sejas, bet visas tās liecināja par senu un izsmalcinātu kultūru. Sieviešu kakls un pleci ar savu jaunavīgo apaļību man atgādināja Sevras porcelāna izstrādājumus. Tajos slēpjas kāda mierīga elegance, kāda formas nobeigtība. Kādas kājas es redzēju, kādas rokas, kādas galvas aprises! Tik tiešām — te neatdarina Eiropu, te ir pati Eiropa.

Es nostāvēju kādu stundas ceturksni, domādams vēl arī par to, kuru no šīm galvām, kuru no šiem vidukļiem tante izraudzījusi man. Pa to laiku pienāca Sņatiņski.

Ar viņu pašu es pirms dažiem mēnešiem tikos Romā, ar viņa sievu arī biju pazīstams.

Man viņa patīk kā ļoti mīlīgas sejas dēļ, tā arī tāpēc, ka ir viena no tām retajām polietēm, kuras neprasa, lai vīrs veltītu savu dzīvi viņām, bet pašas velta savu dzīvi vīram. Pēc brīža pie mums pienāca kāda jauna sieviete, kura, sasveicinājusies ar Sņatiņskiem, pasniedza arī man baltā cimdā tērptu rociņu un pajautāja:

— Vai tu mani nepazīsti, Leon?

Šis jautājums mani mazliet samulsināja, jo pirmajā mirklī man patiešām nebija ne jausmas, kas viņa ir, bet es tomēr spiedu šo roku, māju ar galvu, smaidīju un apliecināju: — Pazīstu! Kā tad! Protams, protams! — kā dara cilvēks, kas negrib būt nepieklājīgs. Droši vien man tai brīdī bija diezgan dumja sejas izteiksme, jo pane Sņatiņska iesmējās un teica:

— Bet jūs taču viņu patiešām nepazināt! Anele P.

Anele! Mana māsīca! Kāds tur brīnums, ka es viņu nepazinu! Pēdējo reizi viņu biju redzējis pirms desmit vai vienpadsmit gadiem īsā kleitiņā. Atceros, tas bija Plošovā, dārzā; viņai bija rozā zeķes, kājās drausmīgi koda odi, un viņa visu laiku spārdījās kā kumeļš. Kā es tagad varēju pazīt, ka šīs vijolītēm izdaiļotās krūtis, šie baltie pleci, šī daiļā seja ar tumšām acīm, vārdu sakot, šī ziedošā jaunava ir tā pati cielaviņa uz slaikām kājiņām! Cik viņa skaista! Kāds tauriņš izlīdis no tās kūniņas!

Protams, ka es ar viņu sasveicinājos otrreiz — daudz sirsnīgāk. Kad Sņatiņnski aizgāja, viņa man pateica, ka mana tante un viņas māte sūtījušas viņu pie manis; es piedāvāju viņai elkoni, un mēs kopā iegājām zālē.

Pēkšņi viena mirklī man viss kļuva skaidrs. Protams, ka tantei padomā Anele! Tas ir viss noslēpums, viss pārsteigums. Tante vienmēr ļoti mīlēja šo meiteni un vienmēr raizējās par viņas mātes panes P. materiālajām grūtībām. Man likās savādi tikai tas, ka viņas nebija apmetušās tantes mājā, bet negribēju par to domāt, es labāk vēroju Aneli, kura tagad, kā viegli saprotams, sāka mani interesēt vairāk nekā jebkura cita meitene. Ejot uz zāles viņu galu cauri cilvēku drūzmai, kas kļuva arvien lielāka, mums pietika laika i sarunai, i šim «pārbaudījumam». Tagad modē ir vidēja garuma cimdi, kas nesniedzas līdz elkoņiem, tāpēc es vispirms ievēroju, ka Aneles roku, kas balstījas uz manas, klāj biezas pūciņas, piedodot tai tumšu nokrāsu. Taču Anele nav tumšmate, kaut arī pirmajā mirklī rada tumšmates iespaidu. Viņas matiem ir bronzas spīdums. Acis ir gaišas, bet ļoti garo skropstu dēļ arī liekas tumšas, uzacis gan ir pilnīgi melnas un ārkārtīgi skaistas. Šī mazā galviņa ar pazemo pieri izdalās tieši ar dāsnajiem matiem, uzacīm, skropstām un pūciņām, kas uz vaigiem ir maigas kā zīds un pilnīgi gaišas. Tas viss kopā kādreiz var kaitēt viņas skaistumam, bet pašreiz, kamēr viņa vēl jauna, tas liecina tikai par meitenes organismā kūsājošo spēku un dara viņu nevis par aukstu lelli, bet par siltu, dzīvu un valdzinošu sievieti.

Kaut arī mani nervi ir izsmalcināti un neatsaucas uz jebkuru ierosmi, taču viņas valdzinājumu es sajutu uzreiz. Tas ir mans tips. Ja tante ir arī ko dzirdējusi par Darvinu, viņa droši vien to uzskata par kādu «putrasgalvu», bet šai gadījumā viņa neapzināti vadījusies no Darvina dabiskās izlases teorijas. Jā! Tas ir mans tips! Šoreiz uz āķa uzmaukta ļoti vilinoša ēsma.

No viņas rokas uz manu sāka plūst tādas kā elektriskas strāvas. Redzēju, ka es arī

atstāju uz viņu labvēlīgu iespaidu, bet tas vienmēr uzmundrina. Pārbaudījums, kam es viņu pakļāvu kā mākslinieks, arī deva labus rezultātus. Ir sejas, kas atgādina mūzikas vai dzejas atveidojumu cilvēka vaibstos. Tieši tāda ir arī Aneles seja. Tajā nav nekā banāla. Meitenēm no muižnieku ģimenēm ar audzināšanu iepotē vienkāršību, tāpat kā bērniem potē bakas, — arī viņā ir šī izpausme, ir tāda kā nevainība, bet zem šīs nevainības jūtams karsts temperaments. Kāds savienojums! Tas tikpat kā būtu teikts nevainīgs velns!

Iespējams, ka ar visu savu nevainību Anele ir mazliet koķeta: es jau ievēroju, ka viņa pilnam apzinās savu valdzinājumu. Tā, piemēram, zinādama, ka viņai ir ļoti skaistas skropstas, Anele bez jebkādas vajadzības tās atkal un atkal nolaiž un paceļ.

Mēdz arī ļoti jauki atmest galviņu un skatīties runātājā. Sarunas sākumā viņa mazliet kautrējās un izturējās pastīvi, bet jau pēc brītiņa mēs jutāmies, it kā pēc tās tikšanās Plošovā nebūtu šķīrušies.

Tante ir nenovērtējama ar savu izrunāšanos, bet ielaisties ar viņu sazvērestībā es negribētu. Tikko mēs ar Aneli bijām pienākuši pie abām dāmām un, sasveicinājies ar pani P., es pateicu viņai dažus vārdus, kad tante, redzēdama manu līksmo noskaņu, atmeta ar roku un, starojošam acīm pagriezusies pret Aneles māti, skaļi pateica:

— Kā viņai piestāv šīs vijolītes! He, tā nebija slikta ideja, lai viņš pirmo reizi viņu ierauga ballē!...

Aneles māte stipri samulsa, Anele arī, bet es sapratu, kāpēc viņas neapmetās pie tantes. Tā acīmredzot bija panes P. ideja. Viņa ar tanti laikam jau sen kala kādus plānus. Domāju, ka Anelei par tiem nekas netika sacīts, bet, ņemot vērā meiteņu smalko uztveri šādās reizēs, viņa varēja tos uzminēt.

Lai izbeigtu neveiklo stāvokli, es griezos pie Aneles.

— Brīdinu, ka esmu slikts dejotājs, bet, tā kā citādi tevi man ik pēc brīža atņems, dāvini man vienu valsi.

Atbildes vietā Anele pasniedza man savu karneju1 un apņēmīgi sacīja:

— Ieraksti, ko tu gribi!

Atzīstos, ka man nepatīk būt manekenam, ko visi rausta aiz auklas, nepatīk, ka mani spiež kaut ko darīt, tāpēc, gribēdams uzreiz aktīvi iejaukties veco dāmu politikā, paņēmu karneju un ierakstīju: «Vai Tu saproti, ka mūs grib saprecināt?»

Aneles seja pārvērtās, pēc tam mazliet nobāla. Brīdi viņa klusēja, it kā

baidīdamās, ka viņu var nodot balss, vai arī nezinādama, ko atbildēt, beidzot viņa pacēla savas skaistās skropstas un, ielūkojusies man tieši acīs, atbildēja: Jā!

Bet tagad sāka jautāt viņa — gan ne ar vārdiem, bet ar skatieniem. Jau teicu, ka es arī atstāju uz viņu labvēlīgu iespaidu, turklāt, ja viņa nojauta mātes un tantes plānus, viņas domām vajadzēja būt aizņemtām ar mani. Un tagad skaidri izlasīju viņas acīs:

«Es zinu, ka mamma un tante vēlas, lai mēs iepazīstamies tuvāk, bet tu — ko tu saki?»

Atbildes vietā es apliku roku viņai ap vidukli, viegli pievilku pie sevis — un mēs sākām dejot valsi. Man ienāca prātā «treniņa stundas».

Šāda mēma atbilde varēja cerīgi noskaņot meiteni, kurai jau bija paticis tas, ko ierakstīju kamejā. Bet es domāju: kāpēc lai viņa mazliet nepasapņotu? Nekādā ziņā

neiešu tālāk nekā gribu, bet, kurp aizies viņa, tas man nerūp. Anele dejo lieliski, bet 1 No franču carnet — piezīmju grāmatiņa, kurā dāma pieraksta, kādu deju ar ko ballē solījusies dejot. (Tulk. piezīme.)

šo valsi viņa dejoja tieši tā, kā tas ir jādejo sievietei: mazliet aizmirstoties un ļaujoties savam partnerim. Es ievēroju, ka vijolītes uz viņas krūtīm cilājas straujāk, nekā to varētu izskaidrot ar diezgan lēno dejas ritmu. Es noskārtu, ka viņā kaut kas mostas.

Mīlestība ir vienkārši fizioloģiska nepieciešamība, ko augstāko aprindu meitenēm gan cītīgi apspieda, bet izskaust tomēr nespēja. Tāpēc, kad meitenei pateica: «To tu drīksti mīlēt,» — nereti gadījās, ka viņa šo atļauju izmantoja ļoti aizrautīgi.

Anele laikam cerēja, ka pēc tāda ieraksta karnejā, dejai beidzoties, es atkal atgriezīšos pie šīs tēmas. Taču es tīšām tūlīt atgāju nost, pametot meiteni gaidās.

Man gribējās arī pavērot viņu no zināma atstatuma. Noteikti tas ir mans tips!

Šādas sievietes mani pievelk gluži kā magnēts. Ak, ja viņai būtu gadu trīsdesmit un viņa nebūtu jaunkundze, ar ko mani grib saprecināt!

Varšava, 30. janvārī

Māte ar meitu apmetās pie mums. Vakar visu dienu biju kopa ar Aneli. Viņas dvēselei ir vairāk lappušu, nekā parasti mēdz būt meitenēm viņas vecumā. Daudzas no šīm lappusēm aprakstīs tikai nākotne, bet tur ir vieta ļoti skaistām lietām. Viņa jūt un saprot visu, turklāt lieliski prot klausīties — ar visu uzmanību, gudrām, plati ieplestām, acīm raugoties runātajā. Sievietei, kas prot klausīties ir par vienu izredzi vairāk patikt vīrietim, jo tas glaimo viņa patmīlībai. Nezinu, vai Anele to apzinās vai arī tas ir tikai laimīgs sievietes instinkts. Varbūt viņa tik daudz saklausījusies par mani no tantes, ka katru manu vārdu uzņem kā pilnveidojumu. Un netrūkst arī

koķetērijas. Šodien uz manu jautājumu, ko viņa visvairāk vēlētos, atbildēja: —

Redzēt Romu, — un nolaida savas bārkstainās skropstas. Šai brīdī viņa bija neizsakāmi skaista. Viņa lieliski redz, ka patīk man, un priecājas par to. Viņas koķetērija ir burvīga, jo nāk no līksmas sirds, kas grib patikt otrai — izraudzītai sirdij.

Man vairs nav ne mazāko šaubu, ka viņas dvēsele lido uz mani kā taurenītis uz gaismu. Jūtot vecāku cilvēku piekrišanu, nabaga bērns to dara pārāk dedzīgi. Šī

attīstība kļūst arvien redzamāka.

Varbūt man vajadzētu pajautāt sev: ja negribi precēties, kāpēc tad centies, lai šī

meitene tevī iemīlas? Bet man negribas atbildēt uz šo jautājumu. Man ir labi un mierīgi. Un, taisnību sakot, ko es tādu daru? Necenšos izlikties ne dumjāks, ne nepieklājīgāks, ne antipātiskāks nekā īstenībā esmu — tas ir viss.

Uz rīta kafiju Anele šodien atnāca dīvainā platā, svītrainā blūzītē, zem kuras varēja tikai iedomāties viņas formas, bet no šīm iedomām vien varēja zaudēt galvu.

Acis bija mazliet miegainas, un pašā arī vēl juta gultas siltumu. Pasakaini, kādu iespaidu viņa uz mani atstāj!

31. janvārī

Tante rīko viesības par godu Anelei. Es eju vizītēs. Biju pie Sņatiņskiem, kur nosēdēju ļoti ilgi, jo man pie viņiem ir labi. Viņi mūžīgi strīdas, bet ne tā kā citi laulātie. Parasti, ja ir viena sega, tad katrs velk to uz savu pusi, turpretī viņi strīdas par to, ka viņš grib visu atdot viņai, bet viņa — viņam. Man viņi ārkārtīgi patīk, jo pie viņiem es pārliecinos, ka laime var būt ne tikai grāmatās, bet arī reālajā dzīvē. Turklāt Sņatiņskis ir atjautīgs cilvēks, jūtīgs kā Stradivarija vijole un pilnā mērā apzinās savu laimi. Viņš to grib, un tā viņam ir. Par to es viņu apskaužu. Man vienmēr bijis patīkami ar viņu sarunāties. Sņatiņski pacienāja mani ar lielisku melnu kafiju — tādu laikam dzer tikai pie literātiem — un sāka iztaujāt, kāda man pēc tik ilgas prombūtnes liekas Varšava un tautieši. Apjautājās arī par pēdējo balli, sevišķi pane Sņatiņska, kura laikam nojauš tantes nodomus, bet, tā kā viņa ir dzimusi Voliņā tas ir, turpat, kur Anele, arī Aneli labi pazīst, tāpēc pacentās iebāzt savu rozā deguntiņu arī šai lietā.

Protams, es izvairījos skart personiskus jautājumus, toties mēs daudz runājām par mūsu sabiedrību vispār. Es paslavēju tās inteliģenci, kas tā patika Sņatiņskim, kurš pats ne reizi vien asi kritizējis šo sabiedrību, bet ļoti kāri, līdz šovinismam uztver katru tās cildinājumu, ka viņš uzreiz atplauka un sāka mani atbalstīt.

— Priecājos, — beigās viņš teica, — dzirdēt šādu spriedumu tieši no tevis, jo tev kā nevienam citam bija iespēja salīdzināt, bet, otrkārt, tu taču esi pesimists.

— Nezinu, dārgais, — es atteicu, — vai arī šis mans spriedums nav pesimistisks.

— Nesaprotu — kāpēc?

— Redzi, uz katras tik izsmalcinātas kultūras var uzrakstīt to pašu, ko raksta uz kastēm ar stikla vai porcelāna izstrādājumiem: Fragile! 1 Tev, kas savā garā esi atēnietis, man un citam labi un patīkami dzīvot starp cilvēkiem ar tik smalkiem nerviem; bet, ja tu uz šī pamata gribēsi kaut ko būvēt, sargies, ka tev sijas neuzkrīt uz galvas. Vai tu domā, ka šie izsmalcinātie dzīves diletanti nezaudēs cīņā par eksistenci ar cilvēkiem, kam ir stipri nervi, spēcīgi muskuļi un bieza āda?

Būdams ļoti straujas dabas, Sņatiņskis pietrūkās kājās, sāka staigāt pa istabu, pēc tam nikni uzbruka man:

— Tā ir tikai viena — turklāt pozitīva puse, ka tu pats atzīsti, bet nedomā, ka mūsos nekā vairāk nav! Tu ierodies no aizjūras, bet runā tā, it kā būtu šeit pavadījis visu mūžu.

— Es nezinu, kas ir jūsos, bet zinu to, ka nekur pasaulē nav tāda līdzsvara trūkuma sabiedrības šķiru kultūrā kā šeit. No vienas puses kultūras uzplaukums un varbūt pat jau vīšana, no otras puses pilnīgs barbarisms un tumsība.

Mēs sākām strīdēties, un es no viņiem aizgāju jau krēslā. Sņatiņskis apsolījās —

ja es atnākšu pie viņiem biežāk, viņš man parādīšot sabiedrības vidējo slāni, kas neesot ne pārsmalcināts, ne diletantisks, ne arī iegrimis tumsībā, vārdu sakot, parādīšot man stiprus cilvēkus, kuri kaut ko dara un zina, ko grib. Mēs runājām viens par otru — jo vairāk tāpēc, ka pēc kafijas iedzērām dažas glāzītes konjaka. Kad es gāju projām, Sņatiņskis kāpnēs vēl nosauca man pakaļ:

— No tādiem kā tu vairs nekā nebūs, bet no taviem bērniem var iznākt cilvēki, tikai tev — pareizāk, jums visiem vispirms vajadzēs bankrotēt, jo citādi arī jūsu mazbērni neiemācīsies strādāt!

Es tomēr domāju, ka visumā man bija taisnība. Šo sarunu pierakstu tieši tāpēc, ka pēc atbraukšanas nemitīgi domāju par šo līdzsvara trūkumu. Tas ir fakts, ka pie mums starp sabiedrības šķirām pastāv bezdibenis, kas dara pilnīgi neiespējamu jebkādu saprašanos, jebkādu kopīgu darbošanos. Sņatiņskim vajadzēs man piekrist, \ka mūsu sabiedrība sastāv gan no zināmā mērā pārcivilizētiem, gan no pilnīgi necivilizētiem cilvēkiem. Vismaz man tā liekas. Sevras porcelāns un rupjš māls, bet pa vidu nekā.

Vieni très fragile, otri — Ovīdija rudis indigestaque moles2. Protams, ka Sevras 1 Trausls, plīstošs (franču val.).

2 Neaptēsti bluķi (latīņu val.).

porcelāna izstrādājumi agrāk vai vēlāk saplīsīs, bet no māla nākotne izveidos visu, kas vien tai iepatiksies.

2. februārī

Vakar pie mums bija deju vakars; Anele patiešām pievērsa sev vispārēju uzmanību. Viņas baltie pleci izdalījās no gāzes, tilla vai kāda cita materiāla aizsega

— es tiešām nezinu tā nosaukumu! — kā Veneras pleci, iznirstot no jūras putām.

Varšavā jau kļuvis zināms, ka es viņu precēšot. Es ievēroju, ka dejojot Anele katrā

apgriezienā skatījās uz mani un ļoti izklaidīgi klausījās, ko viņai runāja partneri.

Nabaga bērns neko nespēj apslēpt, izrāda visu, kas ir sirdī, tā ka tikai aklais to var neredzēt. Bet pret mani ir tik padevīga, tik klusa un tik laimīga, kad es viņai tuvojos!

Es viņu mīlu arvien vairāk un sāku zaudēt pretestību. Sņatiņski taču tik labi dzīvo kopā! Es ne reizi vien tiku jautājis sev: vai Sņatiņskis ir dumjāks vai gudrāks par mani? Es no visiem dzīves uzdevumiem neesmu atrisinājis nevienu, neesmu nekas; mani grauž skepticisms es esmu nelaimīgs, jūtos noguris. Viņam apziņa nav mazāk attīstīta par manējo, turklāt viņš strādā, viņam ir skaista sieva, bet, sātanam, ir arī kaut kāda dzīves filozofija uz kā balstās viņa laime. Es noteikti esmu dumjāks. Sņatiņska filozofijas atslēga ir viņa dzīves dogmati. Vēl pirms savas apprecēšanas viņš man sacīja: — Ir lietas, pret kurām es nevēršos ar savu skepticismu, kuras nekritizēju un nekritizēšu; kā literātam man dogmats ir sabiedrība, kā privātam cilvēkam — mīļota sieviete. — Toreiz es domāju: mans prāts tomēr ir drosmīgāks, es neatsakos arī no šādu jūtu analīzes. Bet tagad redzu, ka šī drosme mani ne pie kā nav novedusi. No otras puses: viņš ir tik brīnišķīgs, tas mans dogmatiņš ar garajām skropstām! Es acīm redzami zaudēju pretestību. Viņas pārdabiskā valdzinājuma iespaids uz mani nav izskaidrojams tikai ar dabiskās izlases likumu. Nē! tur ir kaut kas lielāks — un es pat zinu, kas. Viņa iemīlējusies manī ar tik svaigām un tīrām jūtām, ar kādām mani vēl neviena sieviete nebija mīlējusi. Ak, kā tas atšķiras no tām «treniņa stundām», kad es cirtu pats un atvairīju citu cirtienus. Sieviete, kas vīrietim ļoti patīk un pati viņu ļoti mīl, ja vien iztur, var būt droša par uzvaru. «Nomaldījies putns», kā izsakās Slovackis, noteikti atgriezīsies pie viņas, kā atgriežas uz klusumu un mieru, un, jo vientuļāk un smagāk viņš jutīsies savā prombūtnē, jo ātrāk atgriezīsies. Nekas tā nepakļauj, tā nesaista, tā nepievelk vīrieša sirdi kā apziņa, ka viņu mīl. Pirms dažām lappusēm es diezin ko sarakstīju par polietēm, — bet, ja kāds domātu, ka vienas kļūdainas lappuses dēļ vai baidoties no pārmetuma par nekonsekvenci, es nedarīšu to, ko pašreiz uzskatu par vajadzīgu darīt, tas rupji maldītos.

Taisni pārsteidzoši, cik ļoti šī meitene atbilst manai mākslinieka uztverei!

Visjaukākais brīdis bija pēc balles, kad, aizvadījuši viesus, četratā apsēdāmies zālē

dzert tēju. Gribēdams paskatīties, kas notiek pagalmā, es piegāju pie loga un mazliet atbīdīju portjeru. Bija jau astoņi no rīta, un dienas gaisma, kas pa logu pēkšņi ieplūda istaba, lampas gaismā likās tik zila, ka es pat izbrīnījos. Bet vēl vairāk izbrīnījos, kad šai zilajā gaismā ieraudzīju Aneli.

Bija pilnīgi tāds iespaids, it kā viņa atrastos Kapri salas Zilajā grotā. Kādi toņi rotāja viņas atsegtos plecus! Un — ko lai dara, bet tāda ir mana daba — esmu tik jūtīgs, ka šai brīdī es biju galīgi uzveikts; šai izskatā Anele tā savaldzināja manu sirdi, it kā tas būtu viņas nopelns. Novēlot viņai labunakti, ilgi un pavisam citādi nekā līdz šim spiedu meitenes roku, bet viņa, necenšoties atbrīvot to, čukstēja:

— Labdien, nevis labunakti, labdien! Un, ja es nebiju galīgi akls, viņas balss mūzika izteica to pašu, ko varēja izlasīt jaunavas acīs: «Mīlu, mīlu!» Man liekas —

es arī.

Tante, skatoties uz mums, kaut ko priecīgi nobubināja. Es redzēju, ka viņai acīs ir asaras. Braucam uz Plošovu.

Plošova, 5. februārī

Jau otru dienu esam laukos. Bija lielisks brauciens. Jauks laiks, sals. Sniegs čirkstēja zem sliecēm un dzirkstīja apkārtējos laukos. Saulei rietot, šie milzīgie, baltie klajumi ieguva pilnīgi violetu nokrāsu. Liepās pie Plošovas, skaļi ķērkdamas, rosījās vārnas. Ziema, stingra ziema pie mums tomēr ir ļoti skaista. Tajā ir dīvains spēks un varenība, bet vispirms — atklātība. Tāpat kā atklāts draugs met acīs patiesību bez jebkādiem aplinkiem, tā arī ziema ķer aiz ausīm, neprasīdama, patīk vai nepatīk.

Toties cilvēkiem pielīp tās spirgtums. Visi bija apmierināti, ka braucam uz laukiem.

Abas vecās dāmas turklāt bija priecīgas, ka viņu lolotākā vēlēšanās sāk piepildīties; es biju priecīgs par to, ka jutu blakus sēdošās Aneles plecu; viņa varbūt par to, ka šī

paša iemesla dēļ jutās laimīga. Pāris reižu viņa pieliekusies noskūpstīja tantei rokas

— tāpat, no prieka pārpilnības. Viņai ļoti piestāvēja pūkains boa un kažokādas cepurīte, zem kuras tik tikko varēja saredzēt tumšās — gandrīz vēl bērna acis un sala sasārtinātos vaigus. No viņas vēdīt vēdīja jaunība.

Plošovā ir labi, klusi. Man sevišķi patīk lielie, veclaicīgie kamīni. Tante sargā

mežus kā acuraugu, taču malku nežēlo, tāpēc šie kamīni kuras no rīta līdz vakaram: liesmas rūc, sprakst un ielīksmo garu. Vakar visu pēcpusdienu sēdējām pie kamīna.

Es daudz stāstīju par Romu un tās pieminekļiem, un mani klausījās ar tādu godbijību, ka es pats sev sāku likties smieklīgs. Kad es stāstu, tante nenolaiž acis no Aneles, raudzīdamās pat ar zināmu bardzību, vai viņas seja izrāda pienācīgo sajūsmu. Tās ir atliku likām. Vakar viņa man teica:

— Kāds cits tur varētu nodzīvot visu mūžu un neredzēt ne pusi no tā skaistuma, ko tu saredzēji.

Tante tūlīt piebilda kategoriskā tonī:

— Es vienmēr esmu teikusi to pašu.

Labi, ka te nav otra tāda skeptiķa kā es, viņa klātbūtne būtu sagādājusi man liekas neērtības.

Zināmu disonansi mūsu vidū rada Aneles māte. Savā mūžā viņa tik daudz izcietusi, tik daudz nopūlējusies, ka viņas jautrība zudusi, it ka nosalusi uz visiem laikiem. Viņa vienkārši baidās no nākotnes un neapzināti doma, ka pat veiksme slēpj sevī kādas lamatas. Pane P. bija ļoti nelaimīga ar savu vīru, pēc viņa nāves piedzīvoja daudz nepatikšanu, cenšoties saglabāt muižu, kas ir gan liela, bet stipri nolaista.

Turklāt viņu nepārtraukti nomoka migrēna.

Anele, liekas, pieder pie to sieviešu kategorijas, kādu pie mums ir vairāk, nekā

varētu domāt, kurām par muižām galva nekad nesāp.

Tāpēc arī viņa man patīk, jo tas zināmā mērā liecina, ka viņai ir augstākas intereses. Starp citu, pašreiz mani viņā sajūsmina viss. Jūtu valdzinājuma augsnē mans maigums aug tik ātri kā zāle pēc silta lietus. Šorīt gaitenī redzēju istabeni, kura nesa Aneles kleitu un kurpes, un sevišķi tās kurpes mani tā aizkustināja, it kā to valkāšana būtu visu Aneles tikumu vainagojums.

Vispār mēs vīrieši esam milzīgi vāji. Es turu roku uz sava pulsa un pārbaudu šī

jūtu drudža attīstību. Pulss ir kļuvis ļoti ātrs.

Plošova, 8. vai 9. februārī

Tante atkal atsākusi ierasto karu ar panu Hvastovski. Tas ir tik oriģināls, ka tiešām ir vērts kādu no viņu strīdiem pierakstīt. Tantei tie ir nepieciešami ēstgribas uzlabošanai, turpretī Hvastovskis — starp citu, lielisks muižas pārvaldnieks — ir ļoti straujš, īsta uguns pakulās, nevienam neļauj spļaut sev bārdā, tāpēc viņu strīdi vienmēr sasniedz lielu asumu. Tikko ienākuši ēdamistabā, viņi sāk raidīt viens otram naidīgus skatienus; pirmā, ēdot zupu, triecienā parasti metas tante, sākdama apmēram tā:

— Es vairs neatceros, cik sen jau esmu lūgusi jūs ziņot man par ziemāju stāvokli, bet jūs ar nolūku runājat par visu, tikai ne par ziemājiem.

— Pane grāfiene, rudenī sadīga labi, bet tagad uzkritis divas pēdas biezs sniegs; ko es varu zināt? Neesmu taču kungs dievs!

— Lūdzu velti nevalkāt dieva vārdu!

— Es viņam zem sniega neskatos, tāpēc nezaimoju viņu.

— Varbūt es viņu zaimoju?

— Bez šaubām!

— Pan Hvastovski, jūs esat neciešams!

— Ak, ciešams, ciešams, tāpēc ka es daudz paciešu!

Apmēram tādā veidā strīds arvien vairāk saasinās. Retas ir tādas pusdienas, kas paiet bez vairākkārtējas salēkšanās. Beidzot tante noklust un sāk kāri ēst, it kā

izgāzdama savas dusmas uz ēdienu. Par ēstgribas trūkumu patiešām vairs nevar sūdzēties. Pamazām viņas noskaņojums uzlabojas un galu galā kļūst lielisks. Kad pēc pusdienām es piedāvāju elkoni Aneles mātei, lai vestu uz viesistabu dzert melno kafiju, Hvastovskis to piedāvā tantei — un viņi iet vislabākajā saskaņā. Tante iztaujā

viņu par dēliem, pārvaldnieks skūpsta viņai rokas. Viņi patiešām mīl un ciena viens otru. Pana Hvastovska dēlus es tiku redzējis jau tad, kad viņi vēl mācījās universitātē.

Tagad droši vien ir spēcīgi puiši, bet milzīgi radikāļi.

Aneli sākumā baidīja šīs pusdienlaika sadursmes. Es viņai izskaidroju, ko tas nozīmē, un tagad, kad tante un pārvaldnieks sāk strīdēties, viņa slepus uzlūko mani no savu garo skropstu apakšas — ar smaidu lūpu kaktiņos — un izskatās tik jauka, ka man gribētos viņu apēst. Nevienai sievietei savā mūžā es neesmu redzējis tādus alabastra deniņus ar tādām dzīsliņām tajos.

12. februārī

Īstas Ovīdija metamorfozes gan pasaulē, gan manī. Sals pierima, labais laiks beidzās, valda Ēģiptes tumsība. Labāk nevaru apzīmēt to, kas notiek ārā, kā pasakot: slapjdraņķis! Te tomēr ir drausmīgs klimats. Romā pat visnejēdzīgākā laikā desmit reižu dienā vēl parādās saule, turpretī te jau divas dienas no rīta līdz vakaram istabās jādedzina lampas. Šis melnais un pretīgais mitrums piesātina arī domas, nokrāso tās melnā krāsa un reize nomāc Uz mani tas iedarbojas šausmīgi. Tante ar Hvastovski šodien strīdējās ilgāk nekā parasti. Hvastovskis apgalvoja ka, neļaudama cirst mežus,viņa tos posta, jo vecie koki atmirst; tante turpretī atteica, ka arī bez viņas palīdzības pie mums tiek izcirsts pietiekami daudz meža... «Es novecoju, lai arī mežs noveco.»

Tas man atgādina kādu šļahtiču, lielas un auglīgas muižas īpašnieku, kurš apstrādāja tikai tik daudz zemes, «cik suns var apriet». Nu, tas nav tik svarīgi! Neviļus man drausmīgi sabojāja garastāvokli Aneles māte. Šodien siltumnīcā viņa man parastā

mātes lielībā sāka stāstīt, ka pēc Aneles tīkojot viens mans paziņa — Kromickis. Es jutos tā, it kā man kāds ar dakšiņu vilktu ārā skabargu. Tāpat kā tā zilā gaisma pastiprināja Aneles valdzinājumu manas acīs, kaut arī tas nebija viņas nopelns, tāpat šī Kromicka lakstošanās atvēsināja mani pret viņu, kaut arī tā nebija viņas vaina. To mērkaķi Kromicki es pazīstu vairākus gadus un neciešu viņu. Viņš dzimis Austrijas Silēzijā, kur kādreiz Kromickiem it kā esot piederējuši milzīgi īpašumi. Romā viņš man stāstīja, ka vēl piecpadsmitajā gadsimtā viņa dzimtai bijis grāfu tituls, un viesnīcās pierakstījās kā Graf von Kromicky. Ja viņam nebūtu bijušas melnas ačeles, kas spīdēja kā grauzdētas kafijas pupiņas, un tikpat melns matu ērkulis, viņš izskatītos kā cilvēciņš, ko pēc pusdienām izgriež no siera mizas — tieši tāda ir viņa sejas krāsa. Turklāt tā atgādina miroņa galvu. Manī viņš radīja vienkārši fizisku riebumu. Fu, kā tas man sabojāja iespaidu par Aneli! Es ļoti labi sapratu, ka viņa nevar atbildēt par Kromicki un viņa nodomiem, tomēr iespaidu par sevi manās acīs iedragāja ļoti.

Nesaprotu, kāpēc viņas māte man par to tik plaši stāsta. Ja ar to viņa gribēja mani brīdināt, tas bija pilnīgi aplam darīts. Šai panei P. ir lielas dotības, ja viņa spēja pārvarēt tik daudzas grūtības un vēl izaudzināt tādu meitu, bet viņa ir neatjautīga un nepanesama ar tām savām migrēnām un mūžīgo žēlošanos.

— Atzīstos, — viņa man teica, — ka es biju par šīm laulībām. Reizēm jūtos galīgi salauzta no rūpēm: veikalu darīšanas es neko nesaprotu, bet, ja drusku ar tiem nodarbojos, upurējot savu spēku un veselību, tad tikai tāpēc, ka tas bija vajadzīgs manam bērnam. Kromickis ir ļoti uzņēmīgs. Viņam ir lieli darījumi Odesā un piegādes un spekulācijas ar naftu Baku... que saisje? 1 Bet viņam laikam traucē tas, ka viņš nav šejienes pavalstnieks. Un tādēļ es domāju, ka, apprecējis Aneli, viņš atbrīvotu viņas muižu no parādiem un pie viena pacenstos pāriet mūsu pavalstniecībā, lai varētu kļūt par šīs muižas īpašnieku.

— Ko Anele? — es nepacietīgi pajautāju.

— Anelei, man šķiet, viņš diez ko nepatīk, bet viņa ir tik labs bērns! Turklāt pēc manas nāves viņa paliktu bez apgādnieka, tāpēc ...

Vairāk es neko nejautāju, jo tas mani neizsakāmi sakaitināja, un, lai gan es saprotu, ka precības nenotika tikai tāpēc, ka Anele negribēja, tomēr man ir savāds īgnums pret viņu par to, ka ļāva skatīties uz sevi tik pretīgam tipam, bet sevišķi par to, ka varēja kaut vienu mirkli šaubīties.

Man viņas vietā vienkārši neizturētu nervi. Es gan aizmirstu, ka visiem nav tādi nervi kā man, bet Kromicki, lai gan viņam ir dzeltenīga seja un līdzība ar miroņgalvu, sievietes atzīst par izskatīgu vīrieti.

Interesanti, ar kādām «afērām» viņš nodarbojas. Es aizmirsu pavaicāt, vai viņš ir Varšavā; droši vien ir, jo tiku dzirdējis, ka katru ziemu braucot šurp. Par viņa 1 Vai es zinu? (Franču val.).

veikalnieciskajiem darījumiem es domāju tā: varbūt tie ir spoži, bet šaubos, vai tiem ir solīds un stingrs pamats. Es neesmu komersants un nespētu nokārtot nevienu biržas operāciju, bet esmu tik saprātīgs, ka to apzinos. Turklāt man ir labas novērotāja spējas un prasme ātri izdarīt secinājumus. Tāpēc es neticu mūsu šļahtiču it kā

ģeniālajām komerciālajām spējām. Šaubos, ka Kromicka uzņēmība būtu iedzimta vai mantota īpašība, drīzāk tā ir savdabīga neirozes forma. Esmu redzējis šādus piemērus.

Laiku pa laikam nez no kurienes uzrodas šļahtičs komersants; gadās pat, ka sākumā

viņam uzsmaida akla laime un viņš ātri kļūst bagāts... Bet neesmu redzējis neviena, kas pirms nāves nebūtu bankrotējis.

Šādas spējas vai nu manto, vai iegūst, sākot ar a, b, c. Varbūt Hvastovska dēli ko panāks, tāpēc, ka viņu tēvs aiz negadījuma bija zaudējis visu un viņi tagad sāk no ābeces. Bet, kas to dara ar gatavu bagātību, bez komerciālām tradīcijām un profesionālām zināšanām, tas nenovēršami lauž kaklu. Es atkārtoju, ka mūsu šļahtičiem tā ir vienkārši finansiāla neiroze. Spekulācijas nevar dibināties uz ilūzijām, bet, cik tais šļahtiču spekulācijās ir tukšas fantāzijas, to tikai dievs zina Tomēr es vēlu panam von Kromicky labu veiksmi.

14. februārī

Pax! pax! pax! 1 Tas nepatīkamais iespaids jau izgaisis. Kā tā Anele tomēr visu jūt! Es centos izlikties jautrs, lai gan nebiju tāds; manā attieksmē pret viņu bija tikai sīka atšķirības nianse, bet viņa uztvēra un sajuta arī to. Šodien, kad, palikuši divatā, skatījām albumus — starp citu, mēs tā paliekam bieži, jo mūs tīšuprāt negrib traucēt,

— viņa nez kāpēc uzreiz samulsa un pārvērtas. Es sapratu, ka viņa grib man kaut ko teikt, bet svārstās, baidās. Man iešāvās galvā traka doma, ka viņa man atzīsies mīlestībā. Taču tūlīt atģidos, ka man ir darīšana ar polieti. Tāda poļu smurgule vai, ja kāds vēlas, princese, drīzāk nomirs nekā pirmā atzīsies, ka mīl. Labi, ja pajautāta izdvesīs: «Jā!» Taču Anele drīz vien izklīdināja manu alošanos. Pēkšņi aizvērusi albumu, mazliet stostīdamās no apjukuma, viņa pajautāja:

— Kas tev kaiš, Leon? Tev kaut kas noticis, vai ne? Es sāku viņai apliecināt, ka man nekas nekaiš, un smejoties mierināt viņu, bet Anele, kratot galviņu, runāja savu:

— Jau pāris dienu redzu, ka ar tevi kaut kas nav kārtība. Sapratu, ka tādu cilvēku kā tu var aizskart katrs sīkums ... un es jau pārlūkoju savu sirdsapziņu, vai neesmu devusi tev kādu iemeslu, kaut ko pateikusi tā, kā nevajadzētu, vai?

Meitenes balss mazliet iedrebējās, bet viņa paraudzījās man acīs.

— Es taču tev neesmu izdarījusi nekā slikta? ... Vai ne?

Vienu brīdi man bija uz mēles: «Ja man kaut kā trūkst, tad tikai tevis, mana dārgā

Anele!» — bet dīvainas bailes, kā saka Homērs, satvēra mani aiz matiem, Bailes nevis no viņas, bet no tā, ka varētu aizcirsties durvis. Tomēr es noskūpstīju viņas roku un pateicu pēc iespējas jautrāk:

— Mīļais, labais bērns, par mani tu nerūpējies, man nekas nekaiš... Turklāt tu esi viešņa Plošovā — un man ir jārūpējas par to, lai tu te justos labi.

Te es atkaļ noskūpstīju viņai rociņu — šoreiz pat abas. Visu to sliktākajā

gadījumā varēja izskaidrot ar radinieka laipnību, un — cilvēka daba ir tik 1 Miers (latiņu val.).

nožēlojama! — Šī apziņa kā vārtiņi, aiz kuriem varēja paslēpties, mani uzmundrināja.

Šo sajūtu es saucu par nožēlojamu tāpēc, ka man draud atbildība tikai savā priekšā, bet pats sevi tomēr nekrāpju. Starp citu, šķiet, ka mani neatturēs arī bailes no šīs atbildības, jo jūtas mani vienmēr vedušas turp, kurp gribējušas, un attiecībās ar Aneli esmu pilnīgi jūtu varā. Es vēl tagad sajūtu uz lūpām viņas rokas saldo pieskārienu —

un manām kārajām vēlmēm nav robežu. Agrāk vai vēlāk es pats aizcirtīšu šīs durvis, pa kurām vēl šodien varētu aizbēgt prom. Vai patiešām vēl varētu? Ja, ja man kāds palīdzētu no ārienes.

Nav šaubu, ka viņa mani mīl. Viss mani velk pie viņas.

Šodien es sev jautāju: ja tas ir nenovēršams, kāpēc es vilcinos?

Un atbildēju tā: negribu zaudēt ne mazumiņa no tā saviļņojuma, no tām trīsām, no tiem iespaidiem, no tās burvības, ko man sagādā pusizteikti vārdi, jautājoši skatieni, gaidas. Gribu savu romānu izbaudīt līdz galam. Tiku pārmetis sievietēm, ka jūtu izpausmes formas viņām nozīmē vairāk nekā pašas jūtas, bet, kā rādās, arī man gribas, lai tās izpaustos visā savā daudzveidībā. Vecākam cilvēkam tas ir ļoti vajadzīgi. Turklāt es ne reizi vien jau esmu ievērojis, ka, sasnieguši zināmu nervu izsmalcinātības pakāpi, vīrieši iegūst sieviešu raksturu. Piedevām mīlestībā esmu mazliet epikūrietis.

Pēc šīs sarunas ar Aneli mūs pārņēma lielisks noskaņojums. Vakarā es palīdzēju viņai no papīra izgriezt abažūrus, tas man deva iespēju pieskarties viņas rokām, kleitai. Es tīšām traucēju viņai strādāt, viņa draiskojās kā bērns un, atdarinādama bērnu, reizēm sūdzējās tantei, viens elpas vilcienā noberot, kā to dara mazas meitenītes:

— Tante, Leons mani kaitina!

21. februārī

Velns mani trieca uz Varšavu piedalīties vīriešu sanāksmē pie padomnieka S.

Viņš neatlaidīgi cenšas pulcināt pie sevis visu nometņu pārstāvjus, uzskatot, ka ar tējas un sviestmaižu palīdzību mēs vieglāk panāktu saprašanos, lai gan, patiesību sakot laikam pats labi nezina par ko vajadzētu saprasties. Es kā cilvēks, kas gandrīz pastāvīgi dzīvo ārzemēs, ierados šai sanāksme, lai iepazītos ar savu tautiešu domām un paklausītos viņu spriedumus. Bija liela drūzma, tāpēc garlaicīgi, un notika tā, kā

parasti notiek pārāk lielās sanāksmēs. Vienādu uzskatu piekritēji pulcējās grupiņās atsevišķās istabas un runāja par viņus interesējošiem jautājumiem, atbalstīja cits citu, apmainījās laipnībām un tamlīdzīgi.

Es iepazinos ar daudziem šejienes padomniekiem un preses pārstāvjiem. Ārzemēs starp rakstnieku un žurnālistu ir liela starpība. Pirmo uzskata par mākslinieku un domātāju, otro — par izpildītāju (nezinu, kā lai citādi pasaka). Šeit šāda starpība nepastāv un abu šo kategoriju pārstāvjus dēvē vienādi: literāts. Vairums no viņiem arī

nodarbojas gan ar literatūru, gan ar žurnālistisku. Visā visumā viņi ir kārtīgāki par ārzemju žurnālistiem. Es neciešu presi un uzskatu to par vienu no cilvēces likstām.

Ātrums, kādā tā iepazīstina lasītājus ar notikumiem, ir tieši proporcionāls informācijas paviršībai un nekādi neatlīdzina to jucekli cilvēku prātos, kādu katram, kas pret to nenodrošinās pats, nākas pieredzēt. Avīzes vainīgas, ka cilvēki zaudējuši spēju atšķirt patiesību no meliem, ka izzudusi taisnības, likumības un nelikumības sajūta, ka ļaunums kļuvis nekaunīgs, pārdarījums sācis runāt taisnības valoda, vārdu sakot, cilvēces dvēsele kļuvusi nemorāla un akla.

Šai sanāksmē bija ieradies arī Stavovskis, ko uzskata par gudrāko galvu galējo progresistu nometnē. Spriežot pēc runām, viņš ir spējīgs cilvēks, bet slims: ar aknu kaiti un pārliecīgu bijību pret savu «es». Šo «es» viņš nesa kā ūdens pilnu glāzi un, liekas, it kā gribētu sacīt: «uzmanīgi, citādi izliešu!» Šīs bailes suģestīvi pārņem visus pārējos tik lielā mērā, ka viņa klātbūtnē neviens neiedrošinās izteikt citādas domas.

Stavovska autoritāti ceļ arī tas, ka viņš tic saviem vārdiem. Šo cilvēku nepareizi uzskata par skeptiķi. Gluži otrādi, viņam ir seno laiku fanatiķa temperaments. Ja Stavovskis būtu dzimis pirms simt vai vairāk gadiem un sēdētu tribunālā, viņš, tāpat kā toreiz par dieva zaimošanu, piespriestu vainīgajiem izraut mēli. Tagad viņa fanātisms piepildījies ar citu saturu — naidu uz to, ko viņš agrāk būtu mīlējis, bet viss pārējais palicis tāds pats.

Es ievēroju ka mūsu konservatori lenc Stavovski ne tikai aiz ziņkāres, bet arī lai mazliet pakoķetētu ar viņu. Pie mums Polijā, bet varbūt arī visur šī partija nepieder pie drosmīgajām. Katrs tuvojās Stavovskim ar cukursaldu skatienu, bet uz pieres viņam it kā bija rakstīts: «Kaut arī esmu konservators, tomēr...» Un šis tomēr bija kā

tāds nožēlošanas un dažāda veida piekāpšanās solījums. Tas bija tik skaidri redzams, ka tad, kad es, būdams skeptiski noskaņots pret visām nometnēm, sāku strīdēties ar Stavovski nevis kā tās vai citas nometnes pārstāvis, bet gluži vienkārši kā cilvēks, kuram šai jautājumā ir citādas domas, mana pārdrosme radīja zināmu izbrīnu. Runa bija par tā saucamajām apspiestajām šķirām. Stavovskis sāka plaši klāstīt par šo šķiru bezizejas stāvokli, par to vājumu, nespēju aizstāvēties, un ap viņu jau bija sanākusi prāva grupa, kad es viņu pārtraucu:

— Sakiet, lūdzu, — vai jūs atzīstat Darvina teoriju par eksistences cīņu?

Pēc izglītības dabaszinātnieks, Stavovskis labprāt atbalstīja šādu sarunas ievirzi.

— Protams! — viņš atbildēja.

— Tad atļaujiet aizrādīt, ka jūs neesat konsekvents. Ja es kā kristietis rūpētos par vājiem, neaizsargātiem, apspiestiem — tas būtu saprotami: tā man liek darīt Kristus; bet jums no sava eksistences cīņas viedokļa vajadzēja teikt — viņi ir vāji un dumji, tāpēc viņiem jākrīt kādam par upuri, tāds ir dabas pamatlikums; tātad rauj viņus velns! Kāpēc tad jūs to nesakāt? ... Izskaidrojiet man šo pretrunu!

Vai nu tāpēc, ka Stavovski pārsteidza opozīcija, pie kuras viņš nebija pieradis, vai tiešām par šādu sakarību nekad nebija padomājis, — kā tas bija vai nebija, — bet viņš uzreiz nezināja, ko atbildēt, samulsa un neaptvēra pat atsaukties uz altruismu, lai gan tas arī ir diezgan tukšs vārds.

To redzot, mūsu konservatori barā ielenca mani, un es viegli būtu varējis kļūt par vakara varoni, bet bija jau

vēls mani māca garlaicība, un es gribēju vēl šovakar atgriezties Plošovā.

Pamazām sāka izklīst arī pārējie viesi. Es jau biju uzvilcis kažoku un nepacietīgi meklēju starp kažoku un svārkiem nozudušo pensneju kad pienāca Stavovskis, laikam beidzot atradis atbildi, un pateica:

Jūs jautājat, kāpēc es . ..

Bet es viņu pārtraucu, jo vēl arvien meklēju pensneju un dusmojos, ka nevaru atrast.

— Atklāti sakot, šis jautājums man ir vienaldzīgs, — es teicu. — Redzat, ir jau vēls, visi iet prom, un, tā kā es apmēram varu uzminēt, ko jūs man teiksit, atļaujiet novēlēt jums labunakti.

Man šķiet, ka es viņu padarīju par savu niknāko ienaidnieku — sevišķi ar šo pēdējo atbildi.

Bija jau viens pēc pusnakts, kad ierados Plošovā, kur piedzīvoju ļoti patīkamu pārsteigumu. Anele gaidīja mani uz tēju. Es viņu sastapu ēdamistabā pilnīgi saģērbušos, tikai mati viņai bija sasukāti kā uz naktsguļu. Prieks, ko es sajutu, ieraugot viņu, liecina, cik dziļi viņa iezagusies manā sirdī. Cik mīļa būtne viņa ir, un cik daiļa viņa bija ar bizēs sapītiem un zem pakauša saritinātiem matiem! Man pietiktu pateikt vienu vārdu, un pēc mēneša vai diviem es drīkstētu atpīt šīs bizes un izlaist tās par pleciem. Nevaru par to mierīgi domāt. Pat negribas ticēt, ka laime varētu būt tik viegli sasniedzama.

Es viņu sarāju, kāpēc vēl neguļ, bet Anele atbildēja:

— Man nemaz negribējās gulēt, tāpēc palūdzu mammai un tantei atļauju sagaidīt tevi. Mamma mazliet pretojās, ka nebūšot pieklājīgi, bet es paskaidroju, ka mēs taču esam radinieki; un zini, kas mani atbalstīja? Tante.

— Krietnā tante! Iedzersi kopā ar mani tēju?

— Labprāt.

Un sāka piepildīt krūzītes. Es vēroju viņas ņiprās un skaistas rokas, kuras man gribējās skūpstīt. Laiku pa laikam Anele pacēla uz mani acis, bet, uztvērusi manu skatienu, tūdaļ nolaida plakstus. Beidzot viņa sāka mani iztaujāt: kā es pavadījis vakaru, un kādu iespaidu tas uz mani atstājis? Mēs runājām klusinātās balsīs, lai gan abu veco dāmu guļamistabas atradās tālu un mēs nevarējām viņas uzmodināt. Mūs vienoja tā sirsnība un uzticība, kāda tiešam vieno radiniekus, kuri ļoti mīl viens otru.

Es pastāstīju viņai, ko redzēju un dzirdēju, kā mēdz stāstīt tuvam draugam. Pēc tam runājām par vispārējo iespaidu, kādu šejienes sabiedrība atstāj uz cilvēku, kas atbraucis no tālam zemēm. Viņa klausījās mani klusēdama, plaši atvērtām acīm, laimīga, ka es uzticu viņai savas domas.

Pēc tam pajautājat

— Kāpēc tu, Leon, to neuzraksti? Ka man nekas tāds neienāk prātā, tas nav nekāds brīnums, bet šeit tas neienāk prātā nevienam,

— Kāpēc neuzrakstu? — es pārjautāju. — Daudzu, ļoti daudzu iemeslu dēļ, kurus tev pateikšu kādu citu reizi, starp citu, varbūt arī tāpēc, ka man tuvumā nav neviena, kas biežāk pajautātu tā kā tu «Kāpēc tu nekā nedari, Leon?»

Mēs noklusām. Aneles plaksti varbūt vēl nekad nebija tik zemu nolaidušies pār acīm uz vaigiem, un es gandrīz dzirdēju un redzēju, kā zem kleitas pukst viņas sirds.

Jo viņai tiešām bija iemesls cerēt, ka, pabeidzot domu, es pateikšu: «Vai gribi visu laiku būt kopā ar mani un tā jautāt?» Bet mani pārāk tīksmināja šī nenoteiktība, kad viss it kā slīd uz leju un liekas pakarināts diedziņā — šī sirds, kas pukstēja it kā manā

plaukstā, satraukums, ka man negribējās, lai tas beigtos.

— Ar labu nakti, — pēc brīža es teicu.

Un šī tiešām eņģeliskā būtne ne ar ko neizrādīja, ka šajā mirklī esmu viņai sagādājis vilšanos. Anele piecēlās un mazliet skumji, bet bez īgnuma teica:

— Ar labu nakti!

Un, paspieduši roku, mēs aizgājām katrs uz savu pusi. Jau grasīdamies atvērt durvis, es pēkšņi apstājos.

— Anele!

Mēs atkal atgriezāmies pie galda.

— Pasaki man, bet pilnīgi atklāti — vai reizēm tu mani klusībā nenosodi, ka es esmu fantasts, savādnieks?

— Nē... savādnieks? Nē! Reizēm domāju, ka tu esi dīvains cilvēks, bet tūlīt arī

paskaidroju sev, ka tādiem cilvēkiem ka tu ir jābūt dīvainiem.

— Vēl viens jautājums: kad tev pirmo reizi ienāca prātā, ka es esmu dīvains cilvēks?

Anele pēkšņi pietvīka. Cik viņa bija daiļa, kad tvīkums pārņēma vaigus, pieri, kaklu! Atbildēja tikai pēc brīža: Nē... tas ir grūti... To es nevarēšu pateikt...

—Tad vismaz, ja es uzminēšu, tu man pasaki — jā, bet es tev to atgādināšu tikai ar vienu vārdu.

— Ar kādu? — viņa manāmi uztraukusies jautajā.

— Karneja. Jā vai nē?

— Jā Anele, galvu nokārusi, atbildēja.

— Tagad es tev pateikšu, kāpēc es tur uzrakstīju to, ko uzrakstīju: tāpēc, lai mums būtu kaut kas kopīgs, kāds kopīgs noslēpums, otrkārt... Es norādīju viņai uz buķeti, ko dārznieks torīt bija atnesis no siltumnīcas.

— Otrkārt, redzi, visi ziedi labāk uzplaukst skaidrā laikā, tāpēc gribēju, lai arī

starp mums viss būtu skaidrs.

— Reizēm es tevi nevaru saprast, — brīdi klusējusi, Anele atbildēja, — bet tā ticu tev.., tā ticu!...

Un mēs atkal noklusām. Pēdīgi sniedzu viņai roku atvadām.

Pie durvīm mēs apstājāmies vēlreiz, vienlaikus pagriežoties atpakaļ un saskatoties. Ak, kā šis jūtu avots pieplūst arvien pilnāks! Kuru katru mirkli tas var pārplūst pāri malām.

23. februārī

Cilvēks ir kā jūra: tam ir savi paisumi un bēgumi. Šodien man ir gribas, enerģijas, vēlēšanās kaut ko darīt, dzīves patikas bēguma diena. Tas notika tāpat — bez jebkāda iemesla: nervu vaina. Taču tieši tāpēc mani māc rūgtas domas. Vai tādam cilvēkam kā es, fiziski sagurušam, garīgi savecojušam, ir tiesības precēties? Man neviļus nāk prata Hamleta doma: «Kāpēc tev jāvairo grēcinieki — ej klosterī!» Protams, klosterī

es nestāšos, mani pēcnācēji, nākamie «grēcinieki», būs līdzīgi man: nervozi, pārlieku jūtīgi, darba nespējīgi, vārdu sakot, ģēniji bez portfeļa — bet rauj viņus velns! Pašreiz es domāju nevis par viņiem, bet par Aneli. Vai man ir tiesības viņu precēt? Vai es drīkstu šo jauno, zaļoksnējo dzīvību, kas tic dievam un cilvēkiem, saistīt ar savām šaubām, ar savu garīgo nespēku, ar savu bezcerīgo skepticismu, ar savu kritiku, ar saviem nerviem? Kas no tā iznāks? Es taču vairs neatplaukšu otrā garīga jaunībā pie viņas sāniem, neatdzimšu; manas smadzenes neizmainīsies, nervi nekļūs stiprāki —

tātad viņai jānokalst, dzīvojot kopā ar mani? Vai tas nebūs briesmīgi? Vai es nekļūšu kā tas polips, kas izsūc laupījumu, lai pārtiktu no tā asinīm?

Man gluži vienkārši reibst galva. Ja ir tā, tad kāpēc es ļāvu novest sevi līdz tai robežai, pie kuras pašreiz stāvu? Ko tad es darīju kopš tā brīža, kad iepazinos ar Aneli? Skarot te vienu, te otru šī instrumenta stīgu, es, vienkārši sakot, rīkoju sev koncertu. Bet, ja man tā ir sonāte Quasi una fantasia, viņai tā varbūt ir sonāte Quasi una dolore1. Tā ir! Es spēlēju uz viņas dvēseles stīgām no rīta līdz vakaram; un vēl vairāk — par spīti šiem pašpārmetumiem, es zinu, ka nespēšu no tā atturēties, ka tāpat spēlēšu rīt un parīt, kā spēlēju vakar un aizvakar, tāpēc ka tas mani neatvairāmi valdzina, kā nevaldzina nekas cits pasaulē, tāpēc ka es vēlos iegūt šo meiteni kā

sievieti, jo es viņu mīlu. Kāpēc mānīt sevi — mīlu!

Ko nu darīti atkāpties, aizbēgt uz Romu? Tas nozīmētu pievilt viņas cerības, padarīt viņu nelaimīgu. Kas to zina, cik spēcīgi šīs jūtas pārņēmušas viņas sirdi!

Apprecēt viņu? Tas nozīmētu pakļaut viņu sev un atkal padarīt nelaimīgu, tikai citādi.

Apburtais loks! Tikai Plošovsku izcelsmes cilvēki var nokļūt šādā lokā. Un velnišķi maz mani tagad mierina tas, ka tādu Plošovsku pie mums ir daudz, ka mans vārds ir leģions. Tik stiprā mērā šīs izcelsmes cilvēki ir lemti bojāejai, ka nepietiek ar mūsu nepiemērotību dzīvei, vēl nāk klāt šīs neveiksmes! Es taču tādu Aneli varēju sastapt pirms desmit gadiem, kad manas buras vēl nebija tik līdzīgas cauriem maisiem kā

tagad!

Ja tā mana krietnā, cienītā tante Plošovska zinātu, kādu ļaunumu, labu vien gribēdama, viņa man neviļus nodarījusi, viņa noskumtu. It kā man nepietika ar savas niecības traģisko apziņu un to tumsu, kurā es pastāvīgi klīstu, — še vēl jauna, mokoša dilemma: būt vai nebūt — kur nu! vēl sliktāk!

26. februārī

Vakar atkal biju aizbraucis uz Varšavu, vajadzēja sastapt panu Juliušu Kv., kura muižā esmu ieguldījis daļu no mātes man atstātā kapitāla. Tagad viņš saņēmis aizdevumu no kredītbiedrības un grib atmaksāt man šo summu. Velns lai parauj to veidu, kā cilvēki šeit kārto savstarpējas darīšanas! Kv. pats uzaicināja mani ierasties pats noteica termiņu — un es velti izgaidījos viņu veselu dienu. Uzaicinās vēl piecas reizes un vēl piecas reizes neieradīsies. Kv. ir bagāts cilvēks, pats grib tikt vaļā no šīs summas un var atmaksāt visu jebkurā laikā. Bet — tāda pie mums kārtība.

No saviem paša novērojumiem jau sen esmu nācis pie atzinuma, ka naudas lietās mēs esam viena no vieglprātīgākajām un nekārtīgākajām tautām pasaulē. Tā kā es vienmēr cenšos noskaidrot cēloņus, ne reizi vien esmu domājis par šo parādību — un lūk, kāds ir mans secinājums. Manuprāt, tas izskaidrojams ar to, ka mūsu tautas galvenā nodarbošanās ir zemkopība. Ar tirdzniecību pie mums nodarbojas ebreji, bet arī viņi nevarēja iemācīt mums kārtīgumu, turpretī zemkopis nevar būt akurāts, tāpēc ka zeme arī ir ārkārtīgi neakurāta: nevar ievērot termiņus, tāpēc ka zeme arī nerēķinās ne ar kādiem termiņiem. Šī zemes prasība pāriet arī uz tiem, kas to apstrādā, pēc tam kļūst par visas sabiedrības būtisku īpašību un pamazām — par iedzimtu netikumu.

Tiesa, šis izskaidrojums neuzlaboja manu garastāvokli, tāpēc ka visu dienu biju atrauts no Aneles un, kas vēl ļaunāk, tas pats man draud vēl pēc pāris dienām, bet tur nekā nevar līdzēt.

Tantes dzīvoklī es atradu divas Kromicka vizītkartes — vienu man, otru abām vecajām dāmām. Lai viņam neienāktu prātā vēlreiz apmeklēt Plošovu, es nolēmu 1 Gluži kā fantāzija, gluži kā sāpes. (Latiņu val.).

aiznest viņam savu vizītkarti — vēl jo vairāk tāpēc, ka man nebija nekā, ko darīt. Par nelaimi, Kromickis bija mājās, un man vajadzēja nosēdēt pie viņa pusstundu.

Viņš uzreiz apsolīja ierasties Plošovā, uz ko es atbildēju, ka mēs uz turieni atbraukuši atpūsties un kuru katru dienu atgriezīsimies Varšavā. Viņš apjautājās par Aneles māti un — ļoti piesardzīgi — par Aneli. Laikam gribēja likt man manīt, ka jautā pilnīgi nesavtīgi, tikai kā paziņa. Esmu tik jūtīgs, ka arī tas man iedzēla, — ak, cik viņš pretīgs tips! Laikam Batija tatāri pēc uzvaras pie Lignicas būs krietni palaidņojušies arī tagadējā Austrijas Silēzijā, jo Kromicka tumšās, kafijas pupiņām līdzīgās acis nekādā ziņā nav silēziešu izcelsmes, tas ir skaidrs.

Viņš bija ārkārtīgi laipns pret mani, tāpēc ka esmu bagāts cilvēks. Tiesa, viņam no manis nekas nav vajadzīgs un es arī viņam neko nedošu, tā ka no manas bagātības viņam nekas neatlēks, bet viņu jau pārņēmusi tā bijība pret bagātību, kas raksturīga finansistiem. Sākumā runājām par grūtībām, ar kādām nācās un vēl arvien nākas sadurties Aneles mātei. Pēc Kromicka domām, daudz ko varētu glābt, ja pane P. būtu ar mieru pārdot muižu. Viņas pretošanos šis vīrs uzskata par tīru romantismu, viņš to saprastu, ja no pārdošanas varētu izvairīties, bet, ja viss risināšoties tāpat kā līdz šim, pārdošana esot neizbēgama, vienīgi, ja atrastos «naudiņa».., «Ja atradīsies naudiņa, tad cita lieta.»

Kromickis ir ļoti runīgs un gari sūdzējās par poļu nepraktiskumu. Pēc viņa domām, nauda pie mums mētājas uz ielas, vajag tikai pieliekties un pacelt. Vislabāk par to liecinot viņa paša piemērs. Viņa tēvs dzīvojis kā visi lieli kungi un atstājis tik daudz parādu, ka pēc to nomaksāšanas atlicis tikai simttūkstoš guldeņu, — bet tagad?

— Tagad, ja man izdosies viens pasākums Turkestānā, es varēšu tūlīt pārtraukt visus darījumus. Žīdi un grieķi iedzīvojas miljonos ar piegādēm; es jautāju: kāpēc mēs nevarētu iedzīvoties? Es nestādu sevi par piemēru, es tikai jautāju. Tur visiem pietiek vietas, tāpēc arī jautāju.

Manuprāt, šis cilvēks ir ar zināmu veikalniecisku ķērienu, bet, vispār ņemot, muļķis. Ka mēs esam nepraktiski — tā ir veca lieta; ka kāds atsevišķs cilvēks var iedzīvoties miljonos ar piegādēm — tam es ticu, bet visai sabiedrībai jāstrādā savās mājās, nevis jāmeklē miljoni ar piegādēm Turkestānā.

Dievs pažēloja Aneli, ka viņa nesaistīja savu dzīvi ar šo cilvēku. Varbūt viņam ir arī labas īpašības, tomēr tas ir pavisam citas morāles pārstāvis. Bet, ja viņai draud vēl sliktāks precinieks nekā es, vai man ir tiesības svārstīties?

28. februārī

Vecās dāmas sāk mazliet uztraukties, ka jautājums nerisinās tik ātri, kā viņas gribētu; sevišķi laikam sevī pukojas tante, kas pēc dabas ir ļoti nepacietīga. Bet visu mīkstina un vieš cerības vecajām dāmām miers un laime, kas staro Aneles sejā. Viņa man tic, kā vien var ticēt, un skatās uz mani ar bezgalīgas uzticības pilnām acīm.

Viņa tā pārņēmusi manas domas, ka tās kavējas pie viņas no rīta līdz vakaram. Es alkstu viņas arvien vairāk. Vairs negribu koncertu uz viņas dvēseles stīgām, gribu viņu!

4. martā

Šī diena man beidzās tā, ka jāsakopo viss miers un aukstasinība, lai rakstot ieturētu secību, nesāktu no beigām. Tomēr nevaru savaldīties. Tātad: kauliņi ir mesti vai tikpat ka mesti. Es nespētu neko uzrakstīt, ja iepriekš nepateiktu to.

Bet tagad varu sākt. Dienas vidū uz agrajām pusdienām atbrauca Sņatiņski.

Šodien teātrī izrāda viņa jauno lugu, tāpēc vakarā viņiem jābūt atpakaļ pilsētā. Lai arī

cik labi mēs jūtamies Plošovas tuksnesī, tomēr viņu ierašanās mūs iepriecināja. Anele bija ļoti sirsnīga ar pani Sņatiņsku, es domāju, arī tāpēc, ka viņa juta vajadzību izteikt kādam visu, kas bija sakrājies uz sirds. Pane Sņatiņska uzreiz aptvēra, kāds ir stāvoklis, un, cik nu varēja, pielika arī savu plecu pie mūsu vezuma, lai to pēc iespējas ātrāk izkustinātu no vietas. Tikko atbraukusi, viņa tūlīt ierunājās par mūsu dzīvi lauku vientulībā un pateica tantei:

— Ak, cik te jauki un klusi! Domāju, ka arī tas jaunais pāris te jūtas labi un neilgojas pēc Varšavas.

Kā es, tā Anele labi sapratām, ka, nosaucot mūs par jauno pāri, pane Sņatiņska nedomāja mūsu gadus. Arī pie pusdienu galda viņa reizes desmit tīšām atkārtoja gan

«jaunais pāris», gan «jaunie», it kā pretstatīdama mūs vecajām dāmām.

Bet viņas skatienos bija tik daudz līdzjūtības mums, viņa ar tādu tīri sievietisku ziņkāri ieklausījās visā, ko mēs runājām savā starpā, un tā viņai tas viss patika, ka es piedodu šai sievietei viņas lādzīgo jaukšanos mūsu darīšanās. Esmu jau tiktāl, ka mana un Aneles vārdu tīšā minēšana kopā man vairāk glaimo nekā uztrauc.

Šķiet, ka arī Anelei tas patika. Viņas laipnībā pret Sņatiņskiem, viņas uzmanībā

pret tiem pusdienu laikā bija kaut kas tāds, kas patiešām atgādināja jaunu saimnieci, kura pirmo reizi savā mājā pieņem mīļus ciemiņus, To redzot, tante vai kusa no laimes un visu pusdienu laiku bija ārkārtīgi laipna pret Sņatiņskiem. Turklāt ievēroju kaut ko neredzētu, kam es ne par ko neticētu, ja nebūtu redzējis pats savām acīm: ka panei Sņatiņskai pietvīkst ausis, kad kāds paliela viņas vīru. Sarkt no lepnības par vīru pēc astoņus gadus ilgas kopdzīves... nē!... vai tās nav pamatīgas muļķības, ko es iepriekš tiku rakstījis par polietēm?

Pusdienas pagāja brīnišķīgi. Viens šāds pāris var pamudināt uz precībām neskaitāmus cilvēkus, jo, skatoties uz viņiem, katrs neviļus nodomās: «Eh, ja tas ir tā, tad es arī precos!» Vismaz es pirmo reizi redzēju laulātu pāri tik jautrā gaismā, nevis dzīves prozas ikdienišķības, vairāk vai mazāk slēptas vienaldzības pelēkā miglā.

Anele laikam mūsu nākotni arī redzēja šai gaismā, es to nopratu no viņas starojošās sejas.

Pēc pusdienām es ar Sņatiņski paliku ēdamistabā, jo zināju, ka pēc kafijas viņš labprāt izdzer dažas glāzītes konjaka; vecās dāmas iegāja viesistabā, Anele ar pani Sņatiņsku uzskrēja augšstāvā pēc albumiem ar Voliņas skatiem. Es sāku iztaujāt Sņatiņski par viņa lugu, kuras izrāde viņu uztrauca. Pēc tam saruna novirzījās uz pagātni, kad mēs abi vēl tikko izmēģinājām savus jaunos, vēl nevarīgos spārnus.

Sņatiņskis man pastāstīja, kā viņš pakāpeniski ieguvis atzinību, kā ne reizi vien šaubījies par sevi un kā vēl ne reizi šaubās tagad, kaut arī zināmā mērā jau ir ticis pie vārda.

— Saki man, — es pajautāju, — ko tu dari ar savu slavu?

— Kā, ko daru ar slavu?

— Nu, vai tu nēsā to kā mitru galvā vai kā zelta aunādu kaklā, vai tā stāv uz tava galda vai karājas viesistabā pie sienas? Es tev jautāju kā cilvēks, kam nav jausmas, kas tā ir un ko ar to dara, kad tā ir.

— Pieņemsim, ka man tā ir, un es tev atbildēšu tā: vajag būt garīgi ļoti neattīstītam cilvēkam, lai tā saukto slavu nēsātu galvā vai kaklā, turētu uz galda vai karinātu pie sienas. Atzīšos, ka sākumā tā mazliet glaimo patmīlai, bet tikai garīgiem parvēnijiem tā var aizpildīt visu dzīvi un atvietot visus pārējos laimes veidus. Cita lieta — apziņa, ka tas, ko es daru, gūst atzinību un rada atbalsi, sabiedrisku cilvēku tas var iepriecināt. Bet lai es kā privāts cilvēks justos aplaimots, ja man kāds salonā ar vairāk vai mazāk dumju sejas izteiksmi pasaka: «Paldies jums par tik daudziem patīkamiem mirkļiem!» — vai, kad apēdu kaut ko grūti sagremojamu, kāda avīze tūlīt uzraksta: «Darām zināmu saviem lasītājiem bēdīgo vēsti, ka mūsu slavenajam XX

sāp vēders,» — lai tas mani varētu aplaimot? fi, par ko tu mani uzskati?

— Klausies, — es teicu, — es arī neesmu slavas kārs, bet katrs cilvēks grib saņemt no citiem kādu atzinību. Tā ir iedzimta kaislība. Nē, nopietni, slavas kārs es neesmu, bet teikšu tev atklāti: kad cilvēki saskata manī spējas, kad runā par tām, kad žēlo, ka tās iet zudumā, tas man tomēr glaimo, tas man sagādā zināmu, varbūt pat rūgtu prieku, bet tomēr prieku, kaut arī es tad vēl skaidrāk apzinos savu niecīgumu.

— Tāpēc ka tu sevi žēlo un pilnīgi pamatoti. Bet neapgriez jautājumu otrādi! Es nemaz nesaku, ka kādam varētu patikt tas, ja viņu nosauc par ēzeli.

— Bet tā cilvēku cieņa, kas nāk līdzi slavai? Sņatiņskis, kas, būdams ļoti kustīgs, sarunas laikā mēdz skraidīt pa istabu, piesēstot te uz sola, te uz galda, šoreiz apsēdās uz palodzes un atbildēja:

— Cieņa? Tu maldies, mans dārgais. Mūsu sabiedrība ir ļoti dīvaina: Tajā valda tīri republikāniska skaudība. Es rakstu komēdiju, strādāju teātrim — labi; esmu guvis zināmu ievērību — vēl labāk. Tad, lūk, šīs komēdijas dēļ mani apskaudīs, tu doma, tikai kāds cits dramaturgs? Maldies! Tās dēļ mani apskaudīs inženieris, bankas ierēdnis, pedagogs...ārsts, dzelzceļa aģents, vārdu sakot, cilvēki, kuri sava mūžā

nekad nerakstīs komēdijas. Visi viņi, tiekoties ar tevi, centīsies izrādīt, ka viņu acīs tu neesi nekas, sarunās aiz muguras tevi noniecinās, tīšuprāt mazinās tavus nopelnus, lai paši varētu izlikties lielāki. Ja kāds būs pasūtījis sev uzvalku pie tā paša drēbnieka, viņš pie pirmās izdevības paraustīs plecus un pateiks: Sņatiņskis? Liela muiža! Šuj uzvalkus pie Pacikeviča, turpat, kur es. Lūk, kā pie mums ir, lūk, kas nāk līdzi tavai slavai!

— Kaut ko tā tomēr ir vērts, ja jau cilvēki tās dēļ lauž kaklu.

Sņatiņskis mazliet padomāja, tad nopietni atbildēja:

— Personiska dzīvē slava ir vērta tikai tik daudz, ka no tas var uztaisīt soliņu, ko palikt mīļotai sievietei zem kājām.

— Ar šo apzīmējumu tu iegūsi jaunu slavu.

Sņatiņskis piesteidzas pie manis un aizrautīgi iesaucās:

— Jā, jā! Jā! Saliec savus laurus futrālī, ej ar tiem pie savas mīļotās un pasaki:

«To, kā dēļ cilvēki lauž kaklu, ko viņi uzskata par laimi, ko pielīdzina bagātībai, — to es esmu ieguvis, bet tagad liec uz tā savas kājas!» Ja tu to izdarīsi, tevi mīlēs visu mūžu — saproti? Gribēji zināt, ko vērta ir slava, — es tev pateicu!

Sarunu pārtrauca Sņatiņska sievas un Aneles ierašanās. Viņas taisījās iet uz siltumnīcu.

Tai panē Sņatiņskā tomēr slēpjas kaut kāds velnēns. Viņa atnāca, it kā lai palūgtu vīram atļauju iet uz siltumnīcu, bet, kad viņš, pateicis, lai siltāk saģērbjas, atļāva, viņa griezās pie manis un ar īstu kaķenes viltību pajautāja:

— Bet Anelei jūs atļausit?

Ka Anele nosarka līdz ausīm, tas ir dabiski, bet, ka es, vecs blēdis, noasināts kā

bārdas nazis uz visvisādam sabiedrības galodām, pirmajā mirklī arī apjuku, to es sev nevaru piedot. Attapies piegāju pie Aneles, noskūpstīju viņas roku un pateicu:

— Te, Plošovā, noteicēja ir Anele, un es pirmais esmu gatavs izpildīt viņas pavēles.

Es gribēju uzaicināt Sņatiņski kopā ar viņām iet uz siltumnīcu, bet atturējos. Jutu vajadzību parunāt par Aneli, par savu nākamo precēšanos, jo bija skaidrs, ka Sņatiņskis galu galā arī nonāks pie šī temata. Es viņam to pat atviegloju, tūlīt pēc abu sieviešu aiziešanas pajautājis:

— Tātad tu aizvien vēl nelokāmi tici saviem dzīves dogmatiem?

— Patlaban vairāk nekā jebkad, pareizāk, vienmēr esmu ticējis tāpat. Pasaulē nav novazātāka vārda kā «mīlestība», to vairs pat nepatīkami minēt, bet tev, zem četrām acīm, pateikšu: mīlestība plašā nozīmē, mīlestība šaurā nozīmē — un nost ar kritiku!

Jā, tādi ir mani dzīves likumi. Mana filozofija prasa par tiem nefilozofēt, un rauj mani nelabais, ja šī iemesla dēļ es justos lielāks nelga nekā citi. Ar mīlestību dzīve ir kaut ko vērta, bez tās — nav vērta ne plika graša.

— Parunāsim par mīlestību «šaurā nozīmē» vai, vienkāršāk sakot, uz sievieti.

— Labi, teiksim tā: uz sievieti!

— Mans dārgais, vai tu neredzi, uz cik ārkārtīgi trausla pamata tu dibini savu personisko laimi?

— Uz tikpat trausla, cik trausla ir dzīve, ne vairāk. Taču es nebiju domājis to plaisu, to bezdibeni, ko var radīt nāve, un pateicu Sņatiņskim:

— Apžēlojies, nevispārini savu personisko laimi! Tev ir veicies, bet citam var nepaveikties.

Taču Sņatiņskis to negribēja dzirdēt. Pēc viņa domām, no simt gadījumiem deviņdesmit deviņos precības esot veiksmīgas. Sievietes esot labākas, tīrākas, cēlākas par mums.

— Mēs esam nelieši salīdzinājumā ar viņām! — viņš kliedza, vicinot rokas un purinot savu gaišo matu pinkas. — Jā, nelieši un vairāk nekas! To saku tev es, kas vēro dzīvi un prot novērot — kaut vai tāpēc, ka esmu komēdiju rakstnieks.

Te viņš apsēdās uz krēsla jāšus un, apdraudot mani ar atzveltni, turpināja tikpat dedzīgi;

— Dimā saka, ka Nodas apvidū esot pērtiķi, kurus nevarot iedresēt, taču tāpēc tev ir acis, lai tu nepaņemtu šādu Nodas apvidus pērtiķi; bet vispār sieviete nekad nepievils savu vīru, nekļūs viņam neuzticīga, ja viņš pats nesamaitās vai nesamīs viņas sirdi, nenocietinās un neatstums ar savu maziskumu, savu egoismu, savu aprobežotību, savu nekrietnību un sīkumainību. Viņu vajag mīlēt! Lai viņa jūt, ka ir tev ne tikai mātīte, bet arī dārgs cilvēks, tavs bērns, tavs draugs; nēsā viņu azotē, lai viņai ir silti, tad vari būt mierīgs, tad viņa ar katru gadu piekļausies tev arvien ciešāk

— un galu galā jūs saaugsit kopā kā Siāmas dvīņi. Ja nedosi viņai to, samaitāsi vai nocietināsi ar savu ļaunumu — tad aizies! Aizies, tiklīdz kāda cienījamāka roka pastiepsies pēc viņas, būs spiesta aiziet, tāpēc ka siltums un atzinība viņai nepieciešama tāpat kā gaiss elpošanai.

Un viņš tā stūmās man virsū ar sava krēsla atzveltni, ka man nācās atkāpties: tā mēs aizvirzījāmies līdz logam. Tur viņš piecēlās kājās un turpināja runāt:

— Cik jūs esat truli! Šai garīgās dzīves apsīkuma, vispārējās laimes trūkuma, bezprincipu un bezcerību gadsimtā vajag radīt sev vismaz šo laimi, šo pamatu! Salt forumā — un neiekurt uguni arī savās mājās! Nav lielākas muļķības! Es tev saku atklāti: precies!,.,

Te viņš pa logu parādīja man Aneli, kura kopā ar viņa sievu nāca no siltumnīcas.

— Lūk, kur ir tava laime! Lūk, tur viņa velteņos brien pa sniegu! Atkārtoju: precies! Turi viņu zelta, nē, karātu vērtībā, saproti! Tev vienkārši nav pastāvīgas dzīves vietas ne tikai fiziskā, bet arī garīgā un morālā nozīmē: nav pamata zem kājām, nav miera; viņa to visu tev dos. Tikai nenofilozofē viņu, kā tu nofilozofēji savas spējas un savus trīsdesmit piecus mūža gadus!

Neko labāku, cildenāku un manām vēlmēm atbilstošāku viņš nevarēja pateikt, tāpēc paspiedu viņa roku un apsolīju:

— Nē, viņu es nenofilozofēšu, tāpēc ka mīlu viņu. Un mēs draudzīgi apskāvāmies.

Šai brīdī ienāca abas jaunās sievietes. Pamanījusi mūs apskāvušos, Sņatiņska sacīja:

— Aizejot mēs dzirdējām tādu kā strīdu, bet nu es redzu, ka esat salīguši mieru.

Vai drīkst zināt, par ko jūs runājāt?

— Par sievietēm, kundze.

— Un kādi rezultāti?

— Kā redzat: apskāviens, bet tālākos rezultātus nebūs ilgi jāgaida.

Taču pirmāk piebrauca viņu kamanas. Īsā diena jau tuvojās vakaram, un viņiem vajadzēja braukt mājās. Tā kā laiks bija jauks un kluss, bet sniegs alejā nomīdīts kā

grīda, mēs ar Aneli nolēmām pavadīt viņus līdz lielceļam.

Tā arī izdarījām. Atvadījušies no šī jaukā pāra, devāmies atpakaļ. Jau krēsloja, bet mums pretī spīdēja vakara blāzma, kuras gaismā es labi redzēju Aneles seju. Viņa izskatījās satraukta. Es nopratu, ka viņai laikam bijusi atklāta saruna ar pani Sņatiņsku; varbūt viņa cerēja, ka tieši tagad es pateikšu gaidītos vārdus. Arī man tie jau dedzināja lūpas, bet, ak brīnums, es, kas biju pārliecināts, ka mīlestības lietās esmu pieredzējušāks par daudziem citiem, es, kas sevi uzskatīju par īstu virtuozu šais lietās, kas «treniņa stundu» laikā ja ne gluži meistarīgi, tad tomēr pilnīgi aukstasinīgi atvairīju visveiklākos dūrienus, tagad biju uztraucies kā students. Cik atšķirīgas bija šīs jūtas! Es baidījos, ka nespēšu sakarīgi izteikt savus vārdus, un klusēju.

Tā klusēdami piegājām pie lieveņa. Es sniedzu viņai roku, jo kamanu slieču nogludinātais sniegs bija slidens, un, kad viņa atbalstījās uz tās, es vēlreiz sajutu, cik ļoti viņa mani valdzina. Pēc brīža šī sajūta pārauga trīsās, kas līdzīgi dzirkstelēm šaudījās pa maniem nerviem. Iegājām priekšnamā.

Tur neviena nebija, nebija pat vēl iedegta uguns, tikai pa durtiņu spraugām krāsnīs mirgoja degošās malkas liesmiņas. Tumsā, vēl arvien klusēdams, sāku vilkt nost Anelei kažociņu un, kad no šī kažociņa apakšas man pēkšņi uzvilnīja viņas siltums, es apskāvu viņu, piekļāvu pie sevis un viegli noskūpstīju uz pieres.

Es to izdarīju gandrīz neapzināti, Anele laikam pilnīgi apstulba no pārsteiguma, jo neizrādīja man nekādu pretestību. Drīz tomēr viņa izslīdēja no manām skavām, jo gaitenī atskanēja sulaiņa soļi — viņš gāja degt gaismu. Meitene aizskrēja uz savu istabu augšā, bet es, dziļi saviļņots, iegāju ēdamistabā.

Katram daudzmaz uzņēmīgam vīrietim dzīvē gadās šādi brīži, bija gadījušies arī

man, bet parasti es biju diezgan mierīgs un nekad nezaudēju savaldīšanos. Šoreiz iespaidi un domas šaudījās manā galvā, kā vēja trenkāti. Par laimi, ēdamistaba bija tukša; tante un Aneles mamma sēdēja tālāk, mazajā zālītē.

Es iegāju pie viņām, bet manas domas bija tik tālu prom no šejienes, ka es tikko spēju saprast, ko viņas man saka. Mani pārņēma nemiers. Iedomājos, ka Anele tagad sēž savā istabā, satvērusi galvu rokās; centos izjust un saprast, kas pašreiz norisinās viņas sirdī un prātā.

Viņa drīz atnāca. Es atviegloti nopūtos, jo nez kāpēc man bija licies, ka šovakar viņa vairs neiznāks no savas istabas. Viņai vaigos dega sārti plankumi, acis spulgoja kā pēc pamošanās no miega. Viņa laikam bija centusies atsvaidzināt savu kaistošo seju ar pūderi, kura pēdas bija redzamas uz kreisā deniņa. Meitenes izskats mani ļoti saviļņoja. Es sajutu, ka ļoti mīlu viņu.

Paņēmusi kādu rokdarbu, Anele sēdēja nokārtu galvu, bet es tomēr ievēroju, cik strauji viņa elpo, un pāris reižu uztvēru viņas īslaicīgos, jautājošos un satrauktos skatienus.

Lai izkliedētu viņas satraukumu, iejaucos veco dāmu sarunā par Sņatiņskiem un teicu:

— Sņatiņskis man šodien pārmeta, ka es esot īsts Hamlets, tāpēc ka pārāk daudz filozofējot, bet es viņam pierādīšu, ka tas nav tiesa, un pierādīšu jau rīt.

Šo «rīt» es izteicu ar uzsvaru un ievēroju, ka Anele lieliski saprata, par ko ir runa, jo ilgi noskatījās uz mani, bet tante, neko neaptverdama, pajautāja:

— Tātad rīt jūs tiksities?

— Mums vajadzētu noskatīties viņa lugas izrādi: ja Anelei nav nekas pretī, rīt mēs varētu aizbraukt.

Mīļā meitene paraudzījās manī mulsām, bet uzticības pilnām acīm un neizsakāmi maigi atbildēja:

— Es ar lielāko prieku piekrītu visam.

Vienu mirkli man gribējās pateikt izšķirošo vārdu uzreiz — un varbūt vajadzēja pateikt, bet, tā kā biju solījies rīt, — atturējos.

Jutos kā cilvēks, kas ar pirkstiem aizspiež sev acis, ausis un nāsis, taisoties nirt ūdenī.

Toties es esmu pārliecināts, ka šī ūdens dzīlēs atradīšu īstu pērli.

6. martā, Roma, Casa Osoria

Kopš vakardienas esmu Romā. Tēvs nav tik slims, kā biju baidījies. Kreisā roka un ķermeņa kreisā puse daļēji paralizēta, bet ārsti mani mierina, ka sirdij paralīze nedraud un ka šādā stāvoklī tēvs varot nodzīvot vēl daudzus gadus.

7. martā

Un tā Anele palika neziņā, gaidās, satraukumā. Bet citādi es nevarēju rīkoties.

Nākamajā dienā pēc Sņatiņsku ciemošanās Plošovā, tas ir, tai dienā, kad biju solījies bildināt Aneli un runāt ar viņas māti, saņēmu tēva vēstuli no Romas, kurā viņš ziņoja, ka esot saslimis. «Pasteidzies, manu mīļo zēn,» tēvs rakstīja, «man gribētos Tevi vēlreiz apskaut pirms nāves, jo jūtu, ka laiva, ar kuru man jāaizbrauc, jau tuvojas krastam.» Protams, ka, saņēmis šādu vēstuli, iekāpu pirmajā vilcienā un izkāpu tikai Romā. Aizbraucot no Plošovas, es domāju, ka tēvu vairs neredzēšu dzīvu. Velti tante mani mierināja, teikdama, ja briesmas būtu tik draudošas, viņš sūtītu telegrammu, nevis vēstuli. Es zināju, ka tēvam ir savas dīvainības, pie kurām piederēja arī viņa antipātijas pret telegrāfu. Starp citu, tante tikai izlikās mierīga, bet patiesībā bija tikpat pārbijusies.

Šai steigā, satraukumā un tēva nāves gaidās nevarēju un negribēju lūgt Aneles roku. Būtu pretdabiski un ciniski no manas puses čukstēt mīļus vārdus, zinot, ka varbūt tieši šai mirklī tēvs izdveš pēdējo nopūtu. To saprata visi, bet pirmām kārtām Anele. Atvadoties teicu viņai: «Es tev rakstīšu no Romas,» — uz ko viņa atbildēja;

«Pirmāk lai dievs nomierina tavu prātu!» Viņas uzticība man ir bezgalīga. Pelnīti vai nepelnīti mani uzskata par vieglprātīgu attiecībās ar sievietēm, un tas droši vien bija nonācis arī līdz Aneles ausīm, bet varbūt tieši tāpēc mīļā būtne uzticas man vēl vairāk. Es nojaušu un saprotu, ko viņa domā un jūt. Var teikt,— gandrīz dzirdu, kā

viņas tīrā dvēsele man saka: «Tev nodarīts pāri; tu neesi vieglprātīgs, to tev var pārmest tikai tādi, kas neprot tevi mīlēt tik godīgi un tik dziļi, kā es tevi mīlu.» Un Anelei taisnība. Varbūt esmu mazliet aušīgs, bet nav šaubu, ka šīs rakstura īpašības attīstību manī veicināja tās aušīgās, tukšās un neauglīgās jūtas, ar kādām man bija nācies sastapties. Tās varēja pilnīgi sakropļot un sagrauzt manu sirdi; un, ja tas būtu noticis, Anelei vajadzētu maksāt par citu grēkiem. Bet es domāju, ka vēl ir glābiņš un ka svētītais dziedinājums nenāks pārāk vēlu. Un kas zina, vai tas kādreiz varbūt pārāk vēlu un vai godīga un tīra sievietes sirds nespēj atdzīvināt mirušos!

Bet varbūt vīriešiem ir lielākas atdzimšanas spējas, nekā mēdz domāt. Ir leģenda par Jērikas rozi, kas pat galīgi sažuvusi no vienas lietus lāses spējusi atdzīvoties un sākusi zaļot. Esmu ievērojis, ka vīrieša dabā ir daudz vairāk elastības nekā sievietes dabā. Vīrietis nereti palaižas tik bezkaunīgā izvirtībā, ka tikai puse no šīs indes uz visiem laikiem galīgi sagandētu sievietes dvēseli, turpretī Ādama dēls ne tikai spēj uzveikt šo sērgu, bet arī viegli atgūst savu morālo veselību un svaigumu, un pat sirds šķīstību. To pašu var teikt arī par jūtām. Esmu pazinis sievietes ar tik tukšu sirdi, ka viņas vairs nespēja ne tikai mīlēt, bet pat cienīt kaut ko. Tādus vīriešus es neesmu sastapis. Mīlestība, bez šaubām, atjauno mūsu nevainību.

Šādi skeptiķa atzinumi var izklausīties dīvaini, bet, pirmkārt, es savām šaubām uzticos ne vairāk kā visāda veida apgalvojumiem, aksiomām un novērojumiem, uz kā

dzīvē balstās viss vairums cilvēku. Es katru mirkli esmu gatavs piekrist, ka manas šaubas var būt tikpat tālas no lietas būtības kā tās aksiomas. Otrkārt, pašreiz manas domas ietekmē mīlestības jūtas uz Aneli, kura pati varbūt nezina, cik gudru ceļu izvēlējās, veltīdama man šo bezgalīgo uzticību, kā viņa ar to savaldzināja un piesaistīja sev manu sirdi. Beidzot, vai runāju par mīlestību vai par kādu citu dzīves parādību, vienmēr runāju un rakstu to, kā man liekas šodien. Kāds būs mans spriedums rīt — nezinu. Ak, ja es zinātu, ka tas vai cits mans uzskats, tā vai cita mana pārliecība, tas vai cits princips noturēsies pret rītdienas un parītdienas skepticisma vēsmām, es pieķertos pie tā ar abām rokām, padarītu to par savu kanonu un ka Sņatiņskis pilnās burās un gaismā dotos uz priekšu, nevis klīstu tumsa un tukšumā.

Bet es negribu atgriezties pie savas dvēseles traģēdijas. Runājot par mīlestību vispār, kā cilvēks, kas skeptiski izturas pret dzīvi un tās parādībām, es arī par to varu sacīt Zālamana vārdiem: vanitas vanitatum1 — bet es būtu pilnīgi akls, ja neredzētu, ka no visām dzīves parādībām mīlestība ir pati varenākā un tik visspēcīga, ka ikreiz, kad par to domāju, gara acīm pārskatot mūžīgo esamības jūru, gluži vienkārši jūtos apmulsis un pārsteigts par šo visspēcību. Tās taču ir visiem zināmas norises, tāpat kā

saules lēkts, kā okeāna paisumi un bēgumi, un tomēr vienmēr izbrīnī mūs. Pēc Empedokla, kas pasludināja, ka Ērots izveidojis pasauli no haosa, metafizika nav spērusi uz priekšu ne soli. Vienīgi nāve ir tikpat noteicošs spēks, taču šo divu spēku mūžsenajā cīņā mīlestība ņem nāvi pie rīkles un spiež tai ar celi krūtis, uzveic to dienu un nakti, uzveic katru pavasari, seko tai uz katra soļa un katrā bedrē, ko tā

izrok, met jaunas dzīvības sēklu. Aizņemti ar savām ikdienas darīšanām, cilvēki aizmirst vai negrib atcerēties, ka viņi kalpo vienīgi mīlestībai. Dīvaini iedomāties, ka tirgotājs, valsts kanclers, zemnieks, karavīrs, baņķieris, kuru darbībai, liekas, nav ne mazākā sakara ar mīlestību, īstenība kalpo tikai viņai, pilda tikai to dabas likumu, kas liek vīrieša rokām sniegties pēc sievietes. Cik trakoti paradoksāli izklausītos Bismarkam, ja kāds pateiktu, ka viņa pūliņu galīgais un vienīgais mērķis ir tas, lai Hermaņa lūpas sakļautos ar Dorotejas lūpām! Man arī pašreiz šķiet, ka uzrakstīju paradoksu, un tomēr..« tomēr Bismarks strādā, lai stiprinātu vācu tautas dzīvi, bet šo dzīvi nevar stiprināt citādi kā tikai ar Hermaņa un Dorotejas starpniecību. Ko gan citu vairāk var darīt Bismarks kā ar politikas vai durkļa palīdzību radīt tādus apstākļus, kuros Hermanis un Doroteja varētu mierīgi mīlēt viens otru, laimīgi savienoties un audzināt jaunu paaudzi?

Vēl mācoties universitātē, lasīju kādu arābu gazeli, kurā mīlestības spēks bija pielīdzināts elles spīļu spēkam. Dzejnieka vārdu esmu aizmirsis, bet doma palikusi prātā. Patiešām — galva iet riņķī, domājot par mīlestības spēku. Galu galā visas dzīvības izpausmes ir tikai vienas un tas pašas būtības dažādas formas, ko eleati izteica ar vārdiem e xai av2. Tik tiešām — ir tikai viņa, tikai viņa valda, tikai viņa pastāv, savieno, uztur, rada.

10. martā

Šodien saplēsu divas vai trīs vēstules Anelei. Pēc pusdienām iegāju tēva darbistabā, lai aprunātos ar viņu par tantes nodomiem. Viņš ar palielināmo stiklu aplūkoja no zemes vēl neattīrītus epilihnionus3, kas viņam bija atsūtīti no Peloponesas. Starp citu, šai muzeālajā, caur baltiem un krāsainiem logu stikliem mainīgi apgaismotajā, ar etrusku vāzēm, tēlu daļām, dažādiem grieķu un romiešu senatnes piederumiem pieblīvētajā istabā tēvs izskatījās iespaidīgi. Šai vidē viņa seja man likās ļoti līdzīga «dievišķā» Platona vai kāda cita grieķu prātnieka sejai. Kad ienācu, viņš pārtrauca darbu, ieinteresēti uzklausīja mani, pēc tam pajautāja:

— Vai tu šaubies?

1 Niecība vien, burt., niecību niecība, māņu māņi (latiņu val.).

2 Viss vienā (grieķu val).

3 Gaismeklis (grieķu val).

— Nešaubos, bet apdomāju un gribu zināt, kāpēc es to gribu

— Tad es tev teikšu tā: kādreiz es arī ne mazāk kā tu mēdzu analizēt sevi un visas dzīves parādības. Bet, kad iepazinos ar tavu māti, uzreiz zaudēju šo spēju. Es zināju tikai vienu — ka vēlos viņu iegūt — un citu neko vairs negribēju zināt.

— Tātad?

— Tātad, ja tava vēlēšanās tikpat stipra, tad precies. Pareizāk būs teikt, ja tava vēlēšanās ir tikpat stipra, tu apprecēsies arī bez citu padoma un palīdzības un būsi tikpat laimīgs, kā biju es, kamēr bija dzīva tava māte.

Brīdi klusējām. Ja es pilnīgi attiecinātu uz sevi tēva vārdus, tie mani neiepriecinātu. Bez šaubām, es mīlu Aneli, taču vēl neesmu nonācis tiktāl, ka manī

vairs nebūtu atlicis vietu nekādām pārdomām. Tā nav slikta zīme — vienkārši mana paaudze pacēlusies mazliet augstākā apziņas pakāpē. Manī vienmēr ir divi cilvēki: aktieris un skatītājs. Bieži vien skatītājs nav apmierināts ar aktieri, bet šoreiz starp viņiem valda saskaņa.

Tēvs pirmais pārtrauca klusumu;

— Pastāsti — kā viņa izskatās?

Tā kā apraksts nav sevišķi izteiksmīgs portretu zīmēšanas veids, atnesu tēvam nelielu un patiešām labi izdevušos Aneles fotogrāfiju, ko viņš sāka aplūkot ar vislielāko ziņkāri.

Es pa to laiku ar ne mazāku ziņkāri vēroju tēvu, jo viņā tūlīt pamodās mākslinieks un vienlaikus senais, smalkais sieviešu pazinējs un dievinātājs — senais Léon l'Invincible. Atslējis fotogrāfiju pret savas nabaga kreisās pusdzīvās rokas piedurkni, ar labo satvēra palielināmo stiklu un, gan tuvinot, gan attālinot to, ierunājās:

— Ja nebūtu dažu sīkumu, tā būtu Ari-Šēfera garā veidota seja... Jauki izskatītos ar asarām acīs... Dažiem nepatīk sievietes ar eņģelisku sejas izteiksmi, bet, manuprāt, iemācīt eņģelim kļūt par sievieti ir augstākais sasniegums ... Ļoti skaista un ļoti neparasta ... Enfin, tout ce qu'il y a de plus beau au monde — c'est la femme! 1

Te viņš atkal sāka manipulēt ar palielināmo stiklu, pēdīgi noteica:

— Spriežot pēc sejas — sevišķi no fotogrāfijas —, vienmēr var kļūdīties, bet man ir zināma pieredze. Pēc manām domām, viņai vajag būt ļoti uzticīgai. Tā man liekas...

Šāda tipa sievietēm ļoti rūp, lai viņu spalviņas būtu vienmēr tīras,.. Lai dievs dod tev laimi, manu zēn, man ļoti patīk tava Anele... Es vienmēr baidījos, ka tu apprecēsies ar kādu svešzemnieci, — lai ir Anele!...

Es piegāju pie viņa, viņš ar labo roku apņēma mani ap kaklu, piekļāva pie sevis un pateica:

— Ko gan es dotu, lai tāpat vēl varētu apņemt vedeklu!

Sāku viņu pārliecināt, ka tas noteikti piepildīsies. Pēc tam apspriedām manu nodomu ataicināt uz Romu tanti, Aneli un viņas māti. Pēc rakstiska bildinājuma es varētu pieprasīt, lai viņas atbrauc, un viņas, bez šaubām, atbrauktu — tēva dēļ. Tad kāzas varētu notikt Romā — un ļoti drīz.

Tēvam ārkārtīgi patika šis plāns — veciem un slimiem cilvēkiem patīk redzēt sava tuvumā dzīvību un kustību. Es zināju, ka Anele būs laimīga par šādu atrisinājumu, tāpēc arī pats arvien dedzīgāk to vēlējos. Nedēļas laikā visu varētu 1 Galu galā vislielākais skaistums pasaulē ir sieviete. (Franču val.) nokārtot. Apzinājos, ka šāda enerģija un noteiktība mazliet nesaskanētu ar manu dabu, bet tieši doma, ka es to spēšu, sagādāja man prieku. Un, būdams apveltīts ar iztēli, jau redzēju, kā vadāju Aneli pa Romu. Tikai tie, kas dzīvo šai pilsētā, saprot, cik patīkami ir rādīt kādam tās pieminekļus, vēl jo vairāk — mīļotai sievietei!

Sarunu ar tēvu pārtrauca Dēvisu laulātā pāra ierašanās: viņi apmeklē tēvu katru dienu. Viņš ir Anglijas ebrejs, viņa — itāliešu aristokrāte, izgājusi pie vīra tikai naudas dēļ. Pats Dēviss ir vārgulis, kas savu dzīvi izmantojis divreiz intensīvāk, nekā

to ļāva viņa vājais organisms. Tagad viņš ir slims (draud smadzeņu atmiekšķēšanās), vienaldzīgs pret visu pasauli, vārdu sakot, ir viens no tiem tipiem, kādus var sastapt ūdens dziedniecības iestādēs» Viņai ir Junonas izskats: virs pieres kopā saaugušas uzacis un grieķu statujas formas. Man viņa nepatīk, tāpēc, ka atgādina Pizas torni, kas vienmēr sašķiebies, bet nekad negāžas. Pirms gada es mazliet lakstojos ap viņu, viņa stipri koķetēja ar mani, bet tālāk par to netikām. Tēvam pret viņu ir ārkārtīga vājība.

Man pat ir aizdomas, ka viņš šai sievietē bija iemīlējies. Katrā ziņa viņa valdzina tēvu kā mākslinieku un domātāju, jo patiešam ir ļoti skaista un neparasti inteliģenta. Viņi risina nebeidzamus disputus, ko tēvs dēvē par Causeries Romaines1. Tas viņam vienmēr sagādā lielu baudu — varbūt tāpēc, ka sarunas ar skaistu sievieti par dažādiem dzīves jautājumiem viņam liekas kaut kas tīri itālisks, renesanses laikmeta cienīgs un poētisks. Es reti kad piedalos šais disputos, tāpēc, ka neticu Dēvisa kundzes atklātībai. Man šķiet, ka viņas patiešām neparastā inteliģence ir smadzeņu, nevis sirds inteliģence, ka patiesībā viņu nekas neinteresē, atskaitot savu skaistumu un savu labklājību. Es šeit diezgan bieži esmu sastapis šķietami apgarotas sievietes, kuras patiesībā uz reliģiju, filozofiju, literatūru raudzījās kā uz tualetes piederumiem: laiku pa laikam izgreznojās te ar vienu, te ar otru, uzskatot, ka tas viņām ļoti piestāv.

Es pieļauju, ka līdzīga kārtā Dēvisa kundze greznojas ar interesi gan par dzīves jautājumiem, gan par seno Grieķiju un Romu, gan Dantes «Dievišķo komēdiju», gan renesansi, baznīcām, Borgešu vai Kolonnu galerijām un tamlīdzīgi. Es saprotu, ka spilgtas garīgas personības uzskata sevi par pasaules centru, bet sievietēs, kuras interesē dažādi nieki, šāds egocentrisms ir smieklīgs un nožēlojams.

Es tiku jautājis sev: ar ko izskaidrojama Dēvisa kundzes draudzīga, teikšu vairāk, aizrautīgā attieksme pret manu tēvu; un, liekas, esmu atradis atbildi. Tēvs ar savu izskatīgo patricieša filozofa galvu un astoņpadsmito gadsimtu atgādinošām manierēm viņai savā ziņā ir objet d'art2, vēl vairāk — lielisks, inteliģents spogulis, kurā Dēvisa kundze var, cik grib, tīksmināties par savu prātu un skaistumu. Turklāt viņa ir pateicīga tēvam par to, ka viņš nekritizē viņu un ļoti mīl. Varbūt uz šī pamata viņā

radusies kaut kāda pieķeršanās tēvam, katrā ziņā viņš ir kļuvis par vienu no viņas vajadzībām. Turklāt Dēvisa kundzei ir koķetes reputācija, un, katru dienu ierazdamās pie mana tēva, viņa it kā atbild sabiedrībai: «Nav tiesa, šim vecim ir septiņdesmit gadu, neviens man nevar pārmest, ka gribu iekarot viņa sirdi, un tomēr es veltu viņam vairāk uzmanības nekā jebkuram citam.» Beidzot, kaut arī viņa cēlusies no senas 1Romas sarunas (franču val).

2 Mākslas darbs (franču val).

itāliešu dzimtas, taču Dēvisa kungs ar visu savu milzīgo bagātību ir tikai Dēvisa kungs, tāpēc draudzība ar tēvu stiprina viņu stāvokli augstākajās aprindās.

Vienu laiku es sev jautāju: vai šo ikdienas apmeklējumu iemesls kaut daļēji neesmu es? Ko var zināt? Katrā ziņā ne jau manas īpašības pievelk šo sievieti, vēl mazāk — mīlestība uz mani. Bet viņa jūt, ka raugos uz viņu skeptiski, un tas viņu kaitina. Varbūt viņa pat ienīst mani, bet būtu priecīga, ja es nokristu viņas priekšā

ceļos. Starp citu, labprāt to darītu, jo viņa tiešām ir ārkārtīgi skaists cilvēku sugas eksemplārs, labprāt to darītu kaut vai tikai viņas kopā saaugušo uzacu un Junonas cienīgo plecu dēļ, bet par maksu, kurai viņa negrib piekrist.

Tūlīt pēc Dēvisu ierašanās tēvs uzsāka kādu filozofisku prātojumu, kas, pārejot no jautājuma uz jautājumu, beidzās ar cilvēka jūtu analīzi. Dēvisa kundze izteica dažas ļoti trāpīgas piezīmes. No muzeja telpas mēs pārvācāmies uz iekšējo terasi mūsu dārza pusē. Ir tikai desmitais marts, bet te jau pavasaris pilnā plaukuma. Šogad viss sākas agrāk. Dienā tveice; magnolijas vienos ziedos, kā apsnigušas; naktis siltas kā jūlijā. Ak, te tomēr viss citāds nekā Plošovā! Elpoju ar pilnu krūti. Dēvisa kundze terasē pilna mēness gaismā bija skaista kā tāds sens grieķu sapnis. Redzēju, ka viņa atrodas šīs neaprakstāmās Romas nakts iespaidā. Viņas balss kļuva saldāka un liegāka nekā parasti. Varbūt viņa arī tagad, kā vienmēr, domāja tikai par sevi un visu uztvēra tikai caur sevi: pielaikoja mēness gaismu, klusumu, magnoliju smaržu, kā

pielaiko mēteli, cepuri, šalli. Taču šis tērps viņu ļoti izdaiļoja. Ja manu sirdi nebūtu aizņēmusi Anele, es nespētu pretoties šī tēla valdzinājumam. Turklāt viņa izteica tādas domas, kas ne katram vīrietim varēja ienākt prata.

Tomēr šo Causeries Romaines laikā man vienmēr ir tāds iespaids, ka tēvs, es, Dēvisa kundze, vispār mēs visi, kas piederam pie zināmām sabiedrības aprindām, patiesībā nedzīvojam īstu un reālu dzīvi. Zem mums kaut kas notiek, kaut kas veidojas, risinās cīņa par eksistenci, par dienišķo maizi, ir reāla dzīve, skudriskas darbības, dzīvniecisku nepieciešamību, ēstgribu, kaislību, ikdienas pūliņu pilna, ārkārtīgi taustāma dzīve, čalojoša, trokšņaina un bangojoša kā jūra, — bet mēs mūžīgi sēžam šitā dažādās terasēs, runājam par mākslu, literatūru, mīlestību, sievieti, sveši tai dzīvei, tāli no tās, izsvītrojuši no septiņām nedēļas dienām sešas parastās.

Mēs pat neapzināmies, ka mūsu intereses, nervi un dvēsele ir derīga tikai svētkiem.

Iegrimuši svētlaimīgā diletantismā kā siltā vannā, dzīvojam pusnomodā, pusmiegā.

Lēni šķiezdami mantoto bagātību, iedzimto muskuļu un nervu spēku krājumu, mēs pamazām zaudējam pamatu zem kājām. Esam kā tās vēja nestās pūkas. Tiklīdz aiz kā

aizķeramies, reālā dzīve norauj mūs nost — un mēs padodamies, jo nejūtam sevī

spēku pretoties.

Kad par to domāju, mani vienmēr pārsteidz mūsos neskaitāmas pretišķības. Mēs, piemēram, uzskatām sevi par civilizācijas ziedu, tās augstāko pakāpi, bet esam galīgi zaudējuši ticību sev. Tikai paši dumjākie no mums vēl tic mūsu eksistences jēgai.

Dzīvē instinktīvi meklējam svētdienīgumu, baudu un laimi, bet neticam arī laimei.

Tiesa, mūsu pesimisms ir viegls un gaistošs, kā Havannas cigāru dūmi, tomēr tas aizsedz mums tālākus apvāršņus. Un aiz šī aizsega, aiz šiem dūmiem mēs radām sev atsevišķu pasauli, atrautu no milzīgā visuma, noslēgtu sevī, samērā neauglīgu un miegainu.

Un, ja runa būtu tikai par tā saucamo dzimts vai naudas aristokrātiju, tā vēl nebūtu tik liela nelaime. Bet pie šīs atrautās pasaules lielākā vai mazākā mērā pieder visi augstākās kultūras pārstāvji, pie tās daļēji pieder zinātne, literatūra un māksla.

Kaut ka ir noticis, ka tās neatrodas vis pašā dzīves biezoknī, bet izdalās, atraujas no tās, izveido īpašas grupas un beigu beigās novīst pašas sevī, nespējot ietekmēt tos miljonus cilvēku, kuri rosās zem mums, lai mazinātu viņu dzīvnieciskos instinktus.

Es nerunāju par to kā reformators, šim uzdevumam man nepietiek spēka. Galu galā kāda man tur daļa? Būs tā, kā tam ir jābūt! Tomēr dažreiz es neskaidri jūtu kādas milzīgas briesmas, kas draud visai kultūrai. Vilnis, kas mūs noskalos no zemes virsas, aiznesīs vairāk nekā tas, kas aizskaloja pūderēto parūku un žabo pasauli. Tiesa, arī tiem cilvēkiem, kad viņi gāja bojā, šķita, ka līdz ar viņiem iet bojā visa civilizācija.

Un tomēr ir ļoti patīkami dažreiz siltā mēness naktī pasēdēt terasē un klusā balsī

patērzēt par mākslu, literatūru, mīlestību un sievietēm, raugoties uz tādas sievietes kā

Dēvisa kundze sudrabotas gaismas apmirdzēto profilu.

10. martā

Kalnus, klintis un torņus, kad mēs no tiem attālināmies, aizsedz zilgana dūmaka.

Esmu ievērojis, ka ir arī zināma veida psihiska dūmaka, kas tāpat aizsedz mums tālumā palikušos cilvēkus. Nāve nav nekas cits kā attālināšanās, bet tik neizmērojama, ka tās aizrautie, kaut arī visdārgākie cilvēki pakāpeniski zaudē savu reālo veidu, aizmiglojas un kļūst tikai dārgas ēnas. To saprata grieķu ģēnijs, liekot ēnu pūlim mitināties Elizejas laukos. Taču pārliecīgi neizmantošu šos skumjos salīdzinājumus, jo es gribu rakstīt par Aneli. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka manas jūtas pret viņu nav mazinājušās, un tomēr man viņa ir kļuvusi aizmiglotāka un nereālāka nekā bija Plošovā. Es viņu vairs neuztveru tieši. Salīdzinājumā ar tām jūtām, kādas man pret viņu bija Plošovā, Anele tagad man ir vairāk mīļa dvēsele nekā kārojama sieviete. Vai tas ir labāk vai sliktāk? Viena ziņā labāk, jo kārojama sieviete man varētu būt pat Devisa kundze; no otras puses, kas zina, vai tas nav viens no iemesliem, kādēļ vēl līdz šim neesmu uzrakstījis Anelei vēstuli. Bez šaubām, tas Dēvisa kundzes profils, kas man visu laiku acu priekšā, ir pārejošs un nenozīmīgs iespaids. Gluži otrādi, kad salīdzinu šīs divas sievietes, manas jūtas uz šo meiteni kļūst maigākas, un tomēr es viņu pametu neziņā un tirdošās gaidās. Šodien tēvs aizrakstīja tantei, mierinot viņu par savu veselību, es pierakstīju tikai dažus vārdus ar sveicieniem Anelei un viņas mātei. Tiesa, piezīmē neko daudz vairāk nevarēju pateikt, bet varēju vismaz apsolīt, ka drīzumā uzrakstīšu atsevišķi un plašāk. Šāds solījums būtu balzams Anelei un abām vecajām dāmām. Es to neizdarīju tāpēc, ka nespēju. Šodien man atkal ir bēguma diena. Dzīves griba un ticība nākotnei atkāpušās kaut kur ļoti tālu, tik tālu, ka tās nemaz neredz, redz tikai sausu dibenu, sausu un smilšainu. Nevaru atvairīt domu, ka drīkstu precēt Aneli tikai tai gadījumā, ja būšu dziļi pārliecināts, ka šīs precības darīs laimīgus mūs abus. Tikai, tā to varu pasniegt arī Anelei, citādi es samelotu, piekrāptu viņu, pirms vēl stula aptīs mūsu rokas, jo šīs ticības nav manī pašā, ir tikai šaubas par visu un riebums pret dzīvi.

Viņai ir grūti paciest šo gaidīšanu un neziņu, bet man ir grūtāk — un, jo grūtāk, jo dziļāk es viņu mīlu.

11. martā

Dēvisa kundze, kurai es tai mēness nakts sarunā par mīlestības visspēcību izteicos apmēram tā, kā agrāk esmu rakstījis šai dienugrāmatā, nosauca mani par Anakreonu un ieteica izgreznoties ar meža vīnogulāju vītnēm. Pēc tam nopietnāk pajautāja:

— Ja tas ir tā, tad kāpēc jūs tēlojat pesimista lomu? Ticot tādai dievībai, cilvēkam vajadzētu būt laimīgam.

Kāpēc?

Viņai es neatbildēju, kaut arī labi zinu, kāpēc. Mīlestība uzvar pat nāvi, taču pasargā no tās tikai sugu. Bet kas man no tā, ka suga saglabāsies! Ja es, tā būtne, kas jūt mīlestību, esmu lemts drošai un nenovēršamai bojāejai? Vai šāda sistēma nav izsmalcināta cietsirdība, kad jūtas, kas ir pazīstamas tikai indivīdam, kalpo vienīgi sugas saglabāšanai? Just sevī šī nemirstīgā spēka trīsas un zināt, ka mirsi, — tas taču ir šausmīgi! Īstenībā eksistē tikai atsevišķas būtnes, turpretī suga ir abstrakts jēdziens un vienpatnim — pilnīga nirvāna. Es saprotu mīlestību uz savu dēlu, mazdēlu, mazmazdēlu, tas ir, uz atsevišķām būtnēm, kas lemtas bojāejai, bet savas sugas patriots var būt vai nu liekulis, vai truls doktriners. Tagad man ir skaidrs, kāpēc daudzus gadsimtus pēc Empedokla pasaulē radās Šopenhauers un Hartmans.

Manas smadzenes ir tā sasāpējušas, kā var sasāpēt mugura strādniekam, kas nesis pārliecīgus smagumus. Bet strādnieks ar savu darbu vismaz pelna sev maizi un mieru.

Atkal un atkal atceros Sņatiņska vārdus: «Tikai nenofilozofē viņu, kā nofilozofēji savas dotības un trīsdesmit piecus mūža gadus!» Es zinu, ka tas nekā nedod, ka tas ir kaitīgi, bet neprotu nedomāt.

13. martā

Šorīt agri nomira tēvs. Viņš bija slims tikai nepilnu dienu.

22. marta Peļji, villa «Laura»

Kaut arī mēs zinām, ka mums vajadzēs nogrimt tai bezdibenī, ko sauc par nāvi, tomēr ikreiz, kad tajā nogrimst kāds tuvs un dārgs cilvēks, mums, krastā

palikušajiem, dvēseli plosa satraukums, žēlums, izmisums. Šai krastmalā izbeidzas visa prātošana un gribas tikai kliegt pēc glābiņa, ko nekas nevar sniegt. Vienīgais glābiņš, vienīgais mierinājums varētu būt ticība, bet, kam nav šī gaismekļa, tas gluži vienkārši var zaudēt prātu, domājot par gaidāmo mūžīgo nakti. Desmitreiz dienā man šķiet, ka tas nevar būt, ka tas ir neiespējami, ka tas būtu pārāk šausmīgi, ja ar nāvi izbeigtos viss, — un desmitreiz dienā es jutu, ka tieši tā tas ir.

23. martā

Kad atbraucu no Plošovas, tēvs jutās tik labi, ka man nemaz neienāca prāta doma par tuvu galu. Cik dīvaini pagriezieni ir cilvēka dabā! Dievs liecinieks, ka, atradis tēvu gandrīz veselu, nopriecājos par to no visas sirds, bet, tā, ka ceļā biju daudz domājis par viņa iespējamo nāvi un iztēlē jau redzēju viņu zārkā starp svecēm un sevi nometušos ceļos pie zārka, — tomēr jutos mazliet vīlies, it kā man būtu žēl sava veltīgi izšķiestā žēluma. Šodien atmiņas par to man neliek miera un plosa kā rūgts pārmetums.

Cik dziļi nelaimīgs ir cilvēks, kura sirds un dvēsele zaudējusi vienkāršību! Tikpat rūgta, tikpat līdzīga šiem pārmetumiem man ir atmiņa par to, ka pie tēva nāves gultas manī bija divi cilvēki: viens — patiesi sagrauzts dēls, kas koda pirkstus, pūloties savaldīt elsas; otrs — gudrinieks, kas pētīja nāves psiholoģiju. Esmu neizsakāmi nelaimīgs tāpēc, ka mana daba ir nelaimīga.

Tēvs nomira skaidrā apziņā. Sestdienas vakarā viņam kļuva nedaudz sliktāk.

Aizsūtīju pēc ārsta, lai visādam gadījumam viņš būtu pie rokas. Ārsts parakstīja kaut kādas zāles, kuru dēļ tēvs ar viņu tūlīt sāka ķīvēties, apgalvodams, ka tās varētu tikai paātrināt lēkmi. Ārsts man mierinoši apliecināja: lai gan par slimnieku, kam reiz jau bijusi paralīzes lēkme, nekad nevarot galvot, ka neuznāks nākamā, tomēr viņš nedomājot, ka briesmas varētu būt drīzas, un pieļaujot, ka tēvs dzīvos vēl nez cik padsmits gadu. Par šiem nez cik padsmits gadiem viņš pateica arī tēvam, kas neticīgi atmeta ar roku un noteica: «Redzēsim!» Tā kā viņš visu mūžu mēdza ķīvēties ar ārstiem un apliecināt medicīnas nevarību, es to neņēmu nopietni. Bet ap desmitiem, kad mēs dzērām tēju, viņš pēkšņi piecēlās kājās un iesaucās:

— Leon! Ātrāk šurp!...

Ceturksni vēlāk viņš jau gulēja gultā, bet pēc stundas sākās agonija.

2 4. martā

Es pārliecinājos, ka cilvēks līdz pēdējam brīdim saglabā visas savas rakstura īpašības, pat savas dīvainības. Tā tēvs visā tai svinīgajā nopietnībā, ko rada nāves tuvošanās, it kā jutās ļoti apmierināts ar to, ka maldījās ārsts, nevis viņš un ka pierādījusies viņa neticība medicīnai. Klausījos, ko viņš runāja sava mūža pēdējās stundās, un lasīju domas viņa sejā. Tajās bija mirkļa svarīguma apziņa, bija ziņkāre par to, kāda gan būs tā otrā dzīve, bez vismazākajām šaubām, ka tā varētu nebūt, tikai neliels uztraukums par to, vai viņu tur labi uzņems, līdz ar neapzinātu, teikšu, naivu pārliecību, ka neuzņems, kā pagadās. Es tā nemiršu, tāpēc ka man nav tādu dzīves principu, kas mani varētu stiprināt pat nāves stundā. Tēvs šķīrās no dzīves ar īsta kristīga cilvēka dziļu ticību un grēku nožēlošanu. Pieņemot svēto vakarēdienu, viņš bija tik cienīgs un, var teikt, svēts, ka šis viņa tēls man saglabāsies mūžīgā piemiņā.

Cik nožēlojams, cik niecīgs man liekas mans skepticisms salīdzinājumā ar to milzīgo ticības spēku, kas vēl varenāk nekā mīlestība triumfē pār nāvi, turklāt tieši tai mirklī, kad tā izdzēš dzīvību! Pēc svētā vakarēdiena un pēdējās iesvaidīšanas tēvs, dziļi aizkustināts, spēcīgi, gandrīz krampjaini satvēra manu roku un nelaida to vaļā, it kā gribēdams vēl aizķerties aiz dzīves. Bet viņš to nedarīja bailēs vai izmisumā —

nebaidījās nemaz; pēc mirkļa es redzēju, ka viņa acis, kas visu laiku veras manī, sastingst un apmiglojas, bet piere pārklājas it kā ar rasu; seja kļuva arvien bālāka, viņš vairākas reizes atvēra lūpas, it kā tvarstot elpu, un, dziļi nopūties pēdējo reizi, izdzisa.

Es nebiju klāt pie līķa balzamēšanas — trūka spēka, bet pēc balzamēšanas ne mirkli neatgāju nost, lai nepieļautu, ka, pārģērbjot un guldot līķi zārka, ar to apietos kā ar lietu. Cik šausmīga ir visa apbedīšanas ceremonija: katafalki, sveces, mūki ar nolaistām kapucēm, dziesmas! Man vēl arvien ausīs skan: Anima eius un Requiem aetertnum. 1 No tā visa patiešām dveš drūms un baigs nāves gars! Mirušo izvadījām no Santa Maria Maggiore baznīcas, kur uzmetu vēl pēdējo skatienu tēva dārgajai, skaistajai sejai.

1 «Viņa gars» un «Mūžīgais miers» (latiņu val).

Campo Santo kapsēta izskatās jau kā zaļa sala. Šogad ļoti agrs pavasaris. Koki pilnos ziedos, bet kapeņu baltais marmors laistas saulē. Kāds satriecoši skumīgs kontrasts: dzīvības atmoda, zaļums, saule, putnu čalas un — bēres. Zārku līdz pat kapsētai pavadīja daudz ļaužu, jo tēvs Romā bija pazīstams ar savu labdarību, tāpat kā tante ir pazīstama Varšavā. Taču mani kaitināja šie daudzie pavadītāji, kuru sejās atainojās uzbudinājums un pavasarīga noskaņa. Pūlis — sevišķi Itālijā — visu pārvērš par izrādi, un arī šoreiz to bija sapulcinājusi ne tik daudz līdzjūtība, cik ziņkāre redzēt krāšņas bēres. Cilvēku egoismam nav robežu, un es esmu pārliecināts, ka pat morāli un garīgi attīstīti cilvēki bērēs pavada zārku ar tādu kā neapzinātas apmierinātības sajūtu, ka apglabā kādu citu, nevis viņu.

Atbrauca tante, ko biju izsaucis ar telegrammu. Tā kā no viņas nesatricināmās ticības viedokļa nāve ir tikai pārmaiņa, būtībā vislaimīgākā no visām, triecienu, kas mūs bija piemeklējis, viņa uzņēma daudz mierīgāk par mani. Tiesa, tas viņai netraucēja no sirds izraudāties pie brāļa zārka, tomēr saglabājot dvēseles mieru. Pēc tam viņa ļoti sirsnīgi un godīgi izrunājās ar mani, bet toreiz es to nepareizi iztulkoju, ko tagad nožēloju. Ne ar vienu vārdu nepieminēja Aneli, runāja tikai par manu gaidāmo vientulību un, protams, vedināja mani uz Plošovu, apgalvodama, ka tur man būšot vieglāk panest savu sērdienību, jo atradīšoties mīlošas sirdis un visupirms viņas vecā sirds, kas mīlot tikai mani. Es šais vārdos saklausīju tikai vēlēšanos turpināt precināšanu, kas pēc nesenās tēva nāves man likās nepiedienīga un ļoti sakaitināja mani. Ne dzīve man tagad prātā, ne saderināšanās un kāzas, kad uz mani vēl krīt tēva nāves ēna. Dusmās es noteikti, pat mazliet paskarbi atteicos braukt viņai līdzi.

Pateicu, ka došos ceļojumā — droši vien uz Korfu salu, pēc tam uz pāris nedēļām atgriezīšos Romā, lai nokārtotu mantojumu, un tikai tad došos uz Plošovu.

Tante neuzstāja. Saprazdama manas sēras, viņa bija maigāka pret mani nekā

jebkad. Aizbrauca trešā dienā pēc bērēm. Es uz Korfu salu neaizbraucu, jo Dēvisu pāris aizveda mani uz savu villu Peļjī, kur uzturos jau vairākas dienas. Vai Dēvisa kundze ir patiesa vai ne — nezinu un negribu par to pat domāt; zinu tikai to, ka neviena māsa nespētu man veltīt vairāk līdzjūtības un rūpju.

Skepticisma saindēts, parasti nevienam neuzticos, bet, ja izrādītos, ka šoreiz maldos, es justos patiesi vainīgs pret šo sievieti, jo viņas labsirdība pret mani pārsniedz visas robežas.

26. martā

Pa maniem logiem redzams Vidusjūras neiedomājami zilais līmenis, ko malās iekļauj tumša safīra joslas. Villas tuvumā savirmotais ūdens mirgo kā ugunīgas zvīņas, bet tālumā tas ir gluds un rāms, it kā savā zilumā ieaijāts. Šur tur balo zvejnieku laivu latīņu buras; vienreiz dienā no Marseļas uz Dženovu iet tvaikonis, vilkdams aiz sevis kuplu dūmu asti, kas tumšo virs jūras kā mākonis, kamēr izklīst un izgaist. Te ir lieliska atpūta. Domas izgaist gluži kā tie dūmi starp divām zilgmēm, un cilvēks kļūst līdzīgs svētlaimīgam augam. Vakar es jutos ļoti noguris, bet šodien ar pilnu krūti elpoju svaigu jūras vēsmu, kas uz manām lūpām atstāj miklus sāls atomus.

Lai saka, ko grib, Rivjēra tomēr ir dabas šedevrs. Iedomājos, kāds šķīdonis pašreiz ir Plošovā, kāda tumsa, cik straujas laika pārmaiņas martā: no aukstuma uz siltumu, no sniega putraimiem, ko kaisa skrejoši mākoņi, uz īsiem saules uzplaiksnījumiem. Te debesis ir gaišas, skaidras; jūras vēsma, kas pašreiz vēsina man pieri, it kā skūpsta to; pa atvērtajiem logiem no puķu dobēm dārzā kā vīraks no kvēpināmiem traukiem istabā plūst rezēdu, heliotropu un rožu smarža. Apburta zeme, «citronas kur zied», un, var teikt, apburta pils, jo šai villā ir viss, ko varēja radīt Dēvisa miljoni un viņa sievas izmeklētā gaume. Man apkārt mākslas šedevri: gleznas, skulptūras, nepārspējami keramikas darinājumi, Benvenuto zelta kalumi. No dabas skaistuma apskurbušās acis skurbina mākslas skaistums, un skatiens nezina, ko izraudzīties, kamēr beidzot izraugās tur to krāšņo pagānieti, visu šo dārgumu saimnieci, kuras vienīga reliģija ir skaistums.

Varbūt nepelnīti saucu viņu par pagānieti, jo, atkārtoju, patiesi vai ne, bet viņa dalās manās sērās un cenšas tās mazināt. Mēs veselām stundām runājam par manu tēvu, un es bieži redzu asaras viņas acīs. Ievērojusi, ka mūzika mierina manus satrauktos nervus, viņa līdz vēlai naktij spēlē klavieres. Bieži sēžu savā istabā, bezdomīgi skatos pa atvērto logu uz sudrabotas ņirboņas pārņemto jūru un klausos mūzikas skaņas, kas saplūst ar viļņu čalām, klausos līdz nemaņai, līdz nomiedzim, kurā aizmirstas īstenība un tās sarūgtinājumi.

29. martā

Negribas pat katru dienu rakstīt. Kopā ar Dēvisa kundzi lasām «Dievišķo komēdiju», precīzāk, tās pēdējo daļu. Kādreiz man vairāk patika šausminošās «Elles»

ainas, tagad ar baudu gremdējos tai gaišajā miglā, ko apdzīvo vēl gaišākas dvēseles Dantes «Paradīzē». Reizēm man šķiet, ka šai mirdzumā redzu pazīstamus, mīļus vaibstus, un manas sēras tad kļūst gandrīz saldas. Tikai tagad es pa īstam izjūtu visu

«Paradīzes» burvību. Nekad cilvēka gars nav tik plaši izpletis spārnus, nav aptvēris tādus plašumus, aizguvis tik daudz no bezgalības kā šai lielajā, nemirstīgajā poēmā.

Aizvakar, vakar un šodien lasījām laivā. Parasti aizbraucam ļoti tālu; tad, ja jūra ir pilnīgi mierīga, nolaižu buru un mēs lasām, šūpodamies viļņos, pareizāk, Dēvisa kundze lasa, es klausos. Vakar pēc saules rieta visas debesis kvēloja sarkanā blāzmā, viņa sēdēja man pretī un apgaroti lasīja, laiku pa laikam paceldama uz mani acis, kurās atspoguļojās saulrieta krāsas. Šai blāzmojumā tālu no krasta, laivā, divatā ar šo tik skaisto sievieti, klausoties Danti, man radās ilūzija, ka nedzīvoju reālu dzīvi.

30. martā

Reizēm sēras, kas likās jau pierimušas, uzvilnī ar jaunu spēku. Tad man gribas no šejienes aizbēgt.

31. martā, villa «Laura»

Šodien daudz domāju par Aneli, Man ir dīvaina sajūta, it kā mūs šķirtu daudzas zemes un jūras. Šķiet, ka Plošovā atrastos kaut kur tālos ziemeļos, pašā pasaules malā. Tā ir viena no tām ilūzijām, kad personisko iespaidu uzņemam kā objektīvo īstenību. Nevis Anele ir tālu no manis, bet es arvien vairāk attālinos no tā Leona Plošovska, kura domas un jūtas agrāk bija pilnas ar viņu. Tas tomēr nenozīmē, ka manas jūtas būtu pilnīgi atdzisušas. Bet, analizējot tās, secināju, ka šīs jūtas manī

zaudējušas savu aktivitāti. Pirms dažām nedēļām mīlēdams es kaut ko gribēju, pašreiz mīlēdams negribu nekā. Tēva nāve it kā izklīdināja manas jūtas. Tāpat būtu,piemēram, ja, rakstot literāru sacerējumu, kādi nelaimīgi ārejie apstākļi atrautu mani no tā. Bet tas vēl nav viss! Visi manas dvēseles spēki vēl līdz nesenam laikam bija saspringti ka loka stiegra, bet tagad smagie pārdzīvojumi, milzīgais nogurums, šis burvīgais klimats, šī zilgme, šīs jūras aijas tos ir galīgi atslābinājušas. Dzīvoju kā

augs, atpūšos kā smagi nostrādājies cilvēks, un mani māc snauda, it kā es visu laiku sēdētu siltā vannā. Nekad neesmu juties tik nespējīgs kaut ko uzsākt, un jau doma vien par to man ir pretīga. Ja man vajadzētu izvēlēties sev devīzi, es izvēlētos:

«Nemodiniet mani!»

Kas būs, kad pamodīšos, — nezinu. Tagad man ir sērīgi, bet labi, tāpēc negribu mosties un nejutu vajadzību to darīt. Patiesībā man pat grūti iedomāties, cik tāls esmu no tā Leona Plošovska, kas jutās saistīts ar Aneli. Saistīts? Ar ko? Kāda iemesla dēļ?

Kas starp mums noticis? Viens mirklīgs, gandrīz netverams lūpu pieskāriens viņas pierei pieskāriens, ko tik tuvu radinieku starpā var itin labi izskaidrot ar radniecības jūtām... Tas ir smieklīgs pedantisms. Vai agrāk es ne reizi vien netiku daudz vairāk samezglojis attiecības, kuru saraušana pēc tam man nesagādāja nekādus pašpārmetumus? Ja es nebūtu viņas radinieks — tad jā! Tiesa, Anele toreiz citādi uzņēma notikušo; es, kurš nekad neviļos, atzīstu, ka arī es to uzņēmu citādi, bet... Ak, lai tā būtu, lai man ir tā skabarga sirdsapziņā! Vai mazums pasaulē katru stundu notiek tādu noziegumu, kuriem līdzās vilšanās, ko sagādāju Anelei, liekas vienkārši bērnišķīga? Sirdsapziņa par šādu noziegumu var mocīties tikai tad, ja tai cita nav kā

darīt. Šāda veida noziegumi salīdzinājuma ar patiesiem ir tas pats, kas mūsu dīkā

tērzēšana terasē salīdzinājumā ar grūto un smago dzīves īstenību.

Vispār uz priekšu es neskatos, vispirms tagad gribu mieru un ne par ko nedomāt.

«Nemodiniet mani!» Šodien pusdienās bija runa par to, ka aprīļa vidū, kad sāksies karstums, mēs pametīsim Peļjī un brauksim uz Šveici. Pat tas mani nebaida. Šķiet, ka nabaga Dēvisu viņa sievai drīz vajadzēs ievietot kādā slimnīcā. Viņš sāk izrādīt vājprāta pazīmes. Caurām dienām klusē un skatās zemē, taču laiku pa laikam apskata savus nagus, jo ir iedomājies, ka tie viņam atlups. Tās ir uzdzīves un morfija lietošanas sekas. Beidzu rakstīt, laiks braukt jūrā.

2. aprīlī

Vakar bija vētra. Dienvidu vējš atdzina mākoņus kā zirgu baru. Kādu laiku tas gumzīja un plosīja tos, sadzina kopā un atkal izklīdināja pa visām debesīm, pēc tam sagrāba riekšas un ar visu spēku iemeta jūrā, kura vienā mirklī satumsa ka cilvēka seja dusmās un kā atbildot sāka šķiest pretī putas. Tā bija īsta divu satrakotu stihiju cīņa, kurā tās, uzbrūkot viena otrai, netaupīja pērkoņus un zibeņus. Bet tas nevilkās ilgi. Tomēr mēs atteicāmies no sava parasta izbrauciena jūrā — tā pārāk stipri viļņojās. Vērojam vētru no stiklota balkona, laiku pa laikam uzlūkodami viens otru.

Grūti ilgāk maldināt sevi! Starp mums kaut kas rodas, kaut kas sāk veidoties. Neviens ne reizi neesam izteikuši neviena vārda, kas sniegtos pāri mūsu parastajai draudzībai, neviens neesam atklājuši otram savas jūtas un tomēr sarunājoties jūtam, ka mūsu vārdi izsaka ko citu. Tāpat notiek, kad braucam jūrā, kopā lasām, kad klausos viņas spēlēšanu. Visas šīs mūsu izdarības liekas tikai šķietamas, mānīgas ārējās formas, zem kurām slēpjas un gaida kāda cita noslēpumaina patiesība, pagaidām mēma un nomaskējusies, bet vienmēr klātesoša, sekojoša mums līdzi kā ēna. Neviens no mums pagaidām negrib to nosaukt vārdā, taču mēs pastāvīgi jūtam tās klātbūtni. Tā esot parasta parādība, kad vīrietis un sieviete sāk saistīt viens otru. Kad tas notika ar mums, skaidri nevaru pateikt, bet jāatzīstas, ka nenāca pilnīgi negaidīti.

Es pieņēmu Dēvisu viesmīlību, tāpēc ka viņa bija tēva draudzene un sniedza man tik daudz līdzjūtības pēc viņa nāves kā neviens cits Romā. Tomēr man ir tik daudz saprašanas un tāda dubultošanās spēja, ka tūlīt pēc ierašanās šeit, lai gan mani nomāca smagā zaudējuma sāpes, es jutu, ka manās attiecībās ar šo sievieti notika kāda pārmaiņa. Dusmojos uz sevi par to, ka gandrīz nākamajā dienā pēc tēva nāves spēju to apzināties, bet es to apzinājos. Tagad mana nojausma piepildās. Ja mūsu jaunās attiecības pagaidām vēl maskējas, tad tikai tāpēc, ka nezinu, kad notiks lūzums un kādā formā, bet saturu es iedomājos un atrodos šo iedomu burvības varā. Būtu naivi pieļaut, ka viņa šai ziņā nojauš mazāk nekā es. Droši vien vēl vairāk. Droši vien viņa pati vada šo pārmaiņu un viss, kas notiek, notiek ar viņas ziņu un aukstu aprēķinu. Diāna medniece izliek tīklus zvēram. Bet ko tas man kaiš? Ko es varu zaudēt? Kā gandrīz katrs vīrietis, es piederu pie tā veida bīstamiem dzīvniekiem, kuri ļauj sevi medīt tikai tāpēc, lai izdevīgā brīdī paši mestos virsū medniekam. Šādos brīžos mums visiem ir pietiekami daudz enerģijas. Šai cīņā uzvaru, dabiski, jūtam mēs. Ļoti labi apzinos, ka Dēvisa kundze mani nemīl, bet arī es viņu nemīlu. Mūsu savstarpējā ietekmēšanās labākajā gadījumā ir divu augsti māksliniecisku un juteklisku pagānisku dabu ietekmēšanās. Viņā sava loma ir arī patmīlai, bet tas ir jo sliktāk viņai, jo šādā spēlē var aizmirsties un nonākt pie tā, pie kā mīlestība parasti noved.

Es neaiziešu pārāk tālu. Manās jūtās pret viņu nav ne pieķeršanās, ne maiguma, ir tikai sajūsma par mākslas šedevru un tieksme, vīrietim dabiska" tieksme, ja šis šedevrs ir dzīva sieviete. Tēvs mēdza teikt, ka mūsu augstākais sasniegums ir eņģeli pārvērst par sievieti; es uzskatu, ka ne mazāks triumfs vīrietim ir sajust ap savu kaklu Florences Veneras siltās rokas.

Šai nozīmē šī sieviete ir augstākais, ko var vēlēties visizsmalcinātākā un vispārdrošākā iztēle. Viņa ir Frina. Tik tiešām var zaudēt galvu, redzot viņu, piemēram, tik pieguļošā amazones tērpā, ka visas ķermeņa formas izdalās gandrīz tāpat kā statujā. Laivā, lasot Danti, viņa ir līdzīga Sibillai — un man kļūst saprotama Nērona svētzaimīgā kaislība! Viņa ir tik skaista, ka šis skaistums liekas baigs. Tikai kopā saaugušās melnās uzacis liecina, ka viņa ir mūsdienu sieviete, — bet tas kairina vēl vairāk. Viņai ir paradums, kārtojot matus, salikt rokas aiz pakauša, tad viņai paceļas pleci, viss stāvs izliecas, krūtis izspīlējas— un vajadzīgs liels gribasspēks, lai viņu nesatvertu rokās un neaiznestu tālu no cilvēku acīm.

Katrā no mums mīt apslēpts satīrs. Es, kā jau teicu, esmu sevišķi jutīgs cilvēks, tāpēc, kad padomāju, ka starp mani un šo dzīvo Junonas statuju kaut kas sāk veidoties, ka kaut kāds spēks neatvairāmi bīda mūs vienu pretī otram, man gandrīz sāk reibt galva un es jautāju sev: kas vēl lieliskāks man dzīvē var gadīties?

3. aprīlī

Cik vien sieviete var būt līdzjūtīga un atsaucīga pret draugu, kas cietis smagu zaudējumu, tik līdzjūtīga un atsaucīga Laura ir pret mani. Un tomēr, dīvaina lieta, viņas labestība uz mani atstāj mēness gaismas iespaidu: tā spīd, bet nesilda; viņai ir vispilnīgākās formas, bet trūkst dvēseles; viņa vadās no prāta apsvērumiem, nevis no savas dabas. Manī atkal ierunājās skeptiķis, bet es nekad tā neaizraujos, lai zaudētu  savas novērotāja spējas. Ja šī dieviete būtu laba, viņa būtu laba pret visiem. Bet, piemēram, viņas attieksme pret vīru man nerada nekādu ilūziju par viņas sirdi. Tiesa, nabaga Dēvisam ir tik atdzisušas asinis, ka viņam auksti pat saulgozī; bet kā viņam salst pie sievas! Nekad neesmu redzējis viņā ne dzirkstelīti līdzjūtības pret savu nelaimīgo vīru. Viņa to vienkārši neredz un negrib zināt. Šis miljonārs savā greznībā

ir tik nabags, ka taisni žēl skatīties. Viņam it kā viss kļuvis vienaldzīgs, bet, kamēr cilvēks sevi vēl kaut cik apzinās, viņš vienmēr jūt labestīgu attieksmi pret sevi.

Vislabākais pierādījums tam — pateicība, ko Dēviss izrāda man tikai par to, ka reizēm aprunājos ar viņu par viņa veselību.

Varbūt viņu vada vājas un bezpalīdzīgas būtnes neapzinātā tieksme meklēt atbalstu pie stiprākas. Man patiešām viņa ļoti žēl, kad redzu krīta bālo manas dūres lieluma seju, viņa nūjām līdzīgās kājas, viņa sīko, pat karstā laikā siltā pledā ietinušos stāvu. Taču es negribu pat sev izlikties labāks nekā esmu. Šī līdzjūtība neatturēs mani ne no kā. Vīķe dzīvo tikai tāpēc, saka Šekspīrs, lai kļūtu par upuri līdakai. Es ne reizi vien esmu ievērojis: kad runa ir par sievieti, vīrieši kļūst nežēlīgi sava starpā; šis mūsos saglabājies dzīvnieciskais instinkts spiež mūs cīnīties par mātīti uz dzīvību un nāvi. Šai cīņa, kaut arī cilvēku dzīvē tā izpaužas citādā veidā, — vai vājākajam! Pat gods tajā nav nekāds šķērslis, to kategoriski nosoda tikai reliģija.

12. aprīlī

Gandrīz desmit dienas neko nerakstīju. Lūzums notika pirms nedēļas. Es jau iepriekš paredzēju, ka tas notiks uz jūras. Tādas sievietes kā Laura pat aizmirstības brīžos neaizmirst par pienācīgu fonu. Ja pat labus darbus viņas veic tikai tāpēc, ka tie viņas izdaiļo, jo vairāk daiļuma apkārt viņām vajag pagrimstot. To papildina tieksme pēc neparastā, kam pamatā nevis dvēseles poētiskums, bet vēlēšanās izgreznoties ar visu, kas vien var greznot. Es vēl neesmu tiktāl zaudējis galvu, lai mainītu savu spriedumu par Lauru, bet neesmu pārliecināts, vai viņai nav tiesību būt tādai, kāda viņa ir, un uzskatīt, ka pat saule un zvaigznes ir tikai tāpēc, lai viņu greznotu.

Absolūtam skaistumam savā būtībā vajag būt ārkārtīgi egoistiskam, kas visu pakļauj sev. Laura ir tāds skaistuma iemiesojums, Un nevienam nav tiesību prasīt no viņas vairāk par to, lai viņa vienmēr un visur būtu skaista, — vismaz es neprasu vairāk...

Esmu pateicīgs savai burātāja prasmei, kas mums dod iespēju vizināties laivā

divatā. Pirms nedēļas pašā lielākajā karstumā Laura man paziņoja, ka gribot izbraukt jūrā. Viņai patīk saules tveice kā Hekatei. Viegls vējiņš mūs drīz vien aizdzina diezgan tālu no krasta un pēkšņi norima. Bura nokārās uz leju. Spožie saules stari, atspīdot no spoguļgludā jūras līmeņa, vēl pavairoja karstumu, kaut arī bija jau pēcpusdienas stunda. Laura atlaidās uz Indijas tepiķa, kas klāja jahtas dibenu, ar galvu uz spilvena un nekustīgi gulēja iesarkanā gaismā, ko meta laivas baldahīns.

Man uznāca dīvains laiskums, bet tai pašā laikā, redzot šo sievieti, kuras grieķiskās formas izdalījās zem vieglā tērpā, es sajutu valdzinājuma trīsas. Arī viņa izskatījās smagnēja, acis bija apmiglotas, lūpas pusvirus, visā ķermenī jautās gurdums un bezspēcība. Kad es skatījos uz viņu, viņa pievēra plakstus, it kā gribētu man teikt:

«Redzi, cik es nevarīga ...»

Un pēc brīža es pametu laivu jūras varā.

Villā mēs atgriezāmies ļoti vēlu, un šī atgriešanās man palika ilgā atmiņā. Pēc saules rieta, kas debesis un jūru bija sapludinājis vienkopus bezgalīgā spožumā, iestājās tik burvīga nakts, kādu es netiku piedzīvojis pat Rivjērā. Virs jūras cēlās milzīgs, sarkans mēness, kas piestrāvoja tumsu ar maigu gaismu un noklāja pāri līmenim platu, zaigojošu ceļu, pa kuru mēs braucām uz krastu. Jūra viļņoja mierīgi, kā parasti naktīs, it kā dziļi elpotu. No mazās ostas atskanēja Ligūrijas zvejnieku korī

dziedātas dziesmas. Atkal uzpūta vējiņš, bet šoreiz no krasta, atnesot apelsīnu ziedu smaržu. Kaut arī nespēju pilnīgi ļauties kādam vienam iespaidam, mani tomēr savaldzināja šī saldā tvīksme, kas virmoja pār zemi un jūru un kā rasa nosēdās uz priekšmetiem un dvēselēm. Es skatījos uz šo sievieti, kas skaista kā Helēna baltoja mēness gaismā, un man radās ilūzija, ka mēs dzīvojami senajā Grieķijā un pašreiz dodamies uz kādu no svētajām olīvu birzēm, kur notiek eleisiešu mistērijas. Mūsu aizrautības brīži bija ne tikai jutekliska kaislība, bet tāds kā kults, tāds kā mistisks sakars ar šo nakti, ar šo pavasari, ar visu dabu.

15. aprīlī

Pienācis aizbraukšanas termiņš, bet mēs vēl nebraucam. Mana Hekate nebaidās saules; Dēvisu tā dziedina, bet man arī Šveicē būs tāpat kā šeit. Man nāk prātā

dīvaina doma, tā mani mazliet mulsina, bet izteikšu to atklāti: proti, reizēm man liekas, ka kristīga cilvēka dvēsele, kaut arī ticības avots tajā būtu pilnīgi izsīcis, nevar iztikt ar skaistuma formu vien. Tas man ir skumīgs atklājums, kas, ja izrādītos pareizs, atņemtu man to pamatu, uz kura es patlaban stāvu. Šī doma man neliek miera. Mēs esam citas kultūras cilvēki. Mūsu dvēselēm raksturīgas gotiskas smailes un lauztas līnijas, no kā tās nekad neatbrīvosies; seno grieķu dvēselēm tās bija svešas.

Mūsu dvēseles instinktīvi tiecas uz augšu, viņu — bezrūpīgi un nepiespiesti atlaisties uz zemes. Tiem no mums, kuros ir vairāk Hellādas gara, gan vajadzīgs dzīves skaistums, un viņi to aizrautīgi meklē, bet arī viņi neapzināti vēlas, lai Aspazijai būtu Dantes Beatričes acis. Šādas vēlmes ir arī manī. Kad es iedomājos, ka šis krāšņais cilvēciskais dzīvnieciņš Laura pieder man un piederēs, kamēr es to gribēšu, mani pārņēma divkāršs — vīrieša un skaistuma dievinātāja prieks; un tomēr kaut kā man trūkst un ir grūti elpot. Uz manas sengrieķu svētnīcas altāra stāv marmora dieviete, bet mana gotiskā svētnīca ir tukša. Es atzīstu, ka esmu sastapis kaut ko tādu, kas gandrīz robežojas ar pilnību, tikai nevaru atvairīt domu, ka šai pilnībai līdzi velkas ēna. Agrāk es uzskatīju, ka Gētes vārdi: «Esiet līdzīgi dieviem un dzīvniekiem!» —

izsaka augstāko dzīves gudrību, tagad, kad šo priekšrakstu esmu izpildījis, jūtu, ka tajā trūkst papildinājuma: un eņģeļiem.

17. aprīlī

Kad Dēviss šodien ienāca istabā, es sēdēju uz ķeblīša pie Lauras kājām, atbalstījis galvu uz viņas ceļiem. Viņa bālā seja un izdzisušās acis ne mirkli nezaudēja vienaldzīgu ciešanu izteiksmi. Mīkstās, ar indiešu saulēm izšūtās tupelēs viņš klusi, kā rēgs pagāja mums garām uz bibliotēku, kas atradās blakus. Laura bija brīnišķīga, kad viņas acīs iegailējas neapvaldīts niknums. Es piecēlos, gaidot, kas notiks. Man ienāca prātā, ka Dēviss varbūt iznāks no bibliotēkas ar revolveri rokā. Nolēmu, ka tad es viņu izmetīšu pa logu kopā ar viņa pledu, revolveri un Indijas tupelēm. Bet viņš neiznāca. Es gaidīju ilgi un veltīgi. Nezinu, ko viņš tur darīja: domāja par savu nožēlojamo likteni vai raudāja, vai arī bija pilnīgi vienaldzīgs. Visi trīs kopā mēs satikāmies tikai pie brokastu galda un sēdējām tā, it kā nekas nebūtu noticis. Varbūt man tikai iztēlē likās, ka Laura raida viņam niknus skatienus, bet viņa apātijai ir sāpīgāka izteiksme nekā parasti. Atzīstos, ka šāds atrisinājums man bija nepatīkamāks par jebkuru citu. Šī seja pēc tam man rādījās visu dienu un vēl tagad stāv acu priekšā kā mēms pārmetums. Es neesmu kauslis, bet vienmēr esmu gatavs atbildēt par savu rīcību: galu galā esmu šļahtičs un vēlētos, lai mans sāncensis nebūtu tik sīks, slims, nevarīgs, vārdu sakot, tik nožēlojams vārgulis. Man ir pretīga sajūta, it kā es būtu izpliķējis paralītiķi, un reti kad esmu jutis tādu riebumu pret sevi.

Un tomēr mēs, kā parasti, aizbraucām jūrā; es negribēju, lai Laura domātu, ka neiedrošinos to darīt Dēvisa dēļ; bet jūrā mēs pirmo reizi nesapratāmies. Es viņai atklāju savus pašpārmetumus, bet, kad viņa par to pasmējās, atklāti pateicu:

— Tev nepiestāv šie smiekli: ņem vērā, ka tu drīksti darīt visu, izņemot to, kas tev nepiestāv!

Viņa sarauca savas kopā saaugušās uzacis un rūgti atbildēja:

— Pēc tā, kas starp mums ir noticis, tu vari apvainot mani vēl nesodītāk nekā

Dēviss.

Pēc šāda pārmetuma man nekas cits neatlika kā lūgt piedošanu, mēs drīz atkal salabām, un Laura sāka stāstīt par sevi. Es vēlreiz pārliecinājos par viņas asprātīgumu. Vispār visām sievietēm, kuras es esmu pazinis, līdzīgos apstākļos ir nepārvarama tieksme izstāstīt savu dzīvi. Es viņām to nepārmetu: ar to viņas tikai apliecina vajadzību attaisnoties savās un mūsu acīs, ko mēs, vīrieši, neizjūtam. Taču es nekad netiku sastapis tik prātīgu sievieti, kas šādos taisnošanās brīžos nebūtu zaudējusi estētisku mēru, ne arī tik patiesīgu, kas labākas attaisnošanās dēļ būtu iztikusi bez meliem. Te es atsaucos uz visiem vīriešiem, kuri vajadzības gadījumā

vienā balsī var apliecināt, ka šīs «krišanas vēstures» vienmēr ir apbrīnojami līdzīgas un tāpēc neciešami garlaicīgas. Laura arī sāka par sevi stāstīt ar zināmu iztapīgu paštīksmi, bet ar to arī viņas līdzība citiem kritušajiem eņģeļiem aprobežojās. Visā, ko viņa man stāstīja, varbūt bija mazliet oriģinālas pozas, bet ne miņas par uzupurēšanos. Zinādama, ka esmu skeptiķis, viņa negribēja izpelnīties iecietīgus neticības smīnus. Viņas atklātība robežojās ar bravādi un robežotos pat ar cinismu, ja tā nebūtu sava veida dzīves sistēma, kurā estētika pilnīgi aizstājusi ētiku. Laura vēlējās, lai viņas dzīvei būtu Apollona formas, nevis āksta kupris, — lūk, viņas filozofija! Pie Dēvisa viņa izgājusi ne vienkārši viņa miljonu dēļ, bet tāpēc, lai ar to palīdzību padarītu savu dzīvi, cik vien tas ir iespējams, skaistāku — nevis banālā, bet šī vārda visaugstākā, estētiskā nozīmē. Starp citu, pret vīru viņa nejūtot nekāda pienākuma, jo jau iepriekš viņu par visu brīdinājusi; jūtot tikai žēlumu un riebumu, bet, tā kā viņš pret visu esot pilnīgi vienaldzīgs, nerēķinoties ar viņu vairāk kā ar mironi. Vispār nerēķinoties ne ar ko, kas runā pretī dzīves skaistumam un greznumam. Sabiedriskā doma viņu sevišķi neinteresējot, un es maldītos, ja domātu citādi. Ar manu tēvu viņa draudzējusies nevis viņa augsto sakaru dēļ, bet tāpēc, ka saskatījusi viņā dabas radītu šedevru. Mani mīlot jau sen. Apzinoties, ka es viņu cienītu vairāk, ja nebūtu tik viegli padevusies, bet negribējusi tirgoties ar savu laimi.

Dīvainu iespaidu uz mani atstāja šie principi, izteikti ar tik brīnišķīgām lūpām klusā, maigā, bet metāliska skanējuma pilnā balsī. Runādama viņa šad tad apglauda ap kājām kleitu, it kā atbrīvodama vietu blakus man. Brīžiem viņa noraudzījās uz pāri lidojošām kaijām, tad atkal ziņkāri lūkojās man sejā, it kā gribētu izlasīt tajā manas domas. Es klausījos ar apmierinātības sajūtu, jo viņas vārdi pierādīja, ka esmu uzminējis šo sievieti. Bet tajos bija arī kaut kas man pilnīgi jauns. Tā, augsti vērtēdams viņas prātu, es tomēr nācu pie slēdziena, ka Lauras rīcība ir vairāk instinktīva, izriet galvenokārt no viņas dabas, un nepieļāvu, ka viņa būtu spējīga izdomāt veselu sistēmu savas dabas tieksmju pamatošanai un attaisnošanai. Tas zināmā mērā pacēla viņu manās acīs: izrādījās, ka tur, kur es biju turējis viņu vairāk vai mazāk zemiskas savtības aizdomās, viņa bija rīkojusies tikai saskaņā ar saviem principiem — varbūt ļauniem un pat briesmīgiem, bet tomēr principiem. Man, piemēram, šķita, ka viņai ir slepens nodoms pēc Dēvisa nāves apprecēties ar mani, —

un viņa man pierādīja, ka alojos. Viņa pati par to ierunājās. Atzinās — ja es būtu lūdzis viņas roku, droši vien nebūtu spējusi atraidīt, jo mīlot mani vairāk, nekā es domājot (šai brīdī, nudien, redzēju kvēlu sārtumu, kas pārņēma viņas seju un kaklu), taču zinot, ka tas nekad nenotiks, un esot pārliecināta, ka agrāk vai vēlāk es viņu ar vieglu sirdi pametīšot: bet kas par to? «Lūk, es iegremdēja rokas ūdenī un jūtu brīnišķīgu vēsumu; vai tāpēc man būtu jāatsakās no šīs baudas, zinot, ka pēc dažiem mirkļiem saule izdzers šo vēso valgmi no manām rokām?»

To teikdama, viņa pārliecās pār laivas malu, tā ka viņas krūtis iezīmējās visā savā

nevainojamajā pilnība, un, saslapinājusi plaukstas, pasniedza tās man — mitras, sasārtušas, saules caurspīdētas.

Es satvēru šīs mitrās plaukstas, bet viņa, it kā atsaukdamās uz manu saviļņojumu, saldā, glāstoša balsī izdvesa:

— Nāc...

20. aprīlī

Vakar neredzēju Lauru visu dienu, bija nevesela. Saaukstējusies, līdz vēlam vakaram sēžot balkonā, un tagad viņai sāp zobi. Cik garlaicīgi! Par laimi, aizvakar pie Dēvisa atbrauca ārsts, kas tagad visu laiku uzraudzīs viņu, citādi nebūtu neviena, ar ko pārmīt kādu vārdu. Tas ir jauns itālietis, melns kā ogle, neliela auguma, ar lielu galvu un vērīgām acīm. Rādās ļoti inteliģents. Laikam jau pirmajā vakarā viņš aptvēra stāvokli un mūsu starpā valdošās attiecības, atrada visu par pilnīgi normālu un bez šaubīšanas atzina mani par īsto mājas saimnieku. Es nevarēju novaldīt smaidu, kad šorīt viņš man pajautāja, vai varot redzēt «grāfienes kundzi» un parakstīt viņai zāles. Šai zemē valda īpatnējas parašas. Visur citur, kad precēta sieviete krīt aizdomās, ka saietas ar citu, visa sabiedrība vienprātīgi vēršas pret viņu — bieži vien bezjēdzīgi nežēlīgi. Te ir gluži otrādi: te mīlestība ir tādā cienā, ka visi tūlīt nostājas tās pusē un slepeni atbalsta abus mīlniekus. Es pateicu itālietim, ka pajautāšu

«grāfienes kundzei», vai viņa vēlas viņu redzēt. Un tā šorīt pēc brokastīm ielauzos Lauras buduārā. Viņa pieņēma mani nevēlīgi tāpēc, ka viņai mazliet uztūcis vaigs, negribēja, ka viņu redzu šādā izskatā. Un patiešām — viņas izskats man atgādināja manas kādreizējās gleznošanas stundas. Toreiz es ievēroju, ka, gleznojot mūsdienu cilvēka ģīmetni, var atļauties dažādas neprecizitātes, pat šo un to izmainīt un tomēr, ja vien paliek izteiksme, ja paliek sejas ideja, līdzība necieš. Cita lieta, ja kopē

antīkus portretus: katra aplama līnija, katra novirzīšanās izjauc sejas harmoniju un pārvērš to par citu seju. Tagad es par to pārliecinājos pie Lauras. Uztūkums bija ļoti mazs, var teikt, to gandrīz nemanīja, tāpēc ka viņa visu laiku uzstājīgi vērsa pret mani veselo vaigu; bet, tā kā acis bija mazliet piesarkušas un plaksti nedaudz uzpampuši, sejai trūka agrākās harmoniskās pilnības un tā ne tuvu nebija tik skaista kā parasti.

Protams, Laurai es to neizrādīju, bet manus glāstus viņa tomēr uzņēma kaut kā satraukti, it kā viņu mocītu sirdsapziņas pārmetumi. Pēc viņas principiem vaiga uztūkums laikam ir nāvīgs grēks.

Savādi principi, neko neteiksi! Man arī, bez šaubām, ir sengrieķa dvēsele, bet līdzās pagānam manī atrodas arī vēl kaut kas vairāk. Lauru viņas filozofija ar laiku var padarīt ļoti nelaimīgu. Es saprotu, ka var pielūgt skaistumu vispār, bet kļūt par sava personiskā skaistuma dievinātāju nozīmē gatavot sev nelaimi. Kas tā par reliģiju, ko spēj sagrīļot viens uztūkums, bet pūtīte uz deguna — sagraut līdz pašiem pamatiem!

25. aprīlī

Tomēr būs jābrauc uz Šveici, jo tveice sāk kļūt neciešama. Turklāt laiku pa laikam uzpūš sirocco — gluži kā tāda svilinoša Āfrikas elpa. Tiesa, jūra mazliet atvēsina šo tuksneša vēju, taču tas ir ļoti nepatīkams.

Dēvisam sirocco ir ļoti kaitīgs. Ārsts tagad raugās, lai viņš nelieto morfiju, tāpēc vājnieks brīžiem ir ārkārtīgi uzbudināts, brīžiem galīgi apātisks. Bet es ievēroju, ka pat ārkārtīga uzbudinājuma brīžos viņš baidās no Lauras un no manis. Kas zina, vai šī

pusārprātīgā smadzenēs jau nesāk rasties vajāšanas mānija un vai viņu jau netirda aizdomas, ka mēs gribam viņu nogalināt vai noslīcināt? Vispār attiecības ar viņu ir viena no manas lomas vistumšākajām pusēm. Saku — viena, jo lieliski apzinos, ka ir arī daudz citu. Es nebūtu es, ja neredzētu, ka mana dvēsele šīs sievietes apkampienos ne tikai kļuvusi kūtra, bet arvien vairāk samaitājas. Nespēju pat izteikt, kādu riebumu, cik daudz rūgtuma un pašpārmetumu sākumā man sagādāja doma, ka tūdaļ pēc tēva nāves es ieniru šai izpriecu un juteklisku kaislību dūksnājā. Par to sašuta kā mana sirdsapziņa, tā manu jūtu izsmalcinātība, kas man nav noliedzama. Un man bija tik nepatīkami, ka es nespēju par to rakstīt. Tagad esmu kļuvis vienaldzīgs. Lāgiem izsaku sev pārmetumus, domāju par tiem, bet patiesībā tos neizjūtu.

Aneli cenšos aizmirst, tāpēc ka atmiņas par viņu manī sāpina, pareizāk sakot, tāpēc ka bez dvēseles satraukuma nespēju atcerēties šo Plošovas epizodi savā dzīvē.

Reizēm man liekas, ka neesmu viņas cienīgs, reizēm turpretī — ka biju ēzelis un uzvedos vienkārši smieklīgi ar šo meiteni, kas līdzīga dučiem citu. Tas kaitina manu patmīlību, un es pat jūtu tādu kā aizvainotību. Gadās, ka mani sāk nepatīkami šķebināt vainas apziņa pret Aneli, bet jau pēc stundas tā man liekas muļķīga un bērnišķīga. Visumā es nepieņemu sevi tādu, kāds biju Plošovā, bet nepieņemu arī

tādu, kāds esmu pašreiz. Manī it kā izzūd atšķirība starp labu un ļaunu; vēl vairāk —

šī atšķirība man kļūst vienaldzīga. Tas ir garīgā kūtruma rezultāts, bet, no otras puses, šis kūtrums ir mans glābiņš, jo, kad mani pārāk nomoka iekšējas pretrunas, tas pasaka: «Pieļausim, ka tu esi kļuvis sliktāks nekā biji, — kas par to? Kāpēc mocīties tā vai cita iemesla dēļ?»

Es redzu sevī vēl vienu pārmaiņu. Pamazām esmu pieradis pat pie tā, kas sākumā

tā uztrauca manas goda jūtas, un tagad jau diezgan vienaldzīgi pliķēju paralītiķi. Jau vairākas dienas manu, ka atļaujos darīt daudz ko tādu, ko es nekad nedarītu, ja Dēviss būtu nevis tāds fizisks un garīgs Lācars, bet spēcīgs vīrs, kas spēj aizstāvēt savu godu un īpašumu. Tagad mēs ar Lauru vairs pat nepūlamies braukt jūrā. Nebiju domājis, ka mana smalkjūtība arī šai ziņa varētu tā notrulināties. Tiesa, man nav grūti pateikt sev: kāda man daļa par šo vārgo levantieti? — bet, nudien, es bieži nespēju atvairīt domu, ka mana melnmataina dieviete ar Junonas uzacīm īstenībā ir nevis Junona, bet Kirke un ka viņas pieskāriens cilvēkus pārvērš par — kā lai to mitoloģiskāk pasaka? —

Rimeja audzēkņiem.

Bet, kad es sev jautāju, ar ko tas izskaidrojams, atbilde nozīmē tikpat kā daudzu manu agrāko uzskatu bankrotu. Mūsu mīlestība ir tikai miesas, nevis dvēseles mīlestība. Man neliek miera doma, ka mūsdienu cilvēks ar to nevar aprobežoties. Mēs ar Lauru bijām līdzīgi tikai dieviem un dzīvniekiem, bet nekad — cilvēkiem. Īstenībā

mūsu jūtas pat nevar saukt par mīlestību, jo mēs viens otram esam gan iekārojama, bet ne dārga būtne. Ja Laura būtu citāda un ja es arī būtu citāds, mēs būtu simtkārt laimīgāki un man šodien nebūtu tādas sajūtas, ka es tuvojos Eimeja cūku pajumtei. Es saprotu, ka mīlestība, kas grib būt tikai garīga, paliks vienīgi ēna; bet, kad tai pilnīgi trūkst gara, tā pārvēršas par zaņķi. Cita lieta, ka cilvēki, kurus skāris Kirkes burvju zizlis, var rast baudu arī zaņķī.

Man, hellēniska tipa cilvēkam, dīvaini un skumīgi rakstīt tādas lietas! Bet es sāku izturēties skeptiski arī pret savu Hellādu: es sāku šaubīties, vai var dzīvot ar izdzīvotām dzīves formām, un, tā kā vienmēr esmu atklāts, rakstu, ko domāju.

30. aprilī

Vakar pilnīgi negaidīti saņēmu tantes vēstuli. To man pārsūtīja šurp no Romas.

Vēstule rakstīta pirms divām nedēļām, un es nesaprotu, kāpēc tā tik ilgi nogulēja Casa Osoria. Tante ir pārliecināta, ka biju aizbraucis uz Korfu salu, bet domā, ka esmu jau atgriezies atpakaļ, un raksta:

Ar lielu ilgošanos un uztraukumu gaidām no Tevis vēstis. Es esmu veca, cieši ieaugusi zemē, un nekāds vējš mani nespēj izkustināt, bet uz Aneli žēl skatīties. Viņa laikam gaidīja Tavu vēstuli no Vīnes vai Romas, bet, kad tā nepienāca, sāka uztraukties. Pēc tam nomira Tavs tēvs. Anetes klātbūtnē es tīšām runāju skaļi, ka tagad Tu nevari domāt ne par ko citu kā tikai par savu zaudējumu, bet pēc dažam nedējām izrausies no sastinguma un atgriezīsies aktīva dzīvē. Mēs ar Aneli par Tevi nerunājam atklāti, bet lieliski saprotamies. Es redzēju, ka viņa nomierinājās. Bet, kad pagāja mēnesis un Tu neatsūtīji pat dzīvības zīmi, atkal sāka baiļoties — galvenokārt par Tavu veselību, bet laikam arī par to, ka Tu mūs esi galīgi aizmirsis. Es arī

uztraucos un vairākas reizes rakstīju uz Korfu, poste restante, kā bijām norunājuši.

Nesaņēmusi nekādu atbildi, tagad rakstu uz Tavu Romas adresi, jo domas, ka varbūt esi slims, sagandē mūsu dzīvi. Uzraksti kaut dažus vārdus, bet vispirms izraujies, dārgais Leon, no apātijas un kļūsti tāds, kāds Tu esi! Būšu vaļsirdīga: Aneli ļoti satrauca vēl arī tas, ka kāds te sastāstījis viņas mātei, it kā Tu esot plaši pazīstams brunču mednieks. Vari iedomāties manu sašutumu! Celina izmisumā pateica to savai meitai, un tagad vienai nepārtraukti ir migrēna, otra, nabadzīte, kļuvusi bāla, novājējusi un tik ļoti pārvērtusies, ka žēl uz viņu skatīties. Bet cik viņa jauka meitene un laba kā eņģelis! Izliekas jautra, lai neskumdinātu māti, bet es lieliski redzu, kas ar viņu notiek, un man sirds plīst pušu. Manu dārgo zēn, es nerunāju par to ar Tevi Romā aiz cieņas pret Tavām bēdām, bet tāda nelaime kā tuvinieku nāve ir dieva griba, ar ko vajag samierināties un nezaudēt dzīves sparu. Vai nevari uzrakstīt mums kādu vārdiņu, kas mūs nomierinātu? Apžēlojies par meiteni! Es neslēpšu, ka mana karstākā vēlēšanās ir, lai pēc tam, kad būs beigušās Tavas sēras, kaut vai pēc gada vai diviem, jūs apprecētos, jo, manuprāt, Anele ir fenikss. Bet, ja Tu būtu izlēmis citādi, ari tad būtu labāk, ja kaut kādā veidā liktu mums to saprast. Tu zini, ka es nekad nepārspīlēju un, ja par to rakstu, tad tāpēc, ka patiešām baiļojos par Aneles veselību. Turklāt ņem vērā, ka runa ir par visu viņas nākotni. Arvien biežāk pie viņām sācis nākt Kromickis, un jādomā, ka viņam ir zināmi nolūki. Es gribēju viņu pa savam paradumam bez garas runāšanas padzīt — jo vairāk tāpēc, ka, man liekas, tieši viņš būs samelsis par Tavām draiskulībām, bet Celina lūdza mani to nedarīt.

Viņa ir galīgi izmisusi un vairs netic Tavai mīlestībai uz Aneli. Ko es varēju darīt?

Bet ja viņai to saka mātes nojauta? Atraksti, dārgo Leon, pēc iespējas ātrāk un pieņem vecas sievietes skūpstu un svētību, kurai Tu esi vienīgais pasaulē! Anele savā

laikā gribēja nosūtīt Tev līdzjūtības apliecinājumu, bet Celina viņai neļāva, par ko es ar viņu sastrīdējos. Celina ir ļoti laba sieviete, bet reizēm viņa mani kaitina. Sirsnīgi sveicieni no visiem! Jaunais Hvastovskis pie mums atver alus brūzi. Bija sava nauda, daļu es viņam aizdevu.

Pirmajā mirklī man likās, ka šī vēstule uz mani neatstāj nekādu iespaidu, pēc tam sāku staigāt pa istabu un sapratu, ka maldos. Iespaids arvien palielinājās un beidzot kļuva neizturams. Pēc stundas es izbrīnījies pateicu sev: «Kas par velnu, es taču ne par ko citu vairs nedomāju!» Dīvaini, cik strauji mani pārņēma visdažādākās jūtas —

cita pēc citas, kā vēja trenkti mākoņi! Cik es tomēr esmu nervozs! Vispirms man kļuva žēl Aneles. Viss, ko vēl nesen biju jutis pret viņu, bet kas līdz šim it kā slēpās manas dvēseles spraugās, pēkšņi izrāvās uz āru kā tvaiks. Braukt, nomierināt, piekļaut, aplaimot — tāda bija pirmā atsaukšanās, pirmā sirds vēlme bez skaidri formulētas gribas, bet ļoti spēcīga. Bet, kad iedomājos viņas saraudātās acis, viņas rokas manās rokās, manas agrākās jūtas pret viņu atdzima visā savā varenībā. Pēc tam es domās salīdzināju viņu ar Lauru, kurai šis salīdzinājums bija liktenīgs. Mans pašreizējais dzīves veids man iesprūda rīklē kā sunim kauls. Sajutu tieksmi pēc tīrāka gaisa, nekā bija tas, ko elpoju šeit, pēc klusuma, maiguma un sevišķi — jutu patiesīguma. Mani pārņēma prieks, ka nekas vēl nav zaudēts, ka visu vēl var labot un ka tas ir atkarīgs tikai no manas gribas. Pēkšņi es atcerējos Kromicki un Aneles māti, kura, neticēdama man, laikam bija nostājusies viņa pusē. Domājot par viņiem, mani pārņēma niknums, kas, pakāpeniski pieaugdams, pārmāca visas citas jūtas. Jo vairāk es atzinu, ka panei Celinai ir visas tiesības nerēķināties ar mani, jo dziļāk jutos aizvainots, ka viņa man netic. Beidzot iedegos svelošās dusmās uz sevi un visiem pārējiem. Viss, ko es domāju un jutu, iekļāvās dažos vārdos: labi, lai tā būtu!

Vēstule pienāca vakar; šodien, apsverot to mierīgāk, ar izbrīnu konstatēju, ka šis aizvainojums man dziļi iegūlis dvēselē un kļuvis varbūt vēl lielāks nekā bija vakar.

Atrodos pilnīgi šīs sajūtas varā. Saku sev visu, ko veselīgi domājošs cilvēks var sev teikt, tomēr nekādi nevaru to Kromicki piedot ne mātei, ne meitai. Jo Anele taču varētu ar vienu vardu aizcirst viņam ceļu uz Plošovu, bet, ja viņa to nedara, tā ir piekāpšanās mātei, citiem vārdiem sakot, viņa mani upurē, lai pasargātu māti no migrēnām. Visbeidzot, Kromicka apmeklējumi pazemina manās acīs Aneli, kropļo viņu, pielīdzina banālam precinieku gaidošas jaunavas tipam. Es nevaru par to mierīgi runāt.

Varbūt es spriežu un uztveru visu kā pārāk sakaitināts cilvēks, varbūt manī runā

pārliecīga patmīlība — varbūt; un, kaut arī protu skatīties uz sevi no malas, šoreiz šī dubultošanās spēja neko nelīdz. Uztraucos un skaišos arvien vairāk. Pat rakstīšana par to plosa manus nervus, tāpēc — pārtraucu.

1. maijā

Nakti domāju: «Varbūt rīt būšu mierīgāks.» Kur nu! Manī augtin aug niknums pret Aneles māti, pret Aneli, tanti un pret sevi pašu. Katram dzīvam radījumam ir sava āda, un ar to ir jārēķinās; bet viņas nav ņēmušas vērā, ka mana ir drausmīgi plāna. Vai man te, Peļjī, nav labi? Laura ir kā marmora bluķis. Pie viņas es vismaz nemokos, jo, izņemot skaistumu, viņai nekā cita nav. Man pietiek šo pārsmalcināto, jūtīgo dvēseļu! Lai viņas mierina Kromickis!

2. maijā

Pats šodien aiznesu uz pastu vēstuli tantei. Uzrakstīju, ka vēlu panam Kromickim laimi ar pannu Aneli, bet pannai Anelei ar panu Kromicki. Ja jūs gribējāt no manis noteiktu atbildi, tad te tā ir.

3. maijā

Man ienāca prātā, vai ieminēšanās par Kromicki tantes vēstulē nebija sieviešu diplomātija, vai tas nebija domāts kā uzmudinājums man? Ja tā, tad apsveicu tanti ar izdomu un cilvēku pazīšanu.

10. maijā

Pagāja nedēļa. Visu šo laiku nerakstīju, staigāju kā apreibis. Mani pastāvīgi tirda drausmīgas skumjas un žēlums. Anele nebija un nav man vienaldzīga. Nāk prātā

Hamleta vārdi: «Es mīlēju Ofēliju tā, kā četrdesmittūkstoš brāļu nevarētu viņu mīlēt.»

Tikai es to izteiktu citādi: «Es mīlēju Aneli vairāk par četrdesmittūkstoš Laurām!»

Un vajadzēja notikt, ka tieši es sagādāju viņai ciešanas! Brīžiem mani mierina doma, ka kopdzīve ar tādu cilvēku kā es padarītu viņu nelaimīgu, — bet tas nav tiesa! Ja viņa kļūtu mana, es būtu labs pret viņu. Mani tikai kremt aizdomas, ka viņai pietiks arī Kromicka.

Domājot par to, manī atkal viss sāk vārīties un esmu gatavs nosūtīt otru tādu pašu vēstuli.

Tas ir noticis! Šī apziņa ir vienīgais mierinājums tādiem cilvēkiem kā es, jo nu var salikt rokas klēpī un atkal nīkt bezdarbībā. Varbūt tā ir ārkārtīga vājuma pazīme, bet man šis «noticis» sagādā zināmu atvieglojumu.

Nu jau varu domāt mierīgāk.

Es situ sev pa galvu un jautāju, kā tas ir noticis, ka cilvēks, kas ne tikai lepojas ar neparasti attīstītu pašizpratni, bet kuram tās patiešām netrūkst, vairākas dienas vadījās tikai no refleksiem. Kāda tad nozīme ir pašizpratnei, ja pirmajā nervu uztraukumā tā

nobēg tālos smadzeņu kambaros un izturas kā savu refleksu darbības pasīvs liecinieks? Lai apsvērtu visu post factum? Nezinu, ko tas man dos, bet, ja nekā cita nevaru darīt, lai no tā atlec kaut vai tik daudz labuma. Tātad: kāpēc es rīkojos tā, kā

es rīkojos? Acīmredzot tāpēc, ka esmu tiešām inteliģents, varbūt pat pārāk inteliģents cilvēks (rauj mani jupis, ja es glaimoju sev vai lielos!), bet neesmu gudrs. It īpaši man trūkst mierīga, vīrišķīga prāta. Es nevaldu savus nervus, esmu pārāk jūtīgs; mani, runājot dzejnieka vārdiem, varētu ievainot pat divkārt saliekta rozes ziedlapiņa. Manā

inteliģencē ir kaut kas sievišķīgs. Varbūt šai ziņā neesmu nekāds izņēmums un daudzi vīriešu drēbēs ģērbušies cilvēki — sevišķi pie mums, Polijā, — pieder pie tā paša tipa? Tas man ir mazs mierinājums. Šāds prāts gan spēj daudz ko saprast, bet ir slikts padomnieks dzīvē: tas vienmēr nemierīgi šaudās, svārstās, pārāk apsver katru nodomu un pēdīgi izgaist krustceļos. Tas mazina cilvēka darbošanās spēju, attīsta rakstura vājumu, šo mūsu ļoti izplatīto trūkumu. Un es sev jautāju vēl: ja tantes vēstulē nebūtu pieminēts Kromickis, vai tad iznākums būtu cits? Dieva vārds, neiedrošinos atbildēt: jā! Tas nebūtu tik drīz — par to nav šaubu —, bet kas zina, vai būtu labvēlīgāks. Vājiem raksturiem vajadzīgi bezgalīgi atvieglojumi: tikai stiprus cilvēkus pretestība mudina darboties. Laura, kas vienā ziņā ir nojautīga, laikam to saprata un varbūt tāpēc bija tik mīļa.

Kāds no visa tā slēdziens? Ka es esmu muļļa? Nebūt ne! Cilvēks, kas nebaidās teikt sev patiesību, nevairītos arī no šīs atzīšanās, — bet tas nav tiesa! ... Es jūtu, ka bez ilgas apdomāšanās varētu doties uz ziemeļpolu vai kļūt par misionāru un braukt uz Āfrikas vidieni: man ir zināma dedzība, zināma iedzimta drosme, esmu spējīgs piedalīties pārgalvīgos nodomos, riskantos pasākumos. Man ir možs temperaments un ārkārtīgs kustīgums, kaut arī ne tik liels kā, piemēram, Sņatiņskim.

Tikai tad, kad vajag izšķirt kādu dzīves jautājumu, mans skepticisms dara mani nespējīgu, prāts apjūk vērojumos un secinājumos, gribai nav uz kā balstīties un mana rīcība daļēji atkarīga no nejaušiem ārējiem apstākļiem.

12. maijā

Lauru es neesmu mīlējis nekad, lai gan biju un aizvien vēl esmu viņas fiziskā

burvīguma varā. Pirmajā mirklī tas varbūt izklausās dīvaini, bet būtībā tā ir visai parasta parādība. Cilvēks var būt pat iemīlējies un nemīlēt. Cik reizes man nav gadījies redzēt rūgtu, ķildīgu, aizvainojošu kaislību! Tieši tāpēc tādu, ka tai pamatā

nebija mīlestības. Es laikam jau tiku minējis, ka Sņatiņski ne tikai mīlējas, bet arī ļoti mīl viens otru, tāpēc viņiem kopā ir labi... Ak, es jūtu, ka arī es ļoti mīlētu Aneli un ka mums arī kopā būtu labi... Labāk par to nerunāt! ... Laura droši vien varētu nosaukt daudz vīriešu, kas bija neprātīgi iemīlējušies viņas melnajos matos, viņas statujiskajās formās, viņas uzacīs, balsī, skatienā, galvas turēšanas veidā un tā tālāk, taču esmu pārliecināts, ka neviens viņu nekad nav mīlējis. Šī īpatnējā sieviete gandrīz nepārvarami pievelk un vienlaikus atgrūž. Es jau teicu, ka, izņemot skaistumu, viņā

vairāk nav nekā, jo pat viņas neparastā inteliģence ir tikai verdzene, kas metas ceļos pie viņas skaistuma kājām lai sasietu koturnu saites. Pirms apmēram nedēļas redzēju, ka Laura deva dāvanu nesen noslīkuša zvejnieka bērnam, un nodomāju: viņa mierīgi un ar baudu izdurtu šim pašam bērnam acis, ja būtu pārliecināta, ka tas viņai labāk piestāv. To jūt — un tāpēc šādas sievietes dēļ var zaudēt galvu, bet viņu nevar mīlēt.

Laura saprot visu, tikai ne to.

Toties cik viņa skaista! Kad pirms dažām dienām viņa nāca lejā pa kāpnēm uz dārzu, grozīdama savus krāšņos gurnus, «šķita, ka es kritīšu», kā saka Slovackis. Tik tiešām — atrodos divu spēku varā, no kuriem viens pievelk, otrs atgrūž. Gribu braukt uz Šveici un tai pašā laikā gribu atgriezties Romā. Kā tas beigsies, nezinu. Ribo pareizi saka, ka gribu ir tikai apziņas stāvoklis, nevis gribas akts; vēl jo mazāk gribas akts ir divkāršs gribu. Saņēmu vēstuli no sava notāra, viņš aicina mani uz Romu mantojuma lietā, esot jānokārto kādas formalitātes, kuras varbūt varētu nokārtot arī bez manis, ja es noteikti negribētu braukt... Tomēr tas ir iemesls ... Kopš kāda laika Laura man patīk mazāk nekā agrāk. Tā nav viņas vaina, viņa vienmēr ir vienāda; vienkārši neapmierinātību ar sevi es pārnesu arī uz viņu. Šaubu plosīts, es ne tikai meklēju pie viņas mieru, bet arī it kā apzināti pazemojos, par to tagad man uz viņu dusmas. Par šiem maniem pārdzīvojumiem viņa nekā nenojauta. Kāda viņai varēja būt daļa par to, kas nekalpoja viņas izdaiļošanai? Viņa ievēroja tikai to, ka esmu uzbudinātāks un iekaisīgāks nekā parasti, mazliet painteresējās par iemesliem, bet pārāk neuzstāja.

Varbūt mana tieksme uz Lauru uzvarēs, nu, es neaizbraukšu, bet katrā ziņā rīt vai jau šodien pat pateikšu viņai, ka man ir jāaizbrauc. Interesanti, ka viņa uzņems šo vēsti, jo interesantāk tāpēc, ka nekādi nespēju to iedomāties. Man ir aizdomas, ka ar visām savām jūtām pret mani, kas, starp citu, līdzīgas manām jūtām pret viņu, viņa arī nemīl mani, protams, ja vispār atzīst par vajadzīgu mīlēt vai nemīlēt kādu. Mūsu dvēselēm ir daudz līdzības, bet arī tūkstoš atšķirību.

Esmu drausmīgi noguris. Nevaru nedomāt par to, kādu iespaidu mana vēstule atstāja Plošovā. Domāju par to vienmēr, pat tad, kad esmu kopā ar Lauru: visu laiku redzu Aneli un tanti. Cik laimīga ir Laura ar savu mūžīgo mieru! Man ir tik grūti tikt ar sevi galā.

Priecājos par gaidāmo vietas maiņu. Kaut arī Peļjī ir jūras kūrorts, tomēr pašreiz galīgi tukšs. Tveice neciešama. Jūra laiski snauž, nepakustinot ne vilnīti pat pie krasta, it kā vairs nespētu paelpot no karstuma. Reizēm uzpūš smacīgs vējš, saceļot baltu putekļu mākoņus, kas biezā kārtā nogulstas uz palmu, buksusu, vīģu un miršu lapām un caur nolaistām žalūzijām iespiežas istabās. Man sāp acis, jo visas sienas atspoguļo tik žilbinošu gaismu, ka dienas vidū uz tām nav iespējams skatīties.

Vai nu uz Šveici, vai uz Romu, ka tikai aizbraukt no šejienes! Man šķiet, ka visur būs labāk nekā šeit. Starp citu, braukt gatavojāmies visi. Dēvisu neesmu redzējis jau četras vai piecas dienas. Baidos, ka kuru katru dienu viņš var sajukt prātā. Ārsts man teica, ka nabaga vīrs atkal un atkal vedinot viņu pamēroties spēkiem. Tā esot ļoti slikta zīme.

Roma, Casa Osoria, 18. maijā

Man laikam bija vajadzīga vientulība. Pašreiz es jūtos tāpat ka pirmajās dienās Peļjī — skumji un reizē labi. Te pat labāk nekā Peļjī, jo te man nav tā nemiera, kādu tur no paša sakuma radīja Lauras klātbūtne. Klīstu pa tukšo, tumšo māju, atrodu tūkstošiem sīkumu, kas man atgādina tēvu, un manā sirdī mostas atmiņas par viņu.

Viņa tēls arī jau bija ietinies zilganā dūmakā, bet tagad ik uz soļa sastopos ar viņa agrāko, reālo dzīvi. Uz galda viņa darbistabā atrodas palielināmais stikls, ar kuru viņš aplūkoja iegūtos paraugus; bronzas dzeloņi, ar kuriem izkasīja sakaltušo zemi no izraktajiem traukiem; krāsas otiņas, iesākti rokraksti, piezīmes par kolekciju, vārdu sakot, tūkstoši sīkumu. Reizēm man šķiet, ka viņš ir tikai izgājis un drīz atkal atgriezīsies pie sava ikdienas darba, bet, kad šī ilūzija izgaist, man kļūst viņa patiesi žēl un es jūtu, ka mīlu viņu ne vien kā atmiņu, bet arī kā cilvēku, kas guldīts mūžīgā

dusā Campo Santo kapsētā.

Ar to izskaidrojamas manas skumjas, bet tās ir tik daudz tīrākas pār visām citām jūtām, kas valdonīgi izrīkojās ar mani pēdējā laikā, ka man ar tām ir labi, es jūtos labāks, vismaz ne tik ļoti samaitāts, kā man šķita ... Es pārliecinājos arī, ka nekāda —

pat visizmisīgākā prātošana neatņem cilvēkam spēju priecāties par kādu cēlu īpašību viņa dvēselē. Kas viņā rada šo nevaldāmo un nepārvaramo cenšanos pēc laba?

Dažreiz, sācis šķetināt šo kamolu, es aizeju ļoti tālu. Kā mūsu prāts ir vispārējās esamības loģiskās likumības atspoguļojums, tā varbūt arī mūsu izpratne par labo ir kāds absolūtā labā atspulgs? Ja tā būtu, cilvēki varētu uzreiz izbeigt visas savas šaubas un iesaukties ne tikai «Eurēka!», bet arī «Aleluja!». Tomēr es baidos, ka šī

mana teorija nesabrūk — tāpat kā daudzas citas, tāpēc neiedrošinos to izvērst. Vispār tā man ir vairāk nojauta nekā prāta secinājums, bet ar laiku pie šī jautājuma noteikti atgriezīšos, tāpēc ka tas man saistās ar ērkšķa izvilkšanu nevis no kājas, bet no dvēseles. Pašreiz jūtos pārāk noguris, man ir pārāk skumji, bet reizē arī pārāk mierīgi un labi.

Man šķiet, ka no visiem dzīvajiem radījumiem pasaulē tikai cilvēks bieži spēj rīkoties pret savu gribu. Izrādās, ka man sen bija vēlēšanās aizbraukt no Peļjī, bet es paliku tur un paliku no dienas uz dienu. Pat vēl aizbraukšanas priekšvakarā biju gandrīz pārliecināts, ka palikšu; negaidīti man nāca palīgā pati Laura.

Es pateicu viņai par notāra vēstuli un par aizbraukšanu tikai tāpēc, lai redzētu, kādu iespaidu tas uz viņu atstās. Bijām divatā. Gaidīju kādu viņas izsaucienu, kādu satraukumu, kādu protestu — nekā tamlīdzīga!

Izdzirdusi jauno vēsti, viņa pagriezās pret mani, ielaida pirkstus manos matos un, pievilkusi manu seju pie savas, pajautāja:

— Tu taču atgriezīsies, vai ne?

Nudien, man vēl līdz šai dienai ir mīkla, ko tas varēja nozīmēt. Vai viņa uzskatīja, ka man noteikti jābrauc? Vai, pārliecināta par sava skaistuma varu, ne brīdi nešaubījās, ka es atgriezīšos? Vai, beidzot, izmantoja gadījumu, lai tiktu no manis vaļā, jo pēc šāda jautājuma man nekas cits neatlika kā aizbraukt? Maigais žests, kas pavadīja viņas jautājumu, mazliet runā pretī šim pieļāvumam, kas tomēr man liekas visticamāks. Brīžiem esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka viņa gribēja man pateikt:

«Nevis tu atsakies no manis, bet es no tevis.» Jāatzīst, ja tā bija atteikšanās, tad Lauras veiklība patiešām ir pārsteidzoša un jo apbrīnojamāka tādēļ, ka viņa to izdarīja maigi un mīļi, atstājot mani neziņā, vai viņa par mani zobojas vai ne. Bet kāpēc man aloties? Ar savu jautājumu viņa vinnēja spēli. Varbūt jebkurā citā reizē mana patmīlība justos aizskarta, bet tagad man ir vienalga.

Tomēr tovakar mēs ne tikai nekļuvām aukstāki savā starpā, bet gluži otrādi —

bijām vēl maigāki nekā parasti. Izšķīrāmies ļoti vēlu. Es vēl tagad redzu, kā Laura, aizsegusi ar roku sveci, nolaistām acīm pavada mani līdz durvīm. Viņa bija tik daiļa, ka man vienkārši kļuva žēl braukt prom. Nākamajā dienā viņa atvadījās no manis stacijā. Tējas rožu pušķi es pazaudēju tikai Dženovā. Apbrīnojama sieviete! Jo vairāk es no viņas attālinājos, jo līdzās fiziskām ilgām sajutu arvien lielāku atvieglojumu.

Braucu bez apstājas līdz pat Romai un tagad jūtos kā no būrīša izsprucis putns, 22. maijā

No paziņām šeit nesastapu gandrīz neviena. Karstums visus aizdzinis uz vasarnīcām vai kalniem. Dienu ielās maz gājēju, sastopami vienīgi ārzemnieki, lielākoties angļi ar muslīnu apvītas korķa ķiverēs, ar sarkaniem ceļrāžiem rokās un mūžīgo « Very interesting!»1 uz lūpām. Dienas vidū mūsu Babuino ir tik tukša, ka reto gājēju soļi skaļi atbalsojas uz trotuāriem. Toties vakaros visās ielās cilvēku drūzma. Ap šo laiku mani vienmēr moka aizdusa un nervu satraukums, tāpēc eju svaigā gaisā, klīstu, kamēr pagurstu, un tas man sagādā ārkārtīgu atvieglojumu. Mana pastaiga parasti beidzas ar Pinčio. Bieži vien es trīs un četras reizes mēroju šo brīnišķīgo terasi. Ap šo laiku tur salasās daudz iemīlējušos pārīšu. Vieni staigā zem rokas, salikuši kopā galvas un it kā no laimes pārpilnības skatīdamies uz augšu, citi sēž uz soliņiem, paslēpušies koku ēnā. Spuldžu mirgojošā gaisma no tumsas dzīlēm reizēm izceļ cepures spalvu pusaizsegtu bersaljera2 profilu, reizēm gaišu meitenes kleitu, reizēm strādnieka vai studenta seju. Manās ausīs visu laiku skan čuksti, zvēresti, klusi dungotas dziesmiņas. Jūtos, it kā atrastos pavasara karnevālā, un man ir ļoti patīkami iejukt šai pūlī un atpūsties tā jautrības un veselības gaisotnē. Cik laimīgi, cik vienkārši ir šie cilvēki! Es uzņemu sevī viņu vienkāršību, kas nomierina manus nervus labāk nekā hlorala. Vakari ir silti un gaiši, ar svaigām vēsmām. Virs Trinita dei Monti paceļas mēness un kā sudraba laiva peld pāri šim cilvēku ņudzeklim, apmirdzot koku galotnes, namu jumtus un torņus. Terases pakājē čalo un zaigo ugunīs pilsēta, bet tālumā sudrabotā migliņā tumšo Svētā Pētera baznīcas siluets ar mirdzošu kupolu kā otru mēnesi. Sen Roma man nebija likusies tik skaista!

Es atrodu tajā savādu jaunu burvību. Mājās katru vakaru pārnāku vēlu un eju gulēt gandrīz laimīgs, apzinoties, ka rīt atkal pamodīšos Romā. Bet kā guļu!... Nezinu, varbūt tas ir no noguruma, bet guļu tik dziļā miegā, ka pat pēc pamošanās vēl jūtos kā

apreibis.

No rīta apspriežos ar notāru. Dažreiz savām vajadzībām sastādu tēva kolekcijas sarakstu. Savā testamentā, kurā esmu uzrādīts par vienīgo mantinieku, tēvs to nav novēlējis pilsētai, tātad kolekcija tagad ir mans īpašums. Pildot viņa gribu, es bez vilcināšanās atdotu to pilsētai, bet baidos, vai tēvu nebūs ietekmējuši tantes apsvērumi un vai viņš ar nolūku nav novēlējis kolekciju pilsētai, lai to kādreiz varētu pārvest uz dzimteni. Ka tēvs savas dzīves pēdējās stundās par to tika domājis, liecina daudzi punkti viņa testamentā. To skaitā ir vairāki sīki novēlējumi attālākiem radiniekiem, bet viens mani aizkustināja vairāk, nekā es varu izteikt. Tajā teikts:

«Madonnas (Sassoferato) galvu novēlu savai nākamajai vedeklai.»

25. maijā

Tēlnieks Lukomskis jau kādu mēnesi veido mana tēva portretu visā augumā, vadoties no krūšutēla, ko viņš bija izgatavojis pirms vairākiem gadiem. Pēcpusdienas stundās bieži eju pavērot, kā viņam sokas darbs. Viņa darbnīca it kā pārceļ mani citā

pasaulē. Tā ir līdzīga šķūnim ar vienu milzīgu logu augšā, ziemeļu pusē, tāpēc darbnīcas apgaismojums ir auksts, bez saules mirdzuma. Kad es tur sēdu, man šķiet, ka neesmu Romā. Šo iespaidu vēl pastiprina pats Lukomskis, kuram ir ziemeļnieka galva, gaiša bārda un zilas, miglainas mistiķa acis. Abi viņa palīgi ir poļi; abi suņi dārzā saucas poļu vārdos — Kruks un Kurta: īsi sakot, tā ir kāda hiperborejiska sala dienvidu jūrā. Man patīk tur ciemoties tieši šī īpatnējā iespaida dēļ, patīk arī skatīties, 1 Ļoti interesanti! (Angļu val.)

2 No itāliešu bersagliere — itāliešu armijas speciālo strēlnieku daļu kareivis. (Tulk. piezīme.) kā Lukomskis strādā. Tad viņā jūt spēku un vienkāršību. Sevišķi interesants viņš kļūst, kad atvirzās no skulptūras, lai palūkotos uz to no attāluma, pēc tam ātri atgriežas atpakaļ, it kā dodoties uzbrukumā. Viņš ir ļoti talantīgs tēlnieks. Tēva skulptūra augtin aug viņa rokās un pārsteidz ar lielo līdzību. Tas būs ne tikai portrets, bet arī mākslas darbs.

Lukomskis ir viens no tiem cilvēkiem, kuri vairāk par visu mīl skaistas formas.

Man šķiet, ka viņš pat domā ar grieķu degunu, torsu, roku, galvu palīdzību, vārdu sakot: ne ar ideju, bet ar formu, turklāt klasisko formu palīdzību. Romā viņš dzīvo jau piecpadsmit gadu un vēl arvien apmeklē muzejus un galerijas, it kā tikai vakar būtu atbraucis. Izrādās, ka šāda mīlestība var aizpildīt visu cilvēka dzīvi un kļūt par viņa reliģiju— varbūt vienīgi ar noteikumu, ka viņš ir tās priesteris. Lukomskis dievina skaisti veidotus cilvēkus, tāpat kā ticīgais dievina svētbildes. Reiz es pajautāju: kura, viņaprāt, ir pati skaistākā sieviete Romā? Viņš nešaubīdamies atbildēja: — Dēvisa kundze, — un tūlīt ar abu roku lielajiem pirkstiem sāka zīmēt gaisā viņas stāvu tik brīvi un izteiksmīgi, kā spēj vienīgi mākslinieki. Parasti noslēgts un melanholisks cilvēks, šai brīdī Lukomskis tā atplauka, ka pat viņa acis zaudēja parasto mistisko izteiksmi. — Piemēram, šī vieta, — viņš teica, velkot arvien jaunas līnijas, — vai arī šī... Viņa ir skaistākā sieviete ne vien Romā, bet visā pasaulē.

Sevišķi viņu sajūsmina Lauras kakls. Kad viņa paceļot galvu, kakls kļūstot it kā

par sejas pagarinājumu, jo neesot šaurāks par pašu seju, kas esot ārkārtīgs retums; tikai Transtverē vienkāršām sievietēm dažreiz varot ieraudzīt šādu kaklu, bet nekad tik nevainojamu. Patiešām — mēģinājumi atrast Laurai kādu fizisku trūkumu būtu velta laika tērēšana. Lukomskis pat izteica domu, ka Forumā vajadzētu uzstādīt šādu sieviešu statujas vēl viņu dzīves laikā. Es, protams, neiebildu.

29. maijā

Šī mantojuma kārtošanas itāliešu procedūra jau sāk man apnikt. Cik lēni, ņemot vērā viņu iedzimto temperamentu, viņi visu dara, cik milzīgi daudz runā! Esmu, burtiski, apvārdots. Sadabūju dažus jaunākos franču romānus un lasu tos caurām dienām. To autori manā uztverē ir veikli zīmētāji. Cik ātri un prasmīgi viņi iezīmē

katru tēlu, cik spēka un izteiksmības šais uzmetumos! Tehnika viņiem ir nepārspējama. Bet par notēlotajiem cilvēkiem man jāatkārto tas, ko reiz jau tiku teicis, ka viens otrā viņi mīl tikai ārieni un vairāk neko. Izņēmuma gadījumos tas tā var būt, bet, ka visā Francijā no viena gala līdz otram neviens neprastu mīlēt citādi,

— lai viņi to stāsta kādam citam. Es pārāk labi pazīstu Franciju un zinu, ka īstenībā tā šai ziņā ir labāka par savu literatūru. Dzīšanās pēc spilgtas, reālas patiesības padara romānus neīstus. Cilvēks mīl personību, bet personību veido ne tikai sejas izskats un izteiksme, skatiens, balss, figūra, bet arī prāts, raksturs, domāšanas veids, vārdu sakot, daudzas garīgas un morālas īpašības. Mana attieksme pret Lauru ir vislabākais pierādījums tam, ka jūtas, kas izriet vienīgi no ārienes dievināšanas, pat nepelna mīlestības nosaukumu. Starp citu, Laura ir izņēmums.

31. maijā

Vakar brokastoju kopā ar Lukomski, vakarā, kā parasti, klaiņoju pa Pinčio. Mana iztēle reizēm aizved mani no īstenības. Es iedomājos, ka vedu zem rokas Aneli. Mēs ejam, sarunādamies kā cilvēki, kuri mīl viens otru vairāk par visu pasaulē. Man bija 63

tik labi, cik labi nekad nebija ar Lauru, toties, kad iztēle beidza darboties, — kāda vientulības sajūta pārņēma! Man negribējās iet mājās. Visu nakti nevarēju aizmigt.

Mana dzīve ir šausmīgi bezjēdzīga. Šī nebeidzamā iedziļināšanās sevī ved tikai pie tukšuma. Bet es jūtu, ka varēja būt citādi. Pat brīnos, ka atmiņas par Aneli manī ir tik dzīvas. Kāpēc, piemēram, nekad neiedomājos, ka eju zem rokas ar Lauru, bet nupat, atcerējies viņas vārdu, klusībā piebildu: «Rauj viņu nelabais!» Man bieži vien šķiet, ka es turēju laimi aiz abiem spārniem un tomēr ļāvu tai aizlidot.

2. jūnijā

Sen nebiju tā brīnījies kā šodien par Lukomski. Mēs kopā aizgājām uz muzeju Kapitolā. Jau pie Veneras statujas viņš pārsteidza mani, kad, griežot to apkārt uz kustīgās pamatnes, pateica, ka viņam labāk patīkot Praksitela Psihe, tāpēc ka tā ir apgarotāka. No tāda plastiķa mutes tas skanēja neparasti. Vēl lielāks pārsteigums mani gaidīja pie mirstošā gladiatora jeb gallieša statujas. Lukomskis klusēdams vēroja to gandrīz pusstundu, pēc tam caur sakostiem zobiem — kā vienmēr, kad viņu kaut kas bija saviļņojis, pateica:

— Jau simtiem reižu ir teikts, ka viņam ir slāvu tipa seja, un patiešām! — tas taču ir pārsteidzoši!... Mans brālis nomā Kozluvekas muižu pie Serpcas. Tur bija zirgu puisis Mihna.,. Pērngad viņš noslīka, peldinot zirgus. Un es jums teikšu!... Uz mata tā

pati seja. Reizēm es te nostāvu veselu stundu — jūtu nepieciešamību ...

Es negribēju ticēt savām ausīm un izbrīnījos, ka mums uz galvas neuzgāžas Kapitola griesti. Serpca, Kozluveka, Mihna šeit — šai antīko un klasisko formu pasaulē! Un kas to saka? — Lukomskis! Un tēlniekā man tūlīt atklājās cilvēks, «Ak tad tāds plastiķis tu man esi, brālīt,» es nodomāju, «tāds grieķis un romietis? Tu, kas nāc šurp skatīties uz gladiatoru nevis tā formu dēļ, bet tāpēc, ka tas tev atgādina Mihnu no Kozluvekas? Tagad es saprotu, ko nozīmē tava mazrunība un melanholija.»

Lukomskis laikam uzminēja manas domas, tāpēc, ka nolaida savas mistiskās acis un sāka runāt saraustīti un steidzīgi, it kā taisnodamies par to, ko nupat bija pateicis:

— Te Romā dzīvot un dzīvot, nekad nemirt! ... Man veicas... Nevaru sūdzēties...

Sēdu šeit, tāpēc, ka vajadzīgs... Bet mani, zināt, māc šausmīgas ilgas pēc dzimtenes...

Līdzko nakti dārzā ierejas suņi, man gribas kāpt sienā, jo šķiet, ka tā ir mūsu sādža...

Es sajuktu prātā, ja vismaz reizi gadā neaizbrauktu uz turieni. Un tagad arī drīz braukšu, jo man jau ir līdz šejienei...

To teicis, viņš piesita ar pirkstu pie kakla un savilka lūpas kā svilpošanai, lai tās nedrebētu. Tas bija īsts jūtu izvirdums — jo pārsteidzošāks tāpēc, ka no šī cilvēka es to negaidīju. Pēkšņi arī mani pārņēma saviļņojums, ieraugot milzīgo atšķirību starp mani un tādiem cilvēkiem kā Lukomskis vai Sņatiņskis. Vēl šobrīd es par to domāju ar zināmu satraukumu. Viņiem ir tādi apvāršņi, kas man vienkārši nav aizsniedzami.

Kāda jūtu bagātība ir šais cilvēkos! Ar tām viņiem var klāties sliktāk vai labāk, bet salīdzinājumā ar mani viņi ir bagātnieki. Viņiem nedraud ne tukšums, ne bezmērķība!

Viņu dzīvības spēka pietiktu desmitiem cilvēku. Es arī it kā jūtos saistīts ar savu sabiedrību, bet šī sajūta nav tik tieša, tā manī nedeg kā liesma lampā, nav kļuvusi par manas būtnes sastāvdaļu. Man dzīvei nav vajadzīga ne Kozluveka, ne Mihna, ne Plošova, citiem vārdiem, tur, kur tādiem cilvēkiem kā Lukomskis vai Sņatiņskis verd dzīvi avoti, no kuriem viņi smeļ dzīves jēgu,— tur atrodu tikai sausas smiltis. Un, pat ja viņiem nebūtu šī pamata, viņiem atliktu vēl: vienam — tēlniecība, otram —

literatūra. Gandrīz neticami, ka cilvēks, kuram ir tik daudz iespēju būt laimīgam, ne tikai nav laimīgs, bet vienkārši nezina, kāpēc dzīvo. Bez šaubām, te ir vainojami apstākļi, kādos es augu, — Roma, Meca, Parīze un atkal Roma; es biju līdzīgs kokam, kas izrauts no savas augsnes un slikti iestādīts svešā; bet ir arī mana paša vaina, jo lieku jautājuma zīmes un filozofēju tad, kad citi gluži vienkārši mīl.

Rezultātā neizfilozofēju neko, bet sirds ir noplicināta.

8. jūnijā

Pierakstu veselas nedēļas notikumus. Saņēmu dažas vēstules, to skaitā no Sņatiņska. Lāga vīrs ir tā nobēdājies par manu izturēšanos pret Aneli,. ka pat nelamā

mani. Ziņo tikai, ka viņa sieva esot nāvīgi nikna uz mani, negribot par mani ne dzirdēt un dēvējot mani par briesmoni, kam vislielāko prieku sagādājot savu upuru mocīšana. Šai gadījumā es, kā īsts kristīgais, ne tikai nesadusmojos uz pani Sņatiņsku, bet vēl vairāk sāku viņu cienīt. Cik dedzīga, cēla sirds! Sņatiņskis laikam uzskata visu par zaudētu, pareizāk sakot, galīgi izšķirtu, tāpēc, ka atturas no padomiem un tikai izsaka līdzjūtību: lai dievs dod Tev atrast citu tādu pašu. Dīvaini, ka, domājot par to, man šķiet, ka es negribu citas ne tādas pašas kā Anele, ne labākas par viņu, bet gribu viņu pašu. Es saku — man šķiet, jo tā ir diezgan neskaidra sajūta.

Es to nesu sevī kā stipri samudžinātu zīda diegu šķeteri, mokos un neprotu šo mudžekli atšķetināt. Uzskatu, ka labi pazīstu sevi, bet nezinu, piemēram, kāpēc man tik sāpīgi: tāpēc, ka mīlu Aneli vairāk nekā pats iedomājos, vai tikai tāpēc, ka jūtu, cik ļoti es viņu varētu mīlēt? Sņatiņskis man it kā atbild uz to: esmu kaut kur dzirdējis vai lasījis, ka zelta gabalus reizēm klāj kvarca apvalks, no kura grūti dabūt ārā

metālu. Acīmredzot arī Tavai sirdij ir tāds apvalks: iekšā atrodas dārgs metāls, bet tā

nolādētā čaula lidz galam neizkusa Tava pēdējā Plošovas apciemojuma laikā. Pārāk neilgi Tu tur uzturējies un vienkārši nepaguvi pietiekami dziļi iemīlēties tai meitenē.

Varbūt Tev ir darbošanās enerģija, bet it nemaz nav izšķiršanās enerģijas; galu galā

būtu radusies arī tā, ja Tavas jūtas būtu bijušas spēcīgākas. Aizbrauci prom, sāki, kā

parasti, iedziļināties, pārdomāt, un notika tā, kā es biju paredzējis: nofilozofēji pats savu un svešu laimi. Mani sevišķi pārsteidza šo Sņatiņska vārdu sakritība ar to, ko savā laikā man bija teicis tēvs. Tomēr Sņatiņskis mani izprot labāk, jo tūlīt piebilst: veca lieta — kas sāk pārāk rakņāties sevī, tas beidzot kļūst neapmierināts ar sevi, bet, kas ir neapmierināts ar sevi, tas nekad nespēj izšķirties. Mēs dzīvojam slimā

laikmetā, kad tikai ēzeļiem vēl netrūkst gribas, jo tie, kuriem ir kaut cik saprāta, tūlīt to izmanto, lai visu apšaubītu un pārliecinātu paši sevi, ka īstenībā nav vērts kaut ko gribēt. Līdzīgus atzinumus tiku lasījis kāda franču autora sacerējumā un, nudien, nodomāju, ka viņam ir taisnība.

Brīžiem vēlējos, kaut Sņatiņskis mani būtu vienkārši izlamājis, nevis piebārstījis vēstuli, piemēram, ar šādām frāzēm: ar visām savām labajām īpašībām Tu beidzot vari kļūt par bēdu un uztraukumu avotu vistuvākajiem un visdārgākajiem cilvēkiem.

Jo nepatīkami man šie vārdi tāpēc, ka tie atbilst patiesībai. Esmu apbēdinājis Aneli, tanti, Aneles māti un galu galā pats sevi. Toties man gandrīz vai nāk smiekli, kad lasu tālāk: pēc dzīves likumiem, katrā cilvēkā kaut kam jāaug, tāpēc sargies, lai Tevī

neizaug kāda nezāle, kas Tevi pirmo saindēs. Nē!... Vismaz tas nu man nedraud.

Manī gan ir izaudzis kaut kāds pelējums, ko tur iesēja Laura, bet tas izaudzis tikai uz tās kvarca čaulas, par ko raksta Sņatiņskis; dziļāk savas saknes tas nav spējis ielaist 65

un nav saindējis ne mani, ne Lauru. Šāds pelējums pat nav jāizrauj, pietiek, ja to noslauka kā putekļus. Vairāk taisnības Sņatiņskim ir tad, kad viņš ir īsts un runā, vadoties no sava dogmata, ko vienmēr nēsā sirdī:

— Ja tu sevi uzskati par augstāka tipa cilvēku, pat ja tu tāds esi, tad es tev teikšu, ka šādu augstāko tipu summa sabiedriskā nozīmē dod mīnusu.

Kas nu es, pie joda, par augstāku tipu — vienīgi varbūt salīdzinājumā ar Kromicki —, bet Sņatiņskim taisnība. Tādi cilvēki kā es tikai tad «nedod mīnusu», ja nav ģēniji bez portfeļa, tas nozīmē, ja viņi ir lieli zinātnieki vai mākslinieki. Tad viņi bieži vien uzstājas pat kā reformatori. Ja runā par mani, es varētu reformēt vienīgi pats sevi. Šī doma man nelika miera visu dienu. Patiešām — kā tas var būt, ka cilvēks, kas tik lieliski apzinās savus trūkumus, neko nedara, lai tos novērstu? Jo, ja es, teiksim, tagad pusi dienas būtu šaubījies, vai man iet uz ielas vai ne, tad galu galā

es taču varētu paņemt sevi aiz apkakles un novest lejā. Esmu skeptiķis — labi! Bet vai nevaru likt sev rīkoties tā, it kā es tāds nebūtu? Kam kāda daļa par to, vai manā

rīcībā būs drusku mazāk vai drusku vairāk pārliecības? Piemēram, ko es varētu izdarīt pašreiz? Likt, lai man sapako mantas, un braukt uz Plošovu. Es to viegli varētu izdarīt. Kas no tā iznāktu, kļūtu redzams vēlāk, toties kaut kas būtu darīts. Tiesa, Sņatiņskis raksta: šis mērkaķis tagad katru dienu pavada Plošovā un velk ārā pēdējo garu nabaga sievietēm, kuras jau tā izskatās kā ēnas. Var būt, ka tad jau ir par vēlu?

Sņatiņskis neraksta, kad viņš ir bijis Plošovā, droši vien pirms kādas nedēļas vai divām, — pa šo laiku notikumi varēja vēl pavirzīties uz priekšu. Jā, bet es to nezinu.

Galu galā kas var būt vēl ļaunāks par to, kas ir? Es jūtu, ka cilvēks, kam būtu kaut cik izšķiršanās enerģijas, saņemtos un aizbrauktu; jūtu, ka manī radīsies zināma cieņa pret sevi, ja es to izdarīšu, jo vairāk tāpēc, ka pat Sņatiņskis necenšas pierunāt mani to darīt — viņš, kas ir ļoti uzņēmīgs. Padomājot vien par to, man acīs kļūst gaišāks, un šai gaišumā es redzu vienu tik ļoti mīļu seju, kas šai mirklī man liekas mīļāka par visām pasaulē, un — per Baccho! 1 — laikam tā arī izdarīšu, kā domāju.

9. jūnijā

La nuit porte conseil! 2 Nolēmu tomēr uz Plošovu tūlīt nebraukt, tas būtu brauciens uz aklu laimi, bet uzrakstīju tantei garu vēstuli — pavisam citā tonī, nekā

bija iepriekšējā, ko nosūtīju no Peļjī. Pēc astoņām, vēlākais, desmit dienām saņemšu atbildi un atkarībā no tās braukšu vai... nebraukšu ... un vispār nezinu, ko darīšu. Es nešaubītos par labvēlīgu atbildi, ja būtu uzrakstījis, piemēram, tā: «Dārgā tante, esiet tik laba, trenciet to Kromicki uz elli; Anelei lūdzu piedošanu, es viņu mīlu un lūdzu viņas roku.» Vienīgi ja viņi jau būtu salaulājušies, mans lūgums paliktu bez sekām, bet es domāju, ka tik strauji tur notikumi nav risinājušies. Taču neko tamlīdzīgu es tantei neuzrakstīju. Manai vēstulei jāizpilda izlūka loma — izlūka, kas virzās karaspēka priekšgalā un novēro apkārtni. Es to uzrakstīju tā, ka tantei, ja viņa man atbildēs, vajadzēs pastāstīt, kas notiek ne tikai Plošovā, bet arī Aneles sirdī. Teikšu vaļsirdīgi — es nerakstīju noteiktāk tikai tāpēc, ka pieredze mācījusi mani neuzticēties sev. Ak, ja Anele, ņemot vērā vairāk vai mazāk saprotamu rūgtumu, ko 1Velns parauj! (Ital. val.)

2Rīts gudrāks par vakaru. (Franču val.).

viņai laikam sagādāju, atraidītu Kromicka roku, cik ļoti pateicīgs es viņai būtu, cik daudz pārāka manās acīs viņa kļūtu par to neciešamo precinieku gaidošo jaunavu, kuras vienīgais uzdevums un mērķis ir iziet pie vīra! Žēl, ka uzzināju par Kromicki.

Kā putns, aizlaidies no Lauras kājām, kam agrāk vai vēlāk nenovēršami vajadzēja notikt, es droši vien būtu nolaidies pie Aneles kājām. Bet cienījama tante man sagādāja drusku smagāka kalibra pierādījumu, pastāstot par Kromicka centieniem un panes Celinas labvēlīgo izturēšanos pret viņu. Mūsu nervozajā laikmetā ne tikai sievietes ir jūtīgas, bet arī vīrieši. No viena skarbāka pieskāriena dvēsele saraujas kā

mimoza un noslēdzas — bieži vien uz visiem laikiem. Es zinu, ka tas ir muļķīgi un slikti, bet tā tas ir. Ja es gribētu pārvērsties, man vajadzētu pasūtīt pie kāda anatoma citus nervus, bet savus līdzšinējos paglabāt tikai īpašiem gadījumiem. Neviens — pat pane Sņatiņska, kuras acīs pašreiz esmu nezin kāds briesmonis, neskatās uz mani kritiskāk kā es pats. Bet vai tad Kromickis ir labāks par mani? Vai viņa banālā

finansiālā neiroze ir vērtīgāka par manu? Bez jebkādas lielīšanās varu teikt, ka man ir desmitreiz smalkākas jūtas, cēlākas tieksmes, labāka sirds, vairāk maiguma, nemaz nerunājot par to, ka pat viņa mātei nāktos atzīt manu intelektuālo pārākumu pār viņu.

Tiesa, savā mūžā nekad neiegūšu ne miljardu, ne tā desmito daļu, bet Kromickis arī

vēl nav ieguvis pat simto; toties varu galvot, ka manai sievai klāsies siltāk un gaišāk nekā viņa sievai, ka mana dzīvos vērienīgāk un cildenāk.

Ne pirmo reizi domās salīdzinu sevi ar Kromicki; tas mani pat dusmo — tik ļoti es uzskatu sevi par augstāku būtni. Mēs esam divu dažādu planētu iedzīvotāji, bet, ja salīdzina mūsu dvēseles, starp tām ir tāda atšķirība, ka uz manu vajag kāpt uz augšu,

— un nav izslēgts, ka var nolauzt kaklu; turpretī uz viņa dvēseli tādai meitenei ka Anelei noteikti vajadzētu kāpt uz leju.

Bet vai viņai tas būtu tik grūti izdarāms? Pretīgs jautājums! Bet es esmu redzējis šai ziņā tik neiedomājamas lietas — sevišķi pie mums Polijā, kur sievietes garīgi pārākas par vīriešiem, ka man šis jautājums ir jāizvirza. Esmu redzējis gandrīz, var teikt, spārnotas meitenes ar cēliem nodomiem, jūtīgas pret visu skaisto un neparasto, kuras ne tikai izgāja par sievu pie viszemākās kategorijas stulbeņiem, jau otrā dienā pēc kāzām pārgāja viņu dzīves ticībā, pārņēma viņu banālismu, egoismu, tukšību, aprobežotību un sīkumainību. Vēl vairāk — dažas to darīja tik aizrautīgi, it kā šie senie ideāli pēc kāzām būtu izmetami pa logu reizē ar miršu vainagu. Un bija pārliecinātas, ka taisni tā viņas kļūst labas sievas, neapzinoties, ka savus gara lidojumus upurē mērkaķa tieksmēm. Tiesa, nereti agrāk vai vēlāk iestājas reakcija, bet vispār Šekspīra Titānija pie mums ir parasts tips, ko ikviens no mums dzīvē noteikti būs sastapis.

Es esmu skeptiķis no galvas līdz kājām, bet mans skepticisms rodas no «tā, kas man sāp», jo man patiešām ļoti sāp, kad iedomājos, ka tāpat var notikt arī ar Aneli.

Varbūt drīz vien arī viņa paraustīs plecus, atceroties savus jaunavas sapņus, pārliecināta, ka preču piegādes Turkestānai ir tikpat svarīgas, cik reālas lietas, ar kurām vien ir vērts nodarboties. To iedomājoties, manī mostas mežonīgas dusmas —

īpaši vēl tādēļ, ka daļēji tā būs mana vaina, ja tas notiks.

No otras puses, manas pārdomas un šaubas izraisa ne tikai tās izšķiršanās enerģijas trūkums, par ko raksta Sņatiņskis, bet tām ir arī vēl cits iemesls. Man ir tik augsts priekšstats par laulības dzīvi un tik augstas prasības tai, ka tas man laupa drosmi. Es zinu, ka bieži vien vīrs un sieva tā saskan viens ar otru kā divi sagriezušies 67

dēļi un tomēr kaut kā dzīvo, bet man ar to nepietiek. Tieši tāpēc, ka, vispār ņemot, laimei neticu, es sevī spriežu: lai vismaz laulībā man veicas! Bet vai veiksies?

Dīvaina lieta! Tik šaubīgu, tik neizšķirīgu mani padarīja nevis tās neveiksmīgās laulības, kādas man dzīvē gadījās redzēt, bet tās nedaudzās veiksmīgas, jo, tieši atceroties tās, es sev saku: «Var laimēties! Tā ir dzīves, nevis grāmatu patiesība.

Jāprot tikai atrast!»

11. jūnijā

Pēdējās dienās esmu ļoti sadraudzējies ar Lukomski. Viņš ar mani vairs nav tik kluss un noslēgts kā agrāk. Vakar vakarā bija atnācis pie manis: mēs staigājām pa pilsētu, aizgājām līdz pat Karakalla termām, pēc tam es ielūdzu viņu pie sevis — un mēs nosēdējām gandrīz līdz pusnaktij. Notika saruna, ko es šeit pierakstu, jo tā atstāja uz mani dziļu iespaidu. Lukomskim bija mazliet neērti par savu jūtu izvirdumu pie mirstošā gladiatora statujas, bet es ar nolūku sāku runāt par dzimteni, uzvandīju augšā

visu, kas viņam slēpās sirds dziļumos, un beidzot, kad saruna bija kļuvusi sirsnīgāka, pateicu:

— Atvainojiet, pan Juzef, par jautājumu, bet es patiešām nesaprotu, kāpēc jūs, kam tik ļoti nepieciešama dzimtā vide, neizmeklējat sev dzīvesbiedreni no Polijas. To dzimtās puses iespaidu, kādu radīs viņa, jums nespēs radīt ne jūsu darbnīca, ne palīgi, ne, protams, Kjuks un Kurta.

Lukomskis pasmaidīja un, rādīdams man gredzenu, sacīja:

— Es pašreiz taisos precēties. Gaidām tikai, kad beigsies sēras par manas līgavas tēva nāvi. Pēc diviem mēnešiem braukšu pie viņām.

— Uz Serpcas apkaimi?

— Nē, viņas ir no Vilkomežas.

— Ko jūs darījāt Vilkomežā?

— Es ar viņām iepazinos nejauši Romā, Korso laukumā.

— Laimīgs gadījums!

— Laimīgākais manā mūžā.

— Varbūt karnevāla laikā?

—Nē! Kādu rītu gāju pa via Condotti: te, skatos, divas dāmas, abas gaišmates, laikam māte un meita, sliktā itāliešu valodā taujā ceļu uz Kapitolu. Teica Capitolio, Capitole, Capitol, un neviens viņas nesaprata gluži vienkārši tāpēc, ka, kā jums zināms, jāsaka Campidolio. Es nopratu, ka viņas ir polietes, jo man šai ziņā jau ir pieredze. Dāmas ārkārtīgi nopriecājās, ka uzrunāju viņas poliski; es arī nopriecājos un ne tikai parādīju viņām ceļu, bet arī pats aizvedu viņas līdz galam.

— Jūs nevarat iedomāties, cik ļoti mani interesē jūsu stāsts! Tātad aizgājāt kopā?

— Aizgājām kopā. Pa ceļam skatos: meitene slaida kā jauna papele, labi veidota, glīta, nelielu galvu, modeļa cienīgām ausīm, izteiksmīgu seju un zeltītām skropstām

— kaut ko tādu var sastapt vienīgi Polijā; te jūs to neredzēsit, varbūt tikai retumis Venēcijā. Man patika arī tas, ka viņa bija ļoti uzmanīga pret savu māti, kas dziļi sēroja par nesen mirušo vīru. Es nolēmu, ka šai meitenei laikam ir ļoti krietna sirds.

Veselu nedēļu nokalpoju viņām par pavadoni, bet pēc nedēļas atklāju savas jūtas.

— Kā? Jau pēc nedēļas?

— Jā, jo viņām vajadzēja braukt atpakaļ uz Florenci.

— Acīmredzot jūs piederat pie cilvēkiem, kuri ilgi nedomā.

— Ja tas būtu noticis dzimtenē, droši vien paietu vairāk laika, bet te, zināt, es biju gatavs skūpstīt viņai rokas tikai par to, ka viņa ir poliete ...

— Jā, bet laulība ir tāds lūzums dzīvē,»»

— Tas tiesa; bet ko labāku es būtu varējis izdomāt divās trijās nedēļās par to, ko izdomāju vienā nedēļā? Atzīstos, ka bija arī šaubas. Man ne visai patīkami par to runāt... Mūsu ģimenē ir iedzimta kurluma kaite. Vectēvs vecumdienas nedzirdēja nemaz, tēvs kļuva kurls četrdesmitā mūža gadā... Dzīvot ar to var, bet tā tomēr ir un paliek kroplība, sevišķi nepatīkama tuviniekiem, jo kurlie mēdz būt viegli uzbudināmi. Un es ilgi prātoju, vai šīs meitenes dzīvi drīkst saistīt ar savu cilvēks, kuram acīmredzot draud šī kroplība un ar kuru viņai var būt grūta kopdzīve...

Tikai tagad ievēroju, ka Lukomska acu izteiksmē, galvas kustībās, klausīšanās ieradumā, kad ar viņu runā, ir kaut kas tāds, kas parasti raksturīgs kurliem cilvēkiem.

Pagaidām viņš vēl dzirdēja labi, bet laikam jau katru reizi pārbaudīja, vai dzirde nekļūst vājāka.

Es centos viņu mierināt, bet viņš teica:

— Es arī tā nodomāju. Nav vērts tikai varbūtēju briesmu dēļ maitāt dzīvi sev un citam cilvēkam. Piemēram, Itālijā gadās holeras epidēmijas, bet būtu taču muļķīgi, ja neviens itālietis neprecētos, baidoties, ka var nomirt no holeras un atstāt sievu un bērnus bez apgādības. Un es izdarīju to, ko uzskatīju par nepieciešamu. Vispirms pateicu pannai Vandai, ka viņu mīlu, ka nepažēlotu dzīvību par viņu, bet ir viens šķērslis. Un zināt, ko viņa man atbildēja? «Ja jūs vairs nedzirdēsit manus mīlestības apliecinājumus, es jums tos rakstīšu uz papīra.» Nobira daža laba asara, bet stundu vēlāk mēs jau smējāmies par šīm bailēm un es tīšām tēloju kurlo, lai piespiestu viņu uzrakstīt: mīlu.

Šī saruna man iegulās atmiņā. Sņatiņskis maldās, sacīdams, ka pie mums tikai ēzeļiem vēl ir kaut cik gribas. Šim tēlniekam bija nopietni iemesli pārdomām, bet viņam pietika vienas nedēļas, lai pieņemtu tik svarīgu lēmumu. Varbūt viņam nav tik ļoti attīstīta pašizziņa kā man, bet viņš ir gudrs cilvēks. Cik drosmīga meitene ir šī nākamā tēlnieka kundze, un kā man patīk viņas atbilde!... Es jūtu, ka arī Anele ir tā

paša tipa sieviete. Ja es, piemēram, kļūtu akls, Lauru mans aklums interesētu vienīgi kā iespēja iztēlot mani par sava veida faiākieti Demodoku, kas uzstājas ar dziesmām dzīrēs. Bet Anele! — viņa noteikti nepamestu mani, kaut arī es vēl nebūtu viņas vīrs.

Lieku galvu ķīlā.

Taču jāatzīst — ja man ir tāda pārliecība, nevajadzētu gudrot, ko darīt, pat vienu nedēļu, bet es gudroju jau piecus mēnešus; pat manā pēdējā vēstulē tantei nav nekāda izšķiroša lēmuma.

Vienīgi mierinu sevi, ka tante kā gudra un mani mīloša sieviete sapratīs, ko es domāju, un savā veida nāks man palīgā. Bez tam manā sirdī kvēl cerība, ka Anele būs tantes sabiedrotā. Un tomēr es nožēloju, ka vēstulē neizteicos skaidrāk. Man rodas vēlēšanās nosūtīt otru vēstuli, bet es to apspiežu. Vajag nogaidīt atbildi uz pirmo.

Laimīgi ir tādi cilvēki kā Lukomskis, kuri visu sāk ar darbību.

15. jūnijā

Vai savas jūtas pret Aneli es saucu par mīlestību vai kā citādi, es vienmēr saskatu milzīgo starpību starp šīm un tām jūtām, kādas līdz šim bija radušās manā sirdī. Es domāju par tām no rīta līdz vakaram; šīs jūtas kļuvušas par tādu kā manu personisko 69

uzdevumu, es jūtu atbildību par tām pat pret sevi. Agrāk tā nekad nebija. Mani agrākie sakari radās, mazliet pailga un izbeidzās, atstājot lielākas vai mazākas skumjas, reizēm patīkamas atmiņas, reizēm nepatīkamu nogulsnējumu, bet nekad tie nepaņēma visu manu iekšējo būtību. Tai tukšajā augstāko aprindu dzīvē, kādu dzīvojam mēs visi, kuri neizvirzām sev nekādus augstākus mērķus, nekalpojam nekādai idejai un neesam spiesti pelnīt sev maizi, sieviete ir uzmanības centrā: mēs visu laiku skatāmies uz viņu, nemitīgi lakstojamies ap viņu, bet arī drausmīgi aprodam ar viņu, tā, ka galu galā uzskatām viņu par mūsu dzīves ikdienišķu grēku.

Sagādādami sievietei vilšanos, mēs jūtam tik maz sirdsapziņas pārmetumu, ka vēl mazāk šādu pārmetumu jūt tikai sieviete, kas sagādā vilšanos mums. Ar visu savu jūtīgo dabu šai ziņa arī es piederu pie notrulinātas sirdsapziņas tipa vīriešiem. Ne reizi tiku nodomājis: «Te nu būtu lieliska izdevība izteikt sev dažus patētiskus pārmetumus!» — bet vienmēr atmetu ar roku un labāk domāju par kaut ko patīkamāku. Šoreiz tā nav. Dažreiz manu prātu nodarbina pavisam kas cits: pēkšņi jūtu, ka man kaut kā trūkst; mani pārņem nemiers, bailes, it kā būtu palaidis garām kaut ko milzīgi svarīgu, kaut ko pametis nepadarītu, un tad apjēdzu, ka domas par Aneli atkal izraujas caur visiem šķēršļiem, lai pārņemtu visu manu būtni. Tās mani skrubina dienu un nakti kā tas ķirmis galdu Mickeviča poēmā. Kad es paraustu plecus un cenšos mazināt vai pat izsmiet šo iespaidu, mans skepticisms un ironija nepalīdz, pareizāk, palīdz tikai īsu brīdi, pēc tam atkal atgriežos savā apburtajā lokā. Īsti sakot, tās nav ne skumjas, ne arī sirdsapziņas pārmetumi, drīzāk tā ir mokoša domu pieķeršanās vienam priekšmetam un tai pašā laikā tik dedzīga un satraucoša ziņkāre, kas būs tālāk, it kā no šī tālāk būtu atkarīga mana dzīve.

Ja es neanalizētu sevi tik rūpīgi, uzskatītu, ka manas jūtas ir liela un neparasta mīlestība, bet nopratu, ka šīs pārdomas un uztraukumus manī rada ne tikai vēlēšanās iegūt Aneli, bet arī vēl kaut kas. Bez šaubām, viņa uz mani atstājusi dziļu un spēcīgu iespaidu; tomēr Sņatiņskim taisnība: ja es Aneli mīlētu tik stipri kā, piemēram, viņš savu sievu, es vispirms censtos viņu iegūt. Bet es — tas ir pilnīgi droši — ne tik daudz vēlos viņu iegūt, cik baidos pazaudēt. Varbūt ne katrs spētu ievērot šo lielo un dīvaino starpību. Taču man ir pārliecība, ka es nejustu ne baiļu, ne uztraukuma, ja nebūtu Kromicka un man nedraudētu Aneles zaudēšana. Tas mazliet atšķetina manus samudžinātos dvēseles pavedienus un skaidri parāda, ka es ne tik daudz mīlu Aneli, cik jūtu, ka varētu viņu mīlēt, un man drausmīgi žēl zaudēt tieši šo laimes cerību, šo vienīgo iespēju piepildīt ar to savu dzīvi; bet vēl vairāk bail tukšuma, kas pavērsies manā priekšā, ja zaudēšu Aneli.

Esmu ievērojis, ka vislielākie pesimisti, kad viņiem liktenis vai cilvēki grib ko laupīt, tikpat izmisīgi spirinās pretī ar rokām un kājām un tāpat kliedz pilnā rīkle kā

vislielākie optimisti. Pašreiz esmu tieši tādā stāvoklī. Tiesa, kliegt nekliedzu, bet man kļūst baigi, iedomājoties, ka varbūt pēc pāris dienām nezināšu, ko man ar sevi darīt šinī pasaulē,

16. jūnijā

Saņēmu dažas ziņas par Lauru; tās atsūtīja mans notārs, kas vienlaikus kārto arī Dēvisu lietas. Dēviss jau atrodas ārprātīgo namā. Laura uzturas Interlakenā, Jungfrau kalna pakājē. Laikam grib uzkāpt tā virsotnē. Varu iedomāties, kā viņa ietērpjas Alpos — Alpu sniegos, miglās, saules lēktos, kā peld ezeros, stāv bezdibeņu malās.

Sarunā ar notāru izteicu līdzjūtību Dēvisam un reizē arī viņa sievai, kura vēl tik jauna paliek viena pati un bez aizgādības. Vecais jurists nomierināja manu rūpestību par Lauru, pastāstot, ka tieši pirms nedēļas pie viņas uz Šveici aizbraucis grāfs Maleski, neapolietis, Dēvisas radinieks. Zinu! zinu! Skaists kā Antinojs, bet liels kāršu spēlmanis un, kā stāsta, stipri gļēvulīgs. Man šķiet, ka savā laikā nepareizi nosaucu Lauru par Pizas torni.

Pirmo reizi mūžā ar tādu nepatiku atceros sievieti, kuru gan īstenībā nemīlēju, bet kurai meloju, ka mīlu. Pret Lauru esmu nepateicīgs un neaugstsirdīgs. Man taisni kauns! Patiešām — kādēļ man pret viņu tāda nepatika, un ko es viņai nevaru piedot?

Acīmredzot, kā jau teicu, to, ka no paša mūsu attiecību sākuma — tiesa, ne gluži viņas vainas dēļ, bet tāpēc vien, ka mēs sagājāmies, — izdarīju tik daudz slikta un maziska, cik nebiju darījis visā savā mūžā. Nerespektēju savas sēras, nerespektēju Dēvisa vājumu un nevarību, pagrimu, samaitājos, aizsūtīju to liktenīgo vēstuli... Tas viss ir mana vaina! Bet, kad aklais, paklupis pret akmeni, pakrīt uz ceļa, viņš vienmēr nolād akmeni, lai gan patiesībā viņš pakrita tāpēc, ka bija akls.

17. jūnijā

Šodien aiznesu Lukomskim naudu, atstāju notāram ģenerālpilnvaru, manas mantas ir sakravātas, un esmu gatavs doties ceļā. Roma man sāk kļūt neciešama.

18. jūnijā

Pēc mana aprēķina tantes atbildei jau vajadzēja būt atnākušai. Atvairījis viskļūmākās varbūtības, cenšos uzminēt, ko tante man rakstīs. Jau nez kuru reizi nožēloju, ka neuzrakstīju viņai skaidrāk. Lai gan es taču rakstīju, ka aizbrauktu uz Plošovu, ja būtu pārliecināts, ka mana klātbūtne nebūs nepatīkama viņas viešņām, un lūdzu nodot viņam sirsnīgus sveicienus. Pieminēju arī to, ka pēdējās dienas Peļjī biju slims un tik sanervozējies, ka neapzinājos, ko daru. Kad rakstīju šo vēstuli, tā man likās ļoti gudra, turpretī tagad reizēm liekas vislielākā muļķība. Vienkārši patmīlība neļāva man skaidri un gaiši atsaukt to, ko pirms tam biju rakstījis no Peļjī. Cerēju, ka tante izmantos pirmo izdevību, lai visu grieztu par labu, un ieradīšos Plošovā kā tāds cēlsirdīgs varonis. Cik maziska ir cilvēka daba! Man nekas cits neatliek kā abām rokām turēties pie cerības, ka tante uzminēs, ko es gribu.

Tagad, kad mans nemiers ar katru mirkli palielinās, jūtu, ka ne tikai varētu ārkārtīgi mīlēt Aneli, bet vispār varētu būt nesalīdzināmi labāks cilvēks nekā esmu.

Patiešām — kāpēc tā rīkojos, it kā, atskaitot egoismu un sakairinātus nervus, nekā

cita manī nebūtu? Bet, ja nekā cita nav, kāpēc mana pašanalīze man to pārliecinoši neatklāj? Es nevairos no galīgiem slēdzieniem un neslēpju sev patiesību, bet šo slēdzienu tomēr pastāvīgi atvairu. Kāpēc? Tāpēc, ka man ir nesatricināma pārliecība, ka esmu labāks nekā mana rīcība. Tā izskaidrojama ar zināmu nepiemērotību dzīvei, daļēji iedzimtu, daļēji mūsu slimā laikmeta radītu īpašību, šo mūžīgo pašanalīzi, kas mums nekad neļauj sekot pirmajam — vienkāršajam cilvēka dabas aicinājumam, bet visu kritizē — līdz pat pilnīgam dvēseles spēku izsīkumam. Bērnībā spēlējos, liekot monētas citu uz citas, kamēr stabiņš sašķiebās pats no sava smaguma, apgāzās un pārvērtās par bezveidīgu kaudzīti. Tagad to pašu daru ar savām domām un nodomiem

— arī tik ilgi, kamēr tie haotiski pajūk. Tāpēc man ir daudz vieglāk izšķirties par kaut ko negatīvu nekā pozitīvu: kaut ko iznīcināt, nevis radīt. Man šķiet, ka daudzi inteliģenti cilvēki sirgst ar šo kaiti. Itin visa un sevis pašu kritizēšana mūsos ir izskaudusi pozitīvus spēkus: mums trūkst principu, trūkst izejas punkta, trūkst ticības dzīvei. Lūk, kāpēc es, piemēram, ne tik daudz gribu iegūt Aneli, cik baidos viņu zaudēt,

Bet, runājot par laikmeta slimību, negribu aprobežoties ar runāšanu tikai par sevi.

Kad epidēmijas laikā kāds saslimst, tā ir parasta lieta, bet pašreiz itin visa kritizēšana izvērtusies par epidēmiju, kas plosās visā pasaulē. No sacīta tiešs secinājums, ka dažādie jumti, kuru paspārnē līdz šīm dzīvoja cilvēki, sagrūst viņiem uz galvas.

Reliģija, kas, burtiski, nozīmē saistību, izirst. Ticība kļuvusi svārstīga pat ticīgo dvēselē. Caur to jumtu, ko dēvē par dzimteni, sāk tecēt sociālas strāvas. Atlicis tikai viens ideāls, kura priekša pat bramanīgākie skeptiķi noņem cepuri, tauta. Arī šī monumenta cokolā dažādi draiskuļi jau sāk rakstīt diezgan ciniskas asprātības, bet visdīvainākais ir tas, ka pirmā šaubu migliņa sāk celties pat no tām galvām, kurām pēc savas dabas vajadzēja viszemāk liekties šī monumenta priekšā. Beigu beigās uzradīsies kāds ģeniāls skeptiķis, kāds otrs Heine, kas apspļaus un izpliķēs šo dieviņu

— kā to savā laikā izdarīja Aristofāns — un šoreiz nevis kādu vecu ideālu vārdā, bet domu brīvības, šaubu brīvības vārdā; un, kas tad notiks, es nezinu. Visticamāk, ka uz šīs milzīgās, tukšās lapas sātans rakstīs sonētas savai mīļākajai.

Vai pret to ir kāds līdzeklis? Vispirms: kas man par daļu? Kaut ko gribēt nav mans uzdevums. Tam esmu pārāk labi audzināts laikmeta bērns. Bet, ja visam, kas tiek domāts, kas risinās un top, jākalpo, lai pasaulē vairotu laimi, tad atļaušos izteikt vienu personisku piezīmi, iepriekš paskaidrojot, ka domāju nevis materiālo stāvokli, bet iekšējo mieru, kura tikpat labi var trūkt man, kā jebkuram citam; un proti! mans vectēvs bija laimīgāks par manu tēvu, mans tēvs — par mani, bet mans dēls, ja man tāds radīsies, būs gluži vienkārši nožēlojams cilvēciņš.

Florence, 20. jūnijā

Kāršu namiņš sabruka. Saņēmu vēstuli no tantes, Anele precas ar Kromicki, kāzas notiks pēc dažām nedēļām. Viņa pati esot noteikusi tik īsu termiņu. Saņēmis šo vēsti, iekāpu vagonā un gribēju braukt uz Plošovu, labi apzinādamies, ka šis brauciens ir muļķība un avantūra, kas neko nedos. Lūk, kāpēc esmu Florencē! Pēkšņs jūtu uzplūdums mani satvēra un aiznesa, bet, sakopojis apziņas un veselā prāta paliekas, aizķēros šeit.

Florence, 22. jūnijā

Reizē ar tantes vēstuli saņēmu ar sievietes roku adresētu fairs part1. Tas nav ne Aneles, ne viņas mātes dabā. Neviena no viņām to nebūtu darījusi. Visticamāk, ka tas ir panes Sņatiņskas ļauns joks. Galu gala vienalga. Man iebelza ar nūju pa galvu, tāpēc esmu apdullis. Bet pagaidām vairāk jūtu satricinājumu nekā sāpes. Nezinu, kā

būs vēlāk: lodes trāpījumu arī it kā tūlīt nejūt. Tomēr es nenošāvos, nesajuku prātā: vēroju Lungu, Arno, varētu likt pat pasjansu, ja prastu, vardu sakot, jutos labi... Ka sirsnīgu draugu pulkā suņi nokoduši zaķi, tas ir vecs stāsts. Acīmredzot tante uzskatīja par savu kristīga cilvēka pienākumu pastāstīt Anelei to, ko es viņai rakstīju no Peļji.

1 Paziņojums par kāzām, nāvi u. tml. (Franču val.)

Florence, 23. jūnijā

No rīta pamostoties, pareizāk, atverot acis, man ir jāatkārto sev, ka tā ir tā pati Anele, kas prec Kromicki, labā, mīlošā Anele, kas negāja gulēt, gaidīdama, kamēr atgriezīšos no Varšavas Plošovā, kas raudzījās man acīs, klausījās, ko saku, un ar katru savu skatienu apliecināja, ka ir mana. Un tā pati Anele būs ne tikai pane Kromicka, bet nedēļu pēc kāzām nespēs iedomāties, ka viņa varējusi svārstīties, ko lai izvēlas — Plošovski vai tādu Jupiteru kā Kromickis. Pasaulē notiek tik dīvainas un drausmīgi negrozāmas lietas, ka zūd tā nožēlojamā pēdējā dzīves griba. Pane Celina un pane Sņatiņska tagad laikam pieņem Kromicki al pari1 un apzināti slavē

viņu uz mana rēķina. Kaut tikai būtu likušas mierā Aneli! Un tomēr tante ļāva tam notikt! Par sevi es neko nesaku, bet viņa taču zina un redz, ka Anele ar Kromicki nevar būt laimīga. Pati taču man raksta, ka Anele pie viņa iet aiz izmisuma, Lūk, tā

garā, nolādētā vēstule;

Paldies Tev par pēdējām ziņām — jo vairāk tāpēc, ka tā pirmā vēstule no Peļji bija ne tikai noteikta, bet ari cietsirdīga. Man bija grūti noticēt, ka Tev pret šo meiteni nav ne tikai simpātiju, bet arī ne mazākās draudzības un žēlastības. Es taču, dārgais Leon, neprasīju un nespiedu Tevi tūlīt bildināt Aneli, tikai lūdzu, lai Tu uzraksti viņai kādu sirsnīgu vārdu — kaut vai ne tieši, bet vēstulē man. Un vari būt drošs, ka ar to pietiktu, jo viņa Tevi mīlēja tā, kā tikai šāda meitene spēj mīlēt. Tagad iedomājies manu stāvokli: ko es varēju darīt, saņēmusi Tavu vēstuli? Vai es ar tīru sirdi varēju ilgāk turēt Aneli tais maldos un satraukumā, kas acīm redzami grāva viņas veselību? Pēc vēstulēm Hvastovskis parasti sūta uz Varšavu ziņnesi un no rīta pats tās atnes pie tējas galda: Anele zināja, ka no Tevis ir vēstule, jo viņa, bēdulīte, vienmēr sagaidīja Hvastovski un saņēma no viņa vēstules, it kā lai noliktu tās uz mana šķīvja, bet patiesībā lai pārliecinātos, vai nav kaut kas no Tevis. Un ieraudzīja, ka ir vēstule. Es ievēroju, ka, lejot mums tēju, viņai visas karotītes trīcēja tasītēs.

Mani pēkšņi pārņēma ļauna priekšnojauta: šaubījos, vai neatlikt vēstules lasīšanu pēc brokastīm, kad būšu aizgājusi uz savu istabu, bet bailes par Tavu veselību neļāva noturēties. Dievs liecinieks, cik grūti man bija neizrādīt savus pārdzīvojumus, it īpaši, jūtot Aneles ciešo skatienu. Taču kaut kā pārvarēju sevi, pat skaļi pateicu: «Leons vienmēr tāds slimīgs; paldies dievam, vesels un sūta jums sveicienus.» Anele tēloti parastā balsī pajautāja: «Vai viņš vēl ilgi paliks Itālijā?» Sapratu, cik daudz slēpās šai jautājumā, un neuzdrošinājos sacīt patiesību — jo vairāk tāpēc, ka tur bija arī

Hvastovskis un sulaiņi, pateicu: «Neilgi; es domāju, ka drīz ieradīsies pie mums.» Ja Tu būtu redzējis, ka viņa iekvēlojās, kā nopriecājās, cik grūti viņai bija novaldīt asaras! Bēdulīte! Man vēl šodien gribas raudāt, kad to atceros. Ko es pārdzīvoju, aizgājusi savā istabā, Tu neticēsi; bet Tu taču biji skaidri uzrakstījis: «Vēlu viņai laimi ar Kromicki!» — un man vajadzēja, sirdsapziņa prasīja atvērt viņai acis. Man nenācās viņu aicināt, ieradās pati; tad es viņai pateicu: «Anele, es zinu, ka tu esi braša un krietna meitene, kas vienmēr pakļaujas dieva gribai. Parunāsim atklāti! Es zinu, mans bērns, ka starp tevi un Leonu sākās kaut kas līdzīgs mīlestībai, un, tici man, es to no visas sirds vēlējos; bet laikam dievs to negribēja; ja tev šai ziņā bija 1 Kā līdzīgu (itāl. val.).

kaut kādas cerības, tad atsakies no tām!» Viņa nobālēja kā papīrs: es domāju, ka zaudēs samaņu, un apskāvu viņu; par laimi, tas nenotika. Viņa tikai pieplaka pie maniem ceļiem un sāka lūgties: «Tante, ko viņš lika man pateikt? Tante, ko viņš lika man pateikt?» Es klusēju, negribēju atkārtot viņai Tavus vārdus, bet tad nolēmu, ka būs labāk, ja viņa uzzinās visu patiesību, un beidzot pateicu, ka Tu novēli viņai laimi ar Kromicki. Viņa piecēlās un pēc brīža pavisam citā balsī pateica: «Pasakiet viņam paldies, tante,» — un tūdaļ aizgāja. Varbūt Tu dusmosies, ka es tik tieši atkārtoju Tavus vārdus, neizpušķojot tos ar laipnībām; bet, tā kā Tu noteikti atsakies no Aneles, vienreiz vajadzēja viņai to pietiekami skaidri pateikt. Jo vairāk viņa būs pārliecināta, ka Tu ar viņu slikti apgājies, jo ātrāk viņa tevi aizmirsīs. Beidzot, ja Tev tas nepatīk, padomā, cik daudz ne tikai nepatikšanu, bet ciešanu mēs visas trīs, jo sevišķi Anele šeit izbaudīja. Tiesa, viņa lieliski spēj savaldīties, es to nebiju gaidījusi.

Visu dienu nostaigāja sausām acīm un neko nelika manīt mātei, par kuras veselību ir ļoti nobažījusies; glaudās tikai pie viņas vairāk nekā parasti un arī pie manis — tas mani tā aizkustināja, ka man pat zods trīcēja. Pans Sņatiņskis, kas todien bija ieradies, pēc Aneles izturēšanās neko nenoprata, bet es pati viņam visu izstāstīju, jo viņš taču ir Tavs draugs, — viņš tūlīt šausmīgi sadrūma un sāka Tevi tik neganti lamāt, ka es noskaitos uz viņu. Ko tikai nesarunāja — Tu taču zini, kāds viņš ir.

Nemīlēdams Aneli, Tu nevari novērtēt, cik būtu bijis laimīgs ar viņu; bet nebija labi darīts, Leon, ka Tu atstāji meiteni pārliecībā, ka mīli viņu. Mums visiem tā likās, ne tikai viņai, bet tas nebija labi, tāpēc ka, pirmkārt, dievs vien zina cik daudz viņa izcieta, un, otrkārt, tas pamudināja viņu tūlīt pieņemt Kromicka bildinājumu. Es lieliski saprotu, ka viņa to darīja aiz izmisuma. Droši vien viņai bija attiecīga saruna ar māti, pēc kuras arī sekoja šis lēmums. Kromickis atbrauca nākamajā dienā pēc Tavas vēstules saņemšanas. Anele pret viņu uzreiz bija citāda nekā parasti, tā, ka pēc nedēļas viņš bildināja un saņēma piekrišanu. Pans Sņatiņskis to uzzinājis tikai pirms dažām dienam un plēsis sev matus no galvas; bet, ko sākumā pārdzīvoju es, par to Tev, nemaz negribu rakstīt.

Biju tā noskaitusies uz Tevi kā nekad savā mūžā, un tikai Tava otrā vēstule mazliet atmiekšķēja mani, kaut arī no tās kļuva pilnīgi skaidrs, ka manas gaisa pilis celtas veltīgi. Atzīšos, ka pēc Tavas pirmās vēstules, kamēr Kromickis vēl nebija, bildinājis Aneli, šad tad nodomāju: bet ja nu dievs tomēr iežēlosies par mums un mīkstinās viņa sirdi? Varbūt Leons tikai dusmās tā uzrakstījis? Taču, kad pēc tam pateici dažus sirsnīgus vārdus Anelei, bet neatsauci nekā no tā, ko biji uzrakstījis pirmajā vēstulē, es pārliecinājos, ka vairs nav ko sevi maldināt. Aneles kāzas būs 25.

jūlijā, un es Tev pateikšu, kāpēc tik ātri. Celina patiešām ir ļoti slima, domā, ka drīz mirs, un baidās, ka pēc tam sēru dēļ kāzas nāktos atlikt uz ilgāku laiku: viņa grib pirms nāves redzēt savu meitu vīra aizbildnībā. Kromickis steidzas, tāpēc ka viņam ir neatliekamas darīšanas Austrumos, bet Anele grib pēc iespējas drīzāk iztukšot šo kausu. Ak, dārgo Leon, kāpēc viss tā iegrozījās, un kāpēc šī meitene ir tik nelaimīga?

Nemūžam nebūtu ļāvusi viņai iziet pie Kromicka; bet kā lai es varu bilst kaut vārdu, es, kas pati jūtos vainīga pret Aneli? Man tik ļoti gribējās apprecināt Tevi, ka pat nevarēju iedomāties, kādas sekas tas var izraisīt Anelei Esmu vainīga, tāpēc arī

smagi ciešu un katru dienu lūdzu dievu par šo nabaga meiteni.

Pēc kāzām viņi brauks uz Voliņu. Celina apmetīsies pie manis Varšavā, runāja par Odesu, bet es viņu nelaidīšu neparko. Tu, mans mīļais, zini, kā es priecājos Tevi redzēt, bet tagad labāk nebrauc uz Plošovu, nedari to Aneles dēļ! Ja gribi, tad es tūlīt pēc kāzām aizbraukšu pie Tevis; Aneli tagad vajag saudzēt.

Kāpēc man jāmāna sevi? Katru reizi, kad lasu šo vēstuli, man gribas dauzīt galvu pret sienu — un vairs ne no dusmām, ne no greizsirdības, bet no žēluma!

23. jūnijā

Es nespēju, gluži vienkārši nespēju salikt rokas un atzīt, ka viss jau zaudēts. Tā

būtu drausmīga laulība. Šodien, ceturtdien, nosūtīju Sņatiņskim telegrammu, kurā

visu svēto vārdā aicināju viņu svētdien būt Krakovā. Pats braucu turp rīt. Lūdzu, lai par manu telegrammu nevienam neko nesaka. Aprunāšos ar viņu, precīzāk, palūgšu visādā ziņā parunāt manā vārdā ar Aneli. Ļoti ceru uz viņa ietekmi. Anele viņu milzīgi ciena un mīl. Negriežos pēc palīdzības pie tantes tāpēc, ka mēs, vīrieši, labāk saprotamies. Sņatiņskis kā rakstnieks vieglāk izpratīs visu to nolādēto psihisko, procesu, ko pārdzīvoju pēdējā laikā. Viņam varu pastāstīt arī par Lauru; ja es par šo sievieti ieminētos tantei, viņa šausmās pārmestu man krustu. Sākumā gribēju uzrakstīt pašai Anelei, bet mana vēstule pievērstu vispārēju uzmanību, izraisītu apjukumu. Pazīstu viņas godprātību, zinu, ka viņa tūlīt parādītu vēstuli mātei, bet māte mani tagad droši vien neieredz un pasteigtos iztulkot to pa savam, turklāt viņai vēl palīdzētu Kromickis. Vajag, lai Sņatiņskis parunā ar Aneli zem četrām acīm, ko var iekārtot viņa sieva. Ceru, ka viņš uzņemsies šo misiju, lai gan lieliski redzu, cik tā

ir kutelīga. Jau vairākas naktis neesmu gulējis. Tiklīdz aizveru acis, tūlīt atceros Aneli, viņas seju, matus, acis, runas veidu, smaidu — redzu, it kā viņa stāvētu manā

priekšā.., Es vairs nevaru tā dzīvot!

Krakova, 26. jūnijā

Sņatiņskis ir šeit. Piekrita! Lāga vīrs — lai dievs viņam par to atmaksā!

Pulkstenis jau četri pēc pusnakts, bet es vēl arvien nevaru aizmigt un, nezinādams, ko ar sevi darīt, apsēdos rakstīt dienugrāmatu. Ar Sņatiņski runājām līdz trijiem, strīdējāmies, prātojām. Nu jau viņš apgriežas uz otra sāna blakus istabā. Ne uzreiz man izdevās viņu pierunāt. Viņš ilgi tiepās: «Dārgais draugs, ar kādām tiesībām es, svešs cilvēks, jaukšos jūsu ģimenes attiecībās, turklāt vēl tik kutelīgās? Panna Anele var man aizbāzt muti ar vienu vienīgu jautājumu: «Kas jums par daļu?»» Es viņam apzvērēju, ka Anele to nedarīs, tā, it kā viņa būtu mani pilnvarojusi. Piekritu viņa apsvērumiem, bet teicu, ka ir stāvokļi, kad nedrīkst rēķināties ne ar ko. Viņu pārliecināja mans paskaidrojums, ka te nav runa par mani, bet par Aneli, bet vispār viņš uzņēmās šo misiju tikai tāpēc, ka viņam žēl manis. Šais dažās dienās es esot stipri novājējis — viņš pats man to pateica, un es redzēju kas tas viņu aizkustināja.

Turklāt viņš necieš Kromicki — viņi ir pilnīgi pretēji tipi. Sņatiņskis apgalvo, ka finansu spekulācijas ir tas pats, kas naudas pārvietošana no svešas kabatas savā. Viņš nosoda Kromicki par daudz ko un izteicās par viņu tā: «Ja, dzenoties pēc naudas, viņam būtu bijis kāds augstāks un cēlāks mērķis, tad es viņam piedotu, bet viņš pēc tās dzenas tikai tāpēc, lai tā būtu!» Par Aneles precēšanos ar Kromicki viņš sašutis gandrīz tāpat kā es un ir pārliecināts, ka Anele pati gatavo sev nelaimi. Paklausot manam lūgumam, Sņatiņskis jau rīt pat ar rīta vilcienu brauc prom.

Parīt viņi abi ar sievu būs Plošovā un, ja neizdosies netraucēti aprunāties ar Aneli tur, uz pāris dienām aizvedīs viņu pie sevis. Sņatiņskis pastāstīs viņai par manām ciešanām, pateiks, ka visa mana dzīve ir viņas rokās. Viņš to pratīs. Runās ar viņu nopietni, maigi un gudri, pārliecinās Aneli, ka sieviete, lai cik dziļi būtu ievainota viņas sirds, nedrīkst sniegt roku cilvēkam, kuru nemīl, ka, tā rīkodamās, viņa rīkojas nesaprātīgi un negodīgi, ka nav arī pareizi atstumt mīlamu cilvēku un salauzt viņa dzīvi tikai tāpēc, ka tas greizsirdības uzliesmojumā izdarījis kaut ko tādu, ko tagad nožēlo no visas sirds.

Beigās Sņatiņskis man teica:

— Es visu izdarīšu, tikai ar vienu noteikumu: ja dosi man godavārdu, ka neveiksmes gadījumā neskriesi uz Plošovu un nesacelsi tur traci, kas stipri kaitētu tavas tantes, panes Celinas un pannas Aneles veselībai. Pannai Anelei, ja gribi, vari uzrakstīt vēstuli, personiski nerādies, vienīgi ja dabūsi viņas piekrišanu.

Par ko viņš mani uzskata? Apsolījos, kaut arī mani tas tūlīt satrauca. Bet es paļaujos uz Aneles sirdi un uz Sņatiņska daiļrunību. Ak, kā viņš prot runāt! Man gan neko lielu nesolīja, bet skaidri redzu, ka pats cer uz panākumu. Sliktākajā gadījumā

mēģinās pierunāt Aneli, lai viņa atliek kāzas uz pusgadu. Tad man uzvara droša, jo Kromickis noteikti pats atkāpsies. Ilgi atcerēšos šo dienu! Redzot patiesas sāpes, Sņatiņskis ir smalkjūtīgs kā sieviete, viņš prata saudzēt manu patmīlību. Tas taču dārgi maksā — atzīties savās trakulībās, grēkos, vājībās un ļaut izšķirt savu likteni citiem, nevis pašam cīnīties ar to. Kāda tam visam nozīme, ja runa ir par Aneli!

27. jūnijā

Sņatiņskis šorīt aizbrauca. Pavadīju viņu uz staciju. Visu ceļu atgādināju viņam dažādus uzdevumus, it kā viņš būtu galīgs idiots. Viņš, ķircinādams mani, sacīja, ja viss beigšoties labvēlīgi, es atkal sākšot filozofēt. Man gribējās viņu piekaut, Sņatiņskis aizbrauca pacilātā noskaņā; nebija nekādu šaubu, ka ir pārliecināts par vislabākajiem panākumiem. Pēc viņa aizbraukšanas aizgāju uz Jaunavas Marijas baznīcu, un es — skeptiķis, es — filozofs, es, kas apgalvo — nezinu, nezinu! —

pasūtīju mesu par Leonu un Aneli. Ne tikai noklausījos šo mesu, bet tagad rakstu melns uz balta: sasper jods visu skepticismu, filozofiju un manu nezinu piedevām!

28. jūnijā

Pulkstenis viens. Tieši ap šo laiku Sņatiņskiem jāizbrauc uz Plošovu. Vismaz vienā jautājumā Anelei vajadzētu piekāpties: atlikt kāzas. Viņai nav tiesību man to atteikt... Visu dienu galvā vandās dažādas domas. Kromickis ir kārs uz naudu — par to nav šaubu —, kāpēc viņš nemeklē labāku partiju? Aneles muiža ir liela, bet apkrauta ar parādiem — varbūt Kromickim tā vajadzīga tāpēc, lai viņu neuzskatītu par svešinieku bez pastāvīgas mājvietas; tā viņam palīdzētu dabūt Polijas pavalstniecību, tas tiesa! — bet Kromickis ar savu bagātnieka slavu būtu varējis to dabūt tāpat, turklāt vēl pūru. Laikam tomēr viņam meitene patīk — un jau labi sen.

Kāds tur brīnums, ka Anele patīk!

Un iedomāties, ka viņa kā laimi, kā glābiņu gaidīja tikai vienu vārdu no manis!

Tante taču raksta: «Bēdulīte vienmēr sagaidīja Hvastovski, lai saņemtu no viņa vēstules.» Man kļūst baigi, iedomājoties, ka tas viss var aiziet secen un ka man līdz ar citiem man līdzīgiem cilvēkiem draud bojāeja.

Pulksten 10.00 vakarā

Dienā man uznāca drausmīgas galvas sāpes; tagad tās rimušas, bet no šīm sāpēm, no bezmiega un uztraukuma jūtos kā hipnotizēts. Savā prātā, kas visu laiku darbojas tikai vienā virzienā, ko nepārvarami saista tikai viena doma, tik skaidri redzu, kas būs, kā vēl nekad mūžā. Man vienkārši šķiet, ka esmu Plošovā, dzirdu, ko Anele atbild Sņatiņskim, un nesaprotu, kā es vēl varēju sevi maldināt. Viņa neiežēlosies par mani. Tās nav iedomas, tā ir droša pārliecība... Patiešām — ar mani notiek kaut kas neparasts. Jūtu sevī tik pārsteidzošu nopietnību, it kā līdz šim būtu bijis bērns, — un tai pašā laikā man ir drausmīgi skumji. Iespējams, ka saslimšu. Sņatiņski pierunāju, lai viņš tūlīt man telegrafē. Telegrammas vēl arvien nav, lai gan, taisnību sakot, neko jaunu tā man nevēstīs.

29. jūnijā

Telegramma no Sņatiņska — un lūk, ko es tajā izlasīju? Viss velti — saņemies un dodies ceļojumā. Tā es arī darīšu, mana Anele!

Parīze, 2. aprīlī

Dienugrāmatu nerakstīju vairāk kā desmit mēnešu, lai gan esmu tā pieradis pie šī

darba, ka jutu tā trūkumu. Bet es teicu sev: kādēļ? Mani nomāca apziņa, ka, pat pierakstot Paskāla cienīgas domas, dziļākas par okeāna dzīlēm, augstākas par Alpu virsotnēm, es nepārgrozītu to vienkāršo faktu, ka viņa izgājusi pie vīra. Un man nolaidās rokas. Dzīve dažreiz koncentrējas uz vienu mērķi, un, kaut arī tas nav nekāds lielais, kad tā pietrūkst, cilvēks nezina, kāpēc pilda visvienkāršākās darbības.

Dīvaini un pat smieklīgi atcerēties, bet man ilgi bija tāds noskaņojums, ka ģērbjoties, ejot uz pilsētu, uz teātri vai klubu, nespēju atkauties no domas: kādēļ? — un bieži vien vajadzēja paiet ilgākam laikam, lai atjēgtos, ka es taču ēdu pusdienas, dzinu bārdu un darīju visu pārējo vēl pirms iepazīšanās ar Aneli. Pirmos mēnešus daudz ceļoju, aizkūkos pat līdz Islandei, taču, vērojot Zviedrijas ezerus, Norvēģijas fjordus, Islandes geizerus, nejutu tiešus iespaidus, bet centos iedomāties, ko, vērojot šīs ainavas, justu Anele un ko viņa teiktu, vārdu sakot, skatījos ar viņas acīm, domāju ar viņas domām, jutu ar viņas sirdi. Bet, atcerējies, ka viņa tagad saucas pane Kromicka, steidzos uz pirmo vilcienu vai kuģi un braucu tālāk, jo tas, ko redzēju, mani vairs nevaldzināja. Kāda man daļa par to, ka tā ir viena no ikdienišķām, pat smieklīgām drāmām, kādas pieredzējuši tūkstoši nelgu pirms manis! Nāvi arī pieredz visi, bet katram mirstošajam šķiet, ka līdz ar viņu iet bojā visa pasaule. Un patiešām iet bojā!

Nezinu un nemēģinu noskaidrot, cik tuvi mani pirmo mēnešu pārdzīvojumi bija pilnīgam izmisumam. Tas viss ir relatīvs. Zinu tikai to, ka visa mana būtne atradās šīs sievietes varā, un es pirmo reizi sapratu, kādu tukšumu var radīt ļoti mīļota cilvēka nāve.

Taču pamazām dzīves ierašas — nevis vilinājumi — manī atkal atjaunojās. Šķiet, ka tā ir diezgan izplatīta parādība. Esmu pazinis iekšēji tik dziļi satriektus cilvēkus, ka viņu dvēselē nebija palicis nevienas prieka dzirkstelītes, bet kuri tomēr bija saglabājuši zināmu ārēju jautrību tikai tāpēc, ka kādreiz bija jautri un ka bija pieraduši pie šīs formas. Vajadzēja taču arī man pienākt tādam laikam, kad es pārstāju, piemēram, zobu sāpes just tikai kā nepatikšanas, ko tās varētu sagādāt Anelei. Īsi sakot: es biju it kā paralizēts, līdz beidzot atradu zāles pašā indē. Kādreiz biju lasījis Farīni ceļojuma aprakstā, ka kafri ārstējoties no skorpiona dzēliena, ļaudami viņam iedzelt otru reizi tai pašā vietā. Tāds skorpions, tāda pretinde pašā

indē man bija, tāpat kā, starp citu, mēdz būt visiem cilvēkiem, — vārdi: tas ir noticis.

Tas notika — es ciešu, tas notika — es beidzu ciest. Apziņā, ka vairs neko nevar līdzēt, ir zināms mierinājums. Man vienmēr nāk prātā tas indiānis, kas, ierauts Niagāras straumē, sākumā cīnījās pret to ar visu spēku, ko cilvēkam dod izmisums, pēc tam, redzēdams, ka nekas nelīdz, atlaida airus, apgūlās laivas dibenā un sāka dziedāt. Es pašreiz arī esmu gatavs dziedāt. Tomēr Niagāras straumei ir laba īpašība, ka tā savu upuri samaļ lupatās; bet ir citas straumes, kuras izmet cilvēku smilšainā, tuksnesīgā un neauglīgā krastā. Tieši tā ir noticis ar mani.

Manas dzīves ļaunais gars neparedzēja tikai vienu. Ļoti nomākts un dziļi nelaimīgs cilvēks daudz mazāk saudzē sevi nekā laimīgs cilvēks, kura liktenis zināmā

mērā ir neaizsargāts. Jau sen atrodos tādā stāvoklī, ka saniknotajai Fortūnai, ja tā

ierastos pie manis un pateiktu: «Velns tevi rāvis!» — es atbildētu: «Labs ir! Lai rauj!» Nevis tāpēc, ka smagi pārdzīvoju Aneles zaudējumu, bet tāpēc, ka esmu kļuvis dziļi vienaldzīgs pret visu, kas ir manī un ap mani.

Tās savā ziņā ir lieliski rūdītas bruņas, kas ne tikai aizsargā cilvēku, bet arī padara viņu bīstamu. Skaidrs, ka tas, kas nav noskaņots taupīt sevi, netaupīs arī citus. Pat dieva baušļi neliek mīlēt tuvāko vairāk kā sevi.

Tas nebūt nenozīmē, ka es taisītos šinīs dienās pārgriezt kādam rīkli. Tam, ko teicu, ir galvenokārt teorētiska nozīme; praktiski neviens no šādiem cilvēkiem daudz necieš, jo viņu vienaldzība mazina ne tikai altruismu, bet tikpat lielā mērā arī

egoismu. Ja man vajadzētu gulēt ar savu tuvāko zem viena mēteļa, es neatdotu viņam visu mēteli, bet arī nepaņemtu to sev vien. Bīstams, varbūt pat ļoti bīstams šāds cilvēks mēdz būt tikai tad, kad citi traucē viņa mieru, ko viņš gūst, ierobežodams savu «es», un spiež viņu pastiprināti darboties. Tad viņš iegūst mašīnas kustību noteiktību un līdz ar to tās nežēlīgo spēku.

Šādu mehānisko pārliecību jau esmu ieguvis. Kopš kāda laika manu, ka tagad savu domāšanas veidu un savu gribu izpaužu daudz ietekmīgāk nekā agrāk, lai gan nemaz necenšos to darīt. Neizsmeļams šaubu un vājuma avots ir patmīlība, lielība un koķetēšana ar citiem. Cilvēks gandrīz neapzināti vēlas patikt citiem, vēlas gūt simpātijas pret sevi un, meklējot uz to ceļus, tūkstošreiz atkāpjas no savas patiesības.

Tagad šī koķetēšana manī vēl nav galīgi izzudusi, bet samazinājusies stipri — un vienaldzība pret to, vai patīku kādam vai ne, sagādā man aukstu un mierīgu pārākuma sajūtu. Es to ievēroju ceļojumu laikā, bet sevišķi jūtu tagad Parīzē. Kādreiz te bija daudz cilvēku, kuru pārākumu pār sevi atzinu; tagad jūtos pārāks par viņiem tieši tāpēc, ka mani tas mazāk interese nekā viņus.

Vispār es tagad atstāju tāda cilvēka iespaidu, kas varētu būt enerģisks, bet negrib, jo griba ir tieši proporcionāla kaislībām, bet manas kaislības vispirms ir negatīvas. Tā

kā man saglabājies senais netikums visu apjēgt, es to izskaidroju tā, ka zināmos apstākļos var tikpat dedzīgi nevēlēties dzīvot kā citos apstākļos vēlēties. Acīmredzot arī mana vienaldzība ir koncentrēta nocietināšanās pret dzīvi. Tāpēc man tik maz līdzības ar Dēvisu.

Bez šaubām, esmu kļuvis stipri neiecietīgāks nekā biju agrāk un varu atkārtot Hamleta vārdus, ka manī ir kaut kas bīstams. Par laimi, neviens man nestājas ceļā.

Visi man ir tikpat sveši un vienaldzīgi kā es viņiem. Vienīgi tante tur, Varšavā, mani mīl tāpat kā agrāk, bet iespējams, ka arī viņas mīlestība zaudējusi savu aktīvo raksturu — vismaz tik daudz, ka nākotnē man nedraud precināšanas briesmas.

3. aprilī

Diemžēl mana vienaldzība, ko salīdzināju ar tīru ūdeni bez garšas un krāsas, tikai liekas tāda. Ielūkojoties tajā vērīgāk, redzu, ka tās skaidrību aizmiglo tādi kā

mākonīši. Tās ir idiosinkrāzijas. Manī nekas nav palicis, bet tās ir palikušas. Es nevienu nemīlu un ne pret vienu nejūtu aktīvu naidu, bet man ir liels riebums pret dažiem cilvēkiem. Viens no tādiem ir, piemēram, Kromickis. Nevis tādēļ, ka viņš man atņēma Aneli, bet tādēļ, ka viņam ir milzīgi garas kājas un resni ceļgali, ka pats ir garš kā maikste un ka viņa balss atgādina kafijas malšanas troksni. Vispār man viņš vienmēr bijis pretīgs, un, ja es to atgādinu tagad, tad galvenokārt tāpēc, ka tagad šī

pretīguma sajūta manī dīvaini aktivizējusies. Visu laiku domāju par cilvēkiem, kuri mani fiziski atbaida. Ja tas attiektos tikai uz Kromicki un pani Celinu, to vēl varētu saprast, es uzskatītu, ka mans riebums pret viņiem ir maskējies naids; bet blakus viņiem manā atmiņā tikpat uzmācīgi iznirst arī daži citi cilvēki, kas manī kādreiz bija radījuši nepatiku vai riebumu. Nevaru to izskaidrot ar savu veselības stāvokli —

esmu veselāks nekā jebkad —, tāpēc izskaidroju to tā: cilvēki laupīja man mīlestību, laiks izsusināja naidu; bet, tā kā dzīvam cilvēkam ir jājūt, — es jūtu, kā protu, dzīvoju ar to, kas man atlicis. Tomēr jāsaka, ka tam, kas tā dzīvo un jūt, pārāk daudz laimes nav gaidāms...

Esmu gandrīz pilnīgi atsalis pret kādreiz tuviem cilvēkiem. Par Sņatiņski domāju ar nepatiku, ko nekādi prāta apsvērumi nespēj nomākt. Sņatiņskim nenoliedzami ir daudz cēlu īpašību, bet viņš patīk pats sev un tādēļ bieži — runājot gleznotāju valodā

— kļūst manierīgs. Saprotu — tie ir ārkārtīgi reti gadījumi, kad cilvēks, kas ievēro, ka viņa rīcība, individuālās īpašības un personības īpatnības patīk citiem, neiemīlas savā tipā un galu galā nesāk sevi pārspīlēt. Sņatiņskis pārāk cenšas vienmēr un visur būt Sņatiņskis, tāpēc kļūst mākslots un pozas dēļ zaudē savu iedzimto smalkjūtību.

Nerunāju par to skarbo telegrammu, ko viņš man atsūtīja uz Krakovu pēc neveiksmīgās misijas pie Aneles, par viņa padomu: «Dodies ceļojumā!» — kas bija lieks, jo to būtu darījis tāpat; bet es saņēmu no viņa vēstuli Kristiānijā tūlīt pēc Aneles iziešanas pie vīra, šķietami sirsnīgu, taču tikpat skarbu un manierīgu no sākuma līdz galam. Tās saturs dažos vārdos apmēram tāds: «Panna Anele jau ir Kromicka — tas ir noticis — man Tevis žēl — sirsnīgi skauju Tevi — nedomā, ka tāpēc sagrūs debesis — pasaulē ir svarīgākas lietas — velns lai parauj — Norvēģijai jābūt krāšņai — brauc mājās un ķeries pie darba — paliec vesels — etc.» Es necitēju burtiski, bet tāds bija vēstules tonis. Tas mani nepatīkami aizskāra, jo, pirmkārt, nebiju lūdzis Sņatiņskim aizdot olekti manas nelaimes izmērīšanai, otrkārt, uzskatīju viņu par gudrāku, kam vajadzētu saprast, ka tās viņa «svarīgākas lietas» tikai tad nav tukši vārdi, kad runā par dzīvām jūtām. Gribēju viņam tūlīt uzrakstīt, lai viņš atbrīvo mani no savas garīgās aizbildniecības, bet padomājis nemaz neatbildēju — un, man šķiet, tas ir visvieglākais veids, kā pārtraukt attiecības.

Ielūkojies sevī dziļāk, es noskārtu, ka mana draudzība pret Sņatiņski atsala ne tikai telegrammas vai vēstules dēļ. Atklāti sakot, nevaru viņam piedot to, par ko man vajadzēja būt viņam pateicīgam, proti, viņa starpniecību starp mani un Aneli. Es pats viņam to lūdzu, bet tieši tāpēc, ka lūdzu, ka uzticēju viņam savu likteni un savas laivas stūri, ka atzinu savu nespēku un iecēlu viņu par tādu kā aizbildni, visbeidzot, tāpēc ka mans pazemojums un mana nelaime vispirms bija gājuši caur viņa rokām, man sirdī palika aizvainojuma sajūta. Dusmojos pats uz sevi, bet reizē arī uz Sņatiņski par viņa līdzdalību šai notikumā. Zinu, ka tas ir netaisnīgi, bet neko nevaru darīt, ja mana draudzība pret viņu izdega kā svece.

Īstenībā nekad neesmu bijis pārāk noskaņots uz draudzēšanos. Ar Sņatiņski tuvāk sagājos varbūt tāpēc, ka dzīvojām katrs savā Eiropas malā. Citu draugu man nebija.

Vispār es piederu pie tā sauktajiem vientuļniekiem. Atceros, ka vienmēr esmu domājis par to ar zināmu lepnumu, uzskatot to par spēka pazīmi. Patiešām —

dzīvnieku pasaulē, piemēram, kopā turas tikai vājākie, turpretī tie, kurus daba apveltījusi ar vareniem ilkņiem un nagiem, staigā vieni paši, jo viņiem pietiek sava spēka. Uz cilvēkiem Šis princips tomēr attiecināms tikai izņēmuma gadījumos.

Nespēja draudzēties cilvēkā visbiežāk pierāda nevis spēku, bet sirds aukstumu.

Turklāt vienmēr esmu bijis ārkārtīgi bikls un jūtīgs. Mana sirds, gluži kā mimoza, sarāvās no katra pieskāriena. Ka es nekad nesadraudzējos ne ar vienu sievieti, tam ir cits iemesls. Gribēju sadraudzēties tikai ar tādām sievietēm, kuras man dotu kaut ko vairāk, tāpēc tā nevarēja būt nesavtīga draudzība. Ļoti bieži izlikos par šādu draugu, tāpat kā, piemēram, lapsa izliekas par mirušu, lai mazinātu vārnu modrību un drošāk varētu kādu noķert. Tas nenozīmē, ka es neticētu draudzībai starp vīrieti un sievieti.

Vispirms, neesmu ne muļķis, kas pasauli mēro ar savu olekti, ne nelietis, kas citus arī

uzskata par tādiem; otrkārt, daudzi mani novērojumi pierāda, ka šāda draudzība ir pilnīgi iespējama. Ja jau dzīvē pastāv tādas jūtas un attiecības kā starp brāli un māsu, tās var izveidoties arī starp vīrieti un sievieti, kas, būdami sveši, tomēr jūtas kā brālis un māsa. Teikšu pat vairāk: tā draudzēties spēj vienīgi izcili gari ar iedzimtām tieksmēm uz platoniskām sarunām — dzejnieki, mākslinieki, filozofi, vispār cilvēki, kas nav mērojami ar parastu mērauklu. Ja tas pierāda, ka manī nebija ne dzejnieka, ne mākslinieka, nē vispār ievērojama cilvēka dotību, — jo sliktāk man. Laikam nebija, ja nekļuvu nekas vairāk ka Leons Plošovskis.

Savā laikā man šķita, ja Anele būtu kļuvusi mana sieva, viņa man būtu ne tikai sieva vai mīļākā, bet arī draugs. Bet labāk par to nedomāt! Šādi rēgi jau tāpat piemeklē mani pārāk bieži, un acīmredzot drīzāk neiegūšu dvēseles mieru, iekams būšu tos aiztriecis prom uz visiem laikiem.

4. aprīlī

Diezgan bieži šeit sastopu Dēvisa kundzi, pat ciemojos pie viņas. Un nekas!

Krietna daļa nepatikas un mazliet nicinājuma zem biezas pelnu kārtas, visumā —

parastas augstāko aprindu attiecības. Viņa vēl arvien ir pārāk skaista, lai varētu tikt ierindota manu idiosinkrāziju grupā, — mīlēt viņu es nevaru, bet, lai nīstu, negribas pūlēties. Viņa to uzreiz saprata un pielāgojās stāvoklim. Viņu gan mazliet kaitina mana pieaugusī pašpārliecība un neatkarība, bet tieši tāpēc viņa rēķinās ar mani.

Patiešām apbrīnojams ir tas vieglums, ar kādu sievietes no vistuvākajām attiecībām atgriežas pie agrākās — parastās pazīšanās. Mēs ar Lauru ne tikai citu cilvēku klātbūtnē izturamies tā, it kā starp mums nekas nebūtu bijis, bet arī tad, kad gadās palikt divatā. Viņai tas neko nemaksā: viņas uzvedībā neredz ne mazāko piespiešanos, viņa ir laipna, mēreni atturīga, mēreni atsaucīga; un šī noskaņa tā ietekmē arī mani, ka man gluži vienkārši neienāk prātā, piemēram, nosaukt viņu vārdā.

Lauras brālēns Maleski, kas sākumā tik draudīgi bolīja uz mani acis, ka biju pat spiests apjautāties, kāpēc viņš tās tik ļoti pārpūlē, tagad, redzēdams, ka mūsu attiecības veidojas normāli, ir nomierinājies — un mēs esam draugi. Viņš te jau piedalījies vienā divkaujā Lauras dēļ un, kaut gan Itālijā viņam ir gļēvuļa reputācija, izturējies nevainojami. Nabaga Dēviss jau vairākus mēnešus kopš pārcēlies uz labāku pasauli, un es domāju, ka pēc sēru laika beigšanās Laura apprecēsies ar Maleski. Tas būtu skaistākais pāris pasaulē. Šim itālietim ir Antinoja torss un galva. Piedevām vēl zeltaina sejas āda, kraukļa melni mati un Vidusjūras krāsas acis. Var būt, ka Laura viņu mīl, bet kādu man nezināmu iemeslu dēļ dažreiz izturas diezgan nievājoši.

Vairākas reizes manā klātbūtnē apgājās ar viņu tik rupji, ka es pat izbrīnījos —

nedomāju, ka viņas estētiskā daba varētu atļauties tādus izvirdumus. Laikam blakus Aspazijai viņā mīt arī Ksantipe. Nereti esmu ievērojis, ka sieviete, kura ir tikai skaista, bez kādām citām dotībām un kuru cilvēki uzskata par zvaigzni, bieži vien nav tikai zvaigzne, bet ir vesels zvaigznājs, pat divi uzreiz, proti: Lielais Lācis apkārtnei un Krusts vīram. Skaidrs, ka Laura bija Krusts Dēvisam un ir Lielais Lācis jaunajam Maleski. Varbūt tāda pati viņa būtu arī man, ja Parīzes sabiedrībā nejustos pasveša un nebūtu atzinusi, ka labāk lai es šeit esmu viņas sabiedrotais nekā ienaidnieks. Dīvaini, ka Parīzē viņa tā nevaldzina vīriešus kā Itālijā, vispār Vidusjūras krastā. Parīzei viņa ir pārāk klasiska un pārāk skaista; te šai ziņā ir diezgan samaitāta gaume, kas vērojama ari literatūrā un mākslā, kur izteiksmīgs neglītums spēcīgāk uzbudina nervus nekā vienkāršs skaistums. Katrs var viegli pārliecināties, ka visslavenākās vidusaprindu zvaigznes drīzāk ir neglītas nekā skaistas. Turklāt ir vēl viens iemesls Lauras samērā nelielajiem panākumiem Sēnas krastos. Tas, ka viņas — kaut arī visai neparastais — prāts šejienes attiecībām ir pārāk taisns, nav pietiekami lokans. Te ir ļoti daudz ļoti nopietni un vērienīgi domājošu cilvēku, bet augstākajā sabiedrībā

neviltotu atzinību vispirms gūst tāds prāts, kas prot pieķerties katram tematam, kā

pērtiķis pieķeras ar asti zaram, un veikli kūleņot. Jo dīvaināka, pēkšņāka un negaidītāka būs šī kūleņošana, jo drošāki panākumi. Laura to saprot, bet arī jūt, ka viņai tas ir tikpat neiespējami kā, piemēram, staigāt pa virvi. Mani viņa uzskata par veiklāku šai prāta ekvilibristikā, tāpēc esmu viņai vajadzīgs.

Lai vairotu sava salona the attraction1, viņa to pārvērtusi par mūzikas svētnīcu.

Pati dzied kā sirēna un ar to patiešām saista cilvēkus. Pie viņas bieži redzama pianiste Klāra Hilsta — jauna, izskatīga milzīga auguma vāciete, par kuru viens no šejienes māksliniekiem izteicās: « C'est beau, mais c'est deux fois grandeur naturelle!»2

Pēdējā laikā viņa šeit guvusi lielus panākumus, kaut arī ir vāciete. Par sevi man jāsaka — laikam piederu pie vecās skolas, jo nespēju saprast tagadējo izpildījumu, kas dibinās uz spēku, uz zobu dauzīšanu klavierēm. Klausoties pēdējo reizi Hilstas spēli pie Lauras, es nodomāju: ja klavieres būtu vīrietis, kas pavedis viņas māsu, diez vai viņa būtu varējusi dauzīt to vēl niknāk. Viņa spēlē arī harmoniju. Viņas sacerējumiem šejienes mūzikas pasaulē ir lieli panākumi, tos uzskata par dziļiem 1Pievilcība, vilinājums (angļu val).

2 Viņa ir skaista, bet divreiz lielāka par normālu cilvēku. (Franču val.) laikam tāpēc, ka, noklausījušies tos desmito reizi, cilvēki domā: «Varbūt, noklausoties vienpadsmito reizi, kaut ko sapratīšu.» Atzīstos, ka šīs manas piezīmes ir nicinošas, pat nekaunīgas, jo neesmu speciālists. Bet man tomēr rodas jautājums: vai mūzikai jābūt tādai, ko var saprast tikai konservatorijas profesori, ko nespēj uztvert ne tikai profāni, bet arī kulturāli un pat muzikāli izglītoti cilvēki? Baidos, ka, ejot pa šo ceļu, mūziķi ar laiku izveidos Ēģiptes priesteru kastu, kuri sargāja zināšanas un skaistumu tikai sev.

To saku tāpēc, ka pēc maniem novērojumiem mūzika kopš Vāgnera laikiem salīdzinājumā, piemēram, ar glezniecību iet pilnīgi pretējā virzienā. Jaunākā

glezniecība brīvprātīgi sašaurina savas kompetences robežas, atbrīvojas no literāriskām un filozofiskām idejām, netīko atveidot runas, sludinājumus, vēsturiskus notikumus, kuri prasa komentārus, atsakās pat no grūtāk tulkojamām alegorijām, vārdu sakot, pilnīgi apzināti aprobežojas ar formu un krāsainu plankumu atveidošanu.

Mūzika kopš Vāgnera laikiem — gluži pretēji — cenšas būt ne tikai toņu harmonija, bet arī šīs harmonijas filozofija. Domāju, ka drīz radīsies kāds liels mūzikas ģēnijs, kas pateiks, tāpat kā savā laikā Hēgelis: «Tikai viens cilvēks mani saprata — bet arī

tas nesaprata.»

Klāra Hilsta pieder pie filozofējošiem mūziķiem, kas ir jo dīvaināk tāpēc, ka savā

būtībā viņa ir vienkāršs cilvēks. Šai kariatīdei ir gaišas, naivas bērna acis, kā arī bērna sirsnība un labsirdība.

Daudzi vīrieši šeit viņu aplido — viņus valdzina tiklab Klāras skaistums, kā arī tas oreols, kas apvij katru sievieti, kurai ir kādas mākslinieciskas dotības; taču ne mazākā ēna nekad nav aptumšojusi viņas reputāciju. Pat sievietes par viņu runā labi, jo viņa tās atbruņo ar savu tiešām neparasto labsirdību, vienkāršību un jautrību. Viņa ir jautra kā ielas zēns, un es ne reizi vien redzēju viņu smejamies tā, kā smejas ģimnāzistes — līdz asarām; daudzus tas šokētu, ja Klārai, kā jau māksliniecei, nebūtu atļauts viss. Vispār viņa ir morāli cildena, bet, atskaitot muzikālas spējas, ne sevišķi apdāvināta sieviete. Laura, kurai īstenībā viņa nepatīk, vairākkārt likusi man saprast, ka «kariatīde» iemīlējusies manī. Domāju, ka tā nav, bet ka tā varētu būt, ja es gribētu. Tas gan ir tiesa, ka Klāra ir ļoti sirsnīga pret mani un izrāda man simpātijas kopš pirmās tikšanās. Es viņai atbildu ar to pašu, taču nedomāju darīt neko, lai viņu pavedinātu. Pirmo reizi ieraudzījis kādu sievieti, pa senam paradumam skatos uz viņu kā uz nākamo upuri — bet tas drīzāk ir smadzeņu reflekss. Pēc brīža jau domāju par ko citu. Vispār pret sievietēm man tagad ir tāda attieksme kā bijušajam juvelierim pret dārgakmeņiem. Ieraudzījis kādu vērtīgu dārglietu, saku sev: derētu to iegūt, —

pēc tam atceros, ka vairs nestrādāju šai nozarē, un eju tālāk.

Tomēr pateikšu visu patiesību. Blakus minētajiem iemesliem Klāras drošību sargā

arī viņas pārāk lielais augums. Tik garas sievietes man nekad nav patikušas.

Un tomēr reiz puspajokam sāku viņu pierunāt, lai sarīko koncertu Varšavā; apsolījos, ka braukšu viņai līdzi kā goda impresārijs. Neteikšu, ka tāds ceļojums, ja tas kādreiz notiktu, mani nemaz nekārdinātu.

Uz Poliju patiešām taisos. Tante atdeva man savu Varšavas māju un aicina mani pie sevis kārtot īpašuma tiesības. Starp citu, jāšanas sacīkšu laikā viņa vienmēr uzturas Varšavā. Kas to varētu domāt, ka tik cienīgai sievietei kā tante, kas aizņemta ar saimniekošanu, lūgšanām, labdarību, ir viena pasaulīga vājība — zirgu jāšanas sports! Tā ir viņas kaislība. Varbūt tādējādi izpaužas viņas iedzimtais bruņnieciskais instinkts, ko sievietes manto tāpat kā vīrieši. Mūsu zirgi piedalās sacīkstēs jau diezin cik gadu un nekad nav uzvarējuši. Taču tante neizlaiž nevienu sacīksti, iekaist: kad skrien mūsu zirgi, viņa stāv karietes pēdējā sēdeklī, atspiedusies uz nūjas, ar sāniski nošķiebušos cepuri galvā, un aizrautīgi seko skriešanai, pēc tam viņu pārņem drausmīgs niknums, kas veselu mēnesi bendē dzīvi panam Hvastovskim. Tagad viņa esot izaudzējusi kādu neparastu zirgu un aicina mani noskatīties melndzeltenās krāsas žokeja triumfu. Braukšu.

Braukšu arī daudzu citu iemeslu dēļ. Kā jau teicu, tagad jūtos samērā mierīgs, neko nevēlos, neko neceru un cik spēdams ierobežoju savu «es», vārdu sakot, esmu samierinājies ar zināmu garīgu paralīzi, kamēr pienāks arī fiziska paralīze un aizraus mani, kā aizrāva manu tēvu. Bet es nekā nevaru aizmirst, tāpēc mana paralīze nav ne pilnīga, ne galīga. Tā vienīgā būtne, ko savā mūžā mīlēju, tagad sadalījusies manī

divās atsevišķās būtnēs. Vienu no viņām sauc pane Kromicka, otru — Anele. Pane Kromicka man ir vienaldzīga un sveša, bet Anele apmeklē mani, atnesot līdzi manas vainas, manas muļķības un garīgās nevarības apziņu, sāpju, rūgtuma, vilšanās un zaudējuma sajūtu. Dāsnais un labdarīgais gars! Cik labi būtu, ja man izgrieztu to smadzeņu rievu, kurā atrodas atmiņa! Tiesa, var dzīvot arī tā, bet šāda dzīve ir briesmīgi nožēlojama, jo cilvēks visu laiku jūtas kā rati bez riteņiem. Cenšos aiztriekt pēc iespējas tālāk domu, kā būtu, ja viss nokārtotos citādi, — bet ne vienmēr tas man izdodas. Mans dāsnais un labdarīgais eņģelis atgriežas un atkal apber mani kā no pilnības raga. Dažreiz šķiet, ka pane Kromicka nokaus manī Aneli, tāpēc gribu aizbraukt uz turieni, pavērot viņas laimi, viņas dzīvi, ieraudzīt visas tās nenovēršamās pārvērtības, kādām viņā vajadzētu būt notikušām, padarot viņu pilnīgi atšķirīgu no Aneles. Var būt, ka sastapšu pani Kromicku Plošovā. Nevar būt, ka pēc desmit mēnešu ilgas šķiršanās viņa neapmeklētu tur savu slimo māti.

Domāju, ka šai ziņā nealojos un neviļu sevi, un ka ceci tuera cela1. To sola galvenokārt mani nervi, kas ir ļoti vārīgi. Es taču atceros, ka tad, kad iepazinos ar Aneli un kad viņas valdzinājums kļuva arvien neatvairāmāks, tikai doma par to, ka ap viņu varētu lakstoties kaut kāds Kromickis, atbaidīja mani no viņas un viņa man vairs nebija tik dārga. Ko nu tagad, kad viņa ir šī Kromicka sieva, apzinās savu piederību viņam, ir viņa miesa un dvēsele! Gandrīz droši varu teikt, ka viņa manī radīs nepatiku, atbaidīs uz katra soļa un — ceci tuera cela!

Un ja arī ne? Ja notiks citādi — ko es varu zaudēt? Iegūt es neko negribu, bet, ja noskaidrotos, ka ne es vien esmu vainīgs, ne es vien esmu atbildīgs par to, kas noticis, ka vainas smagums jāsadala starp abiem, — varbūt tas sagādātu zināmu mierinājumu.

Saku — varbūt, tāpēc ka negalvoju. Doma par atriebību man ir ļoti tāla. Par pieviltām cerībām cilvēki atriebjas tikai uz skatuves. Reālajā dzīvē ar nepatiku novēršas — un tas ir viss. Lai panei Kromickai pierādītu, ka viņa slikti darījusi, atvairīdama manas nožēlas, vispirms man pašam vajadzētu tām nešaubīgi noticēt, bet man ir tādi brīži, kad es, nudien, ne par ko neesmu drošs.

5. aprīlī

1 Tas nokaus to. (Franču val.)

Jau pilnīgi droši zinu, ka redzēšu pani Kromicku: tante vēstulē raksta, ka vīrs pārdevis Aneles muižu Voliņā, bet pats aizbraucis savās darīšanās uz Tālajiem Austrumiem, tāpēc viņai nekas cits neesot atlicis kā atgriezties pie mātes uz Plošovu.

Pirmajā mirklī šo vēsti uzņēmu ja ne gluži vienaldzīgi, tad tomēr pilnīgi nosvērti, bet pamazām tā sāka mani iespaidot arvien vairāk. Starp citu, tā ir mana garīgā satvara raksturīga īpašība. Nu jau vairs ne par ko citu nevaru domāt; muižas pārdošana ir ārkārtīgi svarīgs notikums abu sieviešu dzīvē. Desmit mēnešus pēc kāzām Kromickis pārdeva muižu ļoti skaistā apvidū, kura Aneles dzimtai piederēja četrsimt gadu un kuras uzturēšanai pane Celina bija veltījusi visu savu mūžu. Bet pans Kromickis atnāca un ar vieglu sirdi pārdeva tikai tāpēc, ka viņam par to labi samaksāja un ka šī

nauda viņam dos iespēju izvērst savas preču piegādes.

Pieļauju, ka viņš ar tām nopelnīs miljonus, bet tas taču ir briesmīgs trieciens abām sievietēm, — un ko viņas tagad par viņu domā? Tante man raksta, ka Anele tagad sēžot pie panes Celinas gultas, kura, saņēmusi šo vēsti Plošovā, sasirgusi vēl vairāk.

Esmu pilnīgi pārliecināts, ka, parakstīdama vīram pārdošanas pilnvaru, viņa neapzinājās, ko dara. Pret citiem tomēr aizstāv viņa rīcību; vēstulē tante citē šādus viņas vārdus: «Notikusi nelaime, taču neizbēgama nelaime, kurā Karolu nevar vainot.» Aizstāvi, aizstāvi viņu, uzticīgā, padevīgā sieva, bet tu tomēr neaizliegsi man domāt, ka viņš tevi ievainojis divkārtīgi un ka savā dvēselē tu viņu dziļi nicini. Viņa skaujas un glāsti neizdzēsīs no tavas atmiņas vienu vārdu: pārdeva! Bet kā jūtas pane Celina, viņa labvēle, kura domāja, ka znota pirmais solis pēc apprecēšanās būs ar savu miljonu palīdzību atbrīvot Aneles muižu no parādiem? ... Es, cienītās kundzes,

— teikšu bez «pilsoniskām» frāzēm, — nebūtu pārdevis — ja ne citu iemeslu dēļ, tad aiz smalkjūtības, aiz pieķeršanās jums, aiz bailēm, ka tas jūs var satriekt. Bet spekulācijām vajadzīga skaidra nauda — un atbalsts. Neiedrošinos apgalvot, bet reizēm man šie miljoni liekas ļoti apšaubāmi. Varbūt Kromickis tos iegūs, varbūt muižas pārdošana viņam palīdzēs tos iegūt, bet, ja viņam tie būtu bijuši pirms tam, viņš nesagādātu tik sāpīgus pārdzīvojumus sievai un nepamestu viņu bez patvēruma.

Tante raksta, ka tūlīt pēc pārdošanas viņš aizbraucis uz Baku, no turienes — uz Turkestānu. Anele ir pārāk jauna, lai varētu dzīvot viena, viņa apmetīsies pie mātes, bet māte uzturas Plošovā, pirmkārt, tāpēc, ka slimības dēļ nevar nekur braukt, otrkārt, tante viņu nelaiž, bet viņa negrib kaitināt tanti. Pārāk labi pazīstu Aneli, lai domātu, ka viņai bija kādi aprēķini. Viņa ir nesavtības iemiesojums. Bet māte, kura gribētu sagrābt visu pasauli vienīgās meitas labad, cer, ka tante neaizmirsīs Aneli savā

testamentā. Starp citu, viņa nemaldās. Tante, kas nekad sevišķi nav ticējusi Kromicka miljoniem, ne reizi vien lika man to saprast — satraukti un gandrīz vainīgi, jo uzskata, ka visa viņas mantība pieder plošoviešiem, un baidās, vai es viņas nodomā

nesaskatu pāridarījumu mūsu dzimtai. Kā viņa mani nepazīst! Ja vēl šodien Anele paliktu bez kurpēm un ja par tām vajadzētu atdot Plošovu un visu, kas man pieder, —

es to atdotu. Varbūt mani mudinātu jauna vēlēšanās pretstatīt sevi Kromickim, bet noteikti atdotu.

Taču par to tagad nav runa. Visu laiku domāju, ka Anele ar māti jau dzīvo Plošovā un paliks tur tikmēr, kamēr Kromickis atgriezīsies no sava ceļojuma, tas ir, dievs zina cik ilgi. Es katru dienu redzēšu pani Kromicku ... Domājot par to, mani pārņem satraukums, kas tomēr nav brīvs no ziņkāres: kā veidosies mūsu attiecības, —

un es redzu, kas starp mums varētu notikt, ja manas jūtas pret viņu būtu citādas. Sev es nemeloju nekad; atkārtoju vēlreiz, ka braucu ārstēties, ka pani Kromicku nemīlu un nemīlēšu, gluži otrādi — ceru, ka viņas izskats izdzēsīs no manas sirds agrāko Aneli labāk nekā visi fjordi un geizeri; bet es nebūtu es, nebūtu cilvēks, kas daudz dzīvojis un daudz domājis, ja neredzētu tās briesmas, kādas šāds stāvoklis varētu radīt citos apstākļos.

Teiksim, ja es gribētu atriebties — ja šis uzvārds pane Kromicka vien jau neatbaidītu mani tā, kā atbaida, — kas gan spētu mani traucēt un kas mani atturētu?

Jo mēs šai klusajā, no pilsētas tālajā Plošovā būtu tikai divatā, ja neņem vērā tās divas vecās dāmas, vientiesīgas kā bērni savā nevainojamajā tikumībā. Šai ziņā labi pazīstu tanti un pani Celinu. Mūsu sabiedrības augstākajās aprindās bieži var sastapt dziļi samaitātas sievietes, bet līdzās viņām — sevišķi vecākajā paaudzē — ir arī tādas, kas savu mūžu nodzīvo, var teikt, kā tādi eņģeļi, pat domās ne reizi nepieļāvušas nekā ļauna. Ne tantei, ne panei Celinai nenāk ne prātā, ka pēc iziešanas pie vīra Anelei var draudēt kādas briesmas. Anele pati arī pieder pie šādām sievietēm. Viņa nebūtu atraidījusi manu pēdējo lūgumu, ja nebūtu jau apsolījusies Kromickim. Šī tipa polietes labāk lauž sirdi nekā vārdu. Domājot par to, manī saceļas dusmas. Apspiežu sevī visiem cilvēkiem piemītošo tieksmi pierādīt savu patiesību, negribu neko pierādīt panei Kromickai, bet, ja atrastos kāds cits, kas šai sievietei paskaidrotu, ka nevar nesodīti mīdīt ar kājām dabas likumus un sirds tiesības, ka šie likumi un šī tiesības ir stiprākas par sadomātajām ētiskajām doktrīnām, ka šāda rīcība atriebjas, — es būtu ļoti, ļoti laimīgs. Tiesa, pret Aneli esmu smagi noziedzies, bet es no visas sirds gribēju labot savu vainu — viņa to zināja un tomēr atraidīja mani... Atraidīja laikam tāpēc, lai varētu sev pateikt: «Es neesmu tāda kā Leons Plošovskis; esmu devusi sev vārdu, un es to turēšu.» Tas nav tikums, tas ir sirds nejūtīgums: tā nav varonība, tā ir muļķība; tā nav sirdsapziņas balss, tā ir godkāre. Nevaru un nevaru aizmirst!...

Bet man palīdzēs pati pane Kromicka. Kad ieraudzīšu viņu, apmierinātu ar savu varonību, aukstu, vīra glāstu piesātinātu, iemīlējušos vai tādu, kura izliekas iemīlējusies vīrā un ziņkāri vēro, vai nelaime, kas mani nospiež, ir pietiekami smaga,

— tad man šī uzticīgā, laimes un savas tikumības apziņas apmierinātā sieva kļūs tik pretīga, ka varbūt atkal aizbraukšu kaut kur pie ziemeļbriežiem. Tikai tad mani vairs nepavadīs atmiņas par Aneli, kā kaijas pavada kuģi.

Varbūt arī, ka pane Kromicka manā priekšā tēlos mana upura lomu un ar visu savu izturēšanos nepārprotami paudīs: «Tava vaina!» Labi! Arī tas man nav nekas svešs. Kā mākslīgām puķēm ir tas trūkums, ka tās nesmaržo, tā mākslīgo ērkšķu vainagiem ir tas labums, ka tie nedzeļ, tāpēc tos labprāt nēsā galvā kā cepuri, kas piestāv sejai. Katru reizi, kad sastapu šādu upuri, kas izgājusi pie vīra, it kā izmisuma dzīta, gribējās pateikt: «Tu melo! Varbūt tu biji upuris vai vismaz ticēji, ka esi, bet tikai līdz tam brīdim, kad viņš, tavs izredzētais, pirmo reizi pienāca pie tevis nakts kurpēs. Kopš tā brīža tu vairs neesi patētiska, bet esi banāla un smieklīga, un, jo vairāk tēlo upuri, jo esi banālāka un smieklīgāka.»

6. aprilī

Cik skaists un gudrs ir grieķu vārds Ananke. 1 Kaut kur bija ierakstīts, ka šīs sievietes dēļ man nebūs miera pat tad, kad pēc viņas vairs netīkošu. Mani tomēr 1 Nolemtība.

ārkārtīgi satrauca ziņa par Aneles muižas pārdošanu un viņas ierašanos Plošovā.

Pagājušo nakti slikti gulēju: galvā līda dažādi jautājumi, un es meklēju uz tiem, atbildes. Centos noskaidrot: vai man ir tiesības novest pani Kromicku no pienākuma ceļa vai nav? Es to negribu darīt un nedarīšu, jo viņa mani neinteresē, — bet vai man ir tiesības? Ar šādiem to be or not to be? aizpildu visu savu dzīvi, tāpēc ka man nekā

cita nav ar ko nodarboties. Bet šādas pārdomas nepieder pie augstākajām pasaules baudām; tās vairāk atgādina suņa dzīšanos pēc savas astes: neko viņš nenoķers, neko nepierādīs, tikai nomocīsies, — bet man ir viens mierinājums, ka pagājusi vēl viena diena vai vēl viena nakts. Tai pašā laika esmu ievērojis, ka ar visu savu skepticismu tomēr jūtu Plošovas vikāra cienīgu godprātīgumu. Mūsdienu cilvēks savērpts no tik daudziem pavedieniem, ka, cenšoties no tiem atbrīvoties, viņš sapinas vēl vairāk.

Velti sev šonakt atkārtoju, ka tā taču ir tīra teorija, ka tādas tiesības man ir. Kāda balss no draudzes baznīcas priekštelpas nepārtraukti bilda pretī: «Nē! Nē! Nē!» Šādu godprātīgumu vajag paņemt aiz ausīm, jo man tas ir dvēseles līdzsvara jautājums.

Pašreiz esmu šim nolūkam atbilstošā noskaņojumā. Šodien pie pazīstama gleznotāja dzirdēju, kā Dēvisa kundze centusies iestāstīt diviem franču literātiem, ka sievietei visu mūžu esot jābūt nepieejamai — kaut vai tikai «pour la netteté du plumage»1.

Maleski atkārtoja: «Oui, oui!... du plumaze!» — bet es iedomājos, kā visi Vidusjūras krabji apgriežas uz muguras un, izslējuši pret debesīm knaibles, lūdz, lai Jupiters sūta zibeni. Starp citu, šo teicienu Dēvisa kundze patapinājusi no manis, bet es to patapināju no Feljē. Taču es saglabāju nopietnību, neatļāvos pat pasmaidīt, bet mani pārņēma jautra un mazliet ciniska noskaņa, kas vēl nav izzudusi līdz šim brīdim un kas vienmēr ir labākās bruņas pret dažādiem sirdsapziņas pārmetumiem.

Turpinu! Tātad vai man būtu tiesības «iemīlēt» manī pani Kromicku un veiksmes gadījumā novest viņu no pienākuma ceļa? Es uz to raugos vispirms no goda viedokļa

— ka vispār visi cilvēki, kuri paši sevi uzskata par džentlmeņiem un kurus visa pasaule uzskata par tādiem. Un neatrodu neviena paragrāfa, kas man liegtu to darīt.

Tiesa, no pirmā acu uzmetiena šis goda kodekss ir visdīvainākais kodekss, kāds jebkad bijis pasaulē. Ja es kādam nozagšu naudu, tad, pēc sabiedrības atzinuma, esmu pelnījis negodu kā zaglis, apzagtais paliek tīrs; bet, ja kādam nozagšu sievu, tad es, zaglis, palieku tīrs, bet negodu izpelnās apzagtais.

Ko tas nozīmē? Morāles jēdzienu izkropļojumu, vai arī starp naudas maka un sievas zagšanu ir tik liela starpība, ka šos pārkāpumus nemaz nevar salīdzināt? Par to esmu domājis ne reizi vien un nācis pie pārliecības, ka tas nav viens un tas pats.

Cilvēks nevar būt tāds pats īpašums kā lieta — un sievas zādzība ir abpusējs gribas akts. Kāpēc man būtu jāatzīst vīra tiesības, ja neatzīst pati sieva? Kāda man daļa par viņu? Sastopu sievieti, kas grib piederēt man, un es viņu ņemu. Viņas vīrs man neeksistē, bet viņas uzticības zvērests uz mani neattiecas. Kas tad mani var atturēt: varbūt cieņa pret laulības institūtu? Bet, ja es mīlētu, ja es varētu mīlēt pani Kromicku, es kliegtu no visas savas iekšējās enerģijas būtības dzīlēm: protestēju pret šo laulību, protestēju pret viņas pienākumu pret Kromicki! Šī laulība samina mani kā

tārpu, es lokos no sāpēm — un man, kas, izdvešot pēdējo elpu, vēl gribētu iekost vainīgajā kājā, prasa to cienīt! Par ko? Kāpēc? Kāda man daļa par tādu sabiedrisko 1 Savu spalviņu tīrības dēļ. (Franču val.)

nolikumu, kas izsūc man visas asinis, laupa visu dzīvotgribu? Tas, ka cilvēki ēd zivis, protams, ir dabas likums; bet vai var prasīt, lai šo likumu atzīst zivs, ko dzīvu uzšķērž un iztīra, pirms liek podā vārīt? Protestēju un kožu — lūk, mana atbilde! Spensera izvirzītais augsti attīstīta cilvēka ideāls, kurā individuālās tieksmes būs pilnīga harmonijā ar sabiedrisko kārtību, ir tikai postulāts. Zinu, ļoti labi zinu, ka Sņatiņskis apklusinātu mani ar vienu jautājumu: «Tātad tu esi par brīvu mīlestību?» Nē, neesmu!

Esmu tikai pats par sevi. I am for muself! Vispār es nekā negribu zināt par jūsu teorijām. Ja tu iemīlēsi citu sievieti vai tava sieva iemīlēs citu vīrieti, paskatīsimies, vai tev noderēs jūsu morālie priekšraksti, jūsu vispārpieņemtās kārtības paragrāfi.

Sliktākajā gadījumā man var pārmest nekonsekvenci. Tikpat nekonsekvents biju, kad, būdams skeptiķis, pasūtīju mesu par Leonu un Aneli un lūdzu dievu kā bērns, un riju asaras kā muļķis. Turpmāk solos būt nekonsekvents vienmēr — būs labāk, ērtāk, patīkamāk. Pasaulē pastāv tikai viena loģika — kaislības loģika. Prāts līdz zināmam laikam mūs tikai brīdina, bet pēc tam, kad zirgi nevaldāmi izraujas uz priekšu, tas apsēstas uz bukas un raugās tikai, lai nesadauza karieti, Cilvēka sirds nevar nodrošināties pret mīlestību, bet mīlestība ir stihija tāds pats spēks ka jūras paisums un bēgums. Kad sieva mīl vīru, nekādi elles spēki viņu nepievārēs, jo laulības zvērests viņai ir tikai mīlestības svētība, — bet, kad tas ir tikai pienākums, tad pirmais prāvākais paisums izmetīs viņu uz smiltīm kā zivi. Nevaru apsolīties, ka man neaug bārda vai ka nenovecošu, — un, ja es to apsolīšos, dzīve likumi samīs mani un manas apsolīšanās.

Dīvaini; viss, ko te rakstu, ir, kā jau teicu, tikai teorētiski prātojumi. Man nav tādu nolūku, kurus vajadzētu attaisnot, bet šīs pārdomas mani satrauc un arī pašreiz tā

satraukušas, ka vajadzēja pārtraukt rakstīšanu. Mans miers tomēr ir velnišķīgi mākslots... Vairāk nekā stundu staigāju pa istabu un beidzot sapratu, kas mani tā

satrauca... Ir jau ļoti vēls. Pa maniem logiem redz Invalīdu nama kupolu, kas zaigo mēness gaismā, kā savā laikā zaigoja Sv. Pētera katedrāles kupols, kad es, cerību pārņemts, staigāju pa Pinčio un domāju par Aneli. Neviļus ļāvos šīm atmiņām. Lai būtu kā būdams, bet viens ir drošs, ka es varēju būt laimīgāks un ka viņa arī varēja būt desmit, nē — simtreiz laimīgāka. Ja man būtu kādi slepeni nolūki, ja viņa man būtu diezin kāds kārdinājums, es vēl šodien piekāptos, lai pasargātu viņu no nelaimes.

Es to negribu, ne par ko negribu! Tikai doma par to jau laupītu man visu uzņēmību un noteiktību. Mana dzīve ir ievirzījusies tā, ka rakstura negatīvās īpašības manī ir attīstījušās, bet pozitīvās izsīkušas, taču sirds nekad nav bijusi ļauna. Tā bija maiguma pilna pret Aneli.

Tikai tās ir vecas lietas. Skeptiķis, kas manī mājo, uzdod man mazliet citādu jautājumu: vai šai gadījumā viņa patiešām būtu tik nelaimīga? Dzīvē ne reizi vien esmu pārliecinājies, ka sievietes ir nelaimīgas tikai tik ilgi, kamēr cīnās ar sevi. Kad cīņa galā, neatkarīgi no tās iznākuma iestājas miers, labsajūtas un laimes periods...

Reiz šeit Parīzē gadījās sastapt sievieti, kura trīs gadus cīnījās ar sevi, ciešot drausmīgas mokas, bet pēc tam, kad sirds ņēma virsroku, viņai palika tikai viens mūžīgs pārmetums, proti, kāpēc viņa tik ilgi pretojusies.

Kam gan man vajadzīgi šie jautājumi un mēģinājumi tos noskaidrot! Zinu, ka katru pieņēmumu var pierādīt un katru pierādījumu apšaubīt. Tie labie laiki, kad cilvēki šaubījās par visu, izņemot prāta spēju atšķirt patiesību no meliem, labu no ļauna, — pagājuši. Tagad visapkārt strupceļš, strupceļš, strupceļš. Labāk domāšu par tuvo braucienu... Kromickis tomēr pārdeva sievas muižu un dziļi ievainoja viņu...

Man to vajadzēja uzrakstīt ar melnu uz balta, citādi nebūtu varējis tam noticēt...

10. aprilī

Vakar biju aizgājis pie Dēvisa kundzes atvadīties un trāpījos īstā koncertā. Šķiet, ka Laura pa īstam aizrāvusies ar mūziku. Hilsta spēlēja harmoniju. Man vienmēr prieks viņu redzēt, bet visvairāk patīk brīdī, kad viņa apsēstas pie instrumenta un, skatoties uz klaviatūru, uzsit pirmos akordus. Tad viņa kļūst nopietna, koncentrēta un apbrīnojami mierīga. Šai brīdī viņa man atgādina svēto Cecīliju, manu vissimpātiskāko svēto, kurā noteikti iemīlētos, ja būtu dzīvojis tai laikā. Tas pats mierīgais, tīrais profils, tās pašas cildenās kristietes līnijas. Žēl, ka Klāra ir tik liela auguma, bet, kad redzu viņu spēlējam, tas aizmirstas. Laiku pa laikam viņa paceļ

nolaistos plakstus un skatās uz augšu, it kā cenzdamās atcerēties kādu apgarotības brīdī tur dzirdētu noti, un pati arī izskatās apgarota. Viņai ļoti atbilst vārds Klāra, jo dzidrāku dvēseli grūti sastapt. Es teicu, ka man patīk viņu redzēt, nevis dzirdēt: viņas mūziku, kā parasti, es diemžēl nesaprotu, katrā ziņā ar grūtībām uztveru tās saturu.

Tomēr uzskatu, ka viņai ir ievērojams talants, lai gan izmetu dzēlīgas un pārdrošas piezīmes.

Kad Klāra beidza spēlēt, piegāju pie viņas un puspajokam pateicu, ka pienācis laiks braukt uz Varšavu un ka, atsaucoties uz mūsu seno norunu, brīdinu viņu gatavoties ceļam. Pārsteigts konstatēju, ka viņa manus vārdus ņem nopietni.

Atbildēja, ka uz Varšavu patiešām taisoties jau sen, bet, kas attiecas uz gatavošanas, viņai jāpaņemot tikai vecā radiniece, kas viņu visur pavadot, un mēmā klaviatūra, uz kuras vingrinoties spēlēt gammas pat vagonā.

Tas mani mazliet sabaidīja. Ja Klāra patiešām brauks, man vajadzēs palīdzēt viņai rīkot Varšavā koncertus, bet man gribētos tūlīt doties uz Plošovu. Sliktākajā gadījumā

uzticēšu viņu Sņatiņskim, kas viņai būs noderīgāks par mani. Starp citu, Hilsta ir bagāta Frankfurtes rūpnieka meita — un materiālie panākumi viņu neinteresē. Bet mani mulsina steiga, ar kādu viņa piekrita šim .braucienam. Pirmajā mirklī pat gribēju pateikt, ka pret mēmo klaviatūru man nav iebildumu, bet nodoms ņemt līdzi veco radinieci neliekas sevišķi veiksmīgs. Mēs, vīrieši, esam tā pieraduši vienmēr un visur iekārot sievieti, ka jaunai un izskatīgai neviens nekad netuvojamies bez blakus nolūka. Kas to noliedz, tas tīšām grib apmānīt sievieti, lai viņa jo vieglāk iekristu lamatās. Arī es, kaut manas domas pašreiz nodarbina pavisam kas cits, tomēr Klāras vecās radinieces līdzbraukšanu uzņēmu kā šķērsli — jo vairāk tāpēc, ka manai personai ir zināma loma viņas tik drīzajā lēmuma pieņemšana. Galu galā Parīze ir daudz plašāks lauks muzikāliem priekšnesumiem nekā Varšava; un, tā ka ienākumi arī viņu neinteresē, kāpēc tad braukt? Es jau teicu, ka Laura sen mani brīdinājusi par Klāras jūtām pret mani, kas esot vairāk nekā simpātijas... Dīvaina sieviete šī Laura.

Klāras nevainība modina viņā skaudību, bet tādu, kādu modinātu, piemēram, oriģināla dārglieta, glezna, diadēma, krāšņas mežģīnes... Viss viņai ir tikai izgreznojums, vairāk nekas. Laikam tāpēc viņa labprāt iegrūstu šo lielo bērnu manos apkampienos. Par mani Laurai nav daļas, es esmu rotas lieta, ko viņa jau valkājusi ap kaklu.

Šī sieviete negribot nodarījusi man tik daudz ļauna, ka vajadzētu viņu ienīst, —

bet es nevaru. Pirmkārt, sirdsapziņa saka, ja viņa vispār nebūtu parādījusies manā dzīves ceļā, es būtu atradis citu — tikpat iedarbīgu laimes izniekošanas līdzekli; otrkārt, tāpat kā sātans ir kritušais eņģelis, naids ir izvirtusi mīlestība, bet es Lauru nekad neesmu nemīlējis. Es viņu mazliet nicinu, tas ir kas cits, bet arī viņa atmaksā ar to pašu. Man pat liekas, ka viņa pret mani noskaņota ļaunāk nekā es pret viņu.

Par Klāras jūtām pret mani Laurai varbūt bija zināma taisnība. Šodien tas atklājās skaidrāk nekā jebkad. Ja tā, tad esmu viņai pateicīga. Pirmo reizi mūžā gribu sadraudzēties ar sievieti un nepievilt viņas uzticību. Mana nemierīgā dvēsele šādā

draudzībā var rast sev mierinājumu.

Šodien mēs sarunājāmies ar Klāru kā divi draugi. Viņas izpratne nav pārāk plaša, bet skaidra, prot labi atšķirt to, kas viņai liekas slikts un neglīts, no tā, kas labs un skaists, tāpēc viņa nepazīst šaubu un jūtas apmierināta. Viņā ir tāda kā garīga veselība, kas, starp citu, vāciešiem visai raksturīga. Tiekoties ar viņiem šur un tur, esmu ievērojis, ka tāda tipa cilvēku kā, piemēram, es viņu vidū ir ļoti maz. Vācieši, tāpat kā angļi, ir pozitīvi cilvēki, kuri zina, ko viņi grib. Tiesa, nereti arī viņi iegrimst bezgalīgajā šaubu jūrā, bet viņi to dara metodiski — kā zinātnieki, nevis kā jūtu cilvēki vai kā ģēniji bez portfeļa, tāpēc viņu jaunajai transcendentālajai filozofijai, viņu pašreizējam zinātniskajam pesimismam un poētiskajām «pasaules skumjām» ir tikai teorētiska nozīme. Praksē viņi lieliski piemērojas dzīves apstākļiem. Pēc Hartmana domām, jo cilvēce kļūst varenāka un izglītotāka, jo tā ir nelaimīgāka, un tas pats Hartmans praksē vācu kultūrtrēģerim raksturīgā mierā aicina stiprināt vācu tautas varenību uz Poznaņas iedzīvotāju rēķina. Bet, atskaitot šo gadījumu, kas pieder pie cilvēku zemiskuma kategorijas, vispār vācieši ar teorijām pārāk neaizraujas, tāpēc ir mierīgi un darbīgi. Šis miers piemīt arī Klārai. Zināms, viss, kas spēj uzvandīt cilvēka dvēseli līdz pašām dzīlēm, sasniedz arī viņas apziņu, bet nez kā aizslīd tai pāri, nepārejot asinīs, tāpēc viņa nekad nešaubās par savu taisnību, tāpat kā par savu mūziku. Ja viņai pret mani ir vairāk nekā simpātijas, tad droši vien tas ir kādas neapzinātas un neko neprasošas jūtas. Ar to brīdi, kad tās kļūtu citādas, sāktos viņas drāma, jo es nevarētu viņai atbildēt ar to pašu: varētu tikai izmantot viņas jūtas tādejādi, ka padarītu viņu nelaimīgu. Neesmu tik pašpārliecināts, lai domātu, ka neviena sieviete nespēj man pretoties; es tikai domāju, ka neviena sieviete nespēj pretoties vīrietim, kuru viņa patiesi mīl. Tiesa, tādi teicieni ka «aplenkt cietoksni»,

«ieņemt cietoksni» ir drausmīgi novazāti un kļuvuši neciešami, bet tie atspoguļo patiesību un ir vēl simtkārt patiesāki, ja tos attiecina uz sievieti, kura aiz savas tikumības sienām krūtīs nēsā tādu nodevēju kā sirds. Taču Klāra var neuztraukties.

Mēs brauksim mierīgi: viņa, es, viņas vecā radiniece un mēmā klaviatūra.

16. aprīlī

Jau trīs dienas atrodos Varšavā, bet vēl arvien neesmu varējis aizbraukt uz Plošovu, jo tūlīt pēc ierašanās sāka sāpēt zobi un satūka vaigs. Tādā izskatā negribu rādīties dāmām.

Jau sastapos ar Sņatiņski, un tante arī bija pie manis un apsveica mani kā

pazudušo dēlu. Anele atgriezusies Plošovā pirms nedēļas. Viņas māte ir ļoti slima; ārsti, kas sākumā gribējuši sūtīt viņu uz Visbādeni, tagad atzinuši, ka viņa neizturētu šādu braucienu. Tāpēc viņa paliks Plošovā, kamēr atveseļosies vai nomirs, — un Anele dzīvos pie viņas līdz tam laikam, kamēr Kromickis nokārtos savus veikalus un beidzot atradīs par vajadzīgu izraudzīties kaut kur pastāvīgu dzīves vietu. Pagaidām no tā, ko man stāstīja tante, es secinu, ka viņa ceļojums ilgs vairākus mēnešus. Centos pēc iespējas vairāk uzzināt par Aneli, un tas man nesagādāja nekādas grūtības, tāpēc ka tante ar mani runa pilnīgi brīvi. Viņa vienkārši nevar iedomāties, ka precēta sieviete kādu varētu interesēt citādi nekā radiniece, īsi sakot, viņa nemaz nedomā par šādiem jautājumiem. Tāpēc arī atklāti izrunājās ar mani par muižas pārdošanu, ko pati arī nevar piedot Kromickim. Beidzot viņa tā noskaitās, ka pārrāva ķēdīti, kurā

nēsā kaklā pakārtu pulksteni, un tas nokrita uz grīdas.

— Es viņam acīs pateikšu, — tante sirdījās, — ka tā ir divkārša nelietība. Labāk būtu aizdevusi viņam naudu. Tikai ko tas dotu! Viņa spekulācijām nav ne gala, ne malas! Tās aprij visu naudu, bet, kas no tām iznāks, nav zināms. Lai tikai viņš man parādās, es viņam uzreiz pateikšu: jūs izputināsit Aneli un Celinu un galu galā

bankrotēsit pats! Kam šīm sievietēm vajadzīgi jūsu miljoni, ja katru grasi nākas slacīt asarām! Nelietība un vairāk nekas! Nekad neesmu varējusi ciest šo žāvēto sēni, un man bija taisnība.

Pavaicāju tantei, vai viņa atklāti runājusi ar Aneli.

— Ar Aneli? Labi, ka tu atbrauci, būs ar ko parunāt, — viņa teica. — Tas atvieglo. Ar Aneli nav iespējams runāt atklāti. Reiz neizturēju un iesāku, bet viņa noskaitās uz mani un sāka raudāt, atkārtodama: «Tā vajadzēja! Tā vajadzēja! Tā

vajadzēja!» — un viss. Viņa neļauj ne vārda teikt par Kromicki un labprāt noslēptu no ļaudīm visus viņa trūkumus. Bet mani, veco, nepiekrāpsi: savā sirdī viņa tāpat nosoda viņu par muižas pārdošanu kā es.

— Tātad jūs domājat, ka viņa nemīl Kromicki? Tante izbrīnīti paskatījās uz mani,

— Kā? Ko tad lai viņa mīlētu? Tieši tāpēc arī cieš, ka mīl. Var taču mīlēt un tomēr redzēt viņa kļūdas.

Man šai jautājumā ir drusku citādas domas, bet atzinu par labāku tās noklusēt.

Tante turpināja:

— Visvairāk viņu nosodu par to, ka viņš melo. Iegalvojis Celinai un Anelei, ka pēc gada vai, lielākais, diviem viņš varēšot atpirkt atpakaļ viņu muižu. Saki — vai tas ir iespējams? Nu!... Viņas cenšas iestāstīt pašas sev, ka tā būs.

— Pēc manām domām, tas ir pilnīgi neiespējami. Viņš nekad nebeigs spekulēt.

— Un viņš to zina labāk nekā mēs, tātad apzināti melo Anelei un Celinai.

— Varbūt tāpēc, lai viņas pārāk nebēdātos. Tante saskaitās vēl vairāk.

— Ko tas nozīmē: nebēdātos! Viņas nebēdātos, ja viņš nebūtu pārdevis. Tu viņu velti neaizstāvi! Visiem viņš par to jānosoda! Hvastovskis nezināja, ko darīt no sašutuma. Viņš iepazinies ar apstākļiem un apgalvo, ja muiža nedotu pat ne graša ienākuma, viņš ņemtos pāris gados atbrīvot to no parādiem, bet naudu es pirmā iedotu

— un tu arī iedotu. Iedotu?... Redzi! Bet tagad viss pagalam!

Pēc tam sāku izprašņāt viņu par Aneles veselību. Izprašņāju ar slēptu, dīvainu, neizskaidrojamu nemieru — baidījos izdzirdēt kaut ko tādu, kas būtu pilnīgi dabisks, pats par sevi saprotams, bet — nezinu, kāpēc, — būtu galīgi satraucis manus nervus.

Esmu nožēlojams cilvēks! Par laimi, tante lieliski saprata, par ko ir runa, un atteica tikpat pikti:

— Nekas nav gaidāms... Muižu pārdot spēja, bet to nespēja!

Tūlīt novirzīju sarunu uz citu tematu. Pastāstīju tantei, ka vienā vilcienā ar mani uz Varšavu atbraukusi ievērojamākā mūsdienu pianiste, kas, būdama visai bagāta, ļoti 90

vēlas sniegt dažus koncertus par labu nabagiem. Tante ir īpatnēja sieviete. Vispirms viņa papukojās uz Hilstu, ka tā neatbrauca ziemā, kad koncertiem pats labākais laiks, tad atģidās, ka vēl nav pārāk vēls, un gribēja tūdaļ skriet pie Klāras. Ar pūlēm spēju viņu pārliecināt, ka būs labāk, ja iepriekš brīdināšu Hilstu par viņas apmeklējumu.

Tante ir vairāku labdarības biedrību priekšniece un uzskata par savu goda pienākumu uz citu biedrību rēķina pagrābt visu, ko tik vien var, tāpēc baidās, lai viņai kāds neaizsteidzas priekšā.

Aiziedama viņa man pajautāja: — Kad tu pārvāksies uz Plošovu?

Atbildēju, ka nepārvākšos nekad. Ceļā izdomāju, ka būs labāk, ja apmetīšos Varšavā. Līdz Plošovai no šejienes ne vairāk kā jūdze; no rīta aizbraukšu uz turieni un palikšu līdz vakaram. Man tas vienalga, bet ļaudīm nebūs iemesla dažādiem minējumiem. Un negribu, lai pane Kromicka domā, ka man būtu vēlēšanās dzīvot ar viņu zem viena jumta. Arī sarunā ar Sņatiņski es starp citu, it kā runātu par kaut ko nenozīmīgu, ieminējos, ka nedomāju pārvākties uz Plošovu. Varēja manīt, ka viņš tam pilnīgi piekrīt un bija pat noskaņots plašāk parunāt par Aneli. Sņatiņskis, bez šaubām, ir inteliģents cilvēks, bet viņš tomēr nesaprata, ka atšķirīgi apstākļi rada arī

atšķirīgas attiecības pat starp vistuvākajiem draugiem. Viņš atnāca pie manis tā, it kā

es vēl arvien būtu tas Leons Plošovskis, kas Krakovā, drebēdams kā lapa, lūdza viņa palīdzību; pienāca pie manis ar to pašu parupjo vaļsirdību un tūlīt gribēja līdz elkonim iebāzt roku manā sirdī. Es viņu uzreiz aprāvu. Sakumā Sņatiņskis mazliet saskaitās un izbrīnījās, bet pamazām pieskaņojās manam tonim, un mēs sarunājāmies tā, it kā mūsu pēdējās tikšanās Krakovā nekad nebūtu bijis. Tomēr redzēju, ka viņu interesē mans pašreizējais noskaņojums, un, neiedrošinādamies jautāt tieši, viņš sāka izprašņāt mani aplinkus, neveikli, kā rakstnieks, kas ir dziļš psihologs un veikls analītiķis, sēžot pie sava rakstāmgalda, bet praktiskā dzīvē skolnieciski naivs.

Ja man būtu bijusi pie rokas fleita, varētu pasniegt to viņam kā kādreiz Hamlets un pateikt: «Lūdzu, uzspēlē, bet, ja tu saki, ka neproti, kā varēji iedomāties tu, kas nespēji izvilināt skaņas no koka gabala, ka pratīsi pēc savas patikas spēlēt uz manas dvēseles stīgām?»

Tieši vakarnakt lasīju «Hamletu» — nezin kuru reizi mūžā, tāpēc man šis salīdzinājums. Vienkārši neiedomājami, ka mūsdienu cilvēks katrā stāvoklī, katrā

visšodienīgākajā un vissarežģītākajā pārdzīvojumā nekur citur neatrod tik daudz analoģijas ar sevi kā šai drāmā, kuras pamatā ir primitīva un asiņaina Holinšeda leģenda. Hamlets — tā ir cilvēka dvēsele pagātnē, tagadnē un nākotnē. Manuprāt, Šekspīrs tajā pārsniedzis pat ģēnijiem noteiktās robežas. Tāpēc ka Homēru un Danti saprotu uz viņu laikmeta fona; saprotu, ka viņi varēja izdarīt to, ko izdarīja, — bet, ka šis anglis septiņpadsmitā gadsimtā varēja nojaust visas tās psihozes, ko radījis deviņpadsmitais gadsimts, — tas, lai cik studiju par viņu lasītu, man paliks mūžīgs noslēpums.

Pasniedzis Sņatiņskim hamletisko fleitu, nodevu viņa gādībā Hilstu, pēc tam sāku runāt par viņa dogmatiem. Teicu, ka mani šurp atvedušas ilgas pēc dzimtenes un pienākuma sajūta. Pateicu tik nevērīga tonī, ka Sņatiņskis nesaprata, vai es jokoju vai runāju nopietni. Atkal atkārtojās tas pats, par ko jau rakstīju Parīzē. Tā morālā

pārākuma apziņa, ko Sņatiņskim bija devuši pēdējie notikumi, zuda ar katru mirkli.

Viņš pats nezināja, ko domāt, un saprata tikai vienu: ka ar vecajām atslēgām mani 91

neatslēgt. Kad atvadoties atkal viņam atgādināju neaizmirst Hilstu, viņš uzmeta man ātru skatienu un pateica:

— Vai tev tas tik ļoti svarīgi?

— Ļoti, pret šo sievieti jūtu lielu draudzību, bet vēl lielāku cieņu.

Tā viņa uzmanības starus novērsu uz Hilstu. Tagad viņš droši vien domā, ka tā ir mana jaunākā mīlestība. Aizgāja dusmīgs. Viņš neprot neko slēpt. Durvis aizcirta stiprāk nekā parasti, bet, kad, pavadījis viņu līdz kāpnēm, atgriezos priekšistabā, dzirdēju, kā viņš spēra četrus pakāpienus uzreiz un skaļi svilpoja, kā dara vienmēr, kad ar kaut ko nav apmierināts.

Starp citu, es nemeloju, runājot par savu attieksmi pret Hilstu. Šodien aizrakstīju viņai vēstuli, kura paskaidroju, kāpēc līdz šim vēl neesmu viņu apciemojis, — un tūdaļ saņēmu atbildi. Klāra ir sajūsmināta par Varšavu, bet vēl vairāk par varšaviešiem. Šais trijās dienās viņu apmeklējuši visi ievērojamākie mūziķi, cenšoties cits citu pārspēt laipnībā un palīdzības piedāvājumos. Raksta, ka tik atsaucīgus cilvēkus neesot sastapusi nevienā cita pilsētā. Droši vien, ja viņa gribētu apmesties šeit uz pastāvīgu dzīvi, viņi nebūtu tik laipni, lai gan Klāra māk rast sev draugus visur. Viņa jau mazliet iepazinusies ar pilsētu, un sevišķi viņai patikuši Lazenki.

Priecājos par šo Klāras sajūsmu jo vairāk tāpēc, ka pēc Polijas robežas pārbraukšanas mūsu dabas ainava uz viņu bija atstājusi nomācošu iespaidu. Patiešām — šai tuksnešainajā un līdzenajā apkārtnē nav pie kā atpūtināt acis, un laikam vajag būt šeit piedzimušam, lai tajā atrastu kādu jaukumu. Raugoties pa vagona logu, Klāra visu laiku atkārtoja; «Ak, tagad es saprotu Šopēnu!» Taču viņa maldās: viņa to nesaprot un neizjūt, tāpat kā nespēja izjust mūsu dabas ainavu.

Kaut arī esmu ārzemju garīgais bērns, laikam ataviski dziļi izjūtu Polijas dabu un ne reizi vien ar izbrīnu esmu ievērojis, ka, atgriežoties pavasarī uz dzimteni, nespēju novērst acis no tās ainavas. Lai gan, atklāti sakot, kas nu tās par ainavām! Bieži esmu mēģinājis iztēloties, ka esmu ārzemnieks — gleznotājs, kas vēro tās objektīvi, bez jebkādam emocijām. Tad šīs ainavas atstāja uz mani tādu iespaidu, it kā tās būtu zīmējis bērns, kas prot vilkt tikai svītras, vai mežonis. Lēzenie pauguri, mitrās pļavas, četrstūrīgās zemnieku mājeles, ciematu papeles apvāršņa malā, beidzot, plaši, meža strēmeļu ieskauti lauki, «desmit jūdzes nekā», ka mēdz teikt vācieši, — tas viss ar savu ieceres un līniju nabadzību vedināja mani uz domām par tādu kā pirmatnēju ainavu, īstenībā tas ir tikai fons. Bet, tiklīdz pārstāju skatīties uz to kā svešinieks un sāku izjust ainavas vienkāršību, iedzīvojos tās bezgalīgajā plašumā, kura katra noteikta aprise izgaist kā dvēsele nirvāna, ainava manās acīs iegūst ne tikai māksliniecisku «primitīva» skaistumu, bet arī dziedinoši iedarbojas uz mani. Varu apbrīnot, piemēram, Apenīnus, bet mans gars nespēj tajos iedzīvoties, paliek ārpusē

un atsitas pret tiem ar elkoņiem. Tāpēc agrāk vai vēlāk uzmācas nogurums. Cilvēks patiesi atpūšas tikai tad, kad saplūst ar apkārtni, bet saplūst var vienīgi tad, ja viņa dvēselei ir vienāda, radniecīga struktūra ar dabas dvēseli. Nostalģiju rada tieši cilvēka dvēseles izslēgšanās no apkārtējās pasaules. Man šķiet, ka šo psihiskās atbilstības principu var izvērst vēl plašāk. Varbūt liksies dīvaini, ka es, kas esmu izaudzis ārpus dzimtenes un piesūcies ar turienes kultūru, paužu šādus uzskatus, bet teikšu vēl vairāk: pat ārzemju sieviete, lai viņa būtu diezin kāda skaistule, man zināmā mērā

viņa ir tikai sieviešu dzimtes pārstāve, nevis sievietes dvēsele.

Atceros, ko savā laikā rakstīju par polietēm. Bet tā nav pretruna. Varu redzēt viņu trūkumus un tomēr justies viņām tuvāks nekā ārzemniecēm. Turklāt lielākā daļa manu agrāko uzskatu jau ir novalkāti kā veci svārki.

Pietiek par to! Ar kaunu un izbrīnu ievēroju, ka visu šo esmu rakstījis, lai saistītu un apvārdotu pats sevi. Jā, jā! Prātoju par ainavu, par nostalģiju, bet patiesībā manas domas kavējas Plošovā. Kaut arī negribas atzīties, bet jāatzīstas! Mani māca nemiers, kaut kas līdzīgs spiedienam krūtīs. Ļoti var būt, ka tur man būs nesalīdzināmi vieglāk, nekā tagad to spēju iedomāties. Gaidīšana vienmēr ir nepanesama. Jaunībā

reiz kāvos divkaujā un atceros, ka visvairāk uztraucos tieši pirms tās. Arī toreiz centos domāt par kaut ko citu — un, tāpat kā tagad, veltīgi. Manas domas par pani Kromicku nav ne maigas, pat ne draudzīgas, bet dīvaini urdīgas, tās metas man virsū

kā satrauktas bites, un nespēju no tām atgainīties.

17. aprīlī

Šodien biju tur, un viss izrādījās pavisam citādi, nekā iedomājos. No Varšavas izbraucu ar važoni septiņos no rīta, aplēsis ap astoņiem būt Plošovā. Tante man teica, ka dāmas ceļoties agri. Nepatīkamā spiediena sajuta krūtīs un domu urdīšanās smadzenēs nerima ne mirkli. Apņēmos iepriekš neizlemt, kā man izturēties, satiekoties ar Aneli, un kā veidot mūsu turpmākās attiecības. Lai viss notiek tā, kā

tam jānotiek un kā tas notiks,— tas bija vienīgais, ko izlēmu. Tomēr nevarēju nedomāt par to, ka tas īsti notiks, kāda izskatīsies Anele, kā viņa mani sagaidīs, ko liks man saprast, kā ievirzīs mūsu attiecības. Pats nepieņēmis un negribēdams pieņemt nekādus iepriekšējus lēmumus šai ziņā, nezin kāpēc biju pārliecināts, ka viņai tādi būs. Domājot par to, brīžiem dusmojos uz viņu, bet, atskārtis, ka viņai šī

tikšanas arī nebūs viegla, jutu kaut ko līdzīgu žēlumam pret viņu. Mana iztēle bija tik ļoti aizņemta ar Aneli, ka redzēju viņu kā dzīvu. Apbrīnojami skaidri iztēlojos viņas kastaņbrūnos matus virs pieres, viņas garās skropstas, acis, mazo, smalko sejiņu.

Centos uzminēt, kā viņa būs ģērbusies. Atcerējos arī dažādus viņas vārdus, kustības, sejas izteiksmi, tērpus. Sevišķi uzmācīgi līda prātā tas mirklis, kad viņa reiz atgriezās no augštelpām viesistabā sapūderējusies, lai slēptu savu satraukumu. Pēdīgi šīs atmiņas kļuva tik spilgtas, ka atgādināja halucinācijas. Es nodomāju! «Atkal sāk rēgoties!» — un, lai atgainītos, sāku sarunāties ar važoni. Pajautāju, vai ir precējies, uz ko viņš man atbildēja, ka «bez sievišķa nevar iztikt»; pēc tam runāja vēl kaut ko, bet es vairs neklausījos, jo tālumā parādījās Plošovas papeles. Pat nemanīju, kā mēs nobraucām vairākas verstis no pilsētas aizkārtnes.

Ieraugot Plošovu, mans iekšējais nemiers pieauga, bet domas kļuva vēl rosīgākas.

Centos pievērst uzmanību apkārtnei, pārmaiņām, kādas te bija notikušas manas prombūtnes laikā, jaunceltām mājām ceļa malā. Mehāniski atkārtoju sevī, ka laiks ir ļoti jauks un pavasaris ļoti agrs. Diena patiešām bija brīnišķīga, gaiss dzidrs un spirdzinoši dzestrs; pie mājām ziedēja ābeles, zem kurām kā sniegs baloja nobirušās ziedlapiņas; manā priekšā it kā pavērās jaunās glezniecības skolas mākslinieku gleznas. Visur, kur vien skatījos, redzēju gaišu un dzidru pleinair1, kura skaidrajās dzīlēs kustējās ļaudis, kas strādāja pie mājām un laukos. Dīvaini, ka es to visu 1 Atklāts gaiss (franču val.).

redzēju, visu ievēroju, bet tas mani nesaviļņoja, nesaistīja savā varā. Šie iespaidi it kā

zaudēja savu iedarbību uz mani, krājās un rosījās tikai manu smadzeņu virspusē, nespējot iekļūt dziļāk, kur slēpās citas domas. Šādā dalītas uzmanības stāvoklī

iebraucu Plošovā. Pēkšņi mani apņēma liepu gatves ēna un vēsums, tās viņā galā

gaišoja pils logi. Nevajadzīgas satrauktas domiņas sāka manī drūzmēties vēl nemierīgāk. Pats nezinu, kāpēc nebraucu pagalmā, bet apturēju važoni pie vārtiem un, viņa pateicību par samaksu pavadīts, kājām devos uz mājas lieveni.

Nevaru arī īsti izskaidrot, kāpēc tā uztraucos; varbūt tāpēc, ka šai pazīstamajā

mājā mani gaidīja kaut kas nepazīstams, bet traģiski saistīts ar manu pagātni?

Šķērsojot pagalmu, man tā sažņaudza sirdi, ka brīžiem aizrāvās elpa. «Kas tas par velnu, kas tas par velnu!» es sevī atkārtoju. Tā kā važoni atlaidu pie vārtiem, neviens nemanīja manu ierašanos un neiznāca man pretī. Priekšnams bija tukšs. Iegāju ēdamistabā un nolēmu tur uzgaidīt, kamēr atnāks dāmas.

Tam vajadzēja drīz notikt, jo galds jau bija klāts, tasītes saliktas, bet patvāris sīca un burbuļoja, laizdams gaisā tvaika mutuļus. Atkal ne mazākais sīkums nepalika manis neievērots. Istaba bija auksta un diezgan tumša, jo logi izgāja uz ziemeļiem.

Brīdi pavēroju trīs gaismas celiņus, ko uz tumšās vaskotas grīdas meta trīs logi, tad it kā kaut ko jaunu sāku aplūkot bufeti, ko pazinu no bērnības gadiem, pēc tam atcerējos kādu sarunu ar Sņatiņski šai istabā, kad mēs raudzījāmies pa logu uz viņa sievu un Aneli, kuras, apāvušās botes, pa sniegu gāja uz siltumnīcu.

Beidzot mani pārņēma skumju un tukšuma sajūta. Apsēdos pie loga, lai būtu tuvāk gaismai un varētu apskatīt dārzu. Tikai tas neatbrīvoja mani no tās dalītās uzmanības stāvokļa, par ko jau runāju, jo tai pašā laikā domāju, ka drīz — varbūt pēc pāris minūtēm ieraudzīšu viņu, ka man vajadzēs viņu sveicināt, runāt ar viņu un pēc tam vairākus mēnešus katru dienu tikties. Galvā viens par otru spraucās jautājumi:

«Kā tas notiks? Kas tas būs?» Daži cilvēki bailēs paveic ārkārtīgus varoņdarbus, bet man bieži gadās, ka uztraukumu, nenoteiktību un neziņu par to, kas notiks, nomaina tāda kā iekšēja nepacietība un dusmu uzliesmojums. Tā notika arī šoreiz. Starpību starp agrāko Aneli un tagadējo pani Kromicku izjutu tik asi kā nekad agrāk.

«Kaut vai tu mēnesi uzliktu galvā», es domāju, «kaut vai tu būtu kļuvusi simtreiz skaistāka, simtreiz pievilcīgāka, nekā varu iedomāties, tu man nebūsi nekas, drīzāk būsi tikai kaut kas atbaidošs.» Un manas dusmas vēl pieauga, kad nez kāpēc iedomājos, ka viņa tikai tāpēc tagad atnāks un tikai tāpēc tiksies ar mani turpmāk, lai man pierādītu, ka es maldos, ka viņa tā arī paliks man mūžīgi iekārojama un mūžīgi neiegūstama. «Paskatīsimies!» domās atbildēju tā, it kā gatavodamies kādai dīvainai un nenosakāmai divkaujai ar šo sievieti, kādai cīņai, kura reizē zaudēšu un uzvarēšu, jo zaudēšu atmiņas, bet iegūšu mieru. Tai brīdī man šķita, ka pietiks spēka un drosmes atsist katru uzbrukumu.

Tad klusi atvērās durvis un zālē ienāca Anele.

Ieraugot viņu, man sāka dūkt galva un stingt pirkstu gali. Tā sieviete, kas pašreiz stāvēja manā priekšā, gan saucās pane Kromicka, bet bija tikpat mīļa, skaista un neizsakāmi pievilcīga kā mana kādreizējā Anele. Tai haosā, kas virmoja manī, viena balss kliedza skaļāk par visām pārējām: Anele! Anele! Anele! Bet viņa vai nu nepamanīja mani uzreiz, vai uzskatīja par kādu citu, jo stāvēju ar muguru pret gaismu. Tikai tad, kad pienācu tuvāk, viņa pacēla acis un sastinga kā stabs — nespēju pat aprakstīt to baiļu, mulsuma, saviļņojuma un pazemības izteiksmi, kas atspoguļojās viņas sejā. Viņa tik ļoti nobālēja, ka es pārbijos, ka zaudē samaņu. Kad paņēmu viņas roku, šķita, ka turu ledus gabalu. Biju gaidījis visu ko, tikai ne tādu tikšanos. Vēl pirms mirkļa es būtu gatavs zvērēt, ka, tiekoties ar mani, viņa uzreiz liks saprast, ka ir pane Kromicka. Nekā tamlīdzīga! Satraukta un izbijusies manā priekšā stāvēja senā Anele. Es viņu padarīju nelaimīgu, es biju vainīgs, simtkārt vainīgs, bet viņa skatījās uz mani tā, it kā pati lūgtu piedošanu. Senā mīlestība, nožēlas un līdzjūtība uzvilnīja manī tik spēcīgi, ka pilnīgi zaudēju galvu. Palika tikai tik daudz apziņas, lai nesatvertu viņu, nepiekļautu pie krūtīm un nesāktu mierināt tādiem vārdiem, kādus mēdz teikt tikai mīļotai sievietei. Man ar tiem bija pilna sirds.

Šī negaidītā, neiedomājamā tikšanās ar Aneli, nevis ar Kromicka kundzi mani bija tā saviļņojusi un samulsinājusi, ka tikai spiedu viņas roku, nespēdams izrunāt ne vārda.

Bet vajadzēja runāt, un, sakopojis pēdējās prāta atliekas, nomāktā, it kā svešā balsī

pajautāju:

— Vai tante tev neko neteica, ka es atbraukšu?

—Tante... teica... — Anele ar lielu piespiešanos atbildēja.

Un mēs atkal apklusām. Apzinājos, ka man jāturpina saruna, jāapjautājas par mātes un viņas pašas veselību, bet es to nespēju. No visas sirds vēlējos, lai kāds ienāk un izglābj mūs abus. Beidzot ienāca tante ar jauno dakteri Hvastovski, pārvaldnieka jaunāko dēlu, kurš jau veselu mēnesi uzrauga slimo pani Celinu, Anele piegāja pie galda, lai ielietu tēju, es sasveicinājos un sāku sarunāties ar tanti. Pa to laiku pilnīgi atguvos, un mēs apsēdāmies dzert tēju.

Tagad apjautājos par panes Celinas veselību. Atbildot tante atkal un atkal atsaucās uz jauno ārstu, bet viņš ar mani runāja tai izteikta pārākuma apziņā, ar kādu jaunizcepts zinātnieks izturas pret lajiem, bet reizē arī kā demokrāts, kas sargā savu cieņu pat tad, ja neviens to netaisās mazināt, atbild cilvēkam, ko uzskata par aristokrātu. Viņš man likās milzīgi pašpārliecināts, katrā ziņā mans tonis sarunā ar viņu bija laipnāks nekā viņa. Tas mani mazliet uzjautrināja un deva iespēju daudzmaz sakārtot domas, kuras atkal un atkal sajauca Aneles klātbūtne. Laiku pa laikam uzlūkoju viņu pār galdu un tādā kā izmisumā atkārtoju sevī: «Tie paši vaibsti, tā pati smalkā sejiņa un mati virs pieres; tā pati Anele, gandrīz vēl meitene! Tā pati mīļotā, tā pati laime, tikai vairs nav mana un zaudēta uz visiem laikiem! ...» Šai atziņā liela tīksme bija sajaukta ar tikpat lielām sāpēm. Anele jau bija paguvusi mazliet apvaldīt saviļņojumu, bet vēl arvien izskatījās kā nobijusies. Lai kaut cik izlīdzinātu un atraisītu mūsu attiecības, iedrošinājos pāris reižu pajautāt viņai par māti. Daļēji tas man izdevās. Viņa pat man pateica: «Mātei būs prieks tevi redzēt.» Es tam neticēju, bet viņas balsi klausījos kā visjaukāko mūziku. Saruna vērtās arvien brīvāka. Tante bija lieliskā omā, ko varēja izskaidrot, pirmkārt, ar manu ierašanos un, otrkārt, ar to, ka bija apmeklējusi Klāru un vienojusies ar viņu par koncertu. Promejot viesnīcas kāpnēs tante sastapusi divas citas dāmas, citu labdarības biedrību pārstāves. Viņas bija ieradušās par vēlu — un tieši tas tā iepriecināja tanti. Viņa izprašņāja mani par Klāru, kura bija atstājusi uz viņu vislabāko iespaidu. Brokastu beigās, atbildot uz jautājumiem, šo to pastāstīju par saviem ceļojumiem. Tante brīnījās, ka esmu bijis pat Islandē, un, paklausījusies, kā tur izskatās, sacīja:

— Vajag būt galīgi izmisušam, lai brauktu uz turieni.

— Tāpēc ka toreiz man patiešām bija ļoti slikti, — es atbildēju.

Tai brīdī Anele paskatījās uz mani, un atkal viņas acīs ieraudzīju bailes un padevību. Man tā iesāpējās sirds, it kā viņa to būtu sažņaugusi ar roku. Jo vairāk biju sagatavojies tam, ka viņa mani sagaidīs ar triumfējošu aukstumu, ar ļaunu prieku par manu nelaimi, ar nicinošu pārākuma apziņu, jo vairāk mani saviļņoja un reizē

nomāca viņas enģeliskā līdzjūtība. Visi mani aprēķini, visi paredzējumi izrādījās maldīgi. Es domāju, ka, pat negribēdama izturēties pret mani kā pane Kromicka, viņa tomēr to nespēs un tieši ar to atbaidīs un galīgi satrieks mani, bet viņa pat neizskatījās pēc precētas sievas. Man tagad nākas pašam atgādināt sev, ka viņa ir izgājusi pie vīra, un šie atgādinājumi manī izraisa nevis riebumu, bet neizsakāmas skumjas.

Man ir tieksme dažādu morālu pārdzīvojumu brīžos knibināt savas rētas, to gribēju darīt arī tagad — un sākt runāt par viņas vīru. Bet nevarēju: man šķita, ka tas būtu nežēlīgi un profanētu mūsu jūtas, Tā vietā izteicu vēlēšanos apsveicināties ar pani Celinu. Anele aizgāja pajautāt, vai viņa var mani pieņemt, un, pēc brīža atgriezusies, teica:

— Mamma tevi lūdz tūlīt.

Mēs devāmies uz mājas otru galu, un tante arī nāca līdzi. Man gribējās pateikt Anelei kādu labu vārdu, kas viņu nomierinātu, bet atturēja tantes klātbūtne; pēc brīža nospriedu, ka būs labāk, ja, tieši tantei dzirdot, pateikšu to, ko gribu pateikt, un, apstājies pie panes Celinas istabas durvīm, sacīju:

— Dod man savu roku, mīļā māsiņ...

Anele sniedza man roku. Jutu, ka viņa ir pateicīga par šo uzrunu māsiņ, ka viņai no krūtīm noveļas liels smagums un ka ar šo sirsnīgo rokas spiedienu viņa grib pateikt: «Būsim draugi, piedosim viens otram visu!»

— Ceru, ka jūs sapratīsities, — to redzēdama, tante noteica.

— Noteikti, noteikti! Viņš ir tik labs! — Anele atbildēja.

Un patiešām tai brīdī man sirds pludoja labestībā. Iegājis panes Celinas istabā, ļoti laipni sveicināju, uz ko viņa man atbildēja ar zināmu piespiešanos; varēja redzēt

— ja nebaidītos apvainot tanti, atbildētu pavisam auksti. Bet es viņai to nepārmetu: Aneles mātei ir pilnīgas tiesības dusmoties uz mani. Varbūt viņas apziņā bija izveidojusies pārliecība, ka zināmā mērā esmu atbildīgs arī par viņu dzimtās muižas pārdošanu, jo tas varēja arī nenotikt, ja toreiz būtu izturējies citādi.

Pane Celina bija ļoti pārvērtusies. Kopš kāda laika viņa vairs necēlās no riteņkrēsla, ar ko labā laikā viņu izveda dārzā. Viņas vienmēr maigā seja bija kļuvusi vēl maigāka un izskatījās kā izlieta no vaska. Varēja redzēt, ka kādreiz viņa bijusi ļoti skaista un tai pašā laikā visu mūžu ļoti nelaimīga.

Sāku iztaujāt viņu par veselību un izteicu cerību, ka pavasara dzīvinošā ietekme atjaunos viņas spēkus. Slimniece klausījās, skumji smaidīdama un mādama ar galvu; beidzot viņai acīs parādījās divas lielas asaras, kas netraucēti noritēja pār vaigiem.

Pēc tam viņa man pajautāja;

— Vai tu zini, ka Gluhova pārdota?

Domas par to laikam nepameta viņu ne mirkli, tās bija viņas bēda, viņas mūžīgie sirdēsti, viņas nelaime.

Padzirdusi šo jautājumu, Anele pēkšņi nosārta. Tas bija nepatīkams sārtums —

žēluma un kauna sārtums, bet es atbildēju:

— Zinu. Ja to varēs atgūt, tad vēl nekas nav zaudēts, bet, ja nevarēs, tad vajadzēs samierināties ar dieva gribu.

Anele paskatījās uz mani pateicīgam acīm, bet pane Celina teica:

— Es vairs neceru.

Taču tas nebija tiesa: cerēja. Viņas acis vērās uz manām lūpām, gaidot kādu vārdu, kas apstiprinātu viņas slēpto cerību, un, gribēdams būt cēlsirdīgs līdz galam, es teicu:

— Nepieciešamības priekšā jāpiekāpjas katram, un grūti tur kādu vainot, bet, no otras puses, es domāju, mīļā tante, ka pasaulē nav tādu šķēršļu, kurus nevarētu pārvarēt ar neatlaidību un atbilstošiem līdzekļiem.

Te es pastāstīju, ka esmu dzirdējis gadījumus, kad pārdošana tika anulēta nepareizi izpildīta līguma dēļ. Starp citu, tā bija nepatiesība, bet redzēju, ka, tā runādams, tikpat kā leju dzīvinošu balzamu panes Celinas sirdī. Netieši uzstājos arī kā Kromicka aizstāvis, kaut arī nenosaucu viņa uzvārdu, ko, starp citu, manā klātbūtnē nenosauca arī neviens cits.

Tomēr jāpasaka patiesība. Cēlsirdība tikai daļēji diktēja šos manus vārdus, galvenokārt tos sacīju tādēļ, lai gūtu Aneles labvēlību un parādītu sevi lielas labsirdības un cildenības gaismā.

Anele par to bija ļoti pateicīga, jo, kad beidzot mēs ar tanti gājām prom, viņa piesteidzas pie mums un, pasniegusi man roku, sacīja:

— Pateicos tev mammas vārdā.

Atbildes vietā klusēdams noskūpstīju viņas roku.

Tanti arī bija aizkustinājusi mana labsirdība. Šķīries no viņas, aizdedzināju cigāru un izgāju dārzā, lai sakārtotu savus iespaidus un noskaidrotu domas. Bet dārzā

sastapu jauno dakteri Hvastovski, kas bija izgājis rīta pastaigā. Tā kā gribēju iegūt visu plošoviešu simpātijas, piegāju pie viņa un sāku izprašņāt par panes Celinas veselību ar to cieņu, kāda pienākas zināšanām un autoritātei. Redzēju, ka tas viņam ļoti glaimoja: drīz vien viņš aizmirsa savu demokrātisko modrību, kas bija gatava sacelt spuras par katru vārdu, un sāka stāstīt par Aneles mātes slimību ar zināmu pedantisku aizrautību, kādu parasti izrāda jauni zinātnes darbinieki, kurus vēl nav spējušas sagandēt šaubas. Runājot viņš bieži lietoja latīņu terminus, it kā sarunātos ar otru ārstu. Viņa spēcīgais, veselīgais augums, enerģiskā valoda un skatiens atstāja uz mani labvēlīgu iespaidu — viņā redzēju tās jaunās paaudzes pārstāvi, kas ne mazākā

mērā nelīdzinājās ģēnijiem bez portfeļa, paaudzes, par kuru man savā laikā bija daudz sastāstījis Sņatiņskis. Staigādami pa garajām parka alejām, mēs beidzot uzsākām vienu no tām tā saucamajām inteliģentajām sarunām, kas izpaužas vienīgi grāmatu un autoru minēšanā. To, ko Hvastovskis zināja, viņš noteikti zināja pamatīgāk nekā es, bet es savā mūžā biju vairāk lasījis, un šķiet, ka tas viņu ārkārtīgi pārsteidza. Brīžiem viņš raudzījās uz mani gandrīz vai naidīgi, it kā uzskatītu to par svešu tiesību piesavināšanos, ka cilvēks, ko viņš pieskaitīja pie aristokrātijas, atļaujas zināt tādas un tādas grāmatas vai tādus un tādus autorus. Toties ieguvu viņa simpātijas ar savu brīvdomību. Tiesa, mans liberālisms nozīmē to, ka pieļauju visu, tāpēc, ka par visu šaubos, tomēr jau tas vien, ka mana mantiskā un sabiedriskā stāvokļa cilvēks nav apstājies pie gluži reakcionāra viedokļa, pilnīgi nodrošināja man jaunā radikāļa atzinību. Sarunas beigās mēs viens pret otru izturējāmies kā cilvēki, kas sapratušies un atraduši kopīgu valodu.

Domāju, ka ar laiku dakterim Hvastovskim kļūšu izņēmums no vispārējās likumības. Jau sen esmu ievērojis, ka, tāpat kā katram šļahtičam Polijā ir savs ebrejs, 97

uz ko viņš neattiecina savu vispārējo nepatiku pret ebrejiem, tā katram demokrātam

— savs aristokrāts, pret kuru viņam ir īpaša vājība.

Atvadoties apjautājos dakterim Hvastovskim par brāļiem. Viņš pastāstīja, ka viens no viņiem atvēris alus darītavu Plošovā, par ko man savā laikā jau bija rakstījusi tante; otrajam esot mācību grāmatu veikals Varšavā; trešo, kurš beidzis tirdzniecības skolu, paņēmis līdzi uz Austrumiem Kromickis par savu palīgu.

— Vislabāk no visiem veicas alus darītājam, — dakteris sacīja, — bet mēs visi strādājam, kā pienākas, un ar laiku varbūt kaut ko sasniegsim. Laime, ka tēvs zaudēja savu īpašumu, citādi mēs tagad būtu glebas adscripti1, sēdētu katrs savā lauku mājā

un beigās vēl bankrotētu tāpat kā tēvs.

Kaut arī manas domas ne tikai nodarbināja, bet pilnīgi saistīja pavisam kas cits, tomēr klausījos ārstu ar zināmu interesi. Lūk, nodomāju, cilvēki, kas vēl nav pārsmalcināti, bet jau sasnieguši zināmu attīstības līmeni. Izrādās, ka Polijā ir arī tādi, kas spēs kaut ko darīt un kas veido veselīgu vidusposmu starp pārliecīgu izsmalcinātību un barbarismu. Var būt, ka šāds slānis veidojas tikai lielākās pilsētās un ka to ik dienas papildina galvenokārt bankrotējušu šļahtiču dēli, kas, nepieciešamības spiesti, apgūst sīkpilsoniskas darba tradīcijas, liekot lietā savus spēcīgos muskuļus un nervus. Neviļus atcerējos, kā reiz Sņatiņskis nosauca man pakaļ kāpnēs: «No jums vairs nekā nebūs, bet no jūsu bērniem vēl var iznākt cilvēki; tikai vispirms ir jābankrotē, citādi arī jūsu mazbērni nesāks strādāt!» Un, lūk, pana Hvastovska dēli jau sākuši strādāt un lauž sev ceļu tikai ar savām rokām. Arī man, ja es nebūtu bijis bagāts, vajadzētu kaut kā nodrošināt sev iztiku — un varbūt es attīstītu sevī to enerģiju un apņēmību, kuras man tik ļoti trūcis dzīvē.

Drīz dakteris atsveicinājās no manis, jo viņam vajadzēja apmeklēt vēl vienu slimnieku. Tas bija jauns klēriķis, kāda Plošovas zemnieka dēls, kas mācījās Varšavas garīgajā seminārā. Viņam bija dilonis pēdējā stadijā. Tante nometināja viņu savas pils piebūvē un katru dienu apmeklēja kopā ar Aneli. Uzzinājis to, arī es devos pie viņa un pretēji saviem paredzējumiem mirstoša cilvēka vietā ieraudzīju dzīvespriecīgu jaunekli ar vāju, taču sārtu seju. Pēc ārsta domām, tas bija pēdējais lampiņas uzliesmojums. Jauno baznīckungu apkopa viņa māte, kura par tantes labdarību veltīja man tādu pateicības vārdu straumi, ka varēju tajā noslīkt.

Anele todien neatnāca pie slimā, viņa visu laiku sēdēja pie mātes. Viņu ieraudzīju tikai pusdienās, kuras parasti piedalījās arī pane Celina, ko pieved pie galda viņas krēslā. Bija gluži dabiski, ka visu pirmspusdienu Anele pavadīja kopā ar māti; tomēr iedomājos, ka viņa izvairās no tikšanās ar mani. Mūsu attiecībām ar laiku kaut kā

jānokārtojas, bet es saprotu, ka sākumā tās būs sarežģītas un grūtas. Anele ir tik inteliģenta, tik jūtīga un labsirdīga, ka viņa nevar palikt vienaldzīga pret mūsu pašreizējo stāvokli, viņai trūkst tas saloniskās pieredzes, kas palīdz saglabāt ārēji brīvu izturēšanos pat vissarežģītākajos apstākļos. Šāda pieredze izveidojas ar gadiem, kad jūtu dzīvie avoti cilvēkā sāk izsīkt, bet dvēsele pieskaņojas apstākļiem.

Liku Anelei saprast, ka man pret viņu nav ne dusmu, ne naida, — tā diktēja mana sirds. Esmu nolēmis nekad neatgādināt viņai pagātni, tāpēc šodien nemeklēju iespēju aprunāties divatā. Vakara tējas laikā runājām par vispārīgiem jautājumiem, par to, kas dzirdams pie mums un ārzemēs. Tante atkal jautāja par Klāru, kura viņu bija ļoti 1 Pierakstīti pie zemes (latiņu val).

ieinteresējusi; atbildēju, ko zināju par viņu, un neviļus ierunājāmies par māksliniekiem vispār. Tantei šķiet, ka šo cilvēku paveidu dievs radījis tāpēc, lai laiku pa laikam varētu sarīkot izrādi vai koncertu par labu nabagiem. Apgalvoju, ka mākslinieks, ja viņam ir skaidra sirds, kas nepazīst patmīlību, bet kalpo tikai mākslai, var būt vislaimīgākais cilvēks pasaulē, jo visu laiku saskaras ar kaut ko bezgalīgu un absolūti pilnīgu. Viss ļaunums nāk no dzīves, turpretī māksla nes tikai laimi. Tās patiešām ir manas domas, kas radušās no vērojumiem. Anele mani atbalstīja, un, ja es šo sarunu pierakstu, tad tikai tāpēc, ka mani pārsteidza viena viņas piezīme, ļoti vienkārša, bet man ļoti nozīmīga. Kad runājām par prieku, ko sagādā māksla, viņa pateica: «Mūzika ir vislabākais mierinājums.» Šais vārdos sadzirdēju netīšu atzīšanos, ka viņa nav laimīga un pilnīgi apzinās to. Starp citu, es tāpat par to nekad nebiju šaubījies.

Pat viņas seja nav laimīgas sievietes seja. Tā, kļuvusi gandrīz vēl skaistāka, izskatās šķietami mierīga, pat līksma, bet to neapstaro prieks, kas nāk no dvēseles dzīlēm, un tajā var saskatīt tādu kā nodziļināšanos, ko agrāk nemanīja. Dienā

ievēroju, ka viņas deniņiem ir viegli dzeltenīga nokrāsa, kāda mēdz būt ziloņkaulam.

Raudzījos viņā nepārtraukti — tas man sagādāja neizsakāmu baudu; citiem vārdiem sakot, es viņu atcerējos un ar kaut kādu dīvainu, satraucošu un reizē saldu sajūtu pārliecinājos, ka redzu to pašu seju, tās pašas garās skropstas, tās pašas acis, kas izskatās melnas, lai gan patiesībā nav melnas, tās pašas pūciņu noēnotās lūpas. Man nepietika un nepietika vērot šo atmiņu tēlu, kas bija pārvērties par īstenību. Anelē ir kaut kas tik neatvairāmi pievilcīgs, ka, ieraudzījis viņu pirmo reizi starp tūkstoš visskaistākajām sievietēm, no kurām man vajadzētu izvēlēties vienu, es, man šķiet, pienāktu tieši pie viņas un pateiktu: «Lūk, mana izredzētā!» Varbūt pasaulē ir skaistākas sievietes, kas vairāk atbilstu tam sievietes prototipam, ko katrs vīrietis glabā savā iztēlē, — man nav. Droši vien viņa manīja, ka viņu vēroju un apbrīnoju.

Aizbraucu jau mijkrēslī. Dienas iespaidi mani bija tā apžilbinājuši, bet iepriekšējie prātojumi un paredzējumi sagrauti, ka ceļā galīgi nespēju un vēl tagad nespēju, kā parasti, iedziļināties sevī. Biju cerējis, ka sastapšu pani Kromicku, bet sastapu Aneli. To es atkārtoju jau otru reizi. Dievs vien zina ar ko tas mums abiem beigsies. Domājot par to, mani pārņem lielas laimes un vienlaikus it kā vilšanās sajūta. Jo teorētiski man tomēr bija pamats domāt, ka pēc Aneles apprecēšanās viņā

ieraudzīšu tās psihiskās izmaiņas, kādas neizbēgami notiek katrā sievietē, un cerēt, ka viņa liks man noprast savu prieku par to, ka izvēlējusies citu, nevis mani. Neviena cita sieviete nebūtu atteikusies no šāda gandarījuma savai patmīlībai... Bet, pazīdams sevi, savu jutību un savus nervus, esmu gatavs apzvērēt, ka tādā gadījumā būtu braucis no Plošovas sarūgtināts, ironiski noskaņots un dusmīgs, bet — izdziedināts.

Taču notika citādi! Šīs sievietes labsirdība un vienkāršība ir tik bezgalīga, ka tas mērs, ar kuru parasti noteicu cilvēku labsirdību, viņai izrādījās par mazu. Kas būs tālāk, kas notiks ar mani, par to negribu domāt. Mana dzīve varēja plūst ka dzidra un rāma upe uz to jūru, kurā ieplūst viss, — bet tagad tā, līdzīgi ūdenskritumam, gāzīsies bezdibeni. Lai nāk kas nākdams! Sliktākajā gadījumā būšu drausmīgi nelaimīgs. Es taču nedusēju uz rožu spilveniem arī pirms tam — ar to savu tukšumu dvēselē.

Neatceros, kas to teica, liekas, mans tēvs, ka no dzīves kaut kam ir jāizaug, tāds esot dabas likums. Patiešām — pat tuksnesī dziļi apslēptie dzīvības spēki izlaužas uz augšu ar palmām oāzēs.

21. aprīlī

Dzīvoju it kā Varšavā, bet četras dienas pēc kārtas pavadīju Plošovā. Pane Celina jūtas labāk, turpretī baznīckungs Latišs aizvakar nomira. Ārsts Hvastovskis viņa slimību dēvē par «lielisku plaušu tuberkulozes procesu» un nespēj pilnīgi noslēpt apmierinātību, ka gandrīz ar stundas precizitāti paredzējis šī lieliskā procesa beigas.

Mēs bijām pie slimnieka divpadsmit stundu pirms nāves. Viņš jokoja ar mums un loloja cerības uz izveseļošanos, jo bija mazinājusies temperatūra, bet tā bija mazinājusies tieši pasliktināšanas dēļ, Vakarrīt mēs ar Aneli sēdējām lievenī, kad pienāca nabaga baznīckundziņa māte un sāka stāstīt par viņa nāvi tai zemniekiem raksturīgajā veidā, kurā žēlums jaucas ar pilnīgu pakļāvību liktenim. Manā līdzjūtībā

slēpās arī ziņkāre, jo līdz šim biju reti saskāries ar vienkāršo tautu un veltījis tai maz uzmanības. Kādā apbrīnojama valoda runā šie ļaudis! Centos iegaumēt vecās zemnieces vārdus, lai pēc tam tos pierakstītu. Sasveicinoties viņa paklanījās līdz zemei man un Anelei, pēc tam, piesegusi acis ar delnas virspusi, sāka vaimanāt:

— Ak, manu saldo Jēzuliņ, ak, visusvētā Marija! Nomira mans nabaga dēliņš, nomira. Labāk sagribēja iet pie dieva tā kunga nekā palikt šeit kopā ar tēvu un māti.

Neko viņam nelīdzēja muižas aprūpēšana. Velti viņam tur deva vīnu, arī tas nelīdzēja.

Ak, visusvētākais Jēzuliņ, ak, Jēzus, ak, Jēzus!

Viņas balsī skanēja neviltots mātes žēlums, bet mani pārsteidza tas, ka vaimanājot un gaužoties viņa it kā pildīja kādu parašu. Līdz šim nebiju dzirdējis, kā zemnieces apraud savu tuvinieku nāvi, bet biju gatavs apzvērēt, ka tāpat to dara visas, it kā

ievērojot kādu laucinieku noteikumu.

Anele ar asarām acīs un neizsakāmu tīri sievišķīgu labsirdību sāka sīkāk iztaujāt zemnieci par viņas dēla nāvi, zinādama, ka tas atvieglos sievietei sirdi. Un patiešām viņa sāka stāstīt gandrīz vai kaismīgi:

— Kad baznīckungs ar svēto sakramentu no viņa aizgāja, es viņam pateicu: «Vai tu nomirsi vai nenomirsi, dieva vaļa! Nāvei esi sagatavojies skaisti, bet tagad guli!»

Viņš saka: «Labi!» — un iesnaudās un es arī, jo, lai dievs tas kungs neņem man ļauni, es arī gandrīz trīs naktis nomocījos. Tikai ap pirmajiem gaiļiem atnāca mans vecelis, uzmodināja mani, un mēs abi sēdējām; bet viņš guļ un guļ. Es saku vecelim: «Ei, vai nav nomiris?» Bet veceliš man saka: «Varbūt arī nomiris.» Pakustināju viņu, viņš pamodās un saka: «Man ir labāk.» Strēķi pagulēja mierīgi, tad sāka smaidīgi skatīties griestos. Kad es to ieraudzīju, noskaitos un pateicu: «Vai tu, pintiķi, manai nelaimei smaidi?» Bet viņš nāvei smaidīja, nevis manai nelaimei, jo nabadziņš tūdaļ sāka smagi elpot un līdz saules lēktam jau bija beigts,

Te viņa atkal ievaimanājās, pēc tam uzaicināja mūs iet paraudzīties uz nelaiķi, ko esot saposusi «skaistu kā bildi». Anele gribēja iet, bet es atturēju; starp citu, pēc brīža vecīte, aizmirsusi uzaicinājumu, saka stāstīt par savu nabadzību. Viņas vīrs kādreiz bijis turīgs zemnieks, bet visu mantību iztērējis, skolodams dēlu. Kaimiņi atpirkuši no viņiem morgu pēc morga, un tagad viņiem palikusi vienīgi māja, zemes nemaz.

Tūkstoš divsimt rubļu iztērējuši. Cerējuši, ka vecumdienās varēs patverties pie dēla, bet viņu dievs paņēmis pie sevis. Ar tīri zemniecisku padevību liktenim vecīte mums paskaidroja, ka jau nolēmuši ar vīru tūlīt pēc dēla apglabāšanas iet ubagot. Nelikās, ka tas viņu baidītu, viņa par to runāja pat ar tādu kā slēptu gandarījumu, bažījas tikai, vai pagastā nebūs jezgas ar apliecību, kas viņai nez kāpēc bija vajadzīga. Viņas stāstā

tūkstoši dažādu sīkumu jaucās ar griešanos pie kunga Jēzus un Dievmātes, ar asarām un žēlabām.

Anele ieskrēja istabā un pēc brītiņa atgriezās ar naudu, ko gribēja iedot vecajai sieviņai, bet man ienāca prata cita doma, kas tobrīd likās ļoti laba. Pieturēju Aneles roku un, griežoties pie sieviņas, pajautāju:

— Tātad par dēla skološanu iztērējāt tūkstoš divsimt rubļu?

— Jā, lielskungs. Domājām, kad viņš kļūs par draudzes prāvestu, pārcelsimies dzīvot pie viņa plebānijā, taču augstais dievs aizveda mūs nevis uz plebāniju, bet līdz baznīcas kāpnēm.

— Es jums iedošu tūkstoš divsimt rubļu. Atjaunojiet savu saimniecību un mierīgi dzīvojiet sava mājā!

Būtu to izdarījis uzreiz, bet nebija līdzi naudas: nolēmu vajadzīgo summu aizņemties no tantes un liku vecītei atnākt pēc stundas. Viņa bija tik pārsteigta, ka ilgi skatījās uz mani ieplestām acīm, nesakot ne vārda, pēc tam gandrīz iekliegdamās nokrita man pie kājām. Tomēr diezgan ātri no viņas atraisījos — galvenokārt tāpēc, ka viņai prāts nesās skriet pie vīra, lai darītu viņam zināmu šo priecīgo vēsti. Mēs palikām divatā ar Aneli, kura arī bija dziļi aizkustināta un pirmajā mirklī nezināja, ko teikt, tikai pēc kāda laiciņa atkārtoti apliecināja: — Cik tu labs! Cik tu labs!

Bet es paraustīju plecus un atbildēju Anelei tādā tonī, it ka runātu par pilnīgi vienaldzīgu un gluži dabisku lietu;

— Es, dārgā Anele, to darīju nevis no labas sirds un nevis šo cilvēku dēļ, kurus pirmo reizi redzu. Es to darīju vienīgi tāpēc, ka tevi tas sāpināja un ka man gribējās tevi iepriecināt. Citādi būtu ticis no viņiem vaļā ar kādu nelielu dāvanu.

Tā bija tīra patiesība. Šie cilvēki man rūpēja ne vairāk kā jebkurš cits nabags; bet, lai iepriecinātu Aneli, tikpat viegli būtu varējis iedot viņiem divreiz un trīsreiz vairāk.

Es to teicu, labi apzinādamies, ka šāds paņēmiens, kas formāli gan nenozīmē

atzīšanos mīlestībā, būtībā gandrīz izsaka to un atstāj dziļu iespaidu uz sievieti. Tas nozīmēja to pašu, ko viņai pateikt: tevis dēļ es izdarītu visu, jo tu man esi viss.

Turklāt neviena sieviete pasaulē nevar atraidīt šādu atzīšanos — un viņai nav tiesību apvainoties. Anelei to pateicu vēl arī tāpēc, ka tieši tā jutu. Tikai noklusēju savu vārdu slepeno nozīmi tādējādi, ka runāju vienaldzīgā tonī — kā par ikdienišķu, pašsaprotamu lietu. Tomēr Anele uztvēra teiktā nozīmi, jo nodūra acis un nezināja, ko man atbildēt. Beidzot, manāmi apjukusi, viņa paziņoja, ka esot jāiet pie mātes, un pameta mani vienu.

Pilnīgi apzinos, ka, tā rīkodamies, viesu Aneles dvēselē viņai svešas un satraucošas domas. Bet, juzdams sirdsapziņas pārmetumus un mokošas bažas par tās būtnes mieru, kuras dēļ pat ziedotu savu dzīvību, vienlaikus ar izbrīnu konstatēju, ka tas sagādā dīvainu, plēsīgu prieku, it kā es remdinātu cilvēka iedzimto iznīcināšanas instinktu. Esmu arī pārliecināts, ka nekāda ļaunuma apziņa, nekādi pašpārmetumi šoreiz man neko nelīdzēs. Man ir pārāk stiprs raksturs, lai es spētu apstāties šai ceļā, sevišķi, ņemot vērā ārkārtīgo valdzinājumu, kāds piemīt šai sievietei. Tagad patiešām esmu kā tas indiānis, kas, iekļuvis krācē, salika airus laivā un ļāvās straumes varai. Es pat nedomāju par savu vainu un par to, ka viss varēja būt citādi, ka man vajadzēja tikai pastiept roku, lai viņa kļūtu mana — šī sieviete, par kuru tagad sev saku: tikai viņas dēļ ir vērts dzīvot, tikai viņu vien ir vērts mīlēt.

Es slīgstu determinismā, un bieži man liekas, ka citādi nevarēja būt, ka šo manu nepiemērotību dzīvei sagatavojušas veselas paaudzes, kas jau līdz galam izsmēlušas savas dzīvības rezerves, ka biju, esmu un būšu tāds, kādam man jābūt, un ka man nekas cits neatliek kā nolikt airus.

Šorīt kopā ar tanti un Aneli bijām jaunā klēriķa bērēs. Laiks visas šīs dienas bija labs; bēres notika no rīta, un dāmas tās nenogurdināja, jo līdz baznīcai un kapsētai nav tālu. Dīvains ir bēru gājiens laukos, ar baznīckungu priekšgalā, zārku ratos un ciešu zemnieku un zemnieču pūli aiz tā. Visi viņi dzied drausmīgi drūmas dziesmas, kas atgādina tādu kā kaldiešu mūziku. Gājiena beigās vīrieši un sievietes sarunājas miegainās, stieptās balsīs, katru teikumu iesākot ar vārdiem: «Ak, mani mīļie!» Šos vārdus dzirdēju ik uz soļa. Tāpat dīvainu iespaidu tādā ceremonijā kā bēres radīja košie meiteņu lakati. Līdz baznīcai gājām pa pīlādžu gatvi, un, kad pavadītāji ienāca saulē starp kokiem, šie lakatiņi iezaigojās dzeltenā, sarkanā, gaišzilā krāsā, piešķirot visam gājienam tik jautru izskatu, ka — ja nebūtu baznīckunga, ratu ar zārku un paegļu smaržas, varētu padomāt, ka tas ir kāzu gājiens. Ievēroju arī, ar kādu patiku laucinieki pavada zārku. Vispār nāve uz viņiem neatstāj nekādu iespaidus varbūt viņi tajā saskata kādus mūžīgus svētkus? Kad mēs stāvējām pie kapa, viņu sejās saskatīju tikai vērīgu attieksmi pret ceremoniju un ziņkāri: nekas neliecināja par domām, ka tas ir nenovēršams gals, aiz kura sākas drausmas un neziņa. Pavēros uz Aneli tai brīdī, kad viņa pieliecās, lai uzmestu zārkam smilšu sauju. Bija mazliet bālāka, bet, tā kā

seju apspīdēja saule, viņas izgaismotajos vaibstos varēja lasīt kā grāmatā. Esmu gatavs zvērēt, ka šai brīdī viņa domāja par savu nāvi. Turpretī man likās pilnīgi neiespējami, mežonīgi un drausmīgi iedomāties, ka šī maigā, kūsājošas jaunības pilnā

seja, par ko liecināja gan pūciņas uz virslūpas, gan garās skropstas, gan visa tās neatkārtojamā burvība, — ka šī seja kādreiz varētu nobālēt, sastingt, nogrimt mūžīgā

tumsā.

Te it kā pēkšņs sals sastindzināja manas domas. Man ienāca prātā, ka pirmā

ceremonija, kurā mēs piedalāmies kopā ar Aneli, ir bēres. Tāpat kā neārstējami slims cilvēks, kas, zaudējis ticību zinātniskai medicīnai, gatavs noticēt pūšļotāju zālēm, tāpat neārstējami slima, šaubu mākta dvēsele gatava noticēt pat aizspriedumiem.

Acīmredzot neviens cits nestāv tik tuvu misticisma bezdibenim kā pilnīgs skeptiķis.

Tie, kam radušās šaubas par reliģijas un socioloģijas ideāliem, kas zaudējuši ticību zinātnes un cilvēka prāta visspēcībai, visa pašu attīstītāko, bet ceļu zaudējušo, bez dogmatiem palikušo, bezcerīgi klimstošo cilvēku masa, mūsu dienās arvien dziļāk grimst misticisma miglā. Tas izpaužas visur kā reakcija pret tagadējo dzīvi, kas dibinās uz cilvēka domas pozitīvas ierobežošanas, uz ideālu apspiešanas, uz prakticisma, uz bezdvēselīga finansisma. Cilvēka gars sāk ārdīt mājokli, kurā tas iemitināts, tāpēc ka šis mājoklis, skaties, kā gribi, ir pārāk līdzīgs biržai. Beidzas kaut kāds laikmets, sākas kaut kāda evolūcija visās nozarēs. Tas man ienāca prātā ne reizi vien, radot izbrīnu, ka pat lielākie mūsdienu romānisti neapzinās, cik tuvu viņi ir misticismam. Daži jau to apjēguši un klaji atzīst sevi par mistiķiem. Katrā grāmatā, ko pēdējā laikā gadījies lasīt, sastapu nevis cilvēka dvēseli, viņa personisko gribu un kaislības, bet gan abstraktus liktenīgus spēkus, iemiesotus šausmīgos tēlos, kas nav saistīti ar atsevišķām parādībām un eksistē paši par sevi — kā Gētes mātes.

Es arī, bez šaubām, atrodos uz šīs robežas. Es to redzu un nebaidos. Bezdibenis vilina — mani pat tik stipri, ka es tajā nolaistos jau šodien, ja varētu, — un nebaidīšos, tiklīdz varēšu.

28. aprīlī

Es baudu dzīvi Plošovā, priecājos, ka katru dienu tiekos ar Aneli, un aizmirstu, ka viņa pieder kādam citam. Kromickis, kas pašreiz atrodas Baku vai kaut kur vēl tālāk, man liekas esam kaut kāda nereāla, bezmiesīga būtne, kaut kāds ļaunums, kas kādreiz atnāks, tāpat kā, piemēram, atnāk nāve, par kuru taču arī vienmēr nedomājam. Bet vakar man gadījās kaut kas līdzīgs memento1. Šķietami sīka un ļoti parasta lieta! No rīta pie tējas galda Anele saņēma divas vēstules. Tante pajautajā viņai: «Vai no vīra?»

— viņa atbildēja «Jā.» To dzirdot, sajutu to, ko laikam jūt uz nāvi notiesātais, kas pirms soda izpildīšanas redz jauku sapni, no kura viņu uzmodina un paziņo, ka laiks cirpt matus un gulties zem giljotīnas naža. Pēkšņi vēl nebijušā skaidrībā ieraudzīju savu nelaimi. Visu dienu manī neizgaisa šī baigā sajūta — jo vairāk tāpēc, ka tante it ka tīšam mani spīdzināja. Anele gribēja atlikt vēstuļu lasīšanu uz vaļīgāku brīdi pēc tējas, bet tante lika viņai lasīt tās tūlīt, pēc tam sāka izprašņāt, kā klājas Kromickim.

— Paldies, tante, labi! — Anele atbildēja.

— Kā viņam tur veicas?

— Paldies dievam. Raksta, ka necerēti labi.

— Kad viņš atgriezīsies?

— Saka, tiklīdz būšot iespējams.

Un man, tik jūtīgam cilvēkam, vajadzēja klausīties šos jautājumus un atbildes. Ja tante ar Aneli būtu uzsākusi kādu neticami cinisku sarunu, tā nebūtu vairāk plosījusi manus nervus. Pirmo reizi pēc ierašanās Plošovā sajutu nepatiku un aizvainotību pret Aneli.

«Esi kaut drusku žēlīga un manā klātbūtnē nerunā par šo cilvēku — nepateicies, kad tev jautā par viņa veselību, un nesaki: «Paldies dievam!»» es nodomāju. Pa to laiku viņa atplēsa otru vēstuli, paskatījusies uz datumu, paskaidroja: «Šī rakstīta agrāk,» — un iegrima lasīšanā. Raudzījos uz viņas noliekto galvu — uz matu celiņu, uz pieri un nolaistajiem plakstiem —, un man šķita, ka lasīšana turpinās neciešami ilgi. Pēkšņi sapratu, ka šos cilvēkus, tas ir, Aneli un Kromicki, vieno vesela kopīgu interešu un mērķu pasaule, ka viņi saistīti nesaraujamām saitēm un vienkārši nevar nejust savstarpēju vienotību un piederību. Sapratu, ka stāvu un, apstākļu spiests, vienmēr stāvēšu nomaļus, kaut arī iegūtu viņas atsaucību. Kopš tā brīža, kad atkal ieraudzīju Aneli, līdz šim biju tikai nojautis savas nelaimes dziļumu, kā nojauš miglas aizklāta bezdibeņa dziļumu. Tagad migla izklīda un es ieraudzīju bezdibeni visā tā apjomā.

Bet man ir tāda īpašība, ka, sajutis pārāk lielu smagumu, pēkšņi saslienos. Līdz šim mana mīlestība neiedrošinājās kaut ko gribēt, bet tagad, greizsirdības mudināta, tā izmisīgi vēlas samīt un iznīcināt visas šās nepielūdzamās tiesības, saites un savstarpējo piederību. Anele lasīja tikai pāris minūšu; pa to laiku izjutu visu savu mocību skalu — jo vairāk tāpēc, ka mani, kā parasti, tirdīja arī citas domas, kas saturēja manu galveno sāpju analīzi un kritiku. Es sev teicu, ka mans. sašutums un 1 Memento mori! —Atceries nāvi! (Latīņu val.) Šeit atgādinājums.

rūgtums ir gandrīz smieklīgs un atgādina sieviešu kaprīzes, ka ar šādiem nerviem nevar dzīvot, un pēdīgi uzdevu sev jautājumu: ja tik vienkārša lieta kā tas, ka vīrs raksta sievai, bet viņa lasa viņa vēstules, pilnīgi izsit tevi no garīgā līdzsvara, kas būs, kad viņš atbrauks šurp un tu ik brīdi savām acīm varēsi pārliecināties par viņu savstarpējo piederību?

Klusībā atbildēju: es nogalināšu viņu! — un vienlaikus sapratu, cik šī atbilde ir smieklīga un muļķīga.

Skaidrs, ka šādas domas nomierināja mani. Beigusi lasīt, Anele tūlīt ievēroja manu neparasto noskaņojumu un uzmeta man nemierīgus skatienus. Ir tādi maigi raksturi, kuriem noteikti vajadzīga draudzīga gaisotne, citādi viņi jūtas slikti un baigi.

Tas izskaidrojams ar milzīgu sirds inteliģenci. Atceros, ka tad, kad Hvastovskis vēl ēda pilī, nevis pie sava dēla aldara un tante katrās pusdienās ar viņu strīdējās, Anele, kamēr nebija pārliecinājusies par šo strīdu nenopietnību, baidījās no tiem un nevarēja tos ciest. Tagad viņu laikam satrauca mans saviļņojums, kaut arī viņa nespēja iedomāties tā cēloņus. Vairākas reizes viņa ierunājās ar mani it kā par Klāras koncertu, bet viņas skatiens jautāja: «Kas tev kaiš?»

Taču es viņai atbildēju ar aukstu skatienu, nespēdams piedot ne šīs vēstules, ne sarunu ar tanti. Tūlīt pēc tējas piecēlos un paziņoju, ka jābrauc uz Varšavu.

Tante gribēja, lai palieku pusdienās un pēc tam, kā bija norunāts, kopā ar viņu braucu uz koncertu. Atbildēju, ka man vēl jānokārto dažas darīšanas Varšavā, patiesībā gribējās palikt vienam. Liku jūgt zirgus, bet tante teica:

— Man gribētos kaut kā pateikties pannai Hilstai; domāju — vai neielūgt viņu uz kādu dienu Plošovā?

Acīmredzot viņa uzskatīja ielūgumu Plošovā par tik lielu pagodinājumu, ka šaubījās, vai Klārai tas nebūs par lielu.

Pēc brīža tante piebilda:

— Ja es būtu droša, ka viņa pieder pie nevainojamām aprindām...

— Panna Hilsta ir Rumānijas karalienes draudzene, — es nepacietīgi atbildēju, —

un katru gadu pavada pie viņas vairākas nedēļas. Ja tas būs pagodinājums, tad mums.

— Nu, nu! — tante norūca. Aizejot pajautāju Anelei:

— Vai tu brauksi kopā ar tanti uz koncertu?

— Man jāpaliek pie mammas un jāuzraksta arī vēstules.

— Nu, skumstošas sievas jūtu izpausmi es netraucēšu. Šo vārdu ironija mani atviegloja. Lai zina, ka esmu greizsirdīgs, nodomāju; viņa, tāpat kā tante un viņas māte, pieder pie tām «eņģeliskajām» sievietēm, kurām nav jausmas par pasaules ļaunumu. Lai viņa saprot, ka mīlu, lai šī doma iesakņojas viņā, lai viņa pierod pie tās, sāk uztraukties par šo domu, cīnās ar to. Ja man izdosies iemest viņas dvēselē šādu svešu, ārdošu elementu, šādu fermentu — tā būs daļēja uzvara. Paskatīsimies, kas notiks tālāk.

Tas man bija tikai īslaicīgs, bet ļoti spēcīgs, ļaunam priekam līdzīgs atvieglojums.

Taču karietē mani uzreiz pārņēma dusmas uz sevi un pretīguma sajūta. Šo sajūtu radīja apziņa, ka viss, ko teicu un domāju, ir sīks un mazisks, izriet no pārsmalcinātiem un izļodzītiem nerviem un vairāk atbilst histēriskas sievietes, nevis vīrieša rīcībai. Visu ceļu līdz Varšavai jutos ļoti slikti, sliktāk nekā toreiz, kad pēc atgriešanās no ārzemēm pirmo reizi braucu uz Plošovu. Domāju par to, ka šī drausmīgā nevarība, kas, līdzīgi liktenīgam slogam, māc man līdzīgu cilvēku un sevišķi manu dzīvi, izskaidrojama ar to, ka sievišķais elements mūsu raksturā ir pārsvarā pār vīrišķo. Negribu teikt, ka mēs būtu fiziski sievišķīgi, gļēvi, neuzņēmīgi.

Nē, tas ir pavisam kas cits; uzņēmības un drosmes mums ir ja ne vairāk, tad katrā

ziņā tikpat, cik visiem, katrs no mums gatavs uzlēkt mugurā neiejātam zirgam un jāt, kurp vien vajadzīgs. Bet psihiskā ziņā par katru no mums varētu teikt: viņa, nevis viņš. Mūsu garīgajā satvarā trūkst kāda mierīga, sintētiska līdzsvara, kas nereaģē uz sīkumiem. Itin viss mūs aizskar, atbruņo un atbaida, tāpēc mēs uz katra soļa ārkārtīgi svarīgo upurējam ārkārtīgi nenozīmīgajam. To pierāda visa mana pagātne. Es taču visas savas dzīves neizsakāmo laimi, savu un mīļotās sievietes pagātni un nākotni upurēju tikai tāpēc, ka reiz no tantes vēstules uzzināju, it kā Kromickis taisoties lūgt Aneles roku. Mani nervi iecirtās un aiznesa mani turp, kurp es negribēju. Tas nebija nekas cits kā gribas slimības izpausme. Bet tā slimo viņas, nevis viņi. Kāds tur brīnums, ka arī tagad uzvedos kā histēriķe! Tā ir nelaime, ar ko esmu nācis pasaulē

un ko gatavojušas veselas paaudzes, piedevām — visi dzīves apstākļi, kādos mums jādzīvo.

Šī izvairīšanās no atbildības tomēr nedeva nekāda atvieglojuma. Iebraucot Varšavā, man bija nodoms vispirms apmeklēt Klāru, bet uznāca pēkšņas galvas sāpes, kas pārgāja tikai vakarā īsi pirms tantes ierašanās.

Jau biju saģērbies, un mēs drīz aizbraucām uz koncertu, kas izdevās lieliski.

Klāras slava bija sapulcinājusi galvaspilsētas inteliģences un mūziķu aprindas, bet koncerta labdarīgais mērķis — visu augstāko sabiedrību. Redzēju daudz paziņu, viņu vidū Sņatiņskus. Zāle bija pārpildīta. Bet man bija tik slikta oma un nervi tā izjukuši, ka viss mani kaitināja. Nezin kāpēc uzmācās bailes, ka Klāra cietīs neveiksmi.

Uznākot uz skatuves, viņai vilkās līdzi afiša, kas aizķērusies aiz kleitas kruzuļa. Man šķita, ka tas viņu dara smieklīgu. Viņa pati, ģērbusies balles tualetē, atdalīta no melnā

pūļa ar tukšu estrādes telpu atstāja uz mani drīzāk svešas mākslinieces nekā tuvas paziņas un draudzenes iespaidu. Neviļus jautāju sev, vai tā ir tā pati Klāra, ar kuru mani saistīja gandrīz sirsnīga draudzība. Pa to laiku apsveikuma aplausi norima. Sejās parādījās tā saspringtas nopietnības «gudrā» izteiksme, ar kuras palīdzību cilvēki, kuriem nav nekādas jēgas par mākslu, tēlo zinātājus un tiesnešus. Klāra piesēdās pie klavierēm, un, lai gan biju nikns uz viņu, kā uz visu pasauli, klusībā tomēr nācās atzīt, ka viņai ir cēla, smalki veidota galva un īstas mākslinieces manieres, vienkāršas un nepārspīlētas. Viņa sāka spēlēt Mendelsona koncertu, ko zinu no galvas, — un, vai nu tāpēc, ka juta, cik daudz no viņas gaida, vai arī neparasti sirsnīgās uzņemšanas aizkustināta, sākumā viņa spēlēja sliktāk, nekā biju cerējis. Tas mani sarūgtināja: izbrīnīti paraudzījos uz Klāru, un mūsu skatieni vienu mirkli sastapās. Mana sejas izteiksme viņu galīgi samulsināja, un es atkal izdzirdu dažus neskaidrus, nepietiekami spēcīgus un izteiksmīgus piesitienus. Nu jau biju pilnīgi pārliecināts par izgāšanos.

Nekad agrāk klavieres, kuru skaņu strupumu vēl vairāk pastiprināja attālums un cilvēku pilnās zāles pasliktinātā akustika, man nebija licies tik nabadzīgs koncerta instruments Lāgiem šķita, ka dzirdu aprautas arfas skaņas. Pamazām Klāra atguva līdzsvaru, bet, manuprāt, visu koncertu nospēlēja pavāji. Tāpēc ļoti izbrīnījos, kad pēc beigām atskanēja tādi aplausi, kādus nekad nebiju dzirdējis Parīzē, kur Klāru uzņēma ārkārtīgi jūsmīgi. Mūziķi piecēlās kājās un sāka dedzīgi apmainīties domām ar kritiķiem, viņu apskaidrotajās sejās lasīju patiesu gandarījumu. Aplausi nerimās tik ilgi, kamēr Klāra atkal parādījās uz skatuves. Viņa uznāca nolaistām acīm, un viņas seja, kurā labi protu lasīt, skaidri liecināja: «Jūs esat ļoti mīļi, pateicos jums, bet spēlēju slikti, un man gribas raudāt!» Es arī aplaudēju, par ko viņa uzmeta man īsu, pārmetošu skatienu. Klāra pārāk mīl mākslu, lai viņu varētu apmierināt nepelnīti aplausi. Man kļuva viņas žēl, gribēju aiziet pie viņas un pateikt dažus mierinošus vārdus, bet nerimstošie aplausi nelaida viņu nost no skatuves. Klāra atkal piesēdās pie klavierēm un nospēlēja Bēthovena Sonāte cismoll, kas programmā nebija paredzēta.

Pēc manām domām, pasaulē nav otra tāda mūzikas sacerējuma, kurā tik spēcīgi izpaustos traģiska nemiera plosīta liela dvēsele. Runāju sevišķi par sonātes trešo daļu: presto agitato. Tās noskaņa laikam atbilda Klāras pašreizējam uzbudinājumam un acīmredzot pilnīgi izteica arī manu dvēseles stāvokli, jo savā mūžā nebiju dzirdējis tā

spēlētu Bēthovena mūziku un tik dziļi to izjutis. Neesmu mūziķis, bet domāju, ka arī

mūziķi līdz šim nezināja, cik ietilpīga ir šī sonāte. Man nav cita vārda, kā izteikt tās iespaidu uz klausītājiem, kā tikai: satriecoši! Šķita, ka notiek kaut kas mistisks, atklājas kaut kāds bezveidīgs viņpasaules tukšums, drausmīgi skumīgs, mēness gaismā tikko saredzams, un šai tukšumā kliedz, raud un plēš sev matus bezcerīgs izmisums. Tas bija baigi un aizraujoši, tāpēc ka risinājās ārpus dzīves, un tai pašā

laikā neatvairāmi pievilcīgi, jo — vismaz mani — mūzika nekad nebija tik ļoti tuvinājusi kaut kam absolūtam. Nebūdams jūtīgāks par citiem cilvēkiem, klausoties šo sonāti, gandrīz redzēju halucināciju. Man šķita, ka šai bezveidīgajā tukšumā, šai aizkapa tumsā meklēju kaut ko, kas man ir dārgāks par visu pasauli, bez kā neprotu un nespēju dzīvot, — meklēju, apzinoties, ka man tas būs jādara mūžīgi un ka es to nekad neatradīšu. Sirds bija tā sažņaugusies, ka aizrāvās elpa; neveltīju ne mazākās uzmanības izpildījuma tehniskajai pusei, kas laikam bija tik augsta, ka šāds jautājums vispār nepastāv. Visa zāle atradās līdzīgā iespaidā, ieskaitot pašu Klāru.

Beigusi spēlēt, viņa kādu laiku palika sēžam — atgāztu galvu un augšup vērstu skatienu, bālu seju un puspavērtām lūpām. Un tas nebija estrādes efekts — šoreiz tā, bez šaubām, bija patiesa iedvesma un aizmiršanās. Zālē valdīja dobjš klusums, it kā

cilvēki gaidītu vēl kaut ko vai būtu sastinguši no skumjām, vai tvertu šī raudošā, viņpasaules viesuļa aizrautā izmisuma pēdējās atbalsis. Pēc tam notika kaut kas tāds, kas acīmredzot nekad nebija noticis nevienā koncertā. Zālē, atskanēja tādi kliedzieni, it kā visiem sanākušajiem draudētu bojāeja. Vairāki kritiķi un mūziķi pienāca pie skatuves. Redzēju pie Klāras rokas noliekušās galvas. Viņai skropstās zaigoja asaras, bet seja bija apgarota, skaidra un mierīga. Es arī piegāju paspiest viņai roku.

No mūsu pazīšanās pirmā brīža līdz pat pēdējam laikam Klāra ar mani vienmēr runāja franciski, tikai šodien pirmo reizi, dedzīgi atbildot uz manu rokas spiedienu, pajautāja vāciski:

— Haben Sie mich verstanden?

— Ja, — es atbildēju. — Und ich war sehr unglüchlich1

Tā patiešām bija. Koncerta turpinājums izvērtās par nemitīgu Klāras triumfu. Pēc tā beigām Sņatiņski ielūdza viņu pie sevis vakariņās. Es negribēju braukt. Atgriezies mājās, jutos tik saguris, ka ar visiem svārkiem atlaidos dīvānā un nogulēju veselu stundu, bet neaizmigu. Tikai īsi pirms rakstīšanas atģidos, ka visu laiku domāju par baznīckunga bērēm, par Aneli un par nāvi. Pēc tam liku atnest sveci un ķēros pie spalvas.

1 Vai jūs mani sapratāt? - Jā, un biju ļoti nelaimīgs.

29. aprīlī

Kromicka vēstules mani tik ļoti nomāca, ka vēl arvien netieku vaļā no šī iespaida.

Manas nedibinātās dusmas uz Aneli mazinās; jo skaidrāk apzinos, ka biju pret viņu nepelnīti skarbs, jo vairāk nožēloju savu rīcību un jo siltāk domāju par viņu. Toties arvien skaidrāk redzu, cik nepielūdzami šos divus cilvēkus saista faktu vara. Kopš vakardienas atrodos šīs domas nagos, tāpēc šodien nebraucu uz Plošovu. Tur man vajadzētu nepātraukti uzmanīt sevi, vajadzētu būt vai vismaz izlikties mierīgam —

pašreiz es to nespētu. Manas domas, jūtas, iespaidi — viss protestē pret to, kas noticis. Nezinu, vai var būt izmisīgāks stāvoklis kā tas, kad cilvēks kaut kam nepiekrīt, protestē pret to ar katru sirds un smadzeņu šūnu un tai pašā laikā apzinās savu bezspēcību notikušā fakta priekšā. Es saprotu arī, ka tā ir tikai nojausma no tā, kas mani gaida. Nekā nevar darīt, itin nekā. Viņa ir izgājusi pie vīra, kļuvusi pane Kromicka, pieder un vienmēr piederēs viņam, — bet es, kas ar to nevaru samierināties, jo samierinājies nespētu dzīvot, esmu spiests samierināties. Ar tādām pašām sekmēm es varētu protestēt pret zemes pievilkšanas spēku, kā pret to kārtību, kas nosaka, ka pie vīra izgājusi sieviete pieder vīram. Ko man darīt? Samierināties ar šo kārtību? Ko līdzēs tukšais, veltīgais, bezjēdzīgais vārds samierinos ja visā manā

būtnē nav neviena samierināšanās atoma? Brīžiem ienāk prātā doma aizbraukt, bet ļoti labi apzinos, ka bez šīs sievietes pasaule man ir tas pats, kas nāve, tas pats, kas nebūtība; teikšu vēl vairāk — jau iepriekš zinu, ka nekur neaizbraukšu, tāpēc ka nepietiks spēka to izdarīt Ne reizi vien tiku apjautis, ka cilvēka nelaime var pārspēt viņa priekšstatu par to un ka ir iespējams tāds stāvoklis, kad domas par nelaimi jau izsīkušas, bet tā kā jūra plešas un plešas arvien tālāk. Pašreiz man liekas, ka burāju pa šo jūru.

Tomēr ne. Ir kaut kas tāds, kas man paliek. Kādreiz Aneles dienugrāmatā lasīju, ka darbība ir tikai materializējusies doma. Taču doma var palikt arī abstraktā stāvoklī, jūtas — ne. Teorētiski to sapratu arī pirms tam, tikai tagad pārbaudīju pie sevis. Kopš manas atgriešanās Plošovā līdz šim brīdim ne reizi neesmu sev skaidri un noteikti pateicis, ka tīkoju Aneles pretmīlestības, bet tas bija tikai vārdu jautājums. Īstenībā es zināju, ka gribēju un gribu viņu iegūt. Ikviens mans skatiens, ikviens vārds, visa mana rīcība tiecas tikai uz šo mērķi. Jūtas, kas atrautas no vēlēšanās un rīcības, nav nekas. Lai tad šis vārds tiek izteikts: es gribu! Gribu, lai esmu Anelei tikpat ilgojams un mīlams cilvēks, kāda viņa ir man; gribu, lai viņas mīlestība, visas viņas domas, viņas dvēsele pieder man, — un nedomāju novilkt robežu savām vēlmēm, izdarīšu visu, ko man liks sirds, izlietošu visus līdzekļus, kādus prāts atzīs par vispiemērotākiem, lai iegūtu viņas atsaucību. Atņemšu Kromickim no Aneles tik daudz, cik vien varēšu, — un atņemšu viņu pilnīgi, ja tikai viņa tam piekritīs. Tas man būs dzīves mērķis, es zināšu, kāpēc no rīta mostos, kāpēc pa dienu uzņemu barību, kāpēc naktīs stiprinos miegā. Pilnīgi laimīgs nebūšu — tad man vajadzētu ne tikai simtprocentīgi paņemt viņu sev, bet arī atriebt tam, kam viņa piederēja; tomēr man būs kā dēļ dzīvot. Tas ir mans vienīgais glābiņš. To sapratu jau sen, tagad tikai nosaucu vārdā visus tos spēkus, kas manī darbojas, tās vēlmes un tieksmes, kas nav atdalāmas no, mīlestības un ir tās būtiska sastāvdaļa.

Gainu prom no sevis visus aizspriedumus. Bažām, ka, iemīlējusies manī, Anele būs nelaimīga, jāatkāpjas tās lielās kā pasaule patiesības priekšā, ka pati mīlestības ira 107

jau piepilda dzīvi, baro to un ir simttūkstošreiz vērtīgāka par tukšo un niecīgo veģetēšanu.

Jau sen zināms, ka labs un tikumīgs ir tikai tas, kas stiprina dzīvi, bet tukšums un niecība pieder pie ļaunuma valstības. Brīdis, kad šī mīļā galviņa noslīgs pie manām krūtīm, kad šīs dārgās lūpas sakļausies ar manām lūpām, būs labestības un patiesības akts. Šaubu tumsā, kas pārņēmusi manas smadzenes, tikai šī viena doma spīd gaiši, tikai par to varu pateikt: ticu, ka tā ir. Esmu atradis dzīvē kaut ko noteiktu. Ļoti labi zinu, kāds bezdibenis ir starp šo manu ticību un to banālo, nosacīto morāli, ko cilvēki izstrādājuši ikdienas lietošanai; zinu, ka arī Anelei tā būs sveša un biedējoša pasaule, bet es paņemšu viņu pie rokas un ievedīšu šai pasaulē, jo ar pilnu pārliecību varēšu viņai teikt: «Tur ir labais un patiesība.»

Šīs domas mani stiprina. Tomēr lielākā dienas daļa pagāja ļoti slikti, nepārtraukti apzinoties savu pilnīgo nespēku pret tiem apstākļiem, kādos mēs abi atrodamies. Man pat ienāk prātā: varbūt Anele mīl Kromicki? To iedomājoties vien, liekas, ka zaudēšu prātu. Par laimi, daktera Hvastovska ierašanās pēcpusdienā pārtrauca šo domu gaitu.

Viņš bija atbraucis no Plošovas aprunāties ar kādu vecāku ārstu, kas kādreiz ārstējis Aneles māti. Prombraucot viņš iegriezās apraudzīt mani. Teica, ka pane Celina jūtoties tāpat kā agrāk, bet ka panei Kromickai šorīt stipri sāpējusi galva un viņa pat nav nākusi dzert tēju.

Pēc tam Hvastovskis vēl ilgi stāstīja par Aneli, un es viņā labprāt klausījos, jo tas man it kā atvietoja viņas klātbūtni un izskatu. Kaut arī vēl jauns, viņš runāja kā

inteliģents cilvēks. Dakteris atzinās, ka pret cilvēkiem viņš izturoties ar neuzticību nevis tāpēc, ka šādu izturēšanos uzskatītu par vienīgo pareizo, bet tāpēc, ka tā viņam liekoties drošāka. Pani Kromicku, pēc viņa domām, varot noteikti pieskaitīt pie visādā ziņā augstāka tipa cilvēkiem. Vispār par Aneli viņš runāja tik dedzīgi, ka man radās aizdomas, vai sirds dziļumos viņam pret šo sievieti nav kaut kas vairāk nekā apbrīna.

Šīs aizdomas tomēr mani neapbēdināja — laikam tāpēc, ka starp šo neseno studentu un Aneli ir pārāk liels atstatums. Gluži otrādi — es pat biju viņam pateicīgs par Anelei doto vērtējumu un aizturēju viņu ilgāk, starp citu, vēl arī tāpēc, ka saruna ar viņu pasargāja mani no smagām domām. Pajautāju, kādi ir viņa nākotnes nodomi.

Hvastovskis atbildēja, ka vispirms iekrāšot mazliet naudas, lai varētu aizbraukt uz ārzemēm un pastrādāt turienes klīnikās, pēc tam atgriezīšoties dzimtenē un iekārtošoties Varšavā.

— Ko jūs domājat ar iekārtošanos Varšavā?

— Zinātnisku darbu kādā slimnīcā un varbūt arī ārsta praksi,

— Un, protams, apprecēsities?

— Pienāks laiks arī tam, bet tagad vēl ne.

— Ja tikai neradīsies attiecīgās jūtas un neuzveiks gribu. Jūs kā ārsts zināt, ka mīlestība ir fizioloģiska vajadzība.

Jaunais Hvastovskis laikam gribēja parādīt sevi par skaidra un stipra prāta cilvēku, pārāku par visām cilvēciskām vājībām; viņš paraustīja platos plecus, noglauda īsi apcirptos matus un teica:

— Vajadzību atzīstu, bet negribu piešķirt tai vairāk vietas nekā pienākas. Katru vajadzību var iegrožot.

Viņš uzvaroši iesmējās, bet es nopietni atbildējus

— Padomājot mazliet dziļāk — vai mīlestība nav vienīgais, kā dēļ ir vērts dzīvot?

Hvastovskis brīdi padomāja.

— Nē! Ir daudz kā cita kaut vai zinātne, kaut vai sabiedriskie pienākumi. Neesmu pret precēšanos; cilvēkam jāprecas i sevis dēļ, i lai radītu bērnus — tas taču arī ir sabiedrisks pienākums. Bet viena lieta ir precēšanās un pavisam cita — ilgstošs romāns.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— To, ka mēs esam skudras, kas būvē pūzni. Mums, darba cilvēkiem, vienkārši nav laika veltīt dzīvi galvenokārt sievietēm un viņu mīlēšanai. Tas der tikai tiem, kuri var neko nedarīt vai kuri negrib neko citu darīt.

To teicis, viņš uzlūkoja mani kā cilvēks, kurš runā visu mūsu zemes stiprāko cilvēku vārdā un kura vārdi ir tikpat gudri, cik spēcīgi. Ar patiku raudzījos uz šo cilvēku dzimtas veselīgo pārstāvi, un man jāatzīst, ka, atskaitot zināmu jauneklīgu, gandrīz vēl studentisku iedomību, tas, ko viņš teica, nemaz nebija muļķīgi. Tas ir tiesa, ka darba cilvēku vai to cilvēku dzīvē, kuri izvirzījuši sev kādus svarīgus uzdevumus un mērķus, sievietēm un mīlestībai uz viņām nav ne pustik liela loma.

Zemnieks precas, lai apprecētos un nodibinātu savu saimniecību. Īstenībā viņa jūtas nav sevišķi dziļas, kaut arī dzejnieki un romānisti apgalvo mums pretējo. Zinātnieks, valstsvīrs, karavadonis, politiķis sievietei velta tikai nelielu dzīves daļu. Izņēmums ir mākslinieki. Mīlestība ir viņu profesija, jo pati māksla pastāv tikai no mīlestības uz sievieti. Bet vispār tikai bagātās sabiedrībās, kurās daudzi cilvēki var nestrādāt, nedalīti valda sieviete, aizpildot šiem cilvēkiem visu viņu dzīvi. Tā nodarbina visas viņu domas, kļūst par viņu rīcības dzenuli, vienīgo dzīves mērķi. Un citādi nevar būt.

Minēšu, piemēram, sevi. Sabiedrība, pie kuras piederu, gan nav tik bagāta kā citas, bet es personiski esmu turīgs cilvēks. Šī turība deva iespēju nekad neko nestrādāt.

Tāpēc man nav bijis un nav noteikta dzīves mērķa. Var gadīties, ka būtu citādi, ja būtu piedzimis par angli vai vācieti, bet mani vēl apgrūtināja tas liktenīgais pirmdzimtais grēks, ko dēvē par l'improductivité slave. Neviena mūsdienu civilizācijas sastāvdaļa nav piesaistījusi mani, nav aizpildījusi manu dvēseli tā

vienkāršā iemesla dēļ, ka tā ir pagurusi un skepticisma piesātināta civilizācija. Ja tā

pati jūt savu galu un šaubās par sevi, grūti prasīt, lai es tai noticētu un veltītu tai savu dzīvi. Tādējādi dzīvoju, it kā karājoties gaisā, jo nebiju spējis ne pie kā pieķerties uz zemes. Ja es būtu sauss, auksts, ļoti stulbs vai dzīvnieciski juteklisks cilvēks, es aprobežotos ar auga veģetēšanu vai dzīvniecisko vajadzību apmierināšanu — un kaut kā iztiktu, bet ir noticis pilnīgi pretēji. Esmu piedzimis ar možu prātu, kaismīgu dabu un neparastu dzīvības spēku. Šim spēkam vajadzēja rast kādu izeju, un tas to varēja atrast vienīgi mīlestībā uz sievieti. Nekas cits man nav atlicis. Es to apzinos un pakļaujos tās varai, zinot, ka būtu veltīgi pret to cīnīties. Mīlestība uz sievieti — lūk, manas dzīves vienīgā jēga, tās vienīgais pamats. Visa mana nelaime ir tā, ka es, būdams slimas civilizācijas bērns, esmu izaudzis greizs, tāpēc arī mana mīlestība ir tāda greiza.

Vienkāršāka uztvere darītu mani laimīgu — bet ko nu par to runāt! Katrs kuprainis labprāt atbrīvotos no sava kupra, taču viņš to nespēj, tāpēc ka kuprains bija jau mātes klēpī. Tāpat mani kupri ir radušies mūsu nenormālās civilizācijas un laikmeta klēpī, kas mani laidis pasaulē. Bet — greizam vai taisnam — jāmīl, un es gribu mīlēt.

4. maijā

Mans prāts ir galīgi pakļāvies jūtām un kļuvis līdzīgs tam braucējam, kas domā

tikai to, lai nesalūst ekipāža. Kopš dažām dienām atkal esmu Plošovā, un viss, ko daru un runāju, ir tikai mīlestības taktika. Dakteris Hvastovskis darīja ļoti gudri, iesakot Anelei veselīgas pastaigas parkā. Šorīt viņu tur sastapu. Ir mirkļi, kad sirdī

ilgi nēsātas, kaut arī pilnīgi apzinātas jūtas pēkšņi izlaužas uz āru ar neparastu spēku un gandrīz baisminošu varenību. Tāds mirklis man bija šodien, kad alejas līkumā

ieraudzīju Aneli. Nekad viņa nebija likusies tik skaista, tik tīkama, tik iekārojama.

Viņa ir tā pasaulē vienīgā sieviete, kurai kaut kādi noslēpumaini, zinātnes tikai tagad nosaukti, bet vēl neizpētīti spēki lēmuši pievilkt mani, kā magnēts pievelk dzelzi, savaldzināt, piesaistīt pie sevis, kļūt par manu dzīves mērķi un piepildījumu. Viņas balss, augums, skatiens mani apbur. Šodien, tuvojoties viņai, man šķita, ka viņa iemieso ne tikai personisko pievilcību, bet arī šīs rīta stundas, šī jaukā pavasara laika, šo putnu un augu prieka pievilcību, tāpēc viņa man ir vairāk nekā sieviete, viņa ir arī

visa dabas skaistuma, valdzinājuma un dāsnuma iemiesojums. Un es nodomāju — ja daba viņu radījusi tādu, ka viņa mani pievelk spēcīgāk nekā jebkuru citu vīrieti, viņa ir paredzēta man, tātad, iziedama pie vīra, viņa saminusi zem kājām šīs manas tiesības. Vai visas dzīves kroplības nerada tieši šo tiesību pārkāpšana, un vai tieši šai apstāklī neslēpjas mūsu pasaules nepilnība?

Cilvēki nepareizi iedomājas mīlestību ar aizsietām acīm. Gluži otrādi: nekas —

ne vismazākais sīkums nepaliek viņas nepamanīts; mīļotajā būtnē viņa visu redz, visu ievēro, bet šo visu savās liesmās sakausē viena lielā un vienkāršā — mīlu! Piegājis pie Aneles, es ievēroju, ka viņai vēl spīd acis kā pēc miega, bet seja un gaiša katūna kleita laistās zeltaini zaļganā gaisma — no saules stariem, kas spraucas caur jauno skābaržu lapotni; ievēroju, ka viņas, mati sasprausti nevērīgi, ka vaļīgā blūzīte brīnišķīgi izdala viņas slaido vidukli un plecus, ka viņas matu sakārtojumā un apģērbā ir rīta nevīžīgums un reizē tāds kā svaigums, kas viņu dara tūkstoškārt pievilcīgāku. Manis neievērots nepalika arī tas, ka šai augsto skābaržu alejā viņa izskatās mazāka nekā parasti un daudz jaunāka, gandrīz kā meitenīte, vārdu sakot, redzēju visu, bet visi kopā šie iespaidi pārtapa par vienu neprātīgi mīloša cilvēka sajūsmu.

Manu «labrīt!» viņa atņēma diezgan mulsi, Pēdējā laikā viņa baidās no manis, es hipnotizēju viņu ar katru vārdu, ar katru skatienu. Viņas dvēseles miers jau ir izjaukts, esmu iemetis tajā fermentu. Viņa nevarēja nemanīt, ka es viņu mīlu, bet skaidri redzu, ka ne par kādiem pasaules dārgumiem negrib to atzīt pat sev. Brīžiem man ir tāds iespaids, it kā es turētu rokā balodi un justu, kā zem pirkstiem satraukti pukst viņa pārbijusies sirsniņa. Mēs gājām, neērti klusēdami; ar nolūku neko neteicu.

Zinu, ka šādi neērtības mirkļi viņai ir smagi, bet tie viņu zināmā mērā padara par manu līdzzinātāju un tuvina mani mērķim. Visapkārt valdošajā klusumā dzirdējām tikai smilšu čirkstēšanu zem mūsu kājām un mošus vālodžu svilpienus — parkā ir ļoti daudz šo putnu.

Beidzot uzsāku sarunu, virzot to tā, kā gribēju. Kaut arī mans prāts pašreiz bija slēgts visiem ārējiem iespaidiem, kam nebija sakara ar manām jutām, toties šo jūtu novadā man bija tik skaidra un asa uztvere, kāda mēdz būt tikai magnētiskā miegā guļošiem cilvēkiem, kad tie šo to redz labāk nekā normālā stāvoklī. Drīz vien pārgājām uz personiskām attiecībām. Stāstīju par sevi tai intīmas vaļsirdības tonī, kādā runā ar vistuvāko cilvēku, kuram vienīgajam tiesības zināt visu. Tā mūsu starpā

izveidojās vesela savstarpējas saprašanās un vienkopības pasaule, kas piederēja tikai mums diviem. Tā kā šādas attiecības laulības saišu dēļ viņai drīkstēja būt tikai ar vīru, ar šādu rīcību viņu it kā vedu uz garīgu neuzticību, bet tik sīkiem solīšiem, ka viņa tos gandrīz nemanīja.

Šī smalkā dvēsele tomēr nojauta, ka ejam pa diezgan neparastu ceļu. Es it ka vedu viņu aiz rokas arvien tālāk un tālāk, bet visu laiku jutu zināmu iekšēju pretestību.

Lieliski apzinājos, ka šī pretestība tūlīt palielinātos, ja es viņu parautu spēcīgāk vai ja briesmas kļūtu tveramākas. Taču skaidri redzēju, ka pārsvars ir manā pusē un ka pamazām aizvedīšu viņu turp, kurp gribēšu.

Pagaidām es tīšām runāju par pagātni:

— Atceries, kā senajos, labajos laikos tu man reiz jautāji, kāpēc nedzīvoju dzimtenē un velti šķiežu tās spējas, kādas ļaudis manī saskata. Atceros katru tavu vārdu. Tas bija tai vakarā, kad es vēlu atgriezos no pilsētas un tu mani gaidīji... Tu nevari pat iedomāties, cik milzīgu iespaidu tu atstāji uz mani! Es tūdaļ nevarēju sākt nekādu darbu, tāpēc ka vajadzēja aizbraukt; pēc tam nomira tēvs. Bet tavi vārdi iespiedās man apziņā, un teikšu tev atklātu ja es atgriezos Polijā, gribu apmesties te uz pastāvīgu dzīvi un kaut ko darīt un ja beidzot kaut ko sasniegšu — tas viss ir un būs tavs iespaids un nopelns...

Mēs brīdi klusējām — dzirdēju tikai vālodžu svilpienus. Anele laikam meklēja atbildi, beidzot viņa teica:

— Es nevaru noticēt, ka tādam cilvēkam kā tu nebūtu citu — svarīgāku iemeslu mainīt savu dzīves veidu. Tu lieliski zini, ka tas ir tavs pienākums, bet tas ir pagājis, un tagad ir pavisam kas cits.

— Ir kaut kas cits un nav cits, — es atbildēju, — Varbūt, sācis kaut ko darīt, ar laiku aizraušos un pieķeršos šim darbam. Bet tādam cilvēkam kā man, kas pretēji tam, ko tu saki, nekad nav jutis pienākumu ar kaut ko nodarboties, vajadzīgi kādi citi personiski iemesli, lai pilnīgi pārmainītu savu dzīvi... Un, jo sliktāk viņam klājas, jo vairāk viņam vajadzīgs tāds personisks stimuls... Kāpēc man tev būtu jāmelo?... Es nemaz neesmu laimīgs... Sabiedrisko pienākumu apziņa ir ļoti jauka lieta — tikai, par nožēlošanu, man tās nav. Tu, būdama labāka un cildenāka par mani, varētu man to iepotēt... notika citādi... Bet arī vēl tagad, tikai atceroties, ka tu kādreiz gribēji, lai es strādāju, tikai tavā iespaidā un tevis dēļ es spētu kaut ko uzsākt.

Anele paātrināja soļus, it kā gribētu tūlīt atgriezties mājā, un gandrīz čukstus atbildēja:

— Nerunā tā, Leon, es tevi lūdzu, nerunā tā! Tu taču saproti, ka nevaru pieņemt šādu priekšlikumu.

— Kāpēc nevari? Tu tikai nepārproti mani! Tu man esi un vienmēr būsi ļoti mīļa māsa. Neko vairāk es tev negribēju teikt.

Anele gandrīz drudžaini sniedza man roku, ko lēni un bijīgi pieliku pie lūpām.

— Jā, būšu, vienmēr būšu tev māsa, — viņa steidzīgi sacīja.

Bet es redzēju, ka viņai kā akmens novēlās no sirds, tīk ļoti viņu nomierināja, savaņģoja un aizkustināja šis viens vārds: māsa. Tas palīdzēja arī man savaldīt sevi, jo pirmajā mirklī, kad ar lūpām pieskāros viņas dārgajai rokai, acīs sametās tumsa un gribējās viņu apkampt, piekļaut pie sevis un pateikt visu patiesību.Pa to laiku Aneles seja noskaidrojās, kļuva jautrāka. Jo tuvāk nācām mājai, jo viņas satraukums mazinājās, bet es redzēdams, ka šādā ceļā vieglāk iegūt viņas uzticību, turpināju runāt mierīgā parastas sarunas tonī:

— Redzi, māsiņ, man visapkārt ir drausmīgs tukšums. Mans tēvs ir miris, tante ir jauka sieviete, bet mums grūti atrast kopīgu valodu, tāpēc ka ne jaunos laikus, ne jaunos cilvēkus viņa nesaprot. Viņas uzskati ir pavisam citādi nekā mani. Es nekad neapprecēšos — tu tikai padomā, cik es esmu vientulīgs! Man nav neviena tuva cilvēka! Neviena, ar ko varētu dalīties savās domās vai nodomos vai kam varētu izsūdzēt savas bēdas... Tukšums, tikai tukšums... Saki pati: kas tur dīvains, ka meklēju līdzjūtību tur, kur ceru to atrast?... Esmu kā kropls ubags, kas stāv pie vārtiem, gaidot, kad viņam iznesīs kādu grasi. Pašreiz šis ubags patiešām ir ļoti nabags, stāv pie tava loga un ubago mazliet labvēlības, draudzības un žēlsirdības.

Viņam nenāk ne prātā lūgt kaut ko vairāk nekā dāvanu, bet dāvanu tu taču viņam neliegsi... vai ne?

— Jā, Leon, — Anele atbildēja, — jā, sevišķi, ja tev ir tik sliktu Te viņai aprāvās balss un sāka trīcēt lūpas. Man atkal vajadzēja saņemt visus spēkus, lai nenokristu viņai, pie kājām. Viņas satrauktais izskats mani tik ļoti saviļņoja, ka arī man aizžņaudzās rīkle raudās.

— Anele! Anele! — es iesaucos, nezinādams, ko viņai sacīt.

Bet viņa sāka kratīt rokas, it kā atvairīdamās no manis, pēc tam ar asarām acīs pateica:

— Tūlīt... tūlīt pāries. Es nevaru atgriezties istabā... ļauj man...

Un viņa ātri aizgāja.

— Piedod, Anele! — es nosaucu pakaļ.

Pirmajā brīdī gribēju skriet viņai līdzi, bet tad nodomāju, ka labāk atstāt viņu vienu, un pavadīju, tikai ar acīm. Viņa ātri aizgāja pa to pašu aleju, pa kuru mēs nupat bijām gājuši, pēc tam nogriezās sāņus. Brīžiem viņa izgaisa no redzes aiz kokiem un krūmiem, tad atkal kādā spraugā parādījās viņas gaišā, saule ļoti spilgtā kleita.

Iztālēm redzēju, ka viņa aizvēra, atvēra un atkal aizvēra saulessargu, ar šīm mehāniskajām kustībām laikam gribēdama mazināt savu satraukumu. Pa šo laiku domās teicu viņai vismaigākos vārdus, kādus vien var izdomāt mīlestība. Nevarēju piespiest sevi aiziet vēlreiz nepaskatījies uz viņas seju; man tomēr nācās gaidīt diezgan ilgi. Beidzot viņa atgriezās, bet pagāja man garām ļoti ātri, it ka baidīdamas jauna satraukuma, tikai eņģeliski saldi, draudzīgi pasmaidīja un pateica:

— Nu jau ir labi! Nu jau ir labi!

No ātrās iešanas sasārtušajā sejiņā vairs neredzēju asaru pēdu. Es paliku viens, un mani satvēra neprātīgs, neizsakāms prieks, sirdi piepildīja cerība, galvā tikai viena doma: viņa mani mīl, viņa aizstāvas, nepadodas, maldina sevi, bet mīl. Reizēm vissaprātīgākais cilvēks jūtu pārplūdumā nonāk gandrīz līdz ārprāta robežai, un es tai brīdī biju tik tuvu tai, ka gribējās skriet dziļāk parkā, vārtīties zālē un pilnā balsī

kliegt, ka Anele mani mīl.

Tagad, jau mierīgāk atceroties šo prieku, es redzu, ka tas apvienoja sevī ļoti daudzas sajūtas. Tajā bija gan mākslinieka laime, kad viņš jūt, ka iecerētais šedevrs izdodas, gan varbūt zirnekļa apmierinātība, kad tas ir drošs, ka muša noteikti iepīsies viņa tīklos, — bet bija arī labsirdība, žēlums un maigums, un tas viss, par ko, kā saka dzejnieks, debesīs priecājas eņģeļi. Man bija žēl, ka šai neaizsargātajai nabadzītei jākrīt manās rokās, un tai pašā laikā šīs žēlums stiprināja manu mīlestību un līdz ar to arī vēlēšanos iegūt Aneli; es jutu sirdsapziņas pārmetumus, ka viņu krāpju, un tai pašā laika biju pārliecināts, ka nekad dzīvē neesmu runājis tik atklāti un vaļsirdīgi.

Es taču nemeloju, lūdzot viņai līdzjūtību un draudzību! Tas man ir vajadzīgs tāpat kā gaiss. Es tikai neizteicu viņai visas vēlēšanās, jo vēl nav pienācis laiks, neizteicu visu patiesību, lai neizbaidītu šo dārgo un biklo dvēseli. Galu galā es taču tiecos uz savu un viņas laimi pa ceļu, kas vistaisnāk ved uz to.

10. maijā

Skaidras ir debesis, un skaidras mūsu attiecības. Anele ir mierīga un laimīga.

Viņa dziļi noticēja, ka man pret viņu ir tikai brāļa jūtas, un, tā kā sirdsapziņa viņai ļauj mani mīlēt kā māsai brāli, viņa deva pilnu vaļu sirdij. Vienīgi es zinu, ka tas ir tikai lojāls veids, kā vilt sevi un savu vīru, jo zem šīs māsas mīlestības plīvura viņā

slēpjas un aug citas jūtas, taču es, protams, nedomāju izklīdināt viņas maldus, kamēr šīs jūtas būs kļuvušas neatvairāmas... Drīz tās viņu pārņems kā liesma, ko nevar apslāpēt ne griba, ne pienākuma apziņa, ne šīs tīrās gulbjbaltās sievietes kaunīgums.

Un arī man ir labi, tik labi, ka brīžiem liekas — vairs neko nevēlētos, tikai ar noteikumu, lai nevienam uz viņu nebūtu nekādu tiesību. Man atkal un atkal ienāk prātā, ka, mīlēdams Aneli vairāk par visiem, es arī visvairāk esmu viņu pelnījis. Kas var būt loģiskāk un taisnīgāk? Visu tautu un visu ticību ētikā vīrieša un sievietes savstarpējās piederības pamats taču ir mīlestība.

Pašreiz esmu tik apmierināts un laimīgs, ka labāk gribu just nekā prātot. Starp mums tagad valda liela sirsnība, nepiespiestība un saderība. Cik tomēr ļoti mēs esam radīti viens otram, kā mūsu sirdis tiecas viena pie otras, kā nabaga meitene tīksminās manu šķietamo brāļa jūtu siltumā! Nekad kopš atgriešanās Plošova netiku redzējis Aneli tik jautru. Agrāk, skatoties uz viņu, man ne reizi vien ienāca prātā Šekspīra poor Tom. Šādiem raksturiem mīlestība vajadzīga kā gaiss elpošanai, bet Kromickis, aizņemts ar tirdznieciskiem darījumiem, viņu pietiekami nemīl un nav spējīgs mīlēt.

Viņa dibināti varēja sūdzēties un atkārtot līdz ar Šekspīru: «Nabaga Tomam salst.»

Nevaru domāt par to bez saviļņojuma un savā dvēselē zvēru, ka tikmēr, kamēr esmu dzīvs, viņai nebūs jāsalst.

Ja mūsu mīlestība būtu kaut kas slikts, kaut arī Anele savas jūtas nesauc vārdā, vienalga, tā ir mīlestība. Visa šodiena mums pagāja kā idille. Agrāk man nepatika svētdienas, nu uzzināju, ka svētdiena no rīta līdz vakaram var būt nebeidzama poēma

— sevišķi laukos. Tūlīt pēc tējas devāmies uz rīta mesu baznīcā. Kopā ar mums gāja tante, un pat slimā pane Celina, izmantojot jauko laiku, palūdza aizstumt viņu turp ratiņos. Cilvēku nebija daudz, jo viss vairums nāk uz lielo mesu dienas vidū. Sēžot solā blakus Anelei, es tīksmi iedomājos, ka sēžu blakus savai līgavai. Laiku pa laikam uzlūkoju viņas smalko, mīļo profilu, priekšā uz pults saliktās rokas, un tā

nodziļināšanās, kas izpaudās viņas augumā un sejā, neviļus pārgāja arī uz mani.

Manas jūtas snauda, domas bija tīras, un šai brīdī es viņu mīlēju ar pilnīgi ideālu mīlestību, apzinoties kā vēl nekad, ka viņa, bez šaubām, nemaz nelīdzinās tām sievietēm, kuras biju pazinis līdz šim, un ir simtkārt labāka un tīrāka par viņām.

Sen nebiju guvis tādus iespaidus kā šai lauku baznīciņā. Tos man sniedza gan Aneles tuvums, gan baznīcas svinīgā noskaņa, gan sveču liegā spīguļošana altāra tumsā, gan krāsainas gaismas stari no logiem, gan zvirbuļu čivināšana ārpusē, gan klusais dievkalpojums. Visā vēl bija tāds kā rīta gurdenums un kaut kas ārkārtīgi dziedinošs. Manas domas virknējas tikpat rāmi un vienmērīgi kā dūmu grīstis no kvēpināmā trauka altāra priekšā. Manī radās tāda kā vēlēšanas upurēties, un iekšējā

balss teica: «Nejauc šo tīro ūdeni, saudzē tā dzidrumu!»

Pa to laiku mesa beidzās — un mēs izgājām no baznīcas. Aiz sliekšņa ar lielu izbrīnu ieraudzīju abus vecos Latišus; viņi sēdēja uz zemes ar koka bļodiņām rokās un lūdza dāvanas. To redzēdama, tante, kura zināja par manu ziedojumu, ārkārtīgi sašuta un sāka viņus bārt, bet vecā Latišiene, turot izstieptā rokā savu bļodiņu, mierīgi atteica:

— Jūsu devība ir jūsu devība, bet dieva prāts ir dieva prāts. Dieva prātam nedrīkst pretoties. Ja jau mūsu kungs Jēzus licis mums te sēdēt, tad arī sēdēsim te mūžīgi mūžam, āmen.

Ar šādu izpratni nebija nozīmes strīdēties. Sevišķi tas «mūžīgi mūžam, āmen»

man tā iepatikās, ka iedevu viņiem dāvanu teiciena oriģinalitātes dēļ vien. Mūsu vienkāršie ļaudis tic galvenokārt likteņa noslēpumam un akli pakļaujas tam, tikai pielāgo to savai kristīgās ticības izpratnei. Šie Latiši, kuriem iedevu tūkstoš divsimt rubļu, tagad ir bagātāki nekā bija kādreiz un tomēr nāca pie baznīcas ubagot, pārliecināti, ka to viņiem lēmis liktenis, ko vecīte savā valodā sauc par «dieva prātu».

Mēs gājām mājās. Pašreiz zvanīja uz lielo mesu. Pa ceļu mums pretī nāca vīriešu un sieviešu bari. Tālāko muižiņu iedzīvotāji gāja virknē pāri laukiem pa taciņām labībā, kas, kaut arī vēl zaļa, pateicoties agrajam pavasarim, bija izaugusi jau diezgan liela. Kur vien skaties, visur dzidrajā gaisā redzami meiteņu spilgtie lakati kā daudzkrāsaini magoņu ziedi lauku zaļumā. Starp citu, tādu plašu klajumu kā pie mums nav nekur citur Eiropā. Bez tam mani vēl pārsteidza neparastā svētdienīguma noskaņa, kas jūtama ne tikai cilvēkos, bet arī dabā. Tiesa, laiks bija brīnišķīgs, bet šķita — vējš nepūš tāpēc, ka ir svētdiena, labība neviļņo un papelēm nekustas lapas tāpēc, ka ir svētdiena; visur dziļš, priecīgs klusums un miers, svētku tērpi un milzumdaudz gaismas.

Es Anelei no mākslas viedokļa paskaidroju ainavas un tās krāsaino plankumu skaistumu harmonijā ar gaisa zilgano nokrāsu. Tad sākām runāt par zemniekiem.

Jāteic, ka viņos redzu tikai vairāk vai mazāk spilgtu modeļu kolekciju. Turpretim Anele uz viņiem raugās pavisam citādi. Viņa pastāstīja par zemniekiem daudz raksturīgu sīkumu, bēdīgu un jautru. Sarunas un gājiena pacilāta, viņa bija tik daiļa, ka es, raudzīdamies uz viņu, neviļus atkārtoju sevī trīs pēdējās rindas no dzejoļa, kuru pats biju sacerējis vēl universitātē un kura pārējo daļu esmu pilnīgi aizmirsis: Un brīnos tikai, ka ziedi

Zem tavām kājām neaug.

Tu maijs, tu paradīze, tu pavasars!

Mēs atkal ierunājāmies par Latišiem, precīzāk — par veco Latišieni, kuras prātojumi pie baznīcas mūs beidzot bija uzjautrinājuši. Attiecināju tos uz sevi. Tā kā

tante palika kopā ar pani Celinu, kuru sulainis stūma ratiņos dažus desmitus soļu aiz mums, varēju netraucēti atcerēties mūsu pēdējo pastaigu parkā.

— Nesen lūdzu no tevis dāvanu un tu man to pasniedzi, — es teicu. — Tagad redzu, ka tā mani nesaista, un varu iet sēdēt pie baznīcas.

— Aha, un lūgt citām žēlsirdīgām dvēselēm to pašu! — Anele atsaucās. — Tante šodien brauks uz Varšavu, lai vienu tādu dvēselīti ielūgtu uz Plošovu, saproti!

Atbildēju, ka Hilsta ir pārāk liela, lai viņu varētu uzņemt viena sirds, ka viņā vajag iemīlēties vismaz trijiem, bet Anele nepārstāja mani ķircināt un, draudot ar pirkstu, atkārtojat

— Kaut ko es nojaušu, kaut ko nojaušu!

— Šoreiz maldies, — es atbildēju, — jo manu sirdi pilda vienīgi brāļa jūtas un tajā valda tā ļaunā būtne, kas mani pašreiz tirda.

Anele pārstāja draudēt un smieties, tomēr palēnināja soļus, un pēc brīža piebiedrojāmies vecajām dāmām. Visumā visa šī diena mums pagāja bez viena mākonīša un tik jautri, ka brīžiem šķita: es atkal esmu students. Ar acīm viņai gan teicu, ka mīlu, bet manas tieksmes snauda. Pārāk dārga viņa man šodien bija. Tante tūlīt pēc brokastīm aizbrauca uz Varšavu; es atlikušo dienas daļu nosēdēju panes Celinas istabā, lasīdams viņai Montalambēra vēstules, ar kuru mans tēvs kādreiz bija sarakstījies. Šīs vēstules mani būtu stipri garlaikojušas, ja nebūtu klāt Aneles. Paceļot acis no grāmatas, es sastapos ar viņas skatienu, kas mani ļoti iepriecināja, jo — ja nebiju pilnīgi zaudējis spriešanas spējas — viņa skatījās uz mani, kā skatās nevainīga un tīra sieviete, kura, pati to neapzinoties, mīl no visas sirds. Cik burvīga bija šī

diena! Tante atbrauca vakarā un pieteica viesus. Rīt pie mums būs Sņatiņski un Klāra Hilsta.

Ir jau diezgan vēls, bet negribas gulēt, jo žēl šķirties no šīs dienas iespaidiem.

Miegs nevar būt skaistāks par tiem. Turklāt parks, burtiski, trīc no lakstīgalu dziesmām, bet manī vēl daudz kas palicis no vecā romantiķa! Nakts ir tikpat jauka, kā

bija diena. Debesis nosētas zvaigznēm. Domādams par Aneli, garā saku viņai: arlabunakti! Šo teicienu atkārtoju gandrīz vai simt reižu. Redzu, ka blakus l'improductivité slave piedevām manī ir vēl kāds tīri politisks sentimentālisms. Līdz šim es to nezināju. Bet tas netraucē... Kā es viņu mīlu!

13. maijā

Klāra un Sņatiņski neatbrauca. Viņš atsūtīja ziņu, ka ieradīšoties rīt, ja būs piemērots laiks. Šodien Plošovā plosījās tāds negaiss, kāds šeit sen neesot bijis. Ap desmitiem no rīta izcēlās karsts vējš, kas visu ietina putekļu dūmakā. Tas nepūta vienā laidā, bet līdz pusdienām brāzma sekoja brāzmai — tik spēcīgas, ka koki liecās līdz zemei. Mūsu skaistais parks brīkšķēja no lūstošiem zariem, bet putekļu dūmakā

virpuļoja lapu mākoņi. Milzu liepa pie mājas labās puses flīģeļa, kurā nomira baznīckungs Latišs, pārplīsa uz pusēm. Bija neciešami sutīgi, plaušām trūka gaisa; šķita, ka šis vējš nāk no kādas nokaitušas krāsns un nes līdzi ogļu tvanu. Pieradušam pie Itālijas sirocco, man tas daudz nekaitēja, taču pane Celina ļoti cieta un reizē ar viņu arī Anele, bet tante strostēja veco Hvastovski par vētras postījumiem parkā.

Kaismīgais šļahtičs, kas skolās laikam ne reizi vien tika plūkts aiz ausīm Homēra dēļ; acīmredzot nebija aizmirsis ne Odiseju, ne mēli mutē, jo atbildēja tantei — ja viņš būtu Eols, tad nekalpotu pie viņas par pārvaldnieku un viņam nebūtu jācieš nepelnīti pārmetumi. Tante šoreiz ātri piekāpās, liekas, galvenokārt tāpēc, ka debesis draudēja ar jaunām briesmām. Pēcpusdienā vējš pēkšņi norima, bet sāka stumties milzīgi mākoņu blāķi, gan kvēpu melni, gan vara sarkani, ar zeltītām apmalēm. Brīžiem kļuva tik tumšs kā naktī, un pane Celina palūdza iedegt lampas, pēc tam tumsu nomainīja ļaunu vēstoša rūsgana gaisma. Liekas, visu dabu bija pārņēmušas bailes.

Pans Hvastovskis aizsteidzās uz lopumuižu pateikt, lai dzen no lauka kūtīs lopus, bet gani bija sākuši tos dzīt paši bez rīkojuma, jo drīz vien izdzirdām žēlus govju māvienus, kas šai pirmsvētras klusumā atskanēja līdz pat muižas centram. Tante, paķērusi Loretas zvaniņu1, sāka apstaigāt pili, aizrautīgi zvanīdama. Pat nemēģināju viņai skaidrot, ka tik sabiezinātā gaisā zvanīšana var drīzāk pievilkt, nevis atvairīt zibeni; un, labi zinādams, ka neko nespēšu palīdzēt, tomēr devos viņai līdzi, jo man bija kauns paļaut viņu briesmām vienu pašu. Tante izskatījās gluži vienkārši lieliska, kad paceltu galvu, izaicinoši raudzījās melnajos un sarkanīgajos mākoņu blāķos, draudot tiem ar savu zvaniņu. Es nenožēloju, ka pavadīju viņu, jo dabūju redzēt it kā

simbolisku tēlu: brīdī, kad viss dzīvais trīc bailēs no negaisa, pieplok pie zemes un sastingst, vienīgi ticība nebaidās, izaicina to un — zvana! Saki, ko gribi, tas tomēr ir neizmērojama spēka avots cilvēka dvēselē!

Mēs atgriezāmies, kad pie debesīm atskanēja pirmie pērkona grāvieni. Pēc dažām minūtēm tie saplūda nepārtraukta rūkoņā. Man radās iespaids, ka grāvieni veļas pa mākoņu tiltu, kas ik pēc brīža iebrūk, un itin viss ar neaprakstāmu troksni brūk zemē.

Zibens iespēra dīķī parka galā, pēc tam otrs vēl tuvāk, tā ka pat mūsu mājas sienas nodrebēja līdz pamatiem. Sievietes sāka skaitīt litāniju, bet es vienu brīdi jutos diezgan nepatīkami: man šķita — ja arī skaitīšu līdzi ar viņām, tā būs liekulība no manas puses, ja neskaitīšu, pielīdzināšos slikti audzinātam gudrelim, kas nerēķinās ar lauku iedzīvotāju parašām un pirmām kārtām sieviešu bailēm. Drīz tomēr pārliecinājos, ka par bailēm es maldos: viņu sejas bija mierīgas, pat apskaidrotas.

Acīmredzot šo litāniju viņas uzskatīja par tik iespaidīgu līdzekli pret visām briesmām, ka bailēm vairs nebija vietas viņu sirdī. Šai. brīdī ienāca prātā arī citas domas, proti, cik esmu garīgi svešs starp šīm trim poļu sievietēm, no kurām katra zina desmitreiz mazāk, bet, mērojot viņas ar parastu cilvēcisku mērogu, katra desmitreiz vērtīgāka par mani. Viņas ir kā grāmatas ar nedaudz lappusēm, kurās rakstīti skaidri un vienkārši noteikumi, kamēr tais daudzajos sējumos, kuriem līdzinos es, nav nevienas nešaubīgas patiesības — un es pirmais esmu gatavs apšaubīt katru no tām.

Šīs domas ātri vien izklīdināja negaiss, kļūstot arvien baismīgāks. Atkal sacēlās vējš — tik spēcīgs, ka parks tā brāzmās liecās līdz zemei. Kad brīžiem vējš pierima, lietus gāza straumēm. Redzēju nevis pilienus, bet nepārtrauktas ūdens strūklas, kas savienoja debesis ar zemi. Parka alejas pārvērtās par strauji plūstošām straumēm.

Reizēm pēkšņa, drausmīga vēja brāzma sasmidzināja lietus strūklas putekļos — un viss ietinās tik biezā miglā, ka soļa attālumā neko nevarēja saredzēt. Apdullinošu grāvienu kanonāde turpinājās bez pārtraukuma. Gaiss bija elektrības piesātināts. Pulss darbojās smagi; pat istabās juta to satraucošo negaisa dvingu, ko izraisa zibens spērieni. Beidzot, sekodamas dabas stihiju piemēram, sarosījās arī manas domas un tieksmes. Aizmirsis negaisu, acu priekša redzēju tikai Aneli un, galīgi zaudējis pašsavaldīšanos, piegāju viņai klāt un pajautāju:

— Vai negribi paskatīties uz negaisu?

— Labi, — viņa sacīja.

— Ieiesim blakus istabā ... Tur ir venēciešu logs ... Viņa devās man līdzi, un mēs nostājāmies pie loga. Tai

1 Svētais zvaniņš, kura skaņas it kā atvairot zibeni. Nosaukums celies no Itālijas pilsētas Loretas.

(Tulk. piezīme.)

brīdī gandrīz satumsa pavisam, bet tumsu nepārtraukti plosīja zibeņi, balti un sarkani, atsedzot debesu dzīles, kā arī izgaismojot mūsu sejas un lietū mirkstošo pasauli aiz loga. Anele bija mierīga, tikai pēc katra zibens uzliesmojuma kļuva arvien iekārojamāka.

— Vai tev nav bail? — es pačukstēju.

— Nē...

— Dod man roku...

Viņa izbrīnīti paskatījās uz mani. Vēl mirklis — un es būtu viņu apskāvis un pieplacis ar lūpām pie viņas lūpām — pēc tam lai kaut Plošova izkrīt caur zemi! Bet viņa nobijās — nevis negaisa, bet manas sejas izteiksmes un čukstēšanas; ātri atgājusi no loga, viņa atgriezās istabā, kura sēdēja vecās dāmas.

Paliku viens — dusmīgs un pazemots. Ja Anele nebūtu aizgājusi, es, bez šaubām, būtu nelietīgi izmantojis viņas uzticību, un tomēr man šķita, ka ar savu neuzticēšanos viņa mani apvainoja. Nolēmu likt viņai to saprast. Notikušā iespaidā ilgi nespēju atgūt līdzsvaru, veselu stundu vēl nostāvēju pie loga, bezdomīgi vērojot žilbinošos zibeņus. Pamazām apkārtne kļuva arvien gaišāka, līdz beidzot saplīsušo mākoņu spraugā parādījās saule, spoža, kā izpeldējusies un, šķita, izbrīnījusies par postījumiem, kādus nodarījusi vētra.

Tie bija diezgan lieli: pa parka alejām vēl tecēja dzeltenīgs, putains ūdens, no kura slējās ārā nolauztie zari. Šur tur redzēja nolauztus kokus vai mizas noplēsumus, kas iztālēm atgādināja lielas brūces. Kur vien skaties, visur postaža ka pēc kaujas.

Kad ūdens daudzmaz noskrēja, aizgāju pie dīķa, lai tuvāk aplūkotu zaudējumus.

Pēkšņi viss parks piepildījās ar cilvēkiem, kuri dīvaini sparīgi un priecīgi sāka vākt nolauztos zarus un cirst nolauztos kokus. Izrādījās, ka tie ir lauku strādnieki, kuriem nav sava meža; ar cirvjiem rokās viņa saradās parkā caur vētras izgāztu žogu, lai sagādātu malku. Būtībā man tas bija vienaldzīgi, bet, tā kā viņi to darīja bez atļaujas un diezgan mežonīgi, es — turklāt vēl ļoti sliktā noskaņojumā — dusmīgi sāku dzīt viņus ārā un, jo vairāk viņi pretojās, jo vairāk dusmojos.

Jau piedraudēju viņiem ar ciema vecāko, kad man aiz muguras atskanēja manai dzirdei vissaldākā balss, kas franču valodā jautāja:

— Vai tiešām tas būs tik slikti, Leon, ja viņi iztīrīs parku?

Atskatījos un ieraudzīju Aneli — lakatiņā, kas bija sasiets zem zoda. Ar abām rokām viņa pieturēja kleitu, līdz potītēm atsegusi savas mazās kājiņas garos zābaciņos, un, mazliet pieliekusies, it kā lūdzoši raudzījās uz mani.

Manas dusmas izkūpēja vienā mirklī, aizmirsu savus nesenos, nepatīkamos pārdzīvojumus, tikai skatījos un skatījos uz viņu, nespēdams novērsties.

— Tu pavēli? — es jautāju. Pagriezies pret sanākušajiem, teicu:

— Sakiet paldies kundzei un ņemiet kokus!

Šo rīkojumu viņi izpildīja labprāt. Man sagādāja ārkārtīgu patiku tas, ka daži, laikam nekā nezinādami par izmaiņām Aneles dzīvē, pateikdamies sauca viņu «gaišā

paneņka». Ja Plošova piederētu man, pietiktu viena viņas vārda, un es ļautu izcirst viņiem visu parku. Pusstundā viss, ko salauzusi vētra, bija novākts — un parks patiešām ieguva jautrāku izskatu. Staigājot ar Aneli pa alejām, atradām daudz beigtu, pusdzīvu un galīgi samirkušu bezdelīgu un citu putnu. Es tos uzlasīju un, sniedzot Anelei, pieskāros viņas rokam, raudzījos viņai acīs, un man atkal bija labi. Mums atgriezās vakardienas idilliskais noskaņojums un līdz ar to arī vaļīgāka izturēšanās un jautrība. Jutu neizsakāmu līksmi, redzot to, ko neredzēja Anele, proti, ka šais mūsu it kā brālīgajās attiecībās bija divreiz vairāk maiguma, cik varēja un drīkstēja būt pat starp vismīlošākajiem radiniekiem. Biju pilnīgi pārliecināts, ka Anele neapzināti mīl mani gluži tāpat, kā es mīlu viņu. Tādējādi manu cerību un nolūku lielākā daļa jau bija piepildījusies — atlika tikai palīdzēt viņai to apzināties un atzīt šīs savas jūtas.

Domājot tagad par to, es ar laimē pukstošu sirdi atceros, ko kādreiz jau rakstīju šai dienugrāmatā, proti, ka neviena sieviete pasaulē nespēj pretoties vīrietim, kuram pieder viņas sirds.

15. maijā.

Mūsu viesi atbrauca tikai šodien, nevis vakar un pareizi darīja, jo tikai šodien pietiekami nožuva zeme un iestājās jauks laiks. Šis piecpadsmitais maijs būs visievērojamākā diena manā dzīvē. Ir jau pāri pusnaktij, bet es vēl neguļu un neiešu gulēt; miegs aizbēdzis no manis aiz trejdeviņām zemēm, esmu tik uzbudināts, ka nejūtu ne mazākā noguruma un domāju rakstīt līdz rītam. Pūlos tikai nesākt no beigām, bet pierakstīt visu pēc kārtas. Šai ziņā man ļoti palīdz ieradums.

Tante aizsūtīja pajūgu pēc Sņatiņskiem un pēc Klāras ļoti agri, tā, ka jau pirms pusdienām viņi bija Plošovā. Dāmas atbrauca spirgtas, jautras un čivinājās kā

zvirbuļi, tik ļoti viņas bija ielīksmojis jaukais laiks un brauciens. Kādas tualetes! Cik fantastiskas cepures! Klāra ģērbusies gaišā, svītrainā kleitā, kurā viņa neizskatījās tik milzīga kā parasti. Ievēroju, ka Anele kopš pirmā tikšanās mirkļa pētoši vēro pianisti un, liekas, bija pārsteigta par viņas skaistumu, par ko mūsu sarunās par Klāru gandrīz netiku minējis. Es to nedarīju ar zināmu aprēķinu — gluži vienkārši manas domas tā

bija aizņēmusi Anele, ka daudz kas neienāk prātā, daudz ko neredzu. Tā, piemēram, kaut arī divas reizes tiku bijis pie Sņatiņskiem, tikai tagad Plošovā ievēroju, ka panei Sņatiņskai ir īsi apcirpti mati, kas viņai, starp citu, ļoti piestāv. Gaišās, uz pieres krītošās cirtas piešķir viņai ņipra, sārta zēna izskatu. Mēs tagad esam lieli draugi.

Kādreiz viņa bija gatava noslīcināt mani ūdens glāzē par izturēšanos pret Aneli.

Laikam vēlāk vīrs viņai būs pastāstījis, cik daudz esmu izcietis, un, tā kā sievietēm vispār ir īpaša vājība pret cilvēkiem, kas cietuši mīlestības dēļ, viņa piedeva man visus grēkus un kļuva pret mani vēlīga. Šīs jaukās, mundrās un atraisītās sievietes klātbūtne ļoti palīdzēja salauzt pirmo ledu starp Aneli un Klāru. Tante aiz pateicības Klārai par koncertu uzņēma viņu ārkārtīgi sirsnīgi, turpretī Anele ar visu savu iedzimto laipnību un maigumu izturējās tā kā nedroši un saspīlēti. Tikai brokastīs, risinoties vispārējām jautrām sarunām, abas dāmas mazliet sadraudzējās. Klāru ārkārtīgi pārsteidza Aneles skaistums, un, tā kā viņa ir ļoti vienkārša un pieradusi izteikties ar mākslinieces atklātību, pateica savu apbrīnu Anelei acīs, bet tik mīļi un tik patiesi aizrautīgi, ka Aneli tas savaldzināja. Pane Celina, kas arī piedalījās brokastīs, smaidīja vien un, laikam pirmo reizi mūžā atrazdamās mākslas pasaules pārstāves sabiedrībā, raudzījās uz Klāru arvien labvēlīgāk.

Beidzot viņa pianistei pateica, ka Anele — kaut arī viņai kā mātei neērti cildināt savu meitu — no mazām dienām esot bijusi ļoti izskatīga un varējis gaidīt, ka dienās kļūšot vel daiļāka. Abi Sņatiņski arī iejaucās sarunā. Viņš uzsaka strīdu ar Klāru par dažādiem sieviešu skaistuma tipiem, pie tam par Aneles tipu un tā estētisko pilnību runāja tik jocīgi objektīvi, it kā viņa būtu pie sienas pakarināts portrets, nevis dzīva un klātesoša sieviete. Klausoties viņu, Anele sarka kā maza meitenīte un nolaida savas melnās skropstas, kas viņu darīja vēl skaistāku nekā parasti.

Es klusēju un domās salīdzināju visu triju pie galda sēdošo sieviešu sejas, cenšoties arī skatīties uz tām objektīvi, tas ir, neatkarīgi no tā, ka Aneli mīlu un tāpēc viņa man ir pārāka un pievilcīgāka par abām pārējām. Bet arī tad salīdzinājums runāja par labu viņai. Panei Sņatiņskai — sevišķi tagad, kad viņa apcirpusi matus, —

ir ļoti daiļa galviņa, bet apmēram līdzīgas var ieraudzīt katrā, angļu keepsake1. Klāras skaistumu raksturo viņas mierīgie sejas panti, galvenokārt zilās acis un dzidrā āda, kāda ir visām vācietēm; bet, ja viņa nebūtu māksliniece un, skatoties uz viņu, mēs nedomātu arī par mūziku, viņas seja mums liktos, augstākais, piemīlīga. Anelei ne tikai pareizi un mākslinieciski šī vārdā viscēlākā nozīmē veidota seja, bet tajā ir arī

kaut kas īpatnējs, kas to neļauj pielīdzināt nevienam vispārējam tipam. Varbūt šī

īpatnīguma cēlonis ir tas, ka viņa, nebūdama ne tumšmate, ne gaišmate, fiziski rada tumšmates, bet garīgi — gaišmates iespaidu; varbūt tas atkarīgs no viņas ārkārtīgi kuplajiem matiem salīdzinājumā ar samērā nelielo sejiņu; lai būtu kā būdams, bet viņas izskats ir unikāls. Šai ziņā viņa pārspēj pat Dēvisa kundzi, kuras skaistums bija nevainojams, bet tas bija skulptūras skaistums. Dēvisa kundze manī modināja tikai apbrīnu un kaislību, Anele bez tam vēl modina ideālistu, kas dievina šī skaistuma izpausmes poēziju, turklāt jaunu — līdz šim vēl nezināmu poēziju.

Bet es nemaz negribu salīdzināt divas tik atšķirīgas sievietes. Šādām pārdomām ļāvos tikai tāpēc, ka brokastu laikā par to tika runāts un ka pārspriedumi par Aneles skaistumu man vienmēr sagādā lielu baudu. Šo sarunu pārtrauca tante, uzskatot, ka viņai kā viesmīlīgai saimniecei jāparunā ar Klāru par viņas pēdējo koncertu. Viņa runāja daudz un labi; pat nebiju iedomājies, ka viņa tik labi pazīst mūziku; turklāt savus komplimentus viņa izteica ar tādu augstas dāmas laipnību, tik daiļrunīgi un mīļi, kā to prot tikai vecākās paaudzes cilvēki, kuri vēl šo to pārņēmuši no astoņpadsmitā gadsimta gara. Vārdu sakot, es ar izbrīnu konstatēju, ka mana taisnprātīgā tante prot, kad grib, atcerēties parūku un skaistuma kārpiņu laikus. Klāra, kuru tas ļoti aizkustināja, nepalika viņai parādā ar laipnībām,

— Varšavā es vienmēr spēlēšu labi, — viņa teica, — tāpēc ka šeit publika mani saprot, bet vislabāk es spēlēju šaurā paziņu lokā, kur man visi ir patīkami, un, ja jūs atļausit, es to pierādīšu tūlīt pēc brokastīm.

Tanti, kurai ļoti gribējās, lai pane Celina un Anele dzirdētu Klāras spēli, bet kura nebija droša, vai drīkst savā mājā viņu lūgt pie klavierēm, tas ļoti iepriecināja. Sāku stāstīt par Klāras koncertiem Parīzē un viņas triumfiem Erārā zālē, Sņatiņskis zināja pastāstīt, ko par tiem runā Varšavā. Tā pagāja brokastis. Kad mēs piecēlāmies, Klāra pati satvēra panes Celinas krēsla rokturi, lai viņu aizvestu uz viesistabu, un neļāva to darīt nevienam citam, smejoties apgalvodama, ka droši vien esot stiprāka par visiem un nebaidoties, ka varētu nogurdināt rokas. Brīdi vēlāk jau Klāra sēdēja pie klavierēm, un šoreiz viņas noskaņojumam laikam visvairāk atbilda Mocarts, jo sāka spēlēt melodijas no «Dona Žuāna». Tiklīdz atskanēja pirmie akordi, Klāra uzreiz pārvērtās: mūsu priekšā bija nevis tas mīlīgais un jautrais bērns, ar kuru tērzējām pie brokastu galda, bet it kā personificēta svētā Cecīlija. Izveidojās radniecība starp viņas 1 Ilustrēts albums.

ārējo tēlu un mūziku; spēlētājā izpaudās garīga nopietnība un harmonija, kas viņu pacēla pāri citām sievietēm. Piedevām nācu pie atzinuma, ka mīloša vīrieša jūtas spēj uzkurināt pat tas, kas nerunā par labu viņa mīlētajai sievietei. Kad iedomājos, cik maz manai Aneleī līdzības ar šo sibillu, kad ieraudzīju viņu sēžam viesistabā kaktā klusu, maziņu, it kā nomāktu, es sajutu, ka mīlu viņu vēl vairāk un ka tāda viņa man ir vēl dārgāka. Man arī ienāca prātā, ka vispār sieviete nav tāda, kāda viņa liekas cilvēku vairumam, bet tāda, kādu viņu redz viņā iemīlējies vīrietis; tātad viņas absolūtā

pilnība ir tieši proporcionāla tai mīlestībai, ko viņa šai vīrietī modinājusi. Man nebija laika apsvērt šo atzinumu, bet tas man ļoti iepatikās: no tā kā caur miglu iznira secinājums, ka, šīs pilnības vārdā sievietei ir jāpieder tam vīrietim, kas viņu visvairāk mīl.

Klāra spēlēja lieliski. Vēroju klausītāju sejas, cenšoties uzminēt viņu gūtos iespaidus, bet drīz vien pamanīju, ka Anele šai pašā nolūkā vēro manu seju. Vai tā

bija vienkārša ziņkāre vai arī neapzināts sirds nemiers, kas neprastu pateikt, no kā

baidās, tomēr baidās? Es nodomāju: ja otrais pieļāvums izrādītos pareizs, tas būtu vēl viens pierādījums, ka viņa mani mīl. Šī doma mani ļoti iepriecināja, un es nolēmu līdz vakaram atrast atbildi uz šo jautājumu.

Kopš šī brīža neatkāpos no Klāras. Runāju ar viņu ilgāk un biju pret viņu sirsnīgāks nekā pirms tam. Mežā, kurp mēs visi aizbraucām izklaidēties, staigāju vienīgi ar viņu, tikai laiku pa laikam uzlūkojot Aneli, kas gāja aizmugurē kopā ar Sņatiņskiem. Klāra jūsmoja par mežu, kas patiešām bija ļoti skaists ar saviem lapu kokiem, kuri zem tumšās priežu velves izveidoja otru — gaišāku un jautrāku velvi.

Pa lapotnes starpām mežā bagātīgi ieplūda saules stari, apmirdzot apakšā augošās papardes, kas atgādināja zeltītas un zaigojošas mežģīnes. Visapkārt, kā parasti pavasarī, kūkoja dzeguzes, šur tur kokos kala dzeņi.

Kad pienāca Sņatiņski un Anele, palūdzu Klāru, lai pēc atgriešanās mājās viņa izteic mums mūzikas valodā šo mežu, sauli, koku šalkas, visu šo pavasara noskaņu.

Klāra atbildēja, ka viņai dvēselē jau skanot « Frühlingslied»1 un ka viņa mēģināšot to nospēlēt. Patiešām — mūziķes sejas izteiksme liecināja, ka viņā kaut kas dzied, šī

sieviete bija kā liela arfa, kas var izteikties tikai skaņās.

Klāras seja staroja, vaigi tvīka, turpretī Anele šķita kā izdzisusi, kaut arī acīm redzami darīja visu, lai pārvarētu sevi un neatpaliktu no Sņatiņskiem, kuri draiskojās kā skolēni. Beidzot viņi sāka dzenāties pa mežu; Klāra arī piedalījās šai spēlē, ko viņai nevajadzēja darīt, jo viņas lielā auguma kustības nevarēja būt daiļas, sevišķi plato gūžu gorīšanās manī radīja komisku iespaidu.

Kamēr viņi dzenājās, paliku divatā ar Aneli. Saskaņā ar manu taktiku man vajadzēja palīdzēt viņai apzināties savu nemieru, tāpēc es teicu:

— Kas tev šodien kaiš, Anele?

— Man? Itin nekas!

— Reizēm man šķiet, ka tu būtu ar kaut ko neapmierināta. Varbūt tev nepatīk Klāra?

— Viņa man ļoti patīk, un es nemaz nebrīnos, ka cilvēki par viņu tā jūsmo.

1 Pavasara dziesma (vācu val.).

Mūsu sarunu pārtrauca pienākusī Klāra un Sņatiņski. Bija laiks doties mājās. Pa ceļam Sņatiņskis pajautāja Klārai, vai viņa patiešām ir tik apmierināta ar savu braucienu uz Varšavu, kā apgalvo.

— Vislabāk to pierāda tas, ka es netaisos braukt prom, — viņa jautri atbildēja.

— Mēs pacentīsimies, lai jūs paliekat pie mums uz visiem laikiem, — es iestarpināju.

Parasti visu, ko viņai saka, uzņemdama tieši, šoreiz Klāra jautājoši paraudzījās manī, pēc tam mazliet samulsa un atbildēja:

— Visi šeit ir tik labi pret mani...

Es zināju, ka mani vārdi zināmā mērā ir blēdīgi, jo var maldināt Klāru, bet man bija svarīgi redzēt, kādu iespaidu tie atstās uz Aneli. Diemžēl es nekā neredzēju: Anele tieši šai mirklī sāka pogāt cimdu un nokāra galvu tik zemu, ka cepure pilnīgi aizsedza viņas seju. Šī pēkšņā kustība tomēr man likās laba pazīme.

Atgriezāmies mājā. Vecās dāmas jau gaidīja mūs pusdienās, kas ievilkās līdz deviņiem vakarā. Pēc tam Klāra pie klavierēm improvizēja savu «Frühlingslied».

Droši vien Plošova visā savā pastāvēšanas laikā nebija dzirdējusi tādu mūziku, bet es šoreiz to klausījos pavirši, jo manas domas bija pārāk aizņemtas ar Aneli. Sēdēju viņai blakus, istabā valdīja puskrēsla, jo Klāra nebija ļāvusi atnest šurp lampas.

Sņatiņskis vicināja roku kā diriģējot, viņa sieva, kurai tas laikam traucēja, ik pēc brīža parāva viņu aiz piedurknes. Anele sēdēja nekustīgi. Varbūt arī viņa, iegrimusi savās domās, tāpat kā es, nedzirdēja šo «Pavasara dziesmu». Biju gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka šai mirklī viņa domā par mani un Klāru, bet sevišķi — par manu pianistei teikto vārdu nozīmi. Kaut arī viņa mani nemīlēja un ne mazākā mērā

nepieļāva, ka manas jūtas pret viņu varētu būt kaut kas vairāk nekā brāļa pieķeršanas, man tomēr nebija grūti uzminēt, ka bažas par šo jūtu iespējamo zaudēšanu rada viņā

žēlumu, vientulības un rūgtuma sajūtu. Sieviete, kas laulībā nav laimīga, ķeras pie katrām siltām jūtām pret viņu, kaut arī tās būtu tikai draudzības jūtas, un vijas ap tām kā meža vīnstīga ap koku, baidoties zaudēt šo balstu. Man nebija ne mazāko šaubu —

ja es šai brīdī nokristu viņas priekšā ceļos un atzītos, ka viņu mīlu, līdz ar pārsteigumu, ko viņā radītu šī atzīšanās, viņa sajustu ari prieku, kādu sajūtam, atrodot dārgu pazaudētu mantu. Bet, ja tā, es nodomāju, vai nevajadzētu pasteidzināt atzīšanos, — jāatrod tikai veids, kas viņu mazāk pārsteigtu un vairāk iepriecinātu.

Un es tūlīt sāku apdomāt šo veidu, no kura varēja atkarāties viss. Sapratu, ka tas jāizdara tā, lai uzreiz atbruņotu Aneli un nedotu viņai iespēju atgrūst mani uz visiem laikiem. Manas domas darbojās saspringti, jo uzdevums nebija viegls. Pamazām mani pārņēma arvien lielāks satraukums, un dīvaina lieta: es vairāk uztraucos par Aneli nekā par sevi, labi apzinoties, ka tas būs milzīgs lūzums viņas dzīvē, un baidījos par viņu.

Tikmēr viesistabā kļuva gaišāks: virs parka kokiem pacēlās mēness un izklāja uz grīdas četrus gaišus logu atspīdumus. «Pavasara dziesmas» skaņas arvien vēl pludoja istabā. Pa atvērtajām stiklotajām durvīm no parka biezokņa Klārai atsaucās lakstīgala.

Tas bija neparasts vakars: silta maija tumsa, mūzika un mīlestība. Es neviļus nodomāju: ja dzīve nedod laimi, tā vismaz dod tai pienācīgu ietvaru.

Šai izgaismotajā tumsā mēģināju sastapties acīm ar Aneli, bet viņa visnotaļ

raudzījās uz Klāru, kura šai brīdī patiešām atgādināja parādību. Mēness gaisma, iesniegdamās arvien dziļāk istabā, beidzot apspīdēja viņu un klavieres, tā ka spēlētāja savā baltajā kleitā tagad šķita kā tāds sudrabots mūzikas gars.

Tā tomēr bija īslaicīga vīzija. Klāra beidza savu «Pavasara dziesmu», un pane Sņatiņska, kurai vajadzēja steigties uz mājām, tūlīt deva braukšanas signālu. Tā kā

vakars bija apbrīnojami silts, uzaicināju visus līdz šosejai — pusotra kilometra no mūsu mājas — iet kājām. Es to darīju tāpēc, lai atpakaļ varētu iet divatā ar Aneli.

Viņai būs neērti atteikties no ciemiņu pavadīšanas, bet tante, es zināju, nenāks ar mums kopā, tātad aprēķins mani nevarēja vilt.

Devu rīkojumu, lai kariete gaida uz šosejas, bet mēs devāmies kājām pa liepu aleju, kas no pils veda līdz pašam lielceļam. Paņēmu Klāru zem rokas, bet gājām visi kopā. Mūs pavadīja varžu kurkstēšana Plošovas dīķos.

Klāra mazliet apstājās un paklausījās šos korus, kas brīžiem pieklusa, brīžiem ieskanējās vēl spēcīgāk; beidzot viņa teicat

— Manas «Pavasara dziesmas» fināls. — Cik brīnišķīga nakts! — Sņatiņskis iesaucās. Un tūlīt sāka deklamēt lielisku fragmentu no «Venēcijas tirgotāja»!

... Kāds klusums šalko!

Viz kalnos mēnesnīcas sidrabs balts,

Te paliksim, un lai mums ausis glāsta

Nu liegā mūzika un nakts, un klusums

Un mūsu sapņi saskaņā lai līgo...

Tālāk viņš bija aizmirsis, bet es atcerējos un pabeidzu viņa vietā: Jel sēsties, mīļā, raugies debesīs,

Kas zelta zvaigžņu mirgām piekaisītas,

Un katra zvaigznīte, ko augšā redzi,

Skan savā skrejā līdzi ķerubkoriem,

Kas skanīgā un līksmā dziesmā trīc.

Ir dailes harmonijas pilni gari,

Un tikai mēs, kam gars slēgts miesas tumsā,

Šo dziesmu brīnišķību nedzirdam.

Tad visu šo fragmentu ātri improvizētā tulkojumā franču valodā atkārtoju Klārai, jo poliski viņa neprot. Klausīdamās viņa neviļus pacēla acis pret debesīm, tad, rādīdama uz zvaigznēm, teica:

— Vienmēr esmu bijusi pārliecināta, ka tas viss ir mūzika.

Izrādījās, ka arī pane Sņatiņska par to bijusi pārliecināta; viņa pat apgalvoja, ka ne reizi vien par to runājusi ar vīru, kas to gan nekādi nespēja atcerēties. Izcēlās neliela laulāto draugu ķilda, par kuru mēs ar Klāru pasmējāmies. Anele visu laiku klusēja, neko neteica. Man iešāvās prātā — varbūt šī dārgā būtne skaišas uz mani, ka vedu zem rokas Klāru un gandrīz tikai viņai vien veltu savu uzmanību. Jau šī

varbūtība ļoti iepriecināja mani. Tomēr centos saglabāt aukstasinību un spriedu:

«Neglaimo sev, ka viņa apzināti jūt pret tevi greizsirdību, viņa jūt tikai skumjas, varbūt drusku aizvainojuma — un tas ir viss.» Tobrīd es būtu atdevis veselu duci tādu mākslinieču kā Klāra tikai par to, lai varētu Anelei pateikt, ka visas manas jūtas un domas pieder viņai. Sņatiņskis pa to laiku kaut ko runāja par astronomiju, bet es klausījos tikai pa ausu galam, kaut arī mani ārkārtīgi interesē šī zinātne, kas savā būtībā nespēj ne sev, ne cilvēka garam novilkt noteiktākas robežas par bezgalību.

Beidzot aizgājām līdz šosejai, kur Sņatiņski un Klāra iesēdās karietē. Ieklabējās riteņi, atskanēja viņu pēdējais: — Uz redzēšanos! — un mēs ar Aneli palikām divatā.

Tūlīt pagriezāmies uz mājām un labu laiku gājām klusēdami. Varžu kurkstēšana jau bija noklususi, tikai tālumā pie saimniecības ēkām dzirdēja naktssargu svilpienus un suņu riešanu. Es tīšām neko nerunāju — šādi klusuma brīži starp diviem cilvēkiem vienmēr nozīmē, ka viņiem ir kaut kas kopējs, lai Anele arī to apzinās. Tikai apmēram pusceļā beidzot ierunājos:

— Cik jauki pagāja šī diena, vai ne?

— Sen nebiju dzirdējusi tādu mūziku, — Anele atbildēja.

— Un tomēr ar kaut ko tu nebiji apmierināta, nestāsti man. Es tā manu visu, kas ar tevi notiek, ka saredzu vismazāko ēnu tavā sejā.

— Šodien tev vajadzēja noņemties ar viesiem.., Tu esi tik labs, bet zvēru, ka man nekas nekaiš.

— Šodien, tāpat kā vienmēr, noņēmos tikai ar tevi un, lai to pierādītu, ar tavu atļauju pateikšu, par ko tu visu dienu domāji.

Un, nesagaidījis atļauju, turpināju:

— Tu domāji, ka rīkojos apmēram tāpat kā vecie Latiši, domāji, ka meloju tev, stāstīdams par tukšumu ap sevi; beidzot, tu domāji, ka man nevajadzēja meklēt tavu draudzību, jo esmu jau agrāk atradis to citur. Vai ne? Pasaki atklāti...

Anele atbildēja ar zināmu piepūli?

— Ja jau tu tā gribi, tad... varbūt... Bet tas mani varēja tikai iepriecināt.

— Kas tevi varēja iepriecināt?

— Tava draudzība ar Klāru.

— Varbūt viņa man ir patīkamāka par citām sievietēm, bet vispār, tāpat ka viņas,

— pilnīgi vienaldzīga. Zini, kāpēc?

Iekšķīgi notrīcēju, jūtot, ka izšķirošais brīdis ir pienācis; nogaidījis, kamēr Anele atkārto manu jautājumu, saņēmos un cik vien var mierīgi pateicu: Tev taču vajag redzēt un saprast, ka visa mana būtne pieder tev, ka es mīlēju un vēl tagad neprātīgi mīlu tikai tevi!

Anele apstājās kā sastingusi. Pēc aukstuma sajūtas sejā nopratu, ka bālēju, jo ne tikai viņai, nabadzītei, zeme grīļojās zem kājām, runa bija arī par manu dvēseli. Bet, zinādams, ar kādu sievieti man darīšana, pasteidzos viņu atbruņot, iekams viņa atjēgsies un atgrūdīs mani.

— Vari neatbildēt man, — es strauji turpināju, — jo neko negribu, neko no tevis nekāroju iegūt — neko; tu dzirdi? Gribēju tikai tev pateikt, ka tu esi pakļāvusi sev manu dzīvi un ka tā pieder tev. Un tu jau pati redzi, ka tā ir, tāpēc vienalga, vai es par to runāju vai ne. Atkārtoju vēlreiz, ka neko nevēlos un neko neprasu. Tu nevari mani atgrūst — es pats sevi atgrūžu... Stāstu tev to tikai tā, kā stāstītu draudzenei vai māsai. Esmu atnācis un žēlojos tev, jo cita man nav kam žēloties; esmu atnācis un atzīstos, ka man notikusi nelaime, jo mīlu sievieti, kura pieder citam, un mīlu viņu neprātīgi, mana Anele, mīlu bezgalīgi.

Mēs bijām jau pie vārtiem, bet stāvējām tumsā koku ēnā. Vienu mirkli man šķita, ka viņa tūlīt nolieksies pie manis ka aizlauzts ziediņš un es viņu apskaušu, bet tā bija ilūzija. Attapusies no pirmā iespaida, Anele pēkšņi sāka protestēt tik dedzīgi, kā vēl nekad nebiju redzējis viņu darām;

— Es negribu to dzirdēt, Leon! Negribu, negribu, negribu!

Un viņa ieskrēja mēness apspīdētajā pagalmā. Vienkārši aizbēga no manis, no maniem vārdiem un manas atzīšanās. Drīz viņa nozuda lievenī, bet es paliku viens ar savu nemieru, bailēm, lielu žēlumu pret viņu un tai pašā laikā arī ar gaviļu sajūtu, ka tie vārdi, kas pavērs mums abiem jaunu dzīvi, jau ir izteikti. Jo pagaidām es patiešām neko vairāk nevarēju cerēt, bet sēkla, no kuras kaut kam vajadzēja izdīgt, jau bija iesēta.

Ienācis mājā, Aneli vairs nesastapu. Sastapu tikai tanti, kas, staigādama pa istabu, murmināja rožukroni un pastarpām skaļi sarunājās ar sevi. Tūlīt atvadījos no viņas, lai pēc iespējas drīzāk nokļūtu savā istabā. Domāju, ka, pierakstot dienas iespaidus, es nomierināšos un sakārtošu satrauktās domas. Bet tas mani vēl vairāk nogurdināja.

Nolēmu rīt (pareizāk — šodien, jo ārā jau gaiša diena) braukt uz Varšavu. Lai Anelē galīgi nostiprinās pārliecība, ka no viņas nekā nevēlos, bet galvenais — vajag viņai dot laiku nomierināties un aprast ar to, ko viņai pateicu. Runājot pilnīgi atklāti, nolēmu aizbraukt arī tāpēc, ka baidos nākamās tikšanās ar viņu — gribu to nolīdzināt Brīžiem man šķiet, ka esmu izdarījis kaut ko nepieļaujamu, iemetot savas samaitātības elementu šajā līdz šim tik tīrajā dvēselē. Bet īstenībā — vai visa ļaunuma cēlonis nav tas, ka viņu apprecēja cilvēks, ko viņa nemīl un nevar mīlēt?

Kas ir nemorāliskāk: mana mīlestība, lielā dabas likuma izpausme, vai Aneles apprecēšanas ar nemīlamu cilvēku, kas ir šī paša likuma rupjš pārkāpums?

Vislikumīgākās saites kļūst apkaunojošas, ja tas nedibinās uz mīlestību. Es to visu labi saprotu, bet esmu vājš cilvēks, un mani pārņem bailes, iedomājoties, ka man nāksies paspert ar kāju šo nedzīvo morāli. Par laimi, tās ir tikai īslaicīgas bailes. Pat ja es nebūtu pilnīgi pārliecināts par savu taisnību, man nav ne mazāko šaubu, ka tās nav arī pretējai pusei. Galu galā visas šādas šaubas ar savu faktiskā stāvokļa spēku izklīdina viens vārds: mīlu!

Un, ja mana sirds vai kūst no domām, ka varbūt viņa arī pašreiz neguļ, raud un cīnās ar sevi, — tas ir tikai vēl viens pierādījums tam, ka — mīlu. Tātad viss, kas starp mums notiek un vēl notiks, ir nepieciešamība.

19. maijā

Atbraucis uz Varšavu, pirmo dienu gulēju kā nosists. Plošovā man bija dārga katra minūte, ko varēju pavadīt kopā ar Aneli, bet pa naktīm rakstīju. Tas mani nāvīgi nogurdināja. Vēl tagad jūtos saguris, bet vismaz varu jau domāt. Man drusku kauns, ka aizbēgu no Plošovas un pametu Aneli vienu, manas atzīšanās nomāktu. Bet attiecībās ar mīlamu sievieti zināma gļēvulība nav par sliktu. Laikam arī nebūtu bēdzis, ja tas nebūtu vajadzīgs manas mīlestības nākotnei. Jo nu jau vairākas dienas Anele, rītā celdamās, skaitīdama pātarus, staigādama parkā, kopdama slimo māti, spiesta, kaut arī negribētu, atkal un atkal atkārtot: «Viņš mani mīl,» — un mazpamazām šī doma viņai vairs neliekas tik nepieņemama, tik baismīga. Cilvēks pierod pie visa, bet sieviete ļoti ātri aprod ar domu, ka viņu mīl, sevišķi, ja viņa pati arī mīl. Jautājumu: vai viņa mani mīl? — sev uzdevu tūlīt pēc tam, kad apzinājos, ka viņu mīlu; tagad to valstu savā galvā uz visam pusēm, cenšos apsvērt visus apstākļus tā, it kā runa nebūtu par mani, un nāku pie atzinuma, ka — mīl. Izejot pie vīra, viņa mīlēja mani, nevis Kromicki; tikai izmisuma spiesta, piekrita kļūt viņa sieva. Ja vēl būtu izgājusi pie izcila cilvēka, viņa slavas vai ideju savaldzināta, ja viņas vīram būtu bijušas kādas ārkārtīgas rakstura īpašības — tad varbūt viņa mani aizmirstu. Bet Kromickis ar savu drudžaino naudas kāri taču nevarēja viņu saistīt. Turklāt drīz pēc kāzām viņš aizbrauca prom un bez tam vēl pārdeva Gluhovu, kas bija šo divu sieviešu dzīves mērķis. Visobjektīvākajā skatījumā Kromickis ir sīks cilvēks, un viņā nav nekā tāda, kas varētu saistīt šo ideālu jūtu un tieksmju spārnoto sievieti. Te atbraucu es, ko viņa noteikti vēl nebija beigusi mīlēt, un uzreiz satraucu viņas sirdi gan ar atmiņām, gan ar katru savu vārdu, katru skatienu, saistīju viņu pie sevis ne tikai ar dzīves pieredzē gūto prasmi, bet galvenokārt ar to magnētisko spēku, ko rada patiesa mīlestība. Ņemot vērā vēl to. ka Anele taču zināja, cik ļoti biju pārdzīvojis viņas lēmumu toreiz, kad sūtīju pie viņas Sņatiņski, ka viņai taču vajadzēja būt manis žēl un ka šis žēlums nevarēja būt pilnīgi izgaisis, — es sev saku: lieku uz spēli savu dzīvi, bet spēles noteikumi ir tādi, ka nevaru zaudēt.

Man ir tādas pašas tiesības to darīt kā jebkuram citam, kas aizstāv savu dzīvību.

Saku to nevis kādā uzbudinājumā, bet pilnīgi mierīgā prātā. Man nav nekā, nekādas pārliecības, nekādu ticējumu, nekādu principu, nekāda pamata zem kājām — to visu manī izskaudusi prātošana un kritika. Man ir tikai katram cilvēkam iedzimts dzīvības spēks, kas, neatradis citu izeju, koncentrējies mīlestībā uz šo sievieti. Tāpēc ķēros pie tās kā slīcējs pie salmiņa. Ja man pietrūks arī tā, noiešu dibenā. Kad prāts man jautā, kāpēc gluži vienkārši neesmu apprecējies ar Aneli, atbildu to, ko reiz jau tiku teicis: gluži vienkārši neapprecējos tāpēc, ka esmu greizs. Tādu mani izauklējušas divas manas aukles: prātošana un kritika. Kāpēc tieši šī, nevis cita sieviete kļuva par manu pēdējo glābiņu — nezinu. Acīmredzot taisni tāpēc, ka šī, nevis cita. Tas nebija atkarīgs no manis.

Ja Anele šodien kļūtu brīva — paņemtu viņu sev bez šaubīšanās; bet, ja viņa nebūtu izgājusi pie vīra... kas zina... man kauns atzīties, bet var gadīties, ka es viņu tik ļoti nekārotu.

Un tas nebūtu izskaidrojams ne ar kaut kādu romantiku, ne ar to, ka laulāto kopdzīvi es uzskatītu par banālu dzīves prozu. Es smejos par tik novecojušiem uzskatiem. Nē, vadoties no savas pagātnes pieredzes, es domāju, ka būtu sācis atkal bezgalīgi analizēt sevi un Aneli, kamēr kāds man viņu noņemtu.

Labāk par to nedomāt, jo tad man gribas lamāties.

20. maijā

Šodien domāju par to, kas būs, kad iegūšu Anetes atsaucību, precīzāk — viņas atzīšanos? Redzu priekšā laimi, bet neredzu savu iespējamo rīcību. Man šķiet — ja es Plošovas sieviešu klātbūtnē pateiktu vārdu «šķiršanās», pavērtos zeme un aprītu māju. Par to nevar būt pat runas; tantes un panes Celinas uzskati par laulību ir tādi, ka ne viena, ne otra neizturētu šādu triecienu. Neloloju ilūzijas arī par Aneli. Viņai ir tādi paši uzskati kā abām vecajām dāmām. Un tomēr, kad viņa atzīsies, ka mani mīl, pateikšu šo vārdu un viņai nāksies aprast ar domu par šķiršanos. Citas izejas nav, vajadzēs tikai pagaidīt līdz tantes un panes Celinas nāvei. Agrāk neko nevarēs iesākt.

Kromickis varbūt nepretosies, bet, ja pretosies, paņemšu un aizvedīšu Aneli kaut vai uz Indiju, un šķiršanos vai laulības anulēšanu panākšu pret viņa gribu. Par laimi, naudas man netrūkst. Personiski esmu gatavs uz visu, un šī dziļā iekšējā pārliecība pilnīgi attaisno mani savās acīs. Šoreiz tas nav banāls romāns, bet jūtas, kuras koncentrējas visā manā esībā. To patiesīgums un spēks attaisno arī manu izturēšanos pret Aneli. Ja, es viņu mānu, apgalvodams, ka man vajadzīgas tikai viņas māsīgās jūtas, ka neko vairāk no viņas nevēlos, — bet tas būtu ļauns viltus tikai tai gadījumā, ja viltota būtu pati mīlestība. Bet tā ir patiesa, un tas viss ir tikai taktika, tikai jūtu diplomātija. Tas pieder pie paša mīlestības procesa. Ir taču zināms, ka pat saderinātie pielieto dažādas viltības, lai dabūtu atzīšanos, Bet es esmu patiess pat tad, kad mānos.

21. maijā

Pateicu Anelei, ka gribu kaut ko darīt, un patiešām gribu — kaut vai tādēļ vien, ka devu viņai šo solījumu Vispirms nolēmu pārvest uz Varšavu tēva kolekciju un nodibināt šeit Plošovsku muzeju. Tas būs Aneles nopelns un pirmais derīgais darbs, uz ko mani pamudinājusi mūsu mīlestība. Var gadīties, ka Itālijas valdība liks man šķēršļus, jo tur pastāv likums, kas aizliedz senatnes pieminekļu un vērtīgu mākslas priekšmetu izvešanu. Bet tā ir mana advokāta darīšana. Jā, atceros, ka šai kolekcijā

atrodas arī tā Sasoferato madonna, ko tēvs novēlēja savai nākamajai vedeklai. Likšu to atsūtīt tūlīt, tā man šeit noderēs.

22. maijā

Cik ļauna ir cilvēka daba! Kromickis, kas kaut kur tālajās stepēs lien vai no ādas ārā, lai iegūtu miljonus, kamēr es šeit čukstu mīlas vārdus viņa sievai, man liekas smieklīgs, un es priecājos, ka šī doma var ienākt prātā arī Anelei, bet, ja neienāks, pacentīšos to izlobīt no visām čaulām. Kromicki vislabāk raksturo tas, ka, pārdevis Gluhovu, viņš pameta abas sievietes bez pajumtes... Laikam domāja, ka viņas apmetīsies Odesā vai Kijevā, bet mātes slimība piespieda Aneli pārcelties uz Plošovu.

Bet viņš taču zināja, cik ļoti vāja ir panes Celinas veselība, viņam vajadzēja paredzēt, ka viņa var smagi saslimt un tad Anelei nāksies vienai nest bēdu un raižu nastu. Var būt, ka darīšanas noteikti prasa viņa uzturēšanos Tālajos Austrumos, —

bet kāpēc tad viņš precējās?.

Rīt braukšu atpakaļ uz Plošovu. Te pārāk skumstu, un turklāt man gribas ātrāk sastapties ar Aneli vaigu vaigā, jo brīžiem man ir tāda sajūta, it kā es būtu bēdzis no atbildības. Pēc atzīšanās vajadzēja aizbraukt, bet tagad jābrauc atpakaļ. Kas zina, varbūt mana laime ir lielāka, nekā domāju, varbūt arī viņa ilgojas pēc manis...

Šodien biju pie Sņatiņskiem, pie Klāras, ko nesatiku mājās, un pie slavenās šejienes skaistules panes Korickas. Savu vēsturisko uzvārdu viņa nesa ka žokeja cepuri, bet asprātīgumu lieto kā pletni, ar ko sit tieši pa seju. Es gan no viņas aizgāju bez rētas, gluži otrādi — ar mani viņa pat mazliet pakoķetēja. Pēc tam apmeklēju vairākus paziņas un atstāju savu vizītkarti. Gribu, lai cilvēki domā, ka pastāvīgi dzīvoju Varšavā.

Tā kā ar tēva kolekcijas pārvešanu man nepietiek, jo kas nu tas par darbu, kas atkarīgs tikai no manas gribas un naudas maka, sāku apdomāt, ko vēl varētu darīt.

Mana stāvokļa ļaudis aprobežojas galvenokārt ar sava īpašuma pārvaldīšanu, ko, starp citu, ar retiem izņēmumiem dara ļoti slikti, daudz sliktāk par mani. Tikai daži no mums pilda kādu lomu sabiedriskajā dzīvē. Iepriekš jau teicu, ka šeit Polijā cilvēki vēl spēlē aristokrātus un demokrātus un ka viņu vidū ir tādi, kas par savu dzīves mērķi izvirzījuši cīņu pret demokrātiskām strāvām un sabiedriskas hierarhijas aizstāvēšanu. Es to uzskatu par sportu — tādu pašu kā jebkurš cits, bet, tā kā neesmu sportists, mani šī spēle nesaista. Pat ja tā nebūtu tikai spēle, ja tajā slēptos kāda praktiska jēga — vienalga, pārāk skeptiski izturos pret abām nometnēm, lai varētu kādai pievienoties. Demokrātus neciešu — tas ir, nevis zemāko aprindu cilvēkus, bet tos, kuri sevi uzskata par patentētiem demokrātiem. Par aristokrātiem domāju: ja viņu esamības attaisnojums patiešām ir priekšteču vēsturiskie nopelni, tad lielāka daļa šo nopelnu pie mums ir tādi, ka to mantiniekiem vajadzētu uzvilkt mugurā maisu un bērt pelnus uz galvas. īstenībā abas šīs nometnes, izņemot varbūt dažus galīgus stulbeņus, netic pašas sev. Daži personiskos nolūkos tēlo milzīgu vaļsirdību, bet, tā kā es nekad neko netēloju, tātad neesmu piemērots šai cīņai.

Ir vēl sintētiķi, kā Sņatiņskis, kuri stāv pāri abām nometnēm un mēģina sapludināt tās vienā. Vispār tie ir prātīgi cilvēki, bet, ja arī es pieņemtu viņu redzes viedokli, man tomēr vajadzētu kaut ko strādāt, jo pārliecība vien vēl nav darbs — tai jāizpaužas uz āru. Sņatiņskis, piemēram, raksta lugas... Patiešām, paskatoties vērīgāk, es taču eksistēju it kā ārpus dzīves un nezinu, kā tajā iekļūt. Saki, ko gribi, bet tas tomēr ir dīvaini, ka cilvēks, kam ir ievērojami līdzekļi, izglītība, zināmas spējas un griba, nezinātu, ko darīt. Atkal man gribas lamāties, jo skaidri redzu, ka arī te vainojama mana pārsmalcinātā psihika. Mani var izmantot, lai noteiktu laikmeta un civilizācijas novecošanās diagnozi, tāpēc ka manī šī kaite radusi tipisku izpausmi.

Kas skeptiski izturas pret ticību, zinātni, konservatīvismu, progresu utt. tam patiešām ir grūti kaut ko darīt.

Piedevām manas tieksmes ir daudz lielākas nekā to apmierināšanas iespējas.

Visur dzīve dibinās uz darbu, cilvēki strādā arī te. To nevar noliegt. Tomēr tas ir vezumnieku darbs — vezumnieku, kuri atspērušies ved uz šķūni kūļus. Es, kaut arī gribētu, to nespēju. Es esmu rikšotājs — varētu pavilkt karieti, bet vienkāršus ratus pa smilšainu ceļu jebkurš kleperis pavilks drošāk un mierīgāk par mani. Būvējot māju, es nekādā ziņā nespētu nest ķieģeļus, varbūt noderētu pie izdaiļošanas, bet, par nelaimi, kad ceļ vienkāršu dzīvojamo ēku, šādi meistari nav vajadzīgi.

Ja es justu sevī iekšēju dziņu strādāt vai censtos kaut ko darīt, sekojot Sņatiņska dogmatiem, var būt, ka spētu pildīt arī vienkāršu darbu. Bet būtībā man rūp tikai radīt ilūziju: gribu strādāt tāpēc, lai patiktu mīļotai sievietei. Anele ir ļoti aizrautīga, tas viņu noteikti pievilktu. Bet tieši tāpēc patmīlība un aprēķins mudina mani ieņemt tādu stāvokli, kas mani varētu izcelt viņas acīs. Nogaidīšu, apskatīšos. Bet pagaidām lai darbojas mans naudas maks. Pārvedīšu tēva kolekciju, pabalstīšu dažādas iestādes un došu naudu uz visām pusēm.

Apbrīnojamu iespaidu atstāj tādas sievietes kā Anele! Lūk, satiek viņu tipisks ģēnijs bez portfeļa, tāds nekam nederīgs cilvēks kā es, un tūlīt, bez mazākās ierosmes no viņas puses jau jūt vajadzību darboties un pildīt dažādus pienākumus, ko agrāk nejuta. Velns lai parauj, vai man kaut reizi bija ienācis prātā iekarot kādu parīzieti vai vīnieti ar tēva kolekcijas pārvešanu uz Parīzi vai Vīni!

Tūlīt braucu uz Plošovu — jāsteidzas pie sava labā gara.

23. maijā

Uz dažām dienām aizbraucu no Plošovas vēl arī tāpēc, lai Anelei būtu laiks kaut ko izlemt. Varšavā un braucot atpakaļ uz Plošovu, centos uzminēt, ko viņa būs izlēmusi. Zināju, ka viņa nevarēja vienkārši uzrakstīt vīram: «Brauc šurp un ved mani prom, jo Plošovskis man uzmācas ar savu mīlestību.» Viņa to nedarītu pat tad, ja neieredzētu mani. Raksturs neļautu. Turklāt tas ne tikai neizbēgami izraisītu sadursmi starp mani un Kromicki, bet Anelei vajadzētu arī pamest slimo māti, jo panes Celinas veselība neļauj viņai braukt prom no Plošovas.

Aneles stāvoklis patiešām ir grūts, un es to ņēmu vērā, kad atzinos viņai mīlestībā. Bet, braucot šurp, man radās bažas, vai viņai neienāks prātā, cik vien iespējams, izvairīties no tikšanās ar mani, visu laiku pavadot mātes istabā. Taču drīz nomierinājos. Laukos, dzīvojot zem viena jumta, tas ir pilnīgi neiespējami — katrā

ziņā tas būtu pārāk uzkrītoši, pievērstu tantes un panes Celinas uzmanību, radītu aizdomas un varētu pasliktināt slimnieces veselību.

Patiesību sakot, es nekautrīgi izmantoju radušos stāvokli; bet kas gan to neizmanto, kad mīl? Man šķiet, ka Anele, lai arī cik ļoti viņa mani mīlētu, tomēr nepieļaus, ka es varētu atkārtot viņai atzīšanos, un pretosies tam pat daudz stiprāk, nekā parasti mēdz pretoties precētas sievietes, jo, ņemot vērā viņas uzskatus un kautrību, katra vismazākā piekāpšanās viņai liksies nedzirdēts noziegums. Bet kā viņa var man aizliegt runāt par savu mīlestību? Ir tikai viena iespēja: panākt manu labprātīgu piekrišanu. Es pieļāvu, ka Anele gribēs par to atklāti izrunāties ar mani, —  un nekļūdījos.

Kad ierados Plošovā, viņa izskatījās savājējusi, bet uz mani raudzījās diezgan jestri. Laikam nabadzīte bija sagatavojusi argumentus, kuru spēkam svēti ticēja, ticēja, ka pēc to izteikšanas man nekas cits neatliks kā tikai nokārt galvu un apklust uz visiem laikiem. Eņģeliska iedoma, ka pasaulē var būt tikai viena patiesība! Mīļā Anele, nekad neielaidies ar mani nekādos prātojumos, jo, ja es arī ticu kādai patiesībai un kādiem argumentiem, tad tikai mīlestības patiesībai un tiesībām, turklāt esmu pietiekami rūdīts, lai katru tavu argumentu izgrieztu uz otru pusi kā cimdu un pārvērstu to par ieroci pret tevi. Tevi neglābs ne tavi prātojumi, ne mans žēlums pret tevi; jo skaidrāka un pilnīgāka tu būsi, jo stiprāk tevi mīlēšu, bet, jo stiprāk mīlēšu, jo vairāk pie tevis tiekšos. No manis tu vari sagaidīt tikai krokodila asaras, kas plūstot tikai vairo manu asinskāri. Tas ir mīlestības apburtais loks.

Ieraudzījis Aneli, es sevi sajutu šai lokā. Jau pirmajā diena pēc pusdienām, kad pane Celina cieši aizmiga verandā, Anele uzaicināja mani sekot viņai līdzi dārzā. Pēc viņas neparasti nopietnās sejas izteiksmes nopratu, ka tieši tagad viņa grib ar mani atklāti izrunāties, tāpēc paklausīgi devos viņai līdzi. Bet, jo tālāk gājām no verandas, jo vairāk Anelei plaka dūša. Es ievēroju, ka viņa nobāl, ka viņu laikam baida pašas apņēmība, bet, tā kā atkāpties vairs nevarēja, viņa nedroši ierunājās:

— Ja tu zinātu, cik man bija grūti visas šīs dienas...

— Vai tu doma, ka man ir viegli? — es atsaucos.

— Nē, to es nedomāju, tāpēc man pie tevis ir liels lūgums ... Es zinu, tu visu sapratīsi, tu esi cēls un labs, tu neatteiksi man, esmu pārliecināta par to, es tevi pazīstu.

— Saki — ko tu gribi?

— Būtu labi, Leon, ja tu aizbrauktu uz ārzemēm un neatgrieztos, kamēr mamma būs spējīga atstāt Plošovu.

Jau iepriekš nopratu, ka tieši to viņa pieprasīs, taču brīdi klusēju, it kā meklētu atbildi.

— Vari izrīkoties ar mani, kā gribi, — es teicu, — bet vismaz pasaki — kāpēc tu izraidi mani trimdā?

— Es tevi neizraidu, bet tu taču zini, kāpēc...

— Zinu, — es neviltoti skumji un rezignēti atbildēju, — tāpēc ka es izlietu par tevi pēdējo asins lāsi, tāpēc ka, ne mirkli nedomājot, aizstātos priekšā zibenim, lai tas iesper man, nevis tev, tāpēc ka esmu gatavs uzņemties visas tās nelaimes, kādas tev dzīvē varētu gadīties, tāpēc ka mīlu tevi vairāk par dzīvību — tie patiešām ir smagi grēki...

— Nē, — Anele mani dedzīgi pārtrauca, — tev jāaizbrauc tāpēc, ka esmu cita cilvēka sieva, ko es mīlu un cienu, — un vairs negribu dzirdēt no tevis tādus vārdus!

Manī pēkšņi uzliesmoja niknums un dusmas, it kā būtu ķērusi elektriska dzirkstele. Es zināju, ka Anele runā nepatiesību, ka ar mīlestību un cieņu pret vīru aizsedzas visas precētas sievas, kad viņām gadās nokļūt dzīves krustceļos, — itin visas, uz galvošanu! — kaut arī sirdī nebūtu ne ēnas no šīm jūtām; tomēr Aneles vārdi tā iecirta pa maniem nerviem, ka ar pūlēm spēju apvaldīt kliedzienu;

«Melo, ne tu viņu mīli, ne cieni!» Bet tūdaļ nospriedu, ka šī viņas apņēmība drīz izsīks, tāpēc gandrīz vai padevīgi atbildēju:

— Nedusmojies uz mani, Anele, es aizbraukšu!

Es redzēju, ka mana padevība viņu atbruņo, ka viņai manis žēl. Pēkšņi viņa norāva lapu no zema zara un sāka to nervozi plūkāt. Ar milzīgām pūlēm valdījās, lai nesāktu raudāt, bet rīkli žņaudza ciet asaras.

Arī es biju dziļi saviļņots un runāju ar grūtībām:

— Tu tikai nebrīnies, ka vilcinos, jo tā tomēr ir liela netaisnība pret mani. Es tev jau teicu, ka vēlos tikai to, lai varētu elpot to pašu gaisu, ko tu, un skatīties uz tevi.

Tik tiešām — tas taču nav pārāk daudz. Un tā ir visa mana laime... Bet tu arī to gribi man atņemt! Padomā pati: ikviens var atbraukt šurp, runāt ar tevi, skatīties uz tevi —

tikai es ne, tāpēc, ka tu esi man dārgāka nekā citiem. Kāda izsmalcināta likteņa nežēlība! Uz brīdi iejūties manā stāvoklī! Tev tas ir grūti, tev taču nav tā tukšuma dvēselē, kas ir man, tu mīli vīru vai iedomājies, ka mīli — tas gandrīz viens un tas pats —, bet uz brīdi iejūties manā stāvoklī un tu sapratīsi, ka tavs spriedums man ir sliktāks par nāves sodu. Vajag arī mani drusku pažēlot. Vai tu apzinies, ka, padzenot mani no sevis, tu ne tikai laupi man iespēju tevi redzēt, bet arī vienīgo dzīves pamatu.

Es jau tev teicu, ka atgriezos dzimtenē, lai saktu strādāt tās labā. Varbūt darbā es gūtu aizmiršanos un mieru, varbūt ar to es izpirktu savus agrākos grēkus; nupat nolēmu pārvest uz šejieni tēva kolekciju, tagad tu man liec no visa atteikties, visu pamest un braukt, kurp acis rāda, lai es atkal sāktu savu bezmērķīgo dzīvi bez viena gaismas stariņa! Labi, es aizbraukšu! Bet tikai tad, ja pēc trim dienām tu man šo pavēli atkārtosi, jo līdz šim tu varbūt īsti nezināji, ko tas man nozīmē. Tagad zini! Lūdzu tev trīs dienas — vairāk nekā!

Anele aizsedza acis ar plaukstu un klusi atkārtoja;

— Ak dievs! Ak, dievs! Ak, dievs!

Tas bija tik aizkustinoši kā bērna žēlošanās par savu nevarību, ka arī mani pārņēma milzīgs žēlums. Bija mirklis, kad gribēju noslīgt viņai pie kājām un piekrist visam, ko viņa vēlējās, bet tieši šais žēlabās saklausīju savas tuvās uzvaras vēsti un nespēju atteikties no tās augļiem.

— Klausies, Anele, — teicu, — es aizbrauktu tūlīt — šodien pat un tālu aiz daudzām zemēm un jūrām, ja zinātu, ka tev tas ir vajadzīgs ne tikai tāpēc, lai atbrīvotos no nelaimīga cilvēka satraucošās klātbūtnes, bet arī tavai pašas sirdij. Es ar tevi runāju kā draugs un brālis; no tantes zinu, ka tu mani mīlēji; ja šīs jūtas tevī vēl dzīvas — tad rīt manis šeit nebūs.

Šos vārdus man diktēja patiesas dvēseles sāpes, un tomēr tie bija bīstamas lamatas Anelei, jo varēja izvilt no viņas atzīšanos; ja tas notiktu — es nezinu, varbūt patiešām aizbrauktu, bet šai brīdī, dieva vārds, būtu satvēris viņu savās skaujās. Taču viņa tikai mazliet notrīcēja, it kā es būtu neveikli pieskāries viņas brūcei; seja vienā

mirklī pietvīka no dusmām un sašutuma.

— Nē! — viņa izmisīgi iesaucās. — Tas nav tiesa! Nav tiesa! Brauc vai paliec, bet tas nav tiesa! Nav tiesa!

Taču viņas satraukums liecināja, ka tas ir tiesa. Man radās nevaldāma vēlēšanās rupji pateikt to viņai acīs, bet ieraudzīju tanti, kas tuvojās mums. Anele vairs nespēja savaldīt uztraukumu, un tante, uzlūkojusi viņu, tūlīt pajautāja:

— Kas tev ir? Par ko jūs runājāt ar Leonu?

— Anele man pastāstīja,— es paskaidroju, — cik ļoti sliktu iespaidu uz viņas mātes veselību atstāja Gluhovas pārdošana, un es nebrīnos, ka tas viņu satrauca...

Vai nu Aneles spēki jau bija galīgi izsīkuši, vai mani meli, kuriem bija spiesta klusībā pievienoties, pārpildīja jau tā pilno rūgtuma kausu — šā vai tā, bet šai mirklī

viņa saka nevaidami raudāt, raudas spazmatiski kratīja visu viņas ķermeni; tante apskāva viņu un piekļāva pie sevis kā bērnu.

— Mīļo Anelīt! — viņa teica. — Manu dārgumiņ! Ko tur var darīt... Viss dieva ziņā! Man pēdējā negaisa laikā krusa iznīcināja piecu saimniecību laukus, bet es panam Hvastovskim pat nepateicu neviena slikta vārda.

Nezin kāpēc šī piezīme par krusu un piecām saimniecībām man izklausījās tik egoistiska, tik nenozīmīga salīdzinājumā ar vienu Aneles asaru, ka saskaitos uz tanti.

— Kāds te sakars saimniecībām, — es skarbi noteicu, — kad runa ir par viņas mātes veselību!

Un aizgāju, smagi pārdzīvodams to, ka sāpinu sievieti, ko mīlu vairāk par visu pasaulē. Biju it kā guvis pilnīgu uzvaru, bet jutos tik bēdīgi, kā kad nākotne man draudētu ar kaut ko nezināmu un baismīgu.

25. maijā

Šodien trešā diena kopš mūsu pēdējās sarunas. Anele man neatkārtoja savu prasību, tātad es palieku. Viņa reti runā ar mani, lielāko tiesu sēž savā istabā, bet pārāk nevairās no manis: baidās pievērst veco dāmu uzmanību. Cenšos būt pret viņu labs, gādīgs, draudzīgs, bet neuzmācos viņai. Gribu, lai viņai liktos, ka mana mīlestība pati laužas uz āru, bet daru, ko varu, lai to apspiestu. Viņai arī jāredz, ka manas jūtas pieaug, un tās patiešām pieaug ar katru mirkli. Nevar būt, ka tas viņu neietekmētu. Lai būtu kā būdams, mums jau ir sava atsevišķa pasaule, kurā esam tikai mēs divi; ir savs kopējs noslēpums, ko nezina ne tante, ne pane Celina. Kad mēs runājam par vienaldzīgām lietām, kad citu cilvēku klātbūtnē cenšamies izturēties tāpat kā agrāk, abi jūtam, ka mūsu dvēseļu dzīlēs slēpjas kaut kas cits; visbeidzot, man ir vārdi un skatieni, kurus saprot tikai viņa. Tas noticis pats no sevis, kaut arī

drīzāk pret Aneles gribu nekā ar viņas piekrišanu, tomēr mūs tas vieno. Laiks, viņas pierašana un mana pacietība paveiks pārējo. No savas mīlestības savērpšu tūkstošiem tādu pavedienu, kuri viņu apvīs, sasaistīs mūs arvien ciešāk. Tās būtu veltīgas pūles tikai tad, ja viņa mīlētu vīru. Tad es laikam radītu viņā naidu pret sevi. Bet nākotne ir mana, un šodiena arī nepieder Kromickim. Par to es domāju tik objektīvi, it kā būtu kāda trešā persona, un vienmēr nāku pie pārliecības, ka Anele nevar viņu mīlēt. Viņas pretošanās ir ārkārtīgi tīras dvēseles iekšējā cīņa — dvēseles, kas nepieļauj pat domu par neuzticību. Bet šai cīņa viņu nekas neatbalsta. Es arī nemaldinu sevi: zinu, ka pretošanās būs ilga un grūti salaužama. Man jābūt vienmēr modram, viss jāparedz, par visu jābūt pilnīgā skaidrībā; savs tīkls man jāauž no ļoti smalkiem, gandrīz neredzamiem pavedieniem. Nedrīkstēšu ne pārāk stipri, ne priekšlaicīgi uzsist nevienam taustiņam, bet centīšos izvairīties no kļūdām un nerimšos tik ilgi, kamēr pārveidošu viņas dvēseli pēc sava parauga. Galu galā, ja man arī gadīsies kāda kļūda, tās cēlonis būs mana mīlestība, un es ceru, ka tāpēc arī tā nāks man par labu.

26. maijā

Šodien paziņoju Sņatiņskim, ka esmu stingri nolēmis pārvest tēvā kolekciju uz Varšavu. Darīju to ar aprēķinu, ka no viņa šī vēsts nonāks avīžu redakcijās, kuras manu nodomu pasteigsies izdaudzināt par lielu pilsonisku nopelnu, Anelei neviļus radīsies salīdzinājums starp mani un Kromicki, kas, protams, runās man par labu.

Nosūtīju arī telegrammu uz Romu, lai man pēc iespējas ātrāk atsūta Sasoferato madonnas galviņu.

Brokastu laikā es tīšām, visiem dzirdot, pateicu Anelei, ka tēvs sava testamentā šo gleznu novēlējis viņai. Viņa samulsa, uzreiz nopratusi, ka tēvs tad uzskatījis viņu par savu nākamo vedeklu. Patiesībā viņas vārds testamentā nemaz nebija minēts, bija teikts tikai: «Madonnas galvu, numurs tāds un tāds, novēlu savai nākamajai vedeklai.» Taču tieši tāpēc gribēju atdot to Anelei. Ieminēšanās par to mūsos abos izraisīja veselu gūzmu atmiņu. Tieši tāpēc arī to darīju, lai atgādinātu Anelei tos senos laikus, kad viņa mani mīlēja un varēja mīlēt netraucēti. Es zinu, ka no tā laika viņai palicis arī daudz sāpīgu atmiņu, daudz rūgtuma pret mani. Citādi nevar būt. Es būtu galīgi izgaisis no viņas sirds, ja pēdējā brīdī ar Sņatiņska starpniecību nebūtu darījis zināmu viņai savu lūgumu. Tas man ir vainu mīkstinošs apstāklis. Jo, domājot par to, Anelei vajadzēs padomāt arī, ka es visu gribēju labot, ka es viņu mīlēju, ka cietu, ka nožēloju notikušo un nožēloju vēl tagad, bet pie tā, ka abi esam nelaimīgi, arī viņa pielikusi savu roku. Šādas pārdomas mudinās viņu uz grēku piedošanu, raisīs žēlumu par pagātni un radīs saldu nojausmu par laimi kas tagad būtu mūsu dienišķā

maize, ja es nebūtu nogrēkojies un viņa nebūtu bijusi tik barga.

Es arī tagad Aneles sejā izlasīju, ka viņa baidās šo saldo iztēles ainu un cenšas tās klīdināt ar sarunām par vienaldzīgam lietām. Tante tagad tā aizņemta ar drīzajām zirgu skriešanās sacīkstēm un mūsu Notiboja gaidāmo uzvaru cīņā par valdības balvu, ka nespēj domāt ne par ko citu, tāpēc Anele sāka runāt ar viņu par sacīkstēm.

Bet viņa runāja tikai runāšanas dēļ, ļoti nevērīgi un izteica vairākus tādus jautājumus, ka beidzot tante viņai sarūgtināti aizrādīja:

— Mans bērns, es redzu, ka tev nav ne mazākās sajēgas par zirgu skriešanas sacīkstēm.

Es pateicu viņai ar acīm: «Zinu, ko šobrīd tu gribi sevī apklusināt,» — un viņa saprata mani tik smalki, it kā es to būtu pateicis ar vārdiem. Un patiešām — esmu gandrīz pārliecināts, ka pašreiz viņa, tāpat kā es, domā par mūsu savstarpējām attiecībām. Ideja par mīlestību ārpus laulības ir iesēta viņas sirdī, atrodas tur un neatstāj viņu ne mirkli. Anelei ar to ir jāsadzīvo un jāsarod. Šādos apstākļos pat 131

sieviete, kas mīl vīru, varētu novērsties no viņa. Ūdens piliens, nemitīgi krītot vienā

un tai paša vieta, izdobj akmeni. Ja Anele mani kaut drusciņ mīl, pat ja viņa mīl tikai mūsu pagātni, viņai jākļūst manai. Es nevaru par to mierīgi domāt, mani smacē

laimes nojausma.

Jūras piekrastēs vietām sastopamas irstošās smiltis. Cilvēkam, kas uz tam uziet, nav glābiņa. Lāgiem man šķiet, ka mana mīlestība ir līdzīga šīm smiltīm. Es velku uz tām Aneli un arī pats grimstu tajās arvien dziļāk.

Lai ejam bojā — ka tikai abi kopā!

28. maijā

Tante tagad sešas līdz astoņas stundas dienā uzturas Bužanos — vienā no savām saimniecībām jūdzes attālumā no Plošovas, kur pavada laiku, tīksminoties par savu Notiboju un uzmanot angli Vebu, kas trenē zirgus. Vakar es arī tur sabiju kādu stundu

— pusotras. Notibojs patiešām ir daudzsološs zirgs, ka tikai neizrādās pārāk naughty1, kad vajadzēs sevi parādīt. Bet kāda man bēda! Dažādas darīšanas aicina mani uz pilsētu, tomēr man žēl atstāt Plošovu. Pane Celina pēdējā laikā jūtas sliktāk.

«Jaunais Hvasts», kā ārstu sauc tante, to gan uzskata par pārejošu pasliktināšanos, tomēr iesaka kādam vienmēr uzturēties pie slimās, lai viņu izklaidētu, citādi nabaga sieviete domās tikai par savas dārgas Gluhovas zaudēšanu un vēl vairāk sanervozēsies. Cenšos izrādīt viņai gandrīz vai dēla gādību, lai iegūtu Aneles pateicību un viņa pieradinātos uzskatīt mani par vienu no tuvākajiem cilvēkiem.

Manā sirdī vairs nav senās aizvainojuma sajūtas pret pani Celinu, viņa ir pārāk nelaimīga, turklāt es jau sāku mīlēt visus Aneles tuviniekus — visus, izņemot vienu!

Šodien un vakar vairākas stundas pavadīju pie slimnieces kopā ar Aneli un dakteri Hvastu. Lasījām un sarunājāmies. Pane Celina naktīs neguļ un, tā kā ārsts viņai nedod dzert hloralu, dienā pēc katras garākas sarunas dziļi iemieg un — dīvaina lieta —

pamostas tikai no klusuma. Tāpēc mēs turpinājām lasīt un sarunāties. Tā bija arī

šodien. Ja nebūtu bijis klāt daktera, es būtu varējis pilnīgi brīvi izrunāties ar Aneli.

Pašreiz avīzes ziņo par skaistās panes Korickas šķiršanās prāvas pēdējo posmu.

Par šo notikumu dzīvi interesējas visa Varšava, bet sevišķi mana tante, kurai Korickis ir attāls radinieks. Izmantoju izdevību, lai iesētu Aneles dvēselē dažus tādus jēdzienus, kādus viņa līdz šim nepazina.

— Tante nedibināti dusmojas par panes Korickas rīcību, — es viņai teicu dziļi pārliecinātā tonī. — Manuprāt, viņa rīkojas gudri un taisnīgi. Cilvēka griba beidzas tur, kur sākas mīlestība, pat tante tam nevar nepiekrist. Ja pane Koricka mīl citu, vienīgā izeja viņai ir šķirties no vīra. Es zinu, ko par to teiktu tante un ko pašreiz par to droši vien domā tu, Anele. Tu domā, ka viņai atliek vēl pienākums, vai ne?

— Man liekas, ka tu arī domā tāpat, — Anele atbildēja.

— Bez šaubām. Jautājums tikai, pret ko panei Korickai ir pienākums.

Nezin kāpēc jaunais dakteris šai brīdī piezīmēja, ka viņš neatzīstot brīvu gribu, taču tālāk klausījās uzmanīgi, jo viņam patika mani drosmīgie uzskati.

1 Kaprīzs, niķīgs (angļu val).

Bet es, redzēdams izbrīnu Aneles sejā, turpināju:

— Kas var būt mežonīgāks un pretdabiskāks kā prasīt no kāda, lai mīļāku cilvēku viņš upurētu nemīļākam? Dažādas reliģijas stipri atšķiras cita no citas, bet ētika visam ir viena, un laulībai pēc šīs ētikas jādibinās uz mīlestību. Kas tad ir laulība? Vai nu svēta un patiešām nešķirama divu cilvēku savienība, ja dibinās uz šī pamata, vai pretējā gadījumā morālei un reliģijai neatbilstošs, netikumisks darījums, ko tāpēc vajag anulēt. Citiem vārdiem sakot, sievai pienākumus uzliek jūtas, nevis vesela rinda vairāk vai mazāk svinīgu ceremoniju, kas pašas par sevi ir tikai formalitātes. Saku to tāpēc, ka vienmēr esmu lietas būtību vērtējis augstāk par formu. Zinu, «neuzticība»,

«pie altāra dota zvēresta laušana» skan briesmīgi. Bet nedomājiet, ka sieva kļūst neuzticīga tikai tad, kad pamet vīru; nē, viņas neuzticība — pilnā apjomā — sākas ar to brīdi, kad viņa sajūt, ka vairs nemīl viņu. Viss tālākais atkarīgs tikai no viņas spējām loģiski rīkoties, no viņas drosmes un no tā, vai viņas sirds spēj vai nespēj iemīlēties vēlreiz. Pane Koricka to cilvēku, kura dēļ tagad šķiras, mīlēja vēl pirms bija izgājusi pie tagadējā vīra, un neapprecējās ar viņu tikai aiz pārpratuma, viņa greizsirdības jūtu izpausmi uzņemdama kā vienaldzības apliecinājumu. Tā bija viņas galvenā kļūda, un, ja tagad viņa grib šo kļūdu labot, ja ir sapratusi, ka nedrīkst mīlamu cilvēku upurēt nemīlamam un ka viņas pienākumi izriet no jūtām, nevis labā

toņa prasībām, — tad viņai var pārmest vienīgi vai nu svētuļi, vai cilvēki ar aizsietām acīm.

Manos vārdos bija tikpat daudz melu, cik vaļsirdības. Es lieliski sapratu, ka tante nekādā ziņā nepiekristu teorijai, it kā griba beidzas tur, kur sākas mīlestība, bet atsaucos uz to tīšām, lai iedvestu Anelei, ka tā ir neapšaubāma patiesība. Es zināju arī, ka pane Koricka ir vieglprātīga sieviete, kuras dēļ nav vērts uzstādīt principu smagos lielgabalus; starp citu, stāstu par viņas pirmo mīlestību es vienkārši izdomāju, lai būtu lielāka līdzība. Bet, runājot par tiesībām un pienākumiem, kas izriet no jūtām, biju patiess. Cita lieta, ka es varbūt tik dedzīgi nesludinātu šo teoriju, ja tā man nebūtu tik noderīga, bet cilvēki vienmēr ir subjektīvi — sevišķi tie, kas vairs netic nevienai objektīvai patiesībai.

Es aizstāvēju savas intereses un būtu bijis muļķis, ja vērstos pats pret sevi. Es uzskatīju, ka, pieradinot Aneli pie šādiem jēdzieniem, paātrinu viņas dvēseles evolūciju man vēlamā virzienā, jo tie var viņu sadrošināt un attaisnot savās acīs.

Zinot viņas lielo jūtīgumu, es cerēju, ka manas pūles nepaliks bez rezultātiem. Viņa mani lieliski saprata, un es redzēju, ka ikviens mans vārds spēlē uz viņas nerviem kā

uz stīgām. Klausoties mani, viņas sejā iezīmējās arvien košāki sārti plankumi; vairākas reizes viņa pielika roku pie kaistošajiem vaigiem, it kā gribētu tos atvēsināt, bet, kad beidzu runāt, teica:

— Pierādīt var visu, bet, kad cilvēks izdara kaut ko sliktu, sirdsapziņa viņam pārmet: «Slikti, slikti!» — un nekas to nespēj pārliecināt.

Jaunais Hvastovskis laikam nodomāja, ka Anelei pilnīgi trūkst filozofiskas izglītības, bet es pirmajā mirklī jutos tā, it kā, piemēram, paukojot būtu iecirtis ar zobena galu sienā. Aneles atbilde ar savu vienkāršību un dogmatismu sagrāva visus manus pierādījumus. Jo, ja apgalvojums, ka griba beidzas tur, kur sākas mīlestība, tomēr var radīt šaubas, tad nav ne mazāko šaubu, ka tur, kur sākas dogmats, beidzas prātojumi. Sievietes, sevišķi poļu sievietes atzīst loģiku tikmēr, kamēr tā viņām nav bīstama. Sajutušas briesmas, viņas paslēpjas aiz vienkāršo ticējumu un katehisma patiesību cietokšņa sienas, ko var sagraut vienīgi jūtas; prāts pret to ir bezspēcīgs. Tas ir viņu vājums un reizē stiprums, jo viņu domāšana ir daudz vājāka par vīriešu domāšanu, toties viņu tikumiskums zināmos apstākļos var būt neuzvarams. Sātans spēj pavedināt sievieti tikai tai gadījumā, ja viņa iemīlas tajā, bet ar prātojumu palīdzību viņš no sievietes nekā nepanāks, kaut viņam būtu simtkārt taisnība.

Šīs pārdomas mani ļoti apbēdināja. Es nospriedu, ka jebkuru manu ar milzīgām pūlēm un vislielāko meistarību celto ēku Anele sagraus ar vienu izsaucienu: «Slikti!

Sirdsapziņa to neļauj!» Un es pret to būšu bezspēcīgs. Turklāt man jābūt ļoti piesardzīgam, lai neiztrūcinātu viņu ar pārāk drosmīgiem uzskatiem, ko viņai cenšos ieklāstīt, un neatbaidītu no sevis.

Un tomēr es nevaru atsacīties arī no šādiem mēģinājumiem. Tiesa, tiem nebūs izšķirošas lomas viņas dvēseles iekarošanas procesā. Bet tie var palīdzēt un paātrināt atrisinājumu. Tie būs veltīgi tikai tad, ja viņa mani nemīl. Tā būtu šausmīga kļūda, bet arī tad taču vajadzētu nākt kādam atrisinājumam.

29. maijā

Šodien Aneli sastapu ēdamistabā: viņa stāvēja uz krēsla pie lielā sienas pulksteņa, kuram kaut kas bija sabojājies. Brīdī, kad viņa pacēlās uz pirkstgaliem, lai pagrieztu rādītāju, krēsls zem viņas kājām sagrīļojās. Paguvu tikai iesaukties: «Nokritīsi!» —

un, satvēris viņu rokās, nocēlu zemē. Uz vienu mirkli piekļāvu šo mīļo ķermeni pie savām krūtīm; viņas mati pieskārās manai sejai, es sajutu viņas elpu. Man tik ļoti noreiba galva, ka pats biju spiests pieķerties pie krēsla atzveltnes, lai nepakristu, —

un Anele to redzēja. Viņa zina, ka es viņu bezgalīgi mīlu. Šodien vairāk nespēju rakstīt.

30. maijā

Šodiena man bija sabojāta: no rīta Anele atkal saņēma Kromicka vēstuli. Es dzirdēju, kā viņa teica tantei, ka viņš pats nezinot, kad varēšot atbraukt: varbūt jau drīz, bet varbūt tikai pēc diviem mēnešiem. Nevaru iedomāties, kā pacietīšu viņa klātbūtni pie Aneles. Reizēm man šķiet, ka es to neizturēšu. Paļaujos tikai uz apstākļu laimīgu sagadīšanos, kas var aizkavēt viņa ierašanos. Hvastovskis saka, ka, tiklīdz panes Celinas veselības stāvoklis atļaus, viņai būšot jābrauc ārstēties uz Gasteinu. Tas ir tik tālu no Baku, ka Kromickis varbūt nebrauks uz turieni. Bet es braukšu, kā dievs tēvs debesīs! Cik laimīga ir šī Hvastovska ideja kā man, tā panei Celinai, kurai turienes vannas patiešām var palīdzēt atgūt veselību! Es arī esmu noguris, un man vajadzīgs kalnu gaiss, bet vēl vairāk vajadzīgs Aneles tuvums. Rīt braukšu uz Varšavu jānosūta telegramma kūrortu pārvaldei, lai abām dāmām noīrē dzīvokli. Ja visi būtu aizņemti, esmu gatavs nopirkt veselu vasarnīcu. Kad pane Celina ierunājas par grūtībām un raizēm, kādas šis brauciens sagādās Anelei, es pateicu: «Atstājiet tās, lūdzu, manā ziņā,» — pēc tam, pagriezies pret Aneli, klusāk piebildu: «Visu nokārtošu tā ka savai paša mātei.» Es redzēju, ka pane Celina, kura arvien mazāk ticēja Kromicka miljoniem, baidās, ka nesagādāju pārāk dārgu uzturēšanos, tāpēc nolēmu paradīt viņam fiktīvu rēķinu, bet galvenos izdevumus segt pats. Protams, līdz šim vēl neesmu teicis, ka arī taisos braukt uz Gasteinu. Gribu panākt, lai tante pati man iesaka to darīt, un šķiet, ka es to panākšu, jo viņai uz mani nav ne mazāko aizdomu. Esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka, tiklīdz izsacīšu vēlēšanos pa vasaru arī aizbraukt kaut kur kalnos, tante man pateiks: «Brauc kopā ar mūsu dāmām, tev būs jautrāk un viņām.» Es zinu, ka Anele, to dzirdot, nobīsies, bet varbūt kādā

visslepenākajā dvēseles kaktiņā arī nopriecāsies. Varbūt viņai ienāks prātā

« Kordiana»1 rindas: «Tu esi visur: virs manis, pie manis un manī.» Patiešām —

mana mīlestība izveidojusi ap viņu apburtu loku: tā viņu ielenc, uzliek viņai saistības, noskaņo viņu manā labā, iezogas viņas sirdī, izlikdamās, ka ir ļoti norūpējusies par viņu un viņas māti, sniedz palīdzību, ko viņa nevar atraidīt, ja negrib atvērt mātei acis uz to, kas notiek, lai vēl vairāk nepasliktinātu viņas veselību; mana mīlestība caurauž viņu kā pateicība man un līdzjūtība manām smagajām ciešanām; visbeidzot, tā uzmācas viņai ar savām atmiņām.

No rīta līdz vakaram Anele dzird tikai cildinošus izteikumus par mani: tante akli dievina mani — kā parasti; jaunais Hvastovskis, lai parādītu, ka viņa nometnes ļaudis spēj būt bezpartejiski spriedēji, apgalvo, ka es esot izņēmums savā «sapuvušajā

vidē»; esmu ieguvis pat panes Celinas labvēlību. Visu laiku biju pret viņu tik sirsnīgs, ka viņa tagad mani mīl — es teiktu — pret savu gribu un, esmu pārliecināts, sirds dziļumos žēlo, ka neesmu Aneles vīrs. Vārdu sakot, ap Aneli valda liela mīlestības suģestija, kurā piedalās cilvēki un daba.

Un tu, mīļā, vai tu tiešām pretosies šiem spēkiem? Kad tu beidzot atnāksi pie manis un pateiksi: «Ilgāk vairs nevaru — ņem mani, tāpēc ka es tevi mīlu!»

Varšava, 31. maijā

Pane L., kādas šejienes labdarības biedrības priekšniece, lūdza Klāru sniegt otru koncertu — šīs biedrības labā. Klāra viņai atteica, aizbildinoties, ka strādājot pie lielāka muzikāla sacerējuma, kas prasot visu gribasspēku piepūli. Savai ļoti smalkjūtīgajai atteikuma vēstulei viņa pievienoja tādu pašu summu, kādu bija devis pirmais koncerts. Viegli iedomāties, kādu iespaidu viņas rīcība radīja Varšavā.

Avīzes par to raksta vēl līdz šai dienai, ceļot līdz debesīm mākslinieci un viņas cēlsirdību. Protams, ka viņas tēva — patiešām ļoti turīga cilvēka bagātība šais rakstos pieauga trīskārtīgi. Nezinu, kur bija cēlušās baumas, it kā es precēšot Klāru. Varbūt tām iemeslu deva mūsu agrākā pazīšanās un draudzība, kā arī pārspīlētās tenkas par mākslinieces miljoniem. Sākumā mazliet dusmojos, bet padomājis nolēmu nenoliegt šīs baumas, jo tās novērsa visas aizdomas no manām attiecībām ar Aneli.

Kad šodien biju pie Klāras lūgtās pusdienās, pirmā pie manis ar viltīgu sejas izteiksmi pienāca pane Koricka un daudzu mūzikas pasaules un Varšavas augstāko aprindu pārstāvju klātbūtnē skaļi paziņoja:

— Brālēn, kas mitoloģijā nespēja pretoties sirēnu dziedāšanai?

— Neviens nespēja, māsīc, — es atbildēju, — izņemot Odiseju, bet arī tas noturējās tikai tāpēc, ka bija piesiets pie masta.

— Tu taču nebiji tik tālredzīgs?

Vairāki klausītāji sakoda lūpas, gaidot manu atbildi, un es pateicu:

— Reizēm nelīdz arī tas. Tu pati labi zini, ka mīlestība rauj pušu visas saites.

Pane Koricka samulsa, uz brīdi zaudējot savu pašapzinīgu, bet es guvu vienu no tām mazajām uzvarām, par kurām salonos stāsta, neiztrūkstoši citējot sakāmvārdu:

«Izkapts atcirtās pret akmeni.»

1Lielā po|u dzejnieka Juliuša Slovacka (1809—1849) drāma. (Tulk, piezīme.) 135

Vai ļaudis runā vai nerunā, ka es precēšos ar Klāru, man ir pilnīgi vienalga, bet tā

iemesla dēļ, ko jau minēju, vēlos, lai runā. Tomēr nebiju gaidījis, ka mans apmeklējums pie pianistes beigsies tik nepatīkami un viņas pašas vainas dēļ. Kad visi izklīda un paliku tikai es un Sņatiņskis, Klāra mums nospēlēja savu nupat sacerēto koncertu, kas patiešām bija tik lielisks, ka mēs nespējām beigt to slavēt. Uz mūsu vēlēšanos atkārtojusi finālu, Klāra pēkšņi teica:

— Tā ir atvadīšanās, jo galu galā pasaulē viss beidzas ar atvadīšanos.

— Jūs taču nedomājat mūs atstāt? — Sņatiņskis jautāja.

— Vēlākais pēc desmit dienām man jābūt Frankfurtē, — Klāra atbildēja.

Te Sņatiņskis griezās pie manis.

— Ko par to saki tu, kas Plošovā viesi mums cerības, ka māksliniece paliks pie mums uz visiem laikiem?

— Un atkārtoju vēlreiz, ka viņa paliks mūsu piemiņā uz visiem laikiem.

— Es arī to tā sapratu, — Klāra naivi samierinoši atbildēja.

Man sametās dusmas uz sevi, uz Sņatiņski, uz Klāru. Neesmu ne tik plātīgs, ne tik dumjš, ne tik banāls, ka mani varētu iepriecināt katras sievietes iekarošana, tāpēc domas par to, ka Klāra patiešām mīl mani un lolo kādas nereālas cerības, man bija ārkārtīgi nepatīkamas. Es zināju, ka viņai pret mani ir kādas nenoteiktas jūtas, kuras pašreizējos apstākļos varēja kļūt ļoti spēcīgas, bet es negaidīju, ka tās varētu kaut ko prasīt no manis un uz kaut ko cerēt. Man pēkšņi iešāvās galvā, ka ar savu paziņojumu par pēkšņo aizbraukšanu viņa grib tikai pārbaudīt, kā uzņemšu šo vēsti. Tāpēc es to uzņēmu iespējami vēsi. Liekas, tādai mīlestībai kā mana uz Aneli vajadzēja iemācīt man līdzjūtību pret citiem, taču mani ne tikai nesaviļņoja Klāras skumjas un viņas ieminēšanās par aizbraukšanu, bet es to uzņēmu kā izaicinošu un aizvainojošu pretenziju.

Kāpēc? Taču ne aiz kaut kādiem aristokrātiskiem aizspriedumiem. Man tie ir sveši. Tai brīdī uz šo jautājumu es nepratu atbildēt, tagad šo dīvaino parādību izskaidroju ar savu piederību Anelei, tik pilnīgu un vienreizēju, ka man šķiet: katra sieviete, kas grib, lai mana sirds kaut vienu vienīgu reizi iepukstētos viņai, ar to pašu apdraud Aneles īpašumu. Ar šo izskaidrojumu man pietiek.

Bez šaubām, no Klāras es atvadīšos ļoti sirsnīgi, kad viņa jau būs vagonā, bet šis viņas iepriekšējais paziņojums par aizbraukšanu radīja manī nepatīkamu sajūtu. Ak, laikam vienīgi Anelei ļauts nesodīti tirdīt manus nervus! Nekad es netiku skatījies uz Klāru tik nedraudzīgi un kritiski kā tagad. Pirmo reizi ievēroju, ka viņas dāsnās formas, viņas gaišā sejas āda, tumšie mati, zilās, pārāk izvalbītās acis un ķiršu krāsas lūpas, vārdu sakot, viss viņas skaistums atgādina harēma hūriju bezgaumīgos attēlus vai — vēl sliktāk — oleogrāfijas otrās šķiras viesnīcās. No viņas aizgāju ļoti sliktā

noskaņojumā un taisnā ceļā devos uz grāmatnīcu, lai iegādātos dažas grāmatas Anelei.

Jau nedēļu domāju par to, ko viņai varētu iedot palasīt. Negribēju atstāt neizmantotu arī šo līdzekli, kaut arī lielu nozīmi tam nepiešķīru, jo lasāmviela iedarbojas ļoti lēni. Turklāt esmu ievērojis, ka mūsu sievietēm, kurām fantāzija ir daudz rosīgāka par temperamentu, grāmata arvien ir kaut kas nereāls. Pat ļoti jūtīgas sievietes galvā tā labākajā gadījumā rada tādu kā īpašu, bezmiesīgu pasauli, pilnīgi atrautu no patiesās dzīves. Gandrīz nevienai mūsu sievietei neienāks prātā, ka no grāmatas smeltajām atziņām varētu vadīties savā personiskajā dzīvē. Esmu pārliecināts, ja kāds liels un slavens autors mēģinātu pierādīt Anelei, ka, piemēram, domu un dvēseles skaidrība sievietei ne tikai nav vajadzīga, bet no morāles viedokļa pat ir nosodāma, vēl vairāk — ja viņam kaut kādā brīnišķīgā kārtā izdotos to viņai pierādīt, Anele tomēr uzskatītu, ka šis atzinums var noderēt visai pasaulei, tikai ne viņai.

Lielākais, ko varu cerēt, ka piemērotu grāmatu lasīšana pieradinās Aneli pie zināma domu un jūtu liberālisma. Patiesībā nekā vairāk arī nevēlos. Mīlot viņu no visas sirds, es alkstu iegūt viņas atsaucību uz savām jūtām, meklēju ceļu uz to, nepalaižot garām nevienu izdevību, — un tas ir viss. Nekad nemelodams sev, es vaļsirdīgi saku: gribu panākt, lai Anele pamestu vīru manis dēļ, bet negribu ne viņu samaitāt, ne aptraipīt. Lai neviens man nesaka, ka pirmais izslēdz otro un ka tā ir sofistika; manī jau tāpat mīt skepticisma velns, kas man ne mirkli neliek miera, apgalvojot: tu radīji šo teoriju sev; neuzticības ceļš ir samaitāšanas ceļš; ja tev būtu izdevīgi, tu radītu pilnīgi pretēju teoriju. Kādas mokas! Bet es atbildu savam velnam: pretēju teoriju arī tikpat labi varētu apšaubīt; es izdomāju visu, kas vien ir iespējams, lai aizstāvētu savu mīlestību, — tā ir mana dabiskā tiesība. Otra — vēl dabiskāka tiesība ir mīlestība. Ir seklas un banālas vai arī cēlas un neikdienišķas jūtas. Sieviete, kas seko lielu jūtu aicinājumam, nezaudē dvēseles cildenumu, kaut arī būtu precēta.

Tiesa, tādu lielu, ārkārtēju mīlestību es gribu modināt Aneles sirdī un tāpēc drīkstu teikt, ka negribu viņu samaitāt vai aptraipīt.

Visā visumā šie mani prātojumi neko nedod. Ja es pat ne brīdi nešaubītos, ka rīkojos slikti, ja es pat nespētu atbildēt ne uz vienu sava velniņa jautājumu, es tomēr nebeigtu mīlēt un vienmēr sekotu stiprākam aicinājumam, tas ir, klausītu dzīvām jūtām, nevis abstraktiem prātojumiem.

Bet sevi analizējušo un pāranalizējušos mūsdienu cilvēku patiesā nelaime ir tā, ka, neticēdami savu analīžu rezultātiem, viņi tomēr nespēj atmest netikumu pētīt visu, kas viņos norisinās. Tā ir arī ar mani. Kopš kāda laika mani tirda jautājums, kā es, būdams tik ļoti iemīlējies, spēju saglabāt tādu modrību, apsvērt visus līdzekļus, kuriem mani jānoved pie mērķa, tik skaidri apzināties tos, it kā es visu darītu ar aukstu prātu vai, precīzāk, it kā to manā vietā darītu kāds cits.

Lūk, ko šai sakarā varu atbildēt. Vispirms mūsdienu cilvēks vienmēr atstāj daļu savas dvēseles tās atlikušo daļu novērošanai. Bez tam visas šķietami aukstas jūtu izdarības — apsvērumi, aprēķini, pat viltības — ir tieši proporcionālas šo jūtu temperatūrai. Jo karstākas tās ir, jo stiprāk spiež auksto prātu kalpot sev. Tāpēc ka, atkārtoju vēlreiz, cilvēki nepareizi iedomājas mīlestību ar aizsietām acīm. Tā pilnīgi nenomāc prātu, tāpat kā nenomāc sirds darbību vai elpošanu — tā tikai pakļauj to sev. Prāts kļūst par tās pirmo padomdevēju un cīņas līdzekli, citādi sakot, kļūst par to, kas imperatoram Augustam bija Agripa. Tas mobilizē karaspēku, ved to cīņā, gūst uzvaras, iesēdina savu valdnieku triumfa ratos un, visbeidzot, uzceļ nevis Panteonu, kā vēsturiskais Agripa, bet Monteonu, kurā pielūdz tikai šī valdnieka dievišķo personu. Tai mikrokosmosā, kāds ir cilvēks, prāta loma ir pat lielāka nekā karavadoņa loma, jo tas līdz bezgalībai ataino visa esoša un sevis paša apziņu, kā attiecīgi novietotu spoguļu sistēma līdz bezgalībai ataino to vai citu priekšmetu.

1. jūnijā

Šodien saņēmu atbildi no Gasteinas. Dzīvoklis panei Celinai un Anelei jau noīrēts. Tūlīt nosūtīju šo ziņu viņām kopā ar veselu paku Žoržas Sandas un Balzaka romānu. Šodien ir svētdiena, pirmā skriešanās sacīkšu diena. Tante atbrauca no Plošovas un apmetās pie manis. Protams, ka viņa jau bija sacīkstēs un runā tikai par tām. Mūsu zirgi Notibojs un Aurora, kuri jau divas dienas mitinās manos staļļos, kopā ar Vebu un žokeju Džaku Gūzu skries tikai nākamo ceturtdien, tā ka pirmā sacīkšu diena tantei interesēja vienīgi, tā sakot, platoniski. Kas pie mums te notiek, nemaz nespēju aprakstīt. Mani staļļi pārvērsti par cietoksni. Tantei šķiet, ka citu zirgaudzētāju žokeji trīc un dreb, tikai padzirdot Notiboja vārdu, un gatavi izmantot visus līdzekļus, lai padarītu to nespējīgu sacīkstēm vai novājinātu, tāpēc katrā apelsīnu pārdevējā vai leijerkastniekā saskata pārģērbušos ienaidnieku, kas ielavījies mūsu pagalmā ar ļauniem nolūkiem. Šveicaram un sētniekam doti visstingrākie norādījumi uzmanīt katru, kas ienāk sētā. Staļļus apsargā vēl stingrāk. Treneris Vebs kā īsts anglis saglabā aukstasinību, bet nelaimīgais Džaks Gūzs, kurš dzimis Bužanos un kura īstais vārds poliski skan Kuba Zostēviņš, pilnīgi zaudējis galvu, tāpēc ka tante nemitīgi bar viņu un divus staļļa puišus, kas arī ieradušies no Bužaniem, lai uzraudzītu zirgus. Tante visu laiku pavada pie Notiboja, tā ka pa šīm dienām viņu redzēju tikai īsu brītiņu, un tikai pirms aizbraukšanas pateica man labu vēsti! pane Celina, kura pašreiz jūtoties labāk, nolēmusi, ka Anelei noteikti jāredzot ceturtdienas sacīkstes. Laikam viņa domā, ka tantei tas ļoti patiks; galu galā vienu dienu viņa itin labi var palikt kalpoņu un ārsta uzraudzībā. Bet Anelei, kura visu laiku sēž Plošovā

kā ieslodzījumā, patiešām vajadzīga kāda izklaidēšanās. Mani tas ļoti iepriecināja.

Tikai iedomājoties to, ka viņa uzturēsies manā mājā, jūtu saldas trīsas. Šai mājā es viņā iemīlējos, un varbūt arī viņas sirds te sāka straujāk pukstēt man pēc tās balles, ko tante bija sarīkojusi viņai. Te viss viņai atgādinās tos jaukos mirkļus.

2. jūnijā

Labi, ka vēl nebiju licis pārveidot zāli par muzeju. Man ienāca prātā pēc sacīkstēm ielūgt pie sevis pusdienās dažas Anelei patīkamas personas. Tā varēšu pāris stundu ilgāk aizturēt viņu zem sava jumta; turklāt viņa sapratīs, ka šīs pusdienas rīkotas viņai par godu.

3. jūnijā

Sapirku milzumdaudz puķu, liku izpušķot ar tām kāpnes un divas zāles. Aneles istaba palikusi tāda pati, kāda bija tad, kad viņa tajā dzīvoja, viesojoties pie tantes.

Droši vien dāmas ieradīsies no rīta un Anele gribēs pārģērbties sacīkstēm, tāpēc liku ienest šai istabā lielu spoguli un ierīkot veselu sievietes buduāru. Anele visur redzēs manu rūpju un mīlestības pierādījumus, seno pārdzīvojumu atgādinājumus. Tikai tagad rakstot nopratu, ka man ir daudz vieglāk, kad kaut ko daru, kad tīri fiziska darbošanās izrauj mani no prātojumu un pašanalīzes apburtā loka. Tik tiešām — dzīt sienā naglas, uz kā pakarināt nākamā muzeja gleznas, būtu daudz derīgāk nekā visu laiku vīt domas vienu ap otru. Kāpēc vairs nevaru būt vienkāršs cilvēks? Ja savā laikā es nebūtu tik daudz prātojis, šodien būtu viens no laimīgākajiem cilvēkiem pasaulē.

4. jūnijā

Šodien ielūdzu pusdienās Sņatiņski un vairākus citus paziņas. Sņatiņskis, kā es biju vēlējies, jau izdaudzinājis visā pilsētā, ka taisos pārvest uz Varšavu tēva kolekciju un ierīkot publikai pieejamu muzeju. Esmu dienas varonis. Par to raksta visas avīzes un, izmantojot gadījumu, strostē citus bagātniekus, kuri šķiež laiku un naudu ārzemēs un tā tālāk. Es tik labi pazīstu avīžu stilu un materiāla pasniegšanas veidu, ka jau iepriekš zināju, ko tās rakstīs, sākot ar saturu un beidzot ar tādām frāzēm kā nobelesse oblige1 un tamlīdzīgi. Bet tas viss man nāk par labu. Esmu savācis veselu paku avīžu, lai parādītu tās tantei un Anelei.

5. jūnijā

Tā kā rīt ir svētki, sacīkstes notika dienu ātrāk. Anele un tante atbrauca šorīt kopā

ar istabeni, atvedot līdzi veselu kaudzi kartona kārbu ar tērpiem. Aneles izskats mani aizkustināja un sabaidīja. Viņa bija stipri novājējusi, kļuvusi bālāka, seja zaudējusi agrāko silto kolorītu, sarāvusies mazāka un izskatījās kā aizmiglota, atgādinot Pivī de Šavāna gleznotās ģīmetnes. Tante un pane Celina, visu laiku dzīvodamas kopā ar viņu, to neredz, bet man pēc vairāku dienu prombūtnes pārmaiņa ir stipri manāma.

Mani tirda sirdēsti un žēlums. Droši vien vainojamas iekšējas nesaskaņas un pretišķības, ko viņa pārdzīvo. Ja viņa izšķirtos un paklausītu savai sirdij, kas pieder man, simtkārt man un iestājas par mani, — beigtos viņas nemiers un sāktos laime.

Aizvien dziļāk grimstu savās irstošajās smiltīs. Kaut arī man šķiet, ka pazīstu katru vaibstu, katru vissīkāko pantu Aneles sejā, un varu iztēloties viņu tad, kad neredzu, tik dzīvi, it kā viņa stāvētu manā priekšā, tomēr, ieraugot viņu pēc vairākām šķiršanās dienām, katru reizi atklāju viņā kādu jaunu burvīgumu un atrodu jaunu valdzinājumu. Nemaz nespēju izteikt, cik ļoti viņa apmierina mani estētiski, cik dziļi es jūtu, ka tas ir mans tips, mans skaistuma ideāls, mana sieviete. Šī sajūta manī

modina tādu kā pusmistisku, pusdabaszinātnisku ticību, ka viņa radīta man. Un tagad, kad, izdzirdis karietes ieripošanu pagalmā, noskrēju lejā saņemt atbraucējus, atkal sajutu sevi pilnīgi Aneles valdzinājuma varā; atkal īstenība man likās esam pilnīgāka par to tēlu, ko nēsāju dvēselē.

Anele bija ģērbusies vieglā jēlzīda uzmetnī; cepuri apņēma garš, pelēks plīvurs, sasiets zem zoda á l'anglaise2, un no šī pelēkā ietvara smaidīja viņas daiļā, dārgā seja, vēl arvien drīzāk meitenes nekā precētas sievietes seja. Viņa sasveicinājās ar mani neparasti jautri un sirsnīgi: laikam agrais brauciens un paredzamā izklaidēšanās bija radījusi viņā labu noskaņojumu; tas mani ielīksmoja, jo es nodomāju, ka viņa priecājas par tikšanos ar mani un ka Plošova bez manis viņai liekas tukša un garlaicīga. Kā viesmīlīgs namatēvs vienu roku piedāvāju tantei, otru Anelei, jo kāpņu platums pilnīgi atļāva iet blakus trijatā, un uzvedu viņas augšā. Ieraudzījušas ar puķēm krāšņi izdekorētās kāpnes, viņas ļoti izbrīnījās, bet es teicu:

— Gribēju sagādāt jums pārsteigumu...

To teicis, mazliet piespiedu sev klāt Aneles roku, bet tik viegli, ka to varēja uzskatīt par nejaušu, negribētu kustību, un griezos pie tantes.

— Šodien rīkoju pusdienas par godu Plošovsku dzimtas uzvarai.

1 Stāvoklis uzliek pienākumus. (Franču val.)

2 Pa angļu modei (franču val.).

Mans nodoms tanti ļoti aizkustināja. Ak, ja viņa zinātu, cik maz man šai brīdī

rūpēja Notibojs un visas uzvaras, kādas Plošovsku dzimtas zirgi varēja gūt visas Eiropas skrejceļos! Anele gan, liekas, uzminēja, ko tas viss nozīmē, bet viņa bija tik možā noskaņojumā, ka, uzmetusi man īsu skatienu, smaidīgi sakoda lūpas.

Es gandrīz zaudēju galvu. Man šķita, ka Aneles uzvedībā šodien ir kaut kas no jautras koķetērijas, kuras viņai nekad nebija agrāk. Nevar būt, es nodomāju, ka viņai nebūtu ne drusciņ patmīlas, ka viņai nemaz neglaimotu tas, ka visu daru tikai dēļ

viņas.

Tante, novilkusi putekļu mēteli, aizgāja apskatīt Notiboju un Auroru, bet es pasniedzu Anelei pusdienās ielūgto viesu sarakstu un paskaidroju!

— Centos izraudzīties tikai tev tīkamus cilvēkus, bet, ja liksi ielūgt vēl kādu, tūlīt aizsūtīšu ielūgumu vai aizbraukšu pats.

— To tu parādi tantei, — Anele atbildēja, — lai viņa izvēlas.

— Nē. Tante sēdēs goda vietā, un mēs iesim pie viņas ar apsveikumiem vai līdzjūtības apliecinājumiem, bet namamātes lomu šoreiz esmu paredzējis tev.

Anele mazliet pietvīka un, gribēdama novirzīt sarunu, teica:

— Kā tu domā, Leon, vai Notibojs uzvarēs? Tante uz to tik ļoti cer, tas viņai ir tik svarīgi.

— Nezinu, kā Notibojs, bet es jau esmu uzvarējis, tāpēc ka pie manis ir tik dārgs ciemiņš kā tas, kas sēž man pretī.

— Tu joko, bet es patiešām baidos.

— Redzi, — es nopietni atbildēju, — tantei pat neveiksmes gadījumā būs viens liels gandarījums. Mana kolekcija pēc dažām nedēļām būs Varšavā, bet viņa par to sapņoja daudzus gadus. Jau tēvu ļoti centās pierunāt, lai viņš pārved to uz dzimteni.

Par to raksta visas avīzes; tu nevari iedomāties, kādus slavinājumus par sevi tajās lasīju.

Viņas mīļā seja vienā mirklī atplauka.

— Parādi, izlasi man! — viņa palūdza.

Man gribējās skūpstīt viņai rokas par šo prieka izpausmi. Tas bija jauns pierādījums: ja es viņai būtu pilnīgi vienaldzīgs, viņu tā neiepriecinātu man adresēti slavinājumi.

— Nē, — es atbildēju, — izlasīšu, kad atgriezīsies tante, vai labāk palūgšu, lai izlasa pati, bet es pa to laiku paslēpšos aiz tevis, lai jūs — sevišķi tu neredzētu manu dumjo sejas izteiksmi.

— Kāpēc tev būs dumja sejas izteiksme?

— Tāpēc, ka kolekcijas pārvešana ir nevis mans, bet tavs nopelns. Visi šie slavinājumi pienākas tev. Ak, ko tik es nedotu par iespēju pateikt žurnālistu kungiem:

«Ja jūs to uzskatāt par tik lielu notikumu, tad steidzīgi brauciet uz Plošovu un krītiet pie kājām kādai maigai būtnei!»

— Leon! Leon! — Anele mani pārtrauca.

— Klusi, šķelme, citādi es ari nokritīšu ceļos tavā priekšā un necelšos tik ilgi, iekams atzīsi, ka tas ir tavs iespaids.

Anele nezināja, ko atbildēt. Mani vārdi patiešām bija neprātīgi mīloša cilvēka vārdi, bet vaļīgais, zobgalīgais un jautrais tonis radīja tādu noskaņu, kas šo vārdu uzņemšanu traģiski darīja vienkārši neiespējamu.

Bet es priecājos par to, ka biju atradis jaunu veidu, kas man deva iespēju daudz pateikt, izteikt daudzas atzīšanās.

Taču, negribēdams to pārmērīgi izmantot, sāku nopietnāk runāt par mājā

paredzamajām izmaiņām.

— Visu otro stāvu atvēlēšu muzeja ierīkošanai, — teicu, — atskaitot vienu istabu, kurā tu dzīvoji aizpagājušo ziemu. Tā paliks, kā bijusi. Tikai šodien atļāvos mazliet uzpost par godu tavai atbraukšanai.

Tā runādams, es aizvadīju viņu līdz šai istabai. Apstājusies uz sliekšņa, Anele nespēja novaldīt izsaucienu.

— Ai, kādas puķes! Es klusi pateicu:

— Tu pati esi viskrāšņākā puķe pasaulē. Pēc tam nopietni piebildu:

— Tu taču ticēsi man, Anele, ja tev teikšu, ka šai istaba es kādreiz gribētu nomirt.

Ak! Cik vaļsirdīgi bija šie mani vārdi! Aneles seja it ka apmiglojas, jautrā

noskaņa izgaisa. Es redzēju, ka šie vārdi viņu ļoti saviļņoja, kā saviļņo katrs patiess dvēseles kliedziens. Viņai notrīcēja galva, pleci un krūtis, it kā kāds spēks no aizmugures būtu pagrūdis viņu uz manu pusi. Bet šoreiz viņa vēl noturējās. Brīdi stāvēja manā priekšā nolaistiem plakstiņiem, pēc tam skumji un nopietni teica:

— Ļauj man justies pie tevis brīvi! Neskumdini mani!

— Labs ir, Anele» — es teicu, — esam vienojušies, še mana roka!

Un sniedzu viņai roku. Anele saspieda to tik cieši, it kā ar šo spiedienu gribēdama izteikt visu, ko nebija atļāvusies izteikt mutiski. Tas man deva tūkstoškārt vairāk nekā

visi vārdi un tā aizkustināja, ka tik tikko spēju noturēties kājās. Pirmo reizi kopš savas atgriešanās skaidri sajutu, ka mīļotā sieviete pieder man ar dvēseli un miesu.

Laimes sajūta bija tik liela, ka tai piejaucās tādas kā bailes. Man priekšā atvērās jauna, nepazīstama pasaule. No šī brīža esmu pārliecināts, ka viņas pretošanās ir tikai neilga laika un manas drosmes jautājums.

Tante atgriezās no staļļiem lieliskā omā; nekādu diversiju pret Notiboja dārgo veselību neviens nebija rīkojis Trenerim Vebam uz visiem tantes jautājumiem bija tika viena atbilde: « All right! »1 Džaks Gūzs bija apņēmības pilns. Mēs piegājām pie logiem, lai pavērotu, kā nākamo uzvarētāju izvedīs no staļļa, jo viņam bija laiks doties uz Mokotovas lauku un, mīdoties tur pa apli, gaidīt savu kārtu. Kad pēc dažām minūtēm divi staļļa pusi izveda viņu pagalmā, mēs neko daudz nedabūjām patīksmināties par viņa skaisto izskatu, jo zirgs bija it kā iešūts segā. Pa tajā

izgrieztiem caurumiem varēja redzēt tikai viņa lielās, rāmās acis, bet apakšā, lejpus segas, viņa vingrās, it kā no tērauda izkaltās kājas. Aiz viņa sekoja Vebs un pašās beigās mūsu pašmāju anglis mazais Džaks Gūzs, ģērbies jaunā kamzolī virs žokeja blūzes un žokeja zābakos. Uzsaucu viņam pa atvērto logu:

— Turies, Kuba, nepadodies!

Viņš noņēma cepuri un, rādot ar to uz Notiboju, tīrā — nevis Londonas, bet Bužanu izloksnē jautri atbildēja:

— Viņi jousu gaišība grāf, dabous redzēt tik vien kā viņa pakaļu!

1 Labi! (Angļu val.).

Brokastojām steigā, tomēr tante atrada pietiekami daudz laika, lai, dzerot melno kafiju, izlasītu, ko avīzes raksta par mana tēva kolekcijas pārvešanu uz Varšavu.

Apbrīnojami, cik jūtīgi sievietes uztver katru viņām tuva vīrieša publisku uzslavu.

Tante uzplauka no prieka un bija vienkārši brīnišķīga, kad, ik pēc mirkļa pārtraukusi lasīšanu, pāri brillēm jūsmīgi uzlūkoja mani un pētoši Aneli un laiku pa laikam kategoriskā tonī noteica:

— Nekas nav pārspīlēts! Tu vienmēr esi bijis tāds! Domās pateicos dievam, ka nebija klāt kāda skeptiska vīrieša, tad man patiešām būtu bijusi dumja sejas izteiksme.

Bija laiks dāmām pārģērbties. Tante aiziedama pēc iespējas vienaldzīgā tonī

pateica:

— Vajag pasteigties, es apsolījos paņemt līdzi Zavilovsku; viņa taisījās braukt kopā ar tēvu, bet viņam pirms pāris dienām bija podagras lēkme.

To pateikusi, viņa izgāja, mēs ar Aneli saskatījāmies; viņas lūpu kaktiņi savilkās viltīgā smaidā, bet es teicu:

— Dzirdi, Anele? Atkal jauna precināšana!

Bet viņa pielika pirkstu pie lūpām, it kā brīdinot mani, lai nerunāju pārāk skaļi, un pazuda savā istabā, taču drīz viņas daiļā galviņa atkal parādījās durvju spraugā.

Es atcerējos, ka tu neesi ielūdzis pannu Hilstu, — viņa teica.

— Neesmu.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka es viņu mīlu, kad neviens neredz, — es smiedamies atbildēju.

— Nē, nopietni, kāpēc neielūdzi?

— Ja gribi, es vēl varu ielūgt.

— Kā tu vēlies, — Anele atbildēja, atkal nozūdot aiz durvīm.

Es vēlējos labāk neielūgt pannu Hilstu. Pēc stundas mēs jau braucām pa Belvederas aleju. Anele bija tērpusies ar mežģīnēm izšūtā krēma krāsas kleitā. Biju tā iemācījies visu izteikt ar acīm, ka viņa skaidri izlasīja tajās manu sajūsmu: es to nopratu pēc viņas starojošās un vienlaikus noraizējušās sejas. Pa ceļam apstājāmies pie Zavilovsku savrupmājas, un, tikko bijum paguvis piezvanīt, atvērās durvis un man priekšā nostājās panna Helēna sudrabpelēkā kleitā, pareizāk, majestātiski pagāja man garām, tikai mazliet pamājusi ar galvu. Viņa ir diezgan neglīta gaišmate ar aukstām, gaiši zilām acīm, nesmaidīgu un ļoti ceremoniālu sejas izteiksmi. Viņu uzskata par smalkā toņa paraugu, un es tam pilnīgi pievienotos, ja smalkais tonis nozīmētu manierību, klīrību. Viņas izturēšanās pret mani ir tikpat auksta kā viņas acis, pat pārāk auksta, lai būtu patiesa. Tā vienkārši ir metode, kas domāta manas patmīlības kaitināšanai, un diezgan dumja metode, jo tā mani garlaiko, nevis kaitina, un tāpēc veltu pannai Zavilovskai tikai tik daudz uzmanības, cik to prasa pieklājība.

Šodien ar viņu tomēr noņēmos mazliet vairāk, jo viņai vajadzēja pildīt aizsega lomu, tas ir, saistīt paziņu ziņkāri un klīdināt aizdomas, ko viņiem varētu radīt Aneles sēdēšana karietē blakus man. Tālāk mēs braucām lēni, jo jaukā laika dēļ uz hipodromu devās ļoti daudz cilvēku, tā ka ekipāžām neredzēja ne sākuma, ne gala.

Mums priekšā un aizmugurē viļņoja krāsainu saulessargu jūra, un tas patiešām bija skaists skats — spilgti laistīdamies saulē paši, tie meta krāsainas ēnas, kuras vīdēja sieviešu galvas smalkām, ideāli veidotām sejām. Skaistu seju bija diezgan daudz, bet tajās nejuta temperamenta; tā trūka pat finanšu aristokrātijas aprindu pārstāvēm, kuras tikai izlikās, ka viņām tas ir — tāpat kā daudz kas cits. Vaļējās karietes, šur tur redzamie īpatnējie aizjūgi, pārsvarā gaišie, lāsmojošie dāmu tērpi uz lapotnes zaļā

fona — visi šie elegantie ļaudis un elegantie zirgi veidoja ļoti izsmalcinātu un gleznainu kavalkādi. Es priecājos, ka Aneli šī kustība un drūzma acīm redzami pacilāja un uzjautrināja. Atbildot uz manām piezīmēm, viņa uzlūkoja mani ar pateicīgām acīm, it kā es būtu sarīkojis viņai šo izpriecu. Sēdēdams viņai pretī, varēju mierīgi skatīties uz viņu, tomēr biežāk runāju ar pannu Zavilovsku, no kuras visu laiku man pretī vēdīja aukstums kā no karafes ar ledainu ūdeni. Pamazām viņa sāka mani uzjautrināt: tā vien šķita, ka viņa atbild uz maniem jautājumiem un samierinās ar manu sabiedrību tikai tāpēc, ka ir labi audzināta un grib būt pieklājīga. Tīšām kļuvu vēl ievērīgāks pret viņu, bet ar nelielu labsirdīga humora piedevu, kas sāka viņu kaitināt.

Beidzot sasniedzām Mokotovas lauku. Tantes karietei parasti bija rezervēta vieta pie tribīnes; un mūs tūlīt ielenca paziņas ar biļeti pie cepures, lai sveicinātu tanti un paustu savu pārliecību par Notiboja panākumiem. Viens no visslavenākajiem zirgaudzētājiem izteicās, ka zirgs esot lielisks, tikai nav pietiekami trenēts, bet, tā kā

nakti bija lijis lietus un skrejceļš ir mīksts, tik spēcīgam rumakam esot visas izredzes uzvarēt. Man šķita, ka viņš to saka ar ironiju, un es mazliet uztraucos: Notiboja zaudējums sagandētu tantei šo dienu un līdz ar to arī man, jo viņas sliktais garastāvoklis traucētu mums priecāties. Es pagājos gar ekipāžām, aplūkojot skrejceļu un ar acīm uzmeklējot paziņas. Cilvēku bija daudz, tribīnes izskatījās kā cieša, melna masa, kurā spilgti izdalījās sieviešu kleitu daudzkrāsainie plankumi. Visu laukumu apjoza plats skatītāju gredzens. Pilsētas valnis arī bija nosēts ar ziņkārīgajiem. Abās pusēs tribīnei kā divi spārni stiepās bezgalīgas ekipāžu rindas, katra atsevišķi atgādinot lielu ziedu kurvi.

Kādus simt soļus no tribīnes karietē ieraudzīju panes Sņatiņskas izaicinošo deguntiņu un sārto seju. Kad pienācu sasveicināties, viņa teica, ka vīrs esot aizgājis meklēt pannu Hilstu, pēc tam vienā elpas vilcienā apbēra mani ar jautājumiem. Kā klājas tantei un panei Celinai? Vai Anele arī ir sacīkstēs? Kā viņas varēs aizbraukt uz Gasteinu, ja pane Celina nespēj piecelties? Vai Notibojs uzvarēs, un kas notiks ja zaudēs? Cik cilvēku būs pie manis pusdienas? Stāvēdams pie viņas karietes, es ievēroju, ka viņai ir ļoti mīļa acu izteiksme un skaista kājiņa, bet, lai tikpat ātri atbildētu uz visiem viņas jautājumiem, man, kā saka Šekspīra Rozalina, būtu vajadzīga Gargantija mute. Atbildējis, kā pagadās, un piekodinājis, lai pēc sacīkstēm viņa ar vīru brauc taisni pie manis, es arī devos pa Sņatiņska pēdām meklēt Klāru —

uzskatīju, ka man vismaz jāpieiet pie viņas ekipāžas. Izrādījās, ka tā atrodas netālu no tantes karietes. Klāra izskatījās kā heliotropiem apaudzis pakalns. Viņa jautri tērzēja ar māksliniekiem un melomāniem, kas bija apstājuši viņas ekipāžu. Ieraudzījusi mani, viņa mazliet sapīka un sasveicinājās diezgan vēsi, bet varēja nojaust, ka pietiktu viena mana siltāka, draudzīgāka vārda, lai šis vēsums pārvērstos lielā sirsnībā. Taču es paliku auksts un pēc ceturksni ilgas laipnas, ceremoniālas sarunas devos tālāk. Pa ceļam pārmijis dažus vārdus ar citiem paziņām, atgriezos pie mūsu karietes, jo divi pirmie skrējieni jau bija notikuši un pienākusi Notiboja kārta.

Es paskatījos uz tanti: viņas sejas izteiksme bija svinīga, varēja redzēt, ka viņa cenšas saglabāt aukstasinību. Toties Aneles sejā atspoguļojās manāms satraukums.

Diezgan ilgi nācās gaidīt, kamēr izveda zirgus, kas bija aizķērušies pie svēršanas. Pa to laiku atsteidzās Sņatiņskis, jau iztālēm vicinot savām garajām rokām un rādot totalizatora biļetes.

— Es izliku miljonu par Notiboju! — viņš iesaucās. — Ja viņš mani piekrāps, ieķīlāšu hipotēku bankā Plošovu.

— Es ceru, — tante cienīgi iesāka, — ka jūs...

Bet viņa nepabeidza, jo tai brīdī virs tumšā ļaužu pūļa, kas drūzmējās pie tribīnes, iezaigojās krāsainās žokeju jakas. Zirgus uzveda uz skrejceļa. Vieni, izkļuvuši laukumā, tūlīt aulekšiem metās uz to vietu, no kuras vajadzēja sākties skriešanai; citi gāja lēniem, mierīgiem soļiem. Pēc starta sacensoņi paskrēja mums garām ciešā

bariņā un ne sevišķi ātri — jāskrien bija divi apļi, un vajadzēja taupīt zirgu spēkus.

Bet jau otrajā pagriezienā bariņš izstiepās ķēdītē, Šķita, it kā vējš būtu izkaisījis pa skrejceļu ziedlapu sauju. Priekšgalā traucās pilnīgi balts žokejs, aiz viņa — gaiši zils, ar sarkanu cepuri un piedurknēm, tālāk — divi blakus, viens viss sarkans, otrs sarkans ar dzeltenu, bet mūsu oranžais Kuba ieņēma priekšpēdējo vietu, atstājot aiz sevis tikai žokeju balti un gaišzilā krāsā. Šī secība tomēr ilgi nesaglabājās. Kad zirgi sasniedza apļa pretējo pusi, ekipāžās sākās kustībā; ziņkārīgākās dāmas pakāpās uz sēdekļiem, lai nepalaistu garām nevienu sacensību epizodi; viņu piemēram sekoja arī

tante, kura acīm redzami vairs nespēja mierīgi sēdēt. Anele atbrīvoja savu vietu pannai Zavilovskai, kura pēc īsas ceremoniālas atteikšanās tomēr nostājās blakus tantei, bet Aneli es novietoju uz priekšējā sēdekļa un, tā kā viņai nebija pret ko atbalstīties, nostājos blakus un pieturēju viņu aiz rokas. Atzīstos, ka šai brīdī mazāk domāju; par sacīkstēm, vairāk par to, ka šī maigā, mīļā roka atdusas manā un necenšas izbrīvoties. Tantes mugura man mazliet aizsedza skatu, bet, pacēlies uz pirkstgaliem, varēju pārredzēt visu laukumu un žokejus, kuri pašreiz tuvojās pagriezienam apļa pretējā pusē. Iztālēm viņi atgādināja krāsainas, lidojošas vaboles.

Skriešana no šāda attāluma likās lēna, bet zirgu priekškāju un pakaļkāju kustības — automātiskas. Un tomēr šī šķietami lēnā, daudzkrāsainā vērtene strauji virzījās uz priekšu, Dalībnieku secība atkal izmainījās. Priekšā arvien vēl skrēja baltais žokejs, aiz viņa — sarkanais, bet mūsu Kuba ieņēma jau trešo vietu. Pārējie bija tālu atpalikuši, un atstatums starp viņiem un priekšējo grupu ar katru mirkli palielinājās.

Acīmredzot Notibojs nebija no sliktākajiem zirgiem. Uz brīdi viņus zaudēju no redzes loka, bet atkal ieraudzīju, kad tie aiztraucās mums garām. Sarkanais žokejs jau grasījās panākt balto, un Kuba atradās vēl tuvāk abiem pirmajiem. Nu jau varēja redzēt, ka baltajam būs jāatpaliek, jo viņa zirgam spīdēja sāni, nosvīduši tik slapji, it kā būtu aplieti ar ūdeni. Sarkanais žokejs bija ļoti draudīgs sāncensis, bet es nodomāju, ka sliktākajā gadījumā Notibojs iegūs otro godalgu un zaudējums nebūs tik pilnīgs. Mani mundrināja arī tas, ka viņš skrēja tik flegmatiski, meta kājas uz priekšu tik nosvērti un vienmērīgi, it kā pildītu kādu ikdienas darbu. Skatītāju interese pieauga ar katru mirkli.

— Notibojs zaudēja? — Anele man klusu jautāja, redzēdama, kādā secībā zirgi paskrēja gar tribīni,

— Nē, mīļā. Atlicis vēl viens aplis, — es atbildēju, viegli paspiežot viņas roku.

Viņa atkal to neizbrīvoja. Tiesa, visu viņas uzmanību bija saistījušas sacīkstes.

Kad zirgi parādījās aiz skrejceļa daļas, ko mūsu skatienam bija aizsegusi tribīne, Kuba atradās jau otrajā vietā, bet baltā žokeja zirgs bija tik ļoti nokusis, ka arī trīs aizmugurē palikušie sacīkšu dalībnieki sāka viņu panākt. Visiem jau bija skaidrs, ka cīņa izšķirsies tikai starp sarkano un oranžmelno žokeju. Kuba pienāca vēl tuvāk sarkanajam, un tā piecu vai sešu zirgu atstatumā viens no otra viņi apskrēja lielāko laukuma daļu. Pēkšņi čaloņa tribīnēs liecināja, ka notiek kaut kas neparasts.

Paskatījos: Kuba neatlaidīgi tuvojās savam pretiniekam. Čaloņa tribīnēs pieauga.

Sacīkstes tik ļoti aizrāva Aneli, ka viņa pati tagad sāka nervozi spiest manu roku, ik pēc brīža jautājot: «Kas tur ir? Kas tur ir?» Zirgi jau skrēja laukuma kreisajā pusē.

Sarkanais žokejs, pāris reižu uzsitis savam ar pātagu, izrāvās priekšā, taču Notibojs to gandrīz sniedza ar purnu. Trakā sacensībā abi uzskrēja uz tribīņu līnijas, kur sākumā

atkal zaudējām viņus no acīm. Pēc dažām sekundēm cīņai vajadzēja izšķirties.

Tribīnes uz mirkli pamira, lai tūdaļ ieaurotos vēl skaļāk. Daži skatītāji metās pie auklas, kas nožogoja skrejceļu, un pēkšņi mēs ieraudzījām sārtas nāsis, zirga galvu ar spēcīgi izstieptu kaklu, virs tā oranžas un melnas krāsas, un tas viss kā viesulis aizdrāzās mums garām. Tribīnē atskanēja zvans, pasludinot mūsu uzvaru. Sarkanais žokejs bija atpalicis vairāk nekā desmit zirgu attālumā.

Par tanti varu teikt tikai to labāko: viņa saglabāja aukstasinību, tikai uz pieres izspiedās sviedru lāsītes, kuras viņa sāka apvēdināt ar mutautu. Anele bija saviļņota, neizsakāmi priecīga un laimīga. Mēs sākām apsveikt tanti, un pat panna Zavilovska pateica dažas franču frāzes, it kā paņemtas no Bokēla kundzes «Sarunām». Drīz mūsu karieti ielenca paziņas, tantes triumfs bija pilnīgs.

Es arī jutos ļoti aizkustināts no tiem rokas spiedieniem, ko man veltīja Anele.

Velti sev teicu, ka tie varēja būt neapzināti, atceroties, ka sievietes pretestību visvieglāk salauzt tieši spēcīga saviļņojuma, aizrautības brīžos, kam par iemeslu var būt vai nu izpriecas, vai skaista dabas ainava, vai kādi citi — no ikdienas dzīves stipri atšķirīgi apstākļi. Viegli saprotams, ka saspīlētie nervi nespēj uzturēt parasto dvēseles līdzsvaru. Tieši šādā stāvoklī pašreiz atradās Anele, un, atzinis, ka viņa jau izlaidusi no uzmanības savas pastāvīgās jūtas, nolēmu turpmāk rīkoties uzstājīgāk.

Domāju, ka Plošovā man netrūks šādu izdevību. Rīti brauksim uz turieni, Šodienas sacīkstes, sarunas un pusdienas pie manis bija kā tāda narkotiska papildu deva. Anelei nav ne jausmas, kāda laime gaida mūs abus, — viņai tikai pilnīgi jāatdod man sava sirds bez jebkādiem noteikumiem un ierobežojumiem.

Kaut arī tante bija brīdinājusi pani Celinu, ka viņa ar Aneli varbūt paliks Varšavā

līdz rītam, mēs būtu aizbraukuši jau šodien pēc manām pusdienām, ja nebūtu aizturējis kāds neparedzēts notikums. Pusdienas ar tām sekojošo tējas dzeršanu ievilkās līdz desmitiem vakarā, bet, tiklīdz pēdējie viesi bija aizbraukuši, uzzinājām, ka Notibojs sasirdzis. Izcēlās liels satraukums. Kamēr aizsūtīja pēc veterināra un kamēr to atrada, bija jau pusnakts. Tante negribēja ne dzirdēt par prombraukšanu.

Anele gan vēlējās atgriezties Plošovā, bet, apķērusies, ka es izmantošu katru ieganstu, lai viņu pavadītu, pārāk neuzstāja — viņa vēl baidās no manis. Turklāt tante viņai pateica, ka, atgriezusies tik vēlu, viņa uzmodinās visu māju un māti, un piebilda:

— Leons uz mani neļaunojas, kad es saku, ka vienmēr jūtos šeit kā savās mājās, un tu arī vari justies tāpat. Ja es viņam būtu atdevusi Plošovu, bet pati palikusi tur dzīvot, es arī jūs nelaistu prom, kamēr Cesja izveseļotos.

Ar to viņa pilnīgi pārliecināja Aneli palikt.

Tagad ir trīs pēc pusnakts. Ārā jau gaišs, bet pagalmā un pie staļļiem vēl arvien staigā cilvēki ar lukturiem, uzmanot sasirgušo Notiboju. Kad mēs devāmies uz savām istabām, tante paziņoja, ka viņa vēl vienu dienu palikšot Varšavā. Teicu, ka esmu atstājis Plošovā svarīgus papīrus, kuriem braukšu pakaļ, un reizē aizvedīšu Aneli.

Būsim tikai divatā, un es vairs nevilcināšos. Man visas asinis saskrien sirdī, iedomājoties, ka varbūt vedīšu šo mīļo sievieti, piekļāvušos pie manām krūtīm, un izdzirdēšu atzīšanos, ka viņa mīl mani tāpat kā es viņu.

Apmācies, un smidzina lietus, bet kļūst arvien gaišāks. Tikai dažas stundas atlikušas līdz tam brīdim, kad man sāksies jauna dzīve. Protams, ka neguļu un nevaru aizmigt neparko pasaulē. Plakstos nav ne mazākā noguruma.

Rakstu un gremdējos atmiņās. Saujā vēl jūtu Aneles rokas siltumu un pirkstu trīsas, kad tos spiedu un tie necentās izbrīvoties. Esmu izveidojis šo dvēseli, izaudzinājis to, attīstījis un sagatavojis mīlestībai: jūtos kā komandieris, kas visu paredzējis, izdomājis, aprēķinājis, bet tomēr neguļ nakti pirms tās dienas, kad izšķirsies viņa liktenis.

Toties Anele guļ tur, mājas, otrā galā; un es ticu, ka pat viņas miegs darbojas manā labā; varbūt viņa redz mani sapnī un sniedz man pretī savas rokas. Man tirpas skrien pār muguru, domājot par to.

Šai ļaunuma, muļķību, nedrošības un šaubu pilnajā pasaulē ir tikai viena lieta, kuras dēļ vērts dzīvot, neapšaubāma un stipra kā nāve, — mīlestība. Ārpus tās nav nekā...,

6. jūnijā

Šodien atvedu Aneli uz Plošovu un tagad jautāju sev: vai neesmu zaudējis prātu?

Nē, es neatvedu viņu savās skaujās, nedzirdēju viņas atzīšanos! Mani atgrūda tik noteikti, ar tādu sašutumu un kauna sārtumu sejā, ka esmu galīgi iznīcināts. Ko tas nozīmē? Ka man nav saprašanas vai ka viņai nav sirds? Ar ko es cīnos? Pret ko es atsitos? Kādēļ viņa mani atgrūž? Man galvā tāds haoss, ka nevaru ne domāt, ne rakstīt, ne spriest, — visu laiku tikai atkārtoju jautājumu: pret ko es atsitos?

7. jūnijā

Kaut kur esmu pielaidis milzīgu kļūdu, kaut ko šai sievietē neesmu pamanījis un ņēmis vērā. Divas dienas centos saprast, kas noticis, bet galvā tāds haoss, ka nespēju domāt. Tagad es saņēmos un gribu aukstasinīgi visu apsvērt. Viss būtu bijis pilnīgi skaidrs, ja Anele aizsargātu savu mīlestību uz vīru, tad es saprastu to riebumu un sašutumu, ar kādu šī maigā un pazemīgā sieviete atgrūda mani no saviem ceļgaliem.

Bet es tam nespēju noticēt. Tik daudz saprāta man vēl ir palicis galvā, lai sajēgtu, ka redzēt visu tikai melnā krāsā ir tikpat aplam ka redzēt visu tikai rožainā krāsā. Kur viņai varēja rasties mīlestība uz Kromicki? Apsvērsim visu vēlreiz. Anele izgāja pie viņa bez mīlestības; pa to laiku, ko nodzīvoja kopā, viņš paguva pievilt viņas uzticību: pārdeva viņas dzimto ligzdu, — un tāpēc saslima māte. Bērnu viņiem nav.

Starp citu, bērns nebūt nemudina sievu vairāk mīlēt vīru, tas tikai mudina viņu vairāk rēķināties ar vīru, drošina viņu, citādi sakot, stiprina roku, nevis siržu savienību.

Anele nepieder arī pie tām sievietēm, kuras pēkšņi iedegas mīlestībā uz vīru pēc apprecēšanās, — šādas sievietes vai nu vairāk skumst pēc vīra, vai vieglāk saietas ar mīļāko. Es runāju tik skarbi, jo man pašam ir sāpīgi; bet kāpēc lai es sevi saudzētu?

Nē, esmu pilnīgi pārliecināts, ka Anelei pret Kromicki nav ne mazāko mīlestībai līdzīgu jūtu, vēl vairāk — nav pat cieņas; viņa tikai neļauj sev viņu nicināt — lūk, viņas dvēseles stāvoklis. Uzskatu to par pierādītu uz visiem laikiem, citādi es būtu galīgi akls.

Ja toreiz, kad atgriezos no ārzemēm, Aneles sirds vēl bija tabula rasa1, tad kaut ko uz šīs lapas man taču vajadzēja būt uzrakstījušam — man, kuram citos apstākļos tas ne reizi vien bija izdevies, kuram šoreiz tas bija vajadzīgs vairāk nekā jebkad un kurš viņā bija modinājis draudzības un žēluma jūtas, uzurdījis atmiņas, ņēmis vēra visu, nepalaižot garām neko, un darījis to ar tādu spēku, kādu piešķir tikai patiesas jūtas. Es satveru rokās galvu un saku sev: cilvēk, tu taču neesi provinces lauva, kas pārliecināts, ka neviena sieviete nespēj viņam pretoties, — vai tu nealojies, uzskatīdams, ka viņa tevi mīl, ka viņas sirds pieder tev?

Kas liecina par labu tam, ka es alojos? Pirmajā mirklī šķieti viņas pretestība. Taču es nekad nebiju pieļāvis domu, ka viņa nepretosies. Ņemsim jebkuru precētu sievieti, kas neprātīgi iemīlējusies citā vīrietī, un padomāsim: vai ir iespējams, ka pat šāda sieviete neizrādītu ne mazāko pretestību, necīnītos pati ar sevi un savu mīļoto līdz pēdējai spēka paliekai?

Pretošanās neliecina par mīlestību, bet, tā kā šie divi spēki var sadzīvot kopā kā

divi putni vienā ligzdā, tie neizslēdz viens otru.

Šo dienugrāmatu rakstu ne tikai tāpēc, ka esmu pieradis pie rakstīšanas, aizrāvies ar to, ne tikai tāpēc, ka tā man būtu vienīgā iespēja izteikties, bet arī tāpēc, lai vienmēr varētu visu apzināt, atkal un atkal domās aptvert visu notikumu gaitu un izdarīt attiecīgos secinājumus. Tā pašreiz es pārlasu tās lappuses, kurās esmu aprakstījis savas attiecības ar Aneli kopš atgriešanās Plošovā; tajās atzīmēts gandrīz katrs viņas skatiens, katra saruna, katrs smaids, katra asara, uztverta katra viņas dvēseles ietrīsēšanās. Un — nē, es nealojos, mana analīze ir pareiza! Tie bija varbūt nelaimīgas, bet ne vienaldzīgas sievietes vārdi, asaras, skatieni un smaidi.

Mana izturēšanās nevarēja viņu neietekmēt. Es taču neesmu akls: man asiņo sirds, redzot, kā viņa ar katru dienu vairāk novājē, kā viņai saraujas sejiņa un kļūst caurspīdīgas rokas, un gandrīz vai mati ceļas stāvus no šausmām, iedomājoties, ka par šo cīņu viņai nāksies samaksāt ar veselību. Bet tie visi ir neapgāžami pierādījumi.

Viņas sirds un domas pieder man. Tieši tāpēc viņa ir tikpat nelaimīga, cik es, —

varbūt pat nelaimīgāka.

Nupat rakstīju, ka man ne prātā nebija ienācis pieļaut, ka viņa man nepretosies.

Tiesa, tā bija sākumā, pēc manas atgriešanās Plošovā, bet pēdējo reizi, braucot no Varšavas, pieļāvu, ka vairs nepretosies, — un kļūdījos. Viņa man nepiekāpās ne par matu, neizrādīja ne mazāko žēlumu, negribēja dzirdēt, ko runāju, it kā es runātu zaimus; acīs gailēja dusmas un aizvainojums. Viņa izrāva savas rokas, kad sāku tās skūpstīt, un nemitīgi atkārtoja: «Tu mani apkauno! Tu mani apkauno!» Un viņas apņēmība uzveica manu — jo vieglāk tāpēc, ka nebiju gaidījis šādu izturēšanos. Ak, Anele aizrāvās tiktāl, ka piedraudēja izkāpt no karietes un lietū kājām iet uz Plošovu.

Vārds šķiršanās iedarbojās uz viņu kā nokaitēta dzelzs. Nekā, nekā, nekā es nepanācu 1 Gluds dēlītis, t. i., balta, neaprakstīta lapa. (Latiņu val.) ne ar kaislības izvirdumiem, ne ar nekautrību, ne ar lūgšanos, ne ar mīlestības apliecinājumiem: viss tika uzņemts kā apvainojums, viss tika atmests un samīts.

Šodien, redzot viņu staigājam pa māju atkal laipnu un pazemīgu, man šķiet, ka toreiz karietē bijusi pavisam cita sieviete. Man nav ko sev slēpt. Esmu cietis tik pilnīgu sakāvi, ka jau šodien vajadzētu braukt prom, ja man būtu kāds cits dzīves mērķis.

Pieņemsim pat, ka viņa mani mīl: ko tas man dod, ja šīs jūtas nekad nesaraus viņas laulības saites, nekad neizlauzīsies uz āru, neatklāsies man ne vārdos, ne darbos? Tikpat labi es varu iedomāties, ka mani mīl sengrieķu Helēna, Kleopatra, Beatriče vai Marija Stjuarte! Tātad viņas jūtas nekā negrib un neuzliek nekādus pienākumus. Varbūt viņas sirds pieder man; bet cik maza un nespējīga tā ir! Varbūt viņa pati sev tēlo cildenu varoni, kas upurē mīlestību uz pienākuma altāra, — un tas viņai liekas ļoti skaisti. Šāda gandarījuma dēļ ir vērts to darīt. Labi! Upurē mani, bet, ja tu domā, ka, upurēdama savas jūtas, tu daudz upurē un ka ar to tu apmierināsi pienākumus, — tad tu maldies! Nespēju, vēl nespēju ne mierīgi domāt, ne rakstīt!

8. jūnijā

Koķete ir līdzīga augļotājam: dod maz, bet prasa milzīgus procentus. Šodien, kad esmu kļuvis mierīgāks un varu skaidrāk domāt, man jāatzīst, ka vismaz šai ziņā

Anelei man nav ko pārmest. Viņa nekā man nav solījusi un nekā no manis nevēlas.

Tas, ko Varšavā uzņēmu kā koķetību, bija tikai laba noskaņojuma un jautrības īslaicīga izpausme. Pats esmu vainīgs pie visa, kas noticis, pats pielaidu vairākas kļūdas, un pats esmu par visu atbildīgs.

Kaut ko zināt un ņemt to vērā — ir divas dažādas lietas. Mēs varam ļoti labi saprast sev pilnīgi svešus cita cilvēka rīcības pamudinājumus, bet attieksmē pret viņu biežāk tomēr vadāmies tikai paši no sevis. Tā notika arī ar mani. Zināju, vismaz nojautu, ka es un Anele esam tik atšķirīgi cilvēki ka divu dažādu planētu iemītnieki, bet nepratu to vienmēr paturēt prātā; neviļus cerēju, ka viņa šai gadījuma rīkosies tāpat, kā būtu rīkojies es.

Un, kaut arī es nojautu, ka mēs esam divi visnevienādākie cilvēki zem saules, divi pretēji poli, vēl tagad to rakstu ar tādu kā izbrīnu, man vēl grūti sarast ar šo domu. Un tomēr tā ir patiesība. Esmu tūkstošreiz līdzīgāks Laurai Dēvisai nekā Anelei.

Tagad saprotu, pret ko es atsitos. Pret to, kas manī jau sen izsīcis, kā trūkums gan atbrīvoja manas domas, ļāva tām vaļu, bet tai pašā laikā inficēja mani ar nedziedināmu slimību un kļuva par manu traģēdiju. Es atsitos pret viņas katehisko vienkāršību.

Tagad es to saprotu — varbūt vēl nepietiekami dziļi, jo esmu tik sarežģīts cilvēks, ka vairs nespēju uztvert vienkāršību... «Es dzirdu tavu balsi, bet tevi neredzu ...»

Mana garīgā redze sirgst ar sava veida daltonismu un nespēj izšķirt dažas krāsas.

Man vienkārši nelien galvā, kā var jebkuru — kaut arī gadusimteņiem nezin kā

atzītu prasību neaplūkot no visām pusēm, nesadalīt to daļās, daļiņās, atomos, vārdu sakot, neskaldīt tik ilgi, kamēr tā sabirst pīšļos un vairs nav saliekama vienkopus.

Anelei turpretī nelien galvā, kā var tiklab reliģijas, kā arī ļaužu vairākuma par labu atzītu noteikumu neuzskatīt par obligātu, nepildīt to.

Man vienalga, vai šī viņas pārliecība ir apzināta vai instinktīva, pašas izstrādāta vai iegūta no ārienes, — pietiek ar to, ka tā kļuvusi par viņas organisku sastāvdaļu.

Man to vajadzēja saprast jau agrāk, kad, runājot par panes Korickas šķiršanos, Anele pateica: «Pierādīt var visu, bet, kad cilvēks dara slikti, sirdsapziņa viņam aizrāda —

slikti! slikti! — un nekas to nespēj pārliecināt.»

Toreiz šiem vārdiem nepiešķīru tādu nozīmi, kādu tie bija pelnījuši. Anele nepazīst nekādu šaubu, nekādu svārstību. Viņas dvēsele tik smalki atsijā pelavas no graudiem, ka par to sajaukšanu nevar būt runas. Viņa necenšas izstrādāt pati savas normas, viņa ņem tās gatavas no reliģijas un vispārpieņemtas morāles, bet apguvusi tās tik dziļi, ka šīs normas kļuvušas par viņas personiskajām, iezīdušās viņas asinīs.

Jo vienkāršāka cilvēka uztverē ir atšķirība starp labu un ļaunu, jo tā ir drošāka un nesatricināmāka. Nekādus vainu mīkstinošus apstākļus šis tikumības kodekss nepazīst. Tā kā precēta sieviete pēc šī kodeksa pieder vīram, tā, kura ļaujas citam, dara slikti. Te nav vietas apsvērumiem, attaisnojumiem, pārdomām — ir tikai labā

roka taisnajiem un kreisā roka grēciniekiem, pār viņiem dieva žēlastība, bet starp viņiem — nekā, nav nekāda vidus.

Tas ir «godīgā Bartolomeja un krietnās Magdas» kodekss — tik vienkāršs, ka tādi cilvēki kā es to nespēj saprast. Mums šķiet, ka cilvēki un dzīve ir pārāk sarežģīta, lai varētu tajā iekļauties. Un patiešām — varbūt mums nemaz nevajag tajā iekļauties.

Diemžēl neko citu neesam izgudrojuši, tāpēc satraukti šaudāmies tukšumā kā baram noklīduši putni.

Taču vairums sieviešu — sevišķi pie mums Polijā — vēl atzīst šo kodeksu. Pat tās, kuras dzīvē atkāpjas no tā priekšrakstiem, ne mirkli neiedrošinās apšaubīt tā

pareizīgumu un svētumu. Kur sākas šis kodekss, tur beidzas visi prātojumi.

Dzejnieki nepareizi iztēlojas sievieti kā mīklu, kā dzīvu sfinksu. Simtreiz lielāka mīkla, simtreiz lielāka sfinksa ir vīrietis. Veselīga, nehistēriska sieviete var būt slikta vai laba, stipra vai vāja, bet garīgi viņa ir vienkāršāka par vīrieti. Viņu visos laikos un laikmetos apmierinājuši desmit baušļi neatkarīgi no tā, vai viņa šos baušļus pilda vai vāja rakstura dēļ apiet.

Sievietes dvēsele ir tik dogmatiska, ka dažu manu paziņu uztverē pat ateisms ieguvis visas reliģijai raksturīgās īpašības.

Tas nenozīmē, ka šis viņu «krietnās Magdas kodekss» nebūtu savienojams ar asu prātu, izkoptu spriešanas spēju un augstu domu lidojumu.

Sievietes dvēsele mazliet atgādina kolibri, kas prot brīvi lidināties biezā krūmā, neaizķeroties ne aiz viena zariņa, neaizskarot nevienas lapiņas.

Vispirms tas ir sakāms par Aneli. Vislielākais domu un jūtu smalkums viņā

savienojas ar vislielāko morālo jēdzienu vienkāršību. Viņas desmit baušļi ir tie paši Magdas baušļi, tikai Magdai tie ir izšūti uz maisa drēbes, bet Anelei — uz smalka, mežģīnēm līdzīga auduma.

Kāpēc es par to prātoju? Tāpēc, ka man tas nav abstrakts, bet gandrīz vai dzīvības jautājums; ka man tas sāp, ir manas nelaimes cēlonis. Es jūtu, ka man ar savu juceklīgo un sarežģīto mīlestības filozofiju šos vienkāršos desmit baušļus neuzveikt.

Un kā lai tos uzveicu, ja es pirmais neticu šai filozofijai bez iebildumiem, bet bieži gluži vienkārši par to šaubos, kamēr Anele saviem baušļiem tic mierīgi un nesatricināmi?

Tikai tās lūpas, kas jau dzērušas no šaubu avota, var pārliecināt, ka aizliegts skūpsts nav grēks. Reliģisku sievieti mīlestība var satvert un aizraut kā vētra koku, bet atzīt to viņa nekad neatzīs.

Vai es kādreiz spēšu aizraut Aneli? Varbūt tā dziļā, izmisīgā vienaldzība, kas mani pašreiz pārņēmusi, drīz pāries un jau rīt es ar lielākām cerībām raudzīšos nākotnē, bet šodien tas man liekas gandrīz neiespējami.

Es kādreiz rakstīju šai dienugrāmatā, ka dažās ģimenēs pie mums meitenēm iepotē kautrību tāpat kā bakas. Un man ir jārēķinās ar to, ka noteikumu: «Sievai būs piederēt savam vīram,» — kam Anele svēti tic, viņai palīdz ievērot vēl arī viņas kaunīgums, kas viņai ir tik būtisks, tā saaudzis ar viņu, kļuvis par viņas rakstura sastāvdaļu, ka simtreiz vieglāk varu iedomāties viņu uz līķu nestuvēm nekā to, ka manā klātbūtnē viņa atsegtu savas krūtis.

Un es vēl varu lolot cerības, varu no šādas sievietes vēl kaut ko gaidīt? Tas taču ir vienkārši neprāts.

Ko tad man darīt? Aizbraukt?

Nē, nebraukšu! Negribu un nevaru!

Palikšu te un, tā kā mana mīlestība ir neprātīga, arī rīkošos neprātīgi. Pietiek sistēmu, aprēķinu, paredzējumu! Lai ir kas būdams un kā būdams! Agrākais ceļš mani nekur nav novedis.

9. jūnijā

Anelei neklājas vieglāk par mani. Tas, ko šodien redzēju, mani, pārliecināja, ka arī viņā risinās smaga cīņa, kurai spēkus viņa var smelt tikai sevī. Man jūk domas, es nekādi nespēju nomierināties.

Šodien Plošovā ciemojas pans Zavilovskis ar meitu; kad pēc viņu aizbraukšanas tante ar skaidri redzamu nolūku sāka cildināt pannas Helēnas labās īpašības, mani pēkšņi pārņēma niknums. Biju noguris, neizgulējies, sanervozējies un, nespēdams valdīties, iesaucos:

— Labi! Ja tev vairāk rūp mana apprecēšanās nekā mana laime, varu rīt pat lūgt pannas Zavilovskas roku. Galu galā arī man ir vienalga!

Bija skaidrs, ka es to saku niknumā, nevis aiz pārliecības, ka īstenībā nekad to nedarīšu, tomēr Anele pēkšņi nobāla kā papīrs. Bez kāda iemesla tūlīt piecēlusies kājās, viņa trīcošām rokām sāka raisīt vaļā saritināto loga aizkaru. Par laimi, tante bija tik ļoti apjukusi kā laikam vēl nekad savā mūžā, tāpēc neko nemanīja. Kaut ko viņa man atbildēja, bet es to neuztvēru, jo šai mirklī man eksistēja tikai Anele. Tiesa, teorētiski jau agrāk biju nācis pie pārliecības, ka man ir zināma vieta viņas sirdī, bet būt par kaut ko pārliecinātam un redzēt to savām acīm ir divas dažādas lietas. Līdz savam pēdējam brīdim es neaizmirsīšu viņas nobālušo seju un drebošās rokas. Tagad man bija neapgāžams pierādījums, jo viņas saviļņojumu nekādi nevarēja izskaidrot tikai ar to, ka mana atbilde nākusi pārāk negaidīti. Nenobāl taču, pat ja saņem ziņu par kāda vienaldzīga cilvēka nāvi, nerunājot nemaz par precēšanos.

Pirms dažām dienām es domāju: «Ko tas man dod, ka viņa mani mīl, ja šīs jūtas uz visiem laikiem paliks neizpaustas!» Bet tagad, kad es savām acīm pārliecinājos, ka mīl, visas manas cerības uzreiz atdzīvojās, visas šaubas izgaisa; gara acīm atkal skatīju savu uzvaru, atkal biju pārliecināts, ka pienāks laiks, kad Aneles mīlestība kļūs stiprāka par viņu, kad tā viņu pārņems un pievārēs, Diemžēl tūlīt man nācās pārliecināties, ka tā ir tikai ilūzija. Pateikusi vēl kaut ko, tante izgāja — varbūt tāpēc, lai kādā kaktiņā noslaucītu mana aizvainojuma asaras; bet es steidzīgi piegāju pie Aneles un pateicu:

— Anelīt! Ja man dotu visus pasaules dārgumus, es neprecētos ar pannu Zavilovsku, bet saproti mani: it kā man jau tā nepietiktu nepatikšanu, vēl tante neliek miera ar saviem nodomiem. Tu labāk par visiem zini, ka tas nekad nenotiks.

— Gluži otrādi... Es priecātos, ja tas notiktu, — viņa ar pūlēm izdvesa.

— Nav tiesa! Es redzēju, kā tu nobālēji. Redzēju!

— Ļauj man iet...

— Anele, dārgā, tu taču mani mīli! Nemelo sev un man: tu mani mīli!

Viņai atkal nobāla lūpas.

— Nē, — viņa ātri atbildēja, — bet es baidos, ka nesāku tevi ienīst.

Un aizgāja pie mātes. Es zinu, ka sievietei, kura cīnās pati ar sevi, bieži vien tā

liekas, ka rūgta, aizliegta mīlestība pieņem šādu nokrāsu; un tomēr Aneles vārdi nopūta manu prieku kā sveci. Dzīvē ir daudz kā tāda — pilnīgi dabiska, ko cilvēka nervi, viņa spēks vienkārši nevar izturēt. Mani pašreiz sevišķi pārsteidz viena patiesība, ko es zināju arī agrāk un ko zina visi, proti, ka neīsta mīlestība uz svešu sievu ir liela nekrietnība, bet īsta — liela nelaime un, jo šī sieviete ir vērtīgāka, jo lielāka. Mani neliek mierā rūgta ziņkāre, kas būtu noticis tad, ja es Anelei pateiktu tā:

«Vai nu ķeries man ap kaklu un atzīsties, ka mani mīli, vai tavā klātbūtnē ielaidīšu sev lodi pierē!» Zinu, ka tas būtu zemiski un es nekad tādu izspiešanu un varmācību neatļautos, — nē, lai ir kā būdams, šādam solim es tomēr esmu pārāk kārtīgs cilvēks...

Tomēr nevaru atturēties no jautājuma: kas tad notiktu? Un esmu gandrīz pārliecināts, ka Anele nepadotos arī tad, kaut arī varbūt nepārdzīvotu savu žēlumu un savu nicināšanu pret mani. Domājot par to, es viņu nolādu un vēl vairāk dievinu, ienīstu un vēl vairāk mīlu. Jāsaka atklāti: mani piemeklējusi liela nelaime.

Visļaunākais ir tas, ka es neredzu pret to nekādu līdzekļu, man galīgi nav spēka izrauties no tās žņaugiem. Kaislībai, ko šī sieviete vienmēr modinājusi manī, tagad pievienojusies tāda kā suniska pieķeršanās. Es domāju par viņu, redzu savā priekšā, skatos un nevaru ne noskatīties viņas acīs, matos, lūpās, plecos un jūtu, ka viņa man ir ne tikai vismīļākais, bet arī visdārgākais cilvēks pasaulē. Neviena cita sieviete nebija mani saistījusi tik divkāršām un nesaraujamām saitēm. Reizēm šis viņas iespaids man liekas vienkārši neizprotams, reizēm es to izskaidroju — kā parasti —

sev vissliktākajā nozīmē.

Es dzīvoju ļoti strauji un jau esmu pārdzīvojis savu zenītu. Tagad mans ceļš ved lejup — pretī aukstumam un tumsai. Tomēr jūtu, ka šai vienīgajā sievietē es atkal atgūtu savu jaunību, sparu un dzīves gribu. Ja viņa man zudīs, līdz ar to zudīs arī

dzīve un paliks vienīgi veģetācija — šausmīgi drūma, kā nāves nojausma. Tāpēc es Aneli mīlu ne tikai ar jūtām, bet arī ar visu pašsaglabāšanās instinkta spēku, ne tikai ar dvēseli, bet arī aiz bailēm no nebūtības.

Anele to nezina, taču iespējams, ka viņai manis ļoti žēl, ko secinu no sevis: arī es, viņu nežēlīgi mocīdams, atdotu savu dvēseli par to, lai viņai kļūtu vieglāk. Un kā lai es nesaku, ka mīlestība uz svešu sievu ir nelaime, ja tā noved cilvēku līdz tādam stāvoklim, piemēram, ka viņš moka mīļu būtni, par kuras dvēseles mieru atdotu savu dzīvību. Un tūkstoši šādu apburtu loku uz katra soļa! Galu galā mēs abi esam milzīgi nelaimīgi. Bet tev, Anele, vismaz ir kāds pamats dzīve, ir savs dogmats, turpretī es patiešām esmu kā laiva bez stūres un bez airiem.

Jūtos nevesels. Slikti guļu, patiesībā neguļu nemaz, un citādi nevar būt. Gribētos saslimt pa īstam, nogulēt kādu mēnesi nesamaņā, aizmirstībā, atpūsties par visiem savas dzīves gadiem: Tas būtu mans atvaļinājums. Vakar mani izklaušināja Hvastovskis un pēc tam sāka filozofēt: viņš pateica, ka man ir savu mūžu jau nodzīvojušas cilvēku rases nervu sistēma, bet esmu mantojis vēl prāvas fizisko spēku rezerves. Laikam viņam ir taisnība: ja to nebūtu, es netiktu galā ar saviem nerviem.

Kas zina, varbūt daļēji ar to izskaidrojama mana pašreizējā ārkārtīgā mīlestība uz Aneli, jo šiem spēkiem taču vajadzēja rast kādu izeju, un, neatraduši to ne zinātnē, ne amatos, tie kā straume aizplūda pa vienu — sievietes mīlestības gultni.

Tikai nervu vainas dēļ šī straume ir neskaidra, brāzmaina, bet tās gultne — līka.

Galvenais, ka — līka! Cik daudz dažādu pārdzīvojumu katru dienu! Pievakarē pie manis atnāca mana dārgā tantīte, lai atvainotos par saviem pannas Zavilovskas slavinājumiem. Es noskūpstīju viņai abas rokas un savukārt atvainojos par savu saskaišanos, bet viņa teica:

— Apsolos, ka es viņu vairāk nekad nepieminēšu. Protams, dārgo Leon, es no visas sirds gribētu, lai tu apprecies, jo esi pēdējais mūsu dzimtā, bet dievs vislabāk zina, ka man vairāk par visu rūp tava laime, manu dārgo, mīļo zēn.

Es nomierināju viņu, kā pratu, bet pēdīgi teicu:

— Tantīt, jūs taču zināt, ka es mazliet esmu sievišķis, nervozs sievišķis.

Bet tante tūlīt noskaitās uz mani.

— Tu — sievišķis? Katrs var maldīties, bet, ja visiem būtu tāds prāts un raksturs kā tev, pasaulē klātos citādi.

Kā lai izklīdina šādu alošanos? Brīžiem mani pārņem izmisums un es sev jautāju: ko lai daru šai namā starp šīm eņģeliskajām sievietēm? Man jau par vēlu atgriezties viņu ticībā; bet cik daudz nepatikšanu, vilšanos un nelaimju es viņām varu sagādāt!

10. jūnijā

Šodien saņēmu divas vēstules: vienu no mana Romas notāra, otru no Sņatiņska.

No Romas man ziņo, ka šķēršļus, ko Itālijas valdība parasti liek senatnes pieminekļu un vērtīgu mākslas priekšmetu izvešanai no valsts, varēs novērst, pareizāk, izdosies apiet. Tēva kolekcija bija tīri privāta, nebija pakļauta valsts kontrolei, tāpēc to varēs aizsūtīt uz ārzemēm vienkārši kā mēbeles.

Man tagad jāsāk attiecīgi pārkārtot savu Varšavas māju, par ko es domāju ar nepatiku, jo ideja par kolekcijas pārvešanu uz dzimteni mani vairs neaizrauj. Kam man tagad tā vajadzīgai Ja es neatmetu šo nodomu, tad tikai tāpēc, ka tik daudz par to tiku runājis pats un tik daudz par to šai sakarā rakstījušas avīzes.

Pašreiz man ir tāda pati mokoša sajūta kā ceļojuma laikā tūlīt pēc Aneles apprecēšanās. Atkal neko nedaru, neredzu un neuztveru citādi kā tikai sakarā ar viņu, tāpēc man nav nekādu tiešu iespaidu. Domas, kurās neatrodu Aneli, man liekas pilnīgi tukšas un nevajadzīgas. Tas ir satriecošs pierādījums, cik ļoti cilvēks var zaudēt pats sevi. Šorīt ar milzīgu interesi lasīju Bunges rakstu «Vitālisms un mehānisms», kurā autors zinātniski pierāda to, kas jau sen brieda manā galvā drīzāk kā neskaidra nojausma nekā noteikta pārliecība. Šai rakstā zinātne atzīstas skepticismā pati pret sevi un apliecina ne tikai savu bezspēcību, bet arī tādas pasaules pastāvēšanu, kas ir vairāk nekā matērija un kustība un kas nav izskaidrojama ne ar fiziku, ne ar ķīmiju. Man jau ir vienalga, vai šī pasaule būs kaut kādā ziņā pārāka par matēriju vai zemāka. Tā ir tīrā vārdu spēle. Es neesmu zinātnieks, man nav jāievēro piesardzība savos secinājumos, tāpēc bez apdomāšanās metos šais atvērtajās durvīs; un, lai zinātne kaut vai simt reižu apgalvo, ka aiz tām ir tumšs, es jūtu, ka man tur būs gaišāks nekā šinī pusē. Es lasīju šo rakstu ar gandrīz drudžainu ziņkāri un milzīgu atvieglojuma sajūtu. Tikai galīgi stulbeņi neapjauš, kā materiālisms mūs nomāc un nāvīgi garlaiko, cik ļoti mēs klusībā baidāmies, ka tikai šī mācība neizrādītos patiesa, kā gaidām jaunu zinātnes evolūciju, priecādamies kā gūstekņi, kad paveras vismazākais lodziņš, pa kuru var aizbēgt brīvība. Tas tādēļ, ka mūsu gars ir jau tiktāl nospiests, ka vairs neuzdrīkstas ne svabadi elpot, ne ticēt savai laimei. Bet es uzdrīkstējos un tagad jūtos tā, it kā būtu izkļuvis no smacīga pagraba. Varbūt tas ir tikai acumirklīgs iespaids, jo skaidrs, ka neovitālisms nav nekāds apvērsums zinātnē; varbūt jau rīt atkal brīvprātīgi atgriezīšos cietumā... Nezinu! ... Bet pagaidām man labi. Es ik mirkli atkārtoju sev: ja tas ir tā, ja pat pa skepticisma ceļu var nonākt pie nešaubīgas pārliecības, ka pastāv pārjutekliska pasaule, «kas smejas par visiem mehānistiskiem izskaidrojumiem» un kurai absolūti nav nekāda sakara ar fizikāli ķīmiskām norisēm, — tad viss ir iespējams — jebkura ticība, jebkurš dogmats, jebkurš misticisms. Tad var arī domāt, ka, tāpat kā pastāv bezgalīga telpa, pastāv arī

bezgalīgs prāts un bezgalīga labsirdība; var cerēt, ka ir kāda liela visumu aptveroša jutoņa, zem kuras var patverties, un ir kāda aizbildniecība pār mums, kuras klēpī

beigsies mūsu mokas. Bet, ja tā, tad labi! — tad es vismaz zinu, kāpēc dzīvoju un kāpēc ciešu. Kāds neizsakāms atvieglojums!

Atkārtoju vēlreiz, ka man nav jāievēro piesardzība savos secinājumos, un es jau rakstīju, ka neviens nav tik tuvs misticismam kā skeptiķis. Par to tagad pārliecinājos no sevis, uzvezdamies kā putns, kas, pēc ilga laika izkļuvis no krātiņa, šaudās, līksmojas un plivinās telpā. Es redzēju jaunus laukus, kuros risinājās jauna dzīve.

Nezinu, vai tas bija kādā citā planētā vai kaut kur starpplanētu telpā, bet šie lauki un šī dzīve pilnīgi atšķīrās no mūsējās: tur strāvoja maiga gaisma, gaiss bija brīnišķīgi svaigs, bet galvenā atšķirība bija tā, ka saites starp individuālo un vispārējo dvēseli tur bija daudz ciešākas, tik ciešas, ka nevarēja noteikt, kur beidzas indivīds un sākas vispārējais. Un es jutu, ka tieši uz šīs robežas neskaidrības dibinās turienes dzīves laime, jo cilvēks tur netiek izslēgts no savas apkārtnes, netiek pretstatīts tai, bet dzīvo harmonijā ar to un tātad visā kopējās dzīves varenībā.

Tās nebija vīzijas, nē; es biju tikai pārgājis to robežjoslu, aiz kuras beidzas izpratne un sākas sajūtas, kas vēl ir it kā atvedinātas no iepriekšējiem pieņēmumiem

— tikai novestas tiktāl, ka kļuvušas gandrīz netveramas, kā var būt gandrīz netverams bezgalīgi izstiepts zelta pavediens. Vēl nespēju pilnīgi iekļauties šo jauno lauku dzīvē, ne pienācīgi saplūst ar to, ne pietiekami atbrīvoties pats no sevis. Zināmā mērā

es vēl saglabāju savu atšķirību; kaut kā man trūka un šķita, ka es kaut ko meklēju ap sevi. Pēkšņi sajutu, ka meklēju Aneli. Protams, tikai viņu un vienmēr viņu! Ko man bez viņas varēja nozīmēt citāda dzīve? Beidzot es viņu atradu — un mēs sākām klīst apkārt kā Paolo un Frančeskas da Rimini ēnas...

Es to rakstu tāpēc, ka tas pierāda, cik drausmīgā mērā visu manu būtni pārņēmusi mīlestība uz šo sievieti. Velns parāvis! Kāds sakars var būt Bungem un viņa neovitālismam ar Aneli? Un tomēr pat es, kad domāju par šādiem jautājumiem, galu galā nonāku pie viņas. Zinātni, mākslu, dabu, dzīvi — visu es tagad novedu pie šī viena reizinātāja. Tā ir ass, ap kuru man griežas pasaule.

Ņemot to vērā, ir pilnīgi neticami, ka es kādreiz varēju paklausīt prāta balsij, kas man laiku pa laikam vāji, tik tikko dzirdami čukst: «Brauc prom! Bēdz!»

Es zinu, ka tas labi nebeigsies, nevar labi beigties, bet kur lai ņemu spēkus, gribu, enerģiju, kad tas viss man atņemts! Tāpat varētu sacīt cilvēkam, kuram trūkst kāju:

«Celies un ej!» Ar ko? Un es vēl piebildīšu: uz kurieni? Kāpēc? Te ir mana dzīve!

Reizēm man rodas vēlēšanās iedot Anelei izlasīt šo dienugrāmatu, bet es to nedarīšu. Viņas žēlums pret mani varbūt pieaugtu, bet mīlestība mazinātos. Ja Anele kļūtu mana, viņa meklētu manī atbalstu, mierinājumu un nesatricināmu ticību par diviem, ka tieši tā jābūt, ka tā ir labi, bet atrastu šaubas arī par to. Man pat liekas, ja arī viņa saprastu visu, ko esmu pārdzīvojis un pārdzīvoju, tomēr daudz ko nespētu izjust. Mēs esam tik dažādi cilvēki! Piemēram, es pat tad, kad ieslīgstu misticismā, kad pieļauju, ka viss ir iespējams, tomēr aizkapa dzīvi iedomājos citādu, kā vispār pieņemts, citiem vārdiem sakot, nenormāli — ja šādus vispārpieņemtus priekšstatus vispār var saukt par normāliem. Kāpēc? Ja viss ir iespējams, tad arī elle, šķīstītava un paradīze ir tikpat iespējama kā mani gaišie lauki! Turklāt Dantes vīzijas taču ir varenākas un krāšņākas par manējām. Tātad kāpēc? Divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tāpēc, ka mans skepticisms, kas indējas ar savām šaubām kā skorpions ar savu indi, tomēr vēl spēj no daudzām varbūtībām izraudzīties vienkāršākās un vispārīgākās.

Otrkārt... Otrkārt, tais Dantes lokos es nespēju iedomāties sevi kopā ar Aneli... Bet tādu dzīvi bez viņas es negribu ...

Viss, ko es pašreiz rakstu un domāju, nodarbina tikai nelielu manas domājošās būtnes daļiņu; visa pārējā daļa aizņemta ar Aneli. Es vēl redzu gaismu, kas no viņas istabas krīt uz bārbeļu krūmiem pie loga. Nabadzīte, arī viņa naktīs nevar aizmigt!

Šodien redzēju, kā viņa aizsnaudās pie sava rokdarba. Lielajā krēslā viņa man likās ļoti maziņa, elpoja dziļi, bija nogurusi. Es raudzījos uz viņu ar tādu sajūtu, it kā viņa būtu mans bērns.

11. jūnijā

Beidzot man atsūtīja to Sasoferato madonnas galviņu. Tantes un panes Celinas klātbūtnē to atdevu Anelei ka saskaņā ar mana tēva novēlējumu viņai piederošu īpašumu. Nekādi nevarēja atteikties. Pēc tam pats piestiprināju gleznu viņas buduārā.

Tur tā ļoti labi izskatās. Vispār man nepatīk Sasoferato madonnas, bet šī vienkāršā, gaišos toņos darinātā galviņa ir ļoti jauka. Man patīkami apzināties, ka, uzlūkojot to, Anele katru reizi atcerēsies, ka es viņai uzdāvināju šo svētbildi, tāpēc ka mīlu viņu.

Tādējādi mana mīlestība, ko viņa uzskata par grēcīgu, viņas apziņā saistīsies ar priekšstatu par svētumu. Bērnišķīgs iepriecinājums, bet, kam nav nekāda, tam labs arī

tāds.

Šodien man bija viens laimīgs mirklis. Kad glezna jau bija uzkarināta, Anele pienāca pie manis, lai pateiktos. Tā kā pane Celina sēdēja diezgan patālu, aizturēju viņas roku savējā un pusbalsī pajautāju:

— Anele, vai tu mani patiešām ienīsti?

Viņa kaut kā skumji pakratīja galviņu un īsi atbildēja:

— Ai nē!

Cik daudz izteica šī īsā atbilde!

Saka — ja mīļotā sieviete neizrāda savas jūtas, tad ir vienalga, vai viņa tevi mīl vai ne. Nav vis vienalga! Lai man ir kaut tik; es neatdotu to ne par ko! Citādi — ka gan es dzīvotu?

12. jūnijā

Esmu Varšavā, aizvakar saņēmu vēstuli no Sņatiņska, kurā viņš aicināja mani piedalīties Klāras atvadīšanās pusdienās. Pusdienās nebiju, tās notika vakar, bet šodien atvadījos no viņas stacijā. Nupat kā atgriezos no turienes. Lāga meitene brauca prom sarūgtināta un vīlusies, bet, tiklīdz es ierados, piedeva man visu — un mēs atvadījāmies ļoti sirsnīgi. Es arī jutu, ka man viņas pietrūks, ka mani apņems vēl lielāks tukšums. Manos mistiskajos laukos nebūs atvadīšanos. Šodienējā patiešām bija skumīga — jo vairāk tāpēc, ka bija apmācies, lietains vakars; lietavas laikam ilgs vairākas dienas. Un tomēr Klāru pavadīja ļoti daudz cilvēku. Viņas kupeja bija pilna ar vainagiem un ziediem kā katafalks. Tos vajadzēs aizvākt, citādi viņa nosmaks.

Pēdējās minūtes Klāra — cik nu tas šais apstākļos bija iespējams — turējās tikai pie manis, nemaz nerēķinoties, ko par to var padomāt citi cilvēki. Iegāju viņas kupejā, un mēs sarunājāmies kā tuvi draugi, neievērodami ne veco, mūžīgi klusējošo Klāras radinieci, ne pavadītājus, kuri beidzot delikāti izgāja gaitenī.

Es turēju Klāras rokas, bet viņa raudzījās manī savām godīgajām, zilajām acīm, aizkustinātā balsī runādama:

— Tikai jums vienam es atklāti pateikšu, ka ne no kurienes man nav bijis tik žēl braukt prom kā no Varšavas. Šai atvadīšanās kņadā nav iespējams visu pateikt, bet cik ļoti man žēl!... Frankfurtē bieži tiekos gan ar zinātniekiem, gan ar māksliniekiem, bet... es pati nezinu... ir kaut kāda starpība... jūs esat it kā smalkāki instrumenti. Bet par jums personiski vispār nav ko runāt.

— Atļausit jums rakstīt?

— Es tieši to gribēju lūgt un pati arī rakstīšu jums. Lai gan man ir mūzika, bet tagad ar to vien dažreiz nepietiek. Varbūt arī jums kādreiz iegribēsies apmainīties ar mani vēstulēm. Kaut arī jums ir daudz draugu, bet tik uzticīga, tik labvēlīga kā es laikam nav. Ak, kāda es muļķe, mani viss saviļņo, bet nu tūlīt, tūlīt būs jābrauc prom!

— Mēs abi visu laiku klīstam pa pasauli: jūs kā māksliniece, es kā čigāns, —

tāpēc neteiksim ardievu, bet — uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos! Uz redzēšanos pēc iespējas drīzāk! Jūs arī esat mākslinieks!

Var nespēlēt, nerakstīt, negleznot un tomēr dvēselē būt mākslinieks. Es to ievēroju mūsu iepazīšanās pirmajā brīdī. Un to, ka jūs it kā esat laimīgs, bet patiesībā varbūt jums ir ļoti skumīgi. Atcerieties, ka ir viena vāciete, kas pret jums izturas kā māsa!

Noskūpstīju viņas roku, bet Klāra, domādama, ka jau gribu aiziet, steidzīgi piemetināja:

— Vēl ir laiks, bija tikai otrais zvans.

Man patiešām jau gribējās no viņas atvadīties. Ak, cik sabendēti ir mani nervi!

Klāras radiniecei mugurā bija gumijots lietus mētelis, kas, viņai kustoties, neciešami čaukstēja; un šī čaukstēšana, pareizāk — gumijas švīkstoņa mani kaitināja līdz izmisumam. Un bija arī atlikušas vairs tikai pāris minūtes. Beidzot kupejā ieskrēja pane Sņatiņska — un es aizgāju.

— Hilsta Frankfurtē! — Klāra nosauca man pakaļ. — No mājām vēstuli man nosūtīs, lai atrastos kur atrazdamās. Pēc brīža jau biju uz perona pie vagona loga pavadītāju drūzmā, kuru čalas sajaucās ar tvaika šņākoņu, lokomotīves smagajām elsām un vilciena apkalpes klaigām. Guļamvagona logs noslīdēja uz leju, un es vēlreiz ieraudzīju Klāras godīgo, draudzīgo seju.

— Kur jūs pavadīsit vasaru? — viņa man jautāja.

— Nezinu, es jums uzrakstīšu, — es atbildēju.

Šai brīdī lokomotīve noelsās vēl smagāk, atskanēja svilpiens un vilciens sāka iet.

Mēs nokliedzām Klārai pēdējās atvadas, viņa sūtīja mums ar roku gaisa skūpstus, kamēr pamazam izgaisa tumsā.

— Vai jūs ļoti skumsit? — pēkšņi man jautāja pane Sņatiņska.

— Ļoti! — es atbildēju un, palocījies viņai, devos mājās.

Man patiešām bija tāda sajūta, it kā būtu aizbraucis cilvēks, kas šoreiz varēja man palīdzēt. Jutos ļoti satraukts. Varbūt daļēji bija vainojams šis drūmais, lietainais un miglainais vakars: migla bija tik bieza, ka ielas lukturi iztālēm izskatījās kā varavīksnes loki. Manī izdzisa pēdējā cerību dzirkstelīte. Šķita, ka pesimisms vairs nav tikai manī, bet kā gaisa slānis aptver visu pasauli, gulstas uz visām lietām un cilvēkiem, iespiežas visos veidolos un radījumos.

Gāju mājās nomākts, nesot sevī milzīgu nemieru, gandrīz bailes no kādām nezināmām un nenosakāmām briesmām. Uz brīdi manī pamodās neizturamas ilgas pēc saules un skaidra laika, pēc zemēm, kurās nav tāda lietus, tumsas un miglas. Man šķita, ja aizbēgšu uz turieni, kur vairāk gaismas, pati šī gaisma spēs atgaiņāt to, kas man draud, pasargāt mani no tā. Visa mana domāšana centrējās vienā vārdā, ko atkārtoju un atkārtoju kā atbalsi: «Aizbraukt! Aizbraukt!» Pēkšņi man kļuva baigi, iedomājoties, ka aizbraucis atstāšu Aneli šeit vienu to nenosakāmo briesmu varā, no kurām pats gribu aizbēgt. Es zinu, ka tā ir iedoma, ka mana aizbraukšana viņai nāktu tikai par labu, bet nevaru atbrīvoties no iespaida, ka tā būtu gļēvulība un nelietība no manas puses... Šis iespaids manī ir stiprāks par visiem apsvērumiem... Galu galā

«aizbraukt» man ir tukšs vārds. Es varu to atkārtot, varu apzināties, bet, kad vajadzētu to īstenot, — izrādītos, ka tā ir visneiespējamākā no visām darbībām, kādas ir manos spēkos. Šai mīlestībā esmu ielicis tik milzīgi daudz nervu, tik daudz savas dzīves, ka vieglāk varētu jau šodien pat ļaut saplosīt sevi gabalos nekā šķirties no tas.

Man ir. tik augsti izkopta savu domu kontroles un pašizziņas spēja, ka šķiet pilnīgi neiespējami, ka es varētu sajukt prātā. Es pat nespēju to iedomāties, kaut arī

brīžiem jūtu, ka mani nervi ir saspringti līdz pēdējam.

Žēl Klāras. Pēdējā laikā es ar viņu tikos reti, bet bija patīkami zināt, ka viņa ir tuvumā; tagad Anele mani paņems visu, arī tās jūtas, kuras varēju izmantot mierīgai savstarpējai tuvībai un draudzībai.

Atgriezies mājās, sastapu jauno Hvastovski: viņš atbraucis šurp apspriesties ar savu brāli grāmattirgotāju. Viņi grib atvērt mācību grāmatu veikalu. Šie brāļi mūžīgi kaut ko dara, mūžīgi ar kaut ko aizņemti, viņu dzīve aizpildīta līdz pēdējam. Esmu nonācis jau tiktāl, ka, ieraudzījis viņu, nopriecājos kā bērns, kas, baidīdamies no spokiem, priecājas par katru, kas ienāk istaba. Hvastovska veselīgā dzīves uztvere mani uzmundrina. Viņš pastāstīja, ka pane Celina jūtoties arvien labāk un pēc kādas nedēļas varētu braukt uz Gasteinu. Tā, tā! Vajag pārmainīt vietu. Centīšos, cik spēšu, pasteidzināt aizbraukšanu. Pierunāšu arī tanti, lai brauc līdzi. Manis dēļ viņa to darīs — tad neviens nebrīnīsies, ka es arī braucu. Vismaz kaut ko es gribu un ļoti gribu!

Cik daudz izdevību tad būs parūpēties par Aneli! Būsim viens otram tuvāk nekā

Plošovā. Man kļuva mazliet vieglāk pēc šīs drausmīgās dienas, jo nekas mani tā

nenomāc kā nelaiks. Dzirdu, ka notekās vēl bungo lietus, bet mākoņu spraugās jau mirgo zvaigznes.

12. jūnijā

Šodien atbrauca Kromickis ...

Gasteina, 23. jūnijā

Jau nedēļa, kopš visi esam Gasteinā: Anele, tante, pane Celina, es un Kromickis.

Kādu laiku es nerakstīju dienugrāmatu — ne tāpēc, ka būtu atmetis šo ieradumu vai nebūtu jutis vajadzību rakstīt, bet tāpēc, ka to, ko pārdzīvoju, nebija iespējams izteikt nekādos vārdos. Kamēr cilvēks visiem spēkiem cīnās ar to, kas viņu nomāc, tikmēr viņam nav ne patikas, ne laika nekam citam. Es biju tādā stāvoklī kā tas notiesātais Sansona atmiņās, kuram dīrāja ādas sloksnes un brūcēs lēja kausētu alvu, bet viņš nervu uzbudinājumā kliedza: « Encore! Encore! »1 — kamēr zaudēja samaņu. Es jau esmu zaudējis samaņu, tas ir, esmu kļuvis galīgi bezspēcīgs un pilnīgi padevies.

Mani it kā spiež kāda milzīga roka, smaga, kā šie kalni kas ir ap mums.

Bet ko man darīt? Es taču nespēju to atgrūst, tāpēc lai spiež. Nezināju, ka var gūt ja ne iepriecinājumu, tad zināmu mierinājumu savas nevarības apziņā un nelaimes sajūtā,

Ka tikai es atkal nesāktu atžirgt, ka tikai šis stāvoklis paglabātos pēc iespējas ilgāk! Mierīgā garā pierakstītu visu, kas ar mani notiek, it kā par kādu citu cilvēku.

Bet no pieredzes zinu, kā diena atšķiras no dienas, — un baidos tā, ko nesīs rīts.

24, jūnijā

Īsi pirms aizbraukšanas no Varšavas ierakstīju savā dienugrāmatā, ka «nepatiesa mīlestība uz svešu sievu ir liela nekrietnība, bet patiesa — viena no lielākajām nelaimēm, kāda vien var gadīties». Taču pirms Kromicka ierašanās man nebija pilnīga priekšstata par visām šīs nelaimes sastāvdaļām. Es to iedomājos cildenāku, nekā tā patiesībā ir. Tikai tagad redzu, ka tā sastāv ne tikai no lielām sāpēm, bet arī

no maziem pazemojumiem, no sava niecīguma un smieklīguma apziņas un nepieciešamības melot, un nespējas iztikt bez neskaitāmām nožēlojamām izdarībām, bez neskaitāmu, cilvēka necienīgu piesardzību ievērošanas, — kāda buķete! Tik tiešām — no šo ziedu smaržas var nosmakt.

Dievs mans liecinieks, ar kādu baudu es sagrābtu Kromicki aiz rīkles, piespiestu pie sienas un pateiktu viņam taisni blisenēs: «Es mīlu tavu sievu!» — bet tā vietā

esmu spiests izturēties tā, lai viņam pat neienāk prātā, ka viņa man patīk. Cik skaista loma pret Aneli! Ko viņa var par mani padomāt! Un tas ir tikai viens ziediņš no šīs buķetes.

1 Vēl! Vēl! (Franču vai.)

25. jūnijā

Kamēr būšu dzīvs, neaizmirsīšu to dienu, kad atbrauca Kromickis. Varšavā viņš devās tieši pie manis. Atgriezies mājās vēlu vakarā, priekšnamā ieraudzīju kaut kādus čemodānus. Nezinu, kāpēc man tūlīt neienāca prātā, ka tie var būt Kromicka. Pēkšņi viņš pats pabāza galvu no blakusistabas un, ieraudzījis mani, izlaida no acs monokli un ieplestām rokām metās apsveikt jauno radinieku. Es kā pa sapņiem redzēju viņa nelielo, miroņa galvaskausam līdzīgo galvu, viņa zibošās ačeles un melnās pinkas.

Pēc brīža mani apskāva it kā koka manekena rokas. Kromicka ierašanos viegli varēja paredzēt, un tomēr es jutos tā, it kā būtu ieraudzījis nāvi. Man šķita, ka redzu drausmīgu sapni, un viņa vārdi: «Kā klājas, Leon?» — skanēja gluži fantastiski, neticami. Pēkšņi mani pārņēma tāds niknums, tāds riebums un tādas bailes, ka vajadzēja sasprindzināt visu gribasspēku, lai nekluptu šim cilvēkam virsū, nenogāztu viņu uz grīdas un nesatriektu pret to viņa pakausi. Man ne reizi vien bija uznākušas dusmas un riebums, bet baiļu piejaukums šīm jūtām bija kaut kas jauns un nesaprotams — laikam tāpēc, ka tās bija bailes nevis no dzīva cilvēka, bet it kā no miruša. Labu laiku nespēju izteikt neviena vārda. Par laimi, viņš varēja padomāt, ka es viņu nepazinu vai ka biju pārsteigts par to, ka viņš, man tikai pavirši pazīstams cilvēks, uzreiz izturas pret mani kā radinieku un uzrunā ar tu... Tas mani drausmīgi kaitina vēl līdz šai dienai.

Pūlējos attapties; viņš pa to laiku ielika monokli un, atkal kratīdams manu roku, runāja:

— Kā tev klājas? Kā dzīvo Anele? Kā māte... vēl arvien slimo, jā? Un kā tante?

Un atkal mani pārsteidza un drausmīgi saniknoja tas, ka viņš par man vistuvākajām un dārgākajām sievietēm runā tā, it kā tās būtu tikpat tuvas un dārgas arī viņam. Labāko aprindu cilvēks visu pacieš, neko neizrāda, tāpēc ka pie tā viņu pieradina no mazotnes, — un tomēr es jutu, ka neizturēšu, Pasaucu sulaini, liku pasniegt tēju, cerēdams tādējādi atbrīvoties no stinguma un pievērst domas kaut kam citam. Kromicki tomēr uztrauca tas, ka es viņam neatbildu, un, atkal izlaidis no acs monokli, viņš raiti jautāja: — Vai kaut kas noticis? Kāpēc tu neko nesaki?

— Visi ir veseli, — es— atbildēju.

Pēkšņi man iešāvās prātā, ka mans satraukums uzreiz dara šo ienīsto cilvēku pārāku par mani, un es tūdaļ savaldījos.

Aizvedu viņu uz ēdamistabu un, nosēdinājis pie galda, pajautāju:

— Kas jauns tev? Uz cik ilgu laiku atbrauci?

— Nezinu, — Kromickis atbildēja. — Ļoti ilgojos pēc Aneles un domāju, ka arī

viņa pēc manis. Mēs taču tikai divus mēnešus pavadījām kopā. Jaunam pārim tas ir drusku par maz, vai ne?

Un viņš iesmējās saviem kokainajiem smiekliem, pēc tam teica:

— Turklāt man arī šeit ir darīšanas. Darīšanas, darīšanas, visu laiku darīšanas!

Un viņš sāka man plaši stāstīt par savām darīšanām, bet es neklausījos un nesapratu ne vārda. Dzirdēju tikai atkārtojamies vārdu nauda un redzēju monokļa kustības. Dīvaini, ka pat lielā nelaimē var kaitināt dažādi sīkumi. Nezinu, vai citiem arī ir tāpat vai tikai man, bet vārds nauda un viņa monoklis man bija neciešami pretīgi. Pirmajā tikšanās brīdī es atrados gandrīz nemaņas stāvoklī un tomēr uztvēru visas viņa izdarības ar monokli. Tā ir vienmēr — un tagad arī.

Pēc tējas aizvadīju Kromicki uz viņam pārnakšņošanai atvēlēto istabu. Tur, nemitēdamies stāstīt par savām darīšanām, viņš ar sulaiņa palīdzību sāka izpakot savas mantas. Laiku pa laikam viņš pārtrauca stāstīšanu, lai parādītu man kādu no Tālajiem Austrumiem atvestu mantiņu. Starp citu, atsprādzējis siksnas, kurās līdz ar pledu bija iesieti divi mazi Austrumu tepiķīši, viņš paskaidroja:

— Šos es nopirku Batumos. Skaisti, vai ne? Noderēs pie mūsu gultas.

Noguris pēc sulaiņa aiziešanas viņš atlaidās krēslā un turpināja stāstīt par saviem tirdznieciskajiem darījumiem Austrumos un ar tiem saistītajām cerībām, bet es domāju par citu. Cilvēkam, kas nespēj pasargāties no visas nelaimes, labs glābiņš ir pasargāšanās no atsevišķām tās sastāvdaļām. Mani tagad visvairāk interesē tas, vai Kromickis brauks vai nebrauks uz Gasteinu, tāpēc es pēc brīža teicu:

— Līdz šim es tevi maz pazinu, bet tagad ticu, ka tu iedzīvosies bagātībā, jo ne mazākā mērā neesi vieglprātīgs un kaut kādu sentimentālu būšanu dēļ neiesi upurēt nopietnas darīšanas. Kromickis dedzīgi paspieda man roku.

— Ja tu zinātu, — viņš teica, — cik man ir svarīgi iegūt tavu uzticību!

Pirmajā mirklī es neuztvēru šo vārdu sevišķo nozīmi, mani nodarbināja doma, ka pret Kromicki izturos melīgi un nelietīgi — melīgi tāpēc, ka neticēju viņa veikalnieciskajām spējām, bet nelietīgi tāpēc, ka viņam glaimoju — viņam, ko labprāt būtu noslīcinājis pirmajā peļķē. Bet man visvairāk rūpēja atrunāt viņu no braukšanas uz Gasteinu, tāpēc bridu šos dubļus tālāk.

— Es redzu, ka mūsu dāmu brauciens tev pašreiz nav izdevīgs, — es teicu.

Viņš sāka gausties par panes Celinas vājo veselību kā banāls egoists, kas visu uztver, tikai vadoties no tā, cik tas skar viņu.

— Protams, ka šis brauciens man nav izdevīgs, — viņš piekrita. — Starp mums runājot, es domāju, ka varētu iztikt bez tā. Visam ir savs mērs, arī meitas mīlestībai uz māti. Precētai sievietei jāsaprot, ka vispirms viņai jārūpējas par vīru. Turklāt šī māte, kas visu laiku atrodas aiz sienas, blakusistabā, ierobežo mūsu brīvību, traucē laulātajiem tuvināties un nodoties tikai sev. Es nenoliedzu, ka bērnu pieķeršanās vecākiem ir slavējama, bet, kad to pārspīlē, tā kļūst par traucēkli dzīvei.

Ticis pie šī temata, viņš runāja ilgi un izteica daudz līdzīgu patiesību, drausmīgi pliekanu un banālu, kuras mani kaitināja jo vairāk tāpēc, ka tajās ir zināma daļa patiesības. Beidzot viņš sacīja:

— Bet tur nekā nevar darīt. Es rīkojos kā tirgonis: zināju, kādu līgumu slēdzu, un esmu gatavs pildīt visus tā noteikumus.

— Tātad tu brauksi uz Gasteinu?

— Vispirms esmu personiski ieinteresēts. Vajag tuvāk sapazīties ar tevi un ar tanti, lai jūs patiešām sāktu man uzticēties. Parunāsim par to vēlāk! Man ir mēnesis vai pusotra mēneša brīva laika. Austrumos es atstāju Lucjanu Hvastovski, kurš tur kārtos manas darīšanas; viņš, kā mēdz teikt angļi, ir a solid man1. Turklāt, saproti pats,

Ja ir tāda sieva kā Anele, gribas mazliet padzīvot ar viņu zem viena jumta — vai ne?

1Uzticams cilvēks (angļu val).

To sakot, viņš atņirdza savus dzeltenos, bojātos zobus sīki iesmējās un uzsita man ar roku pa ceļgalu. Bet es jutu, ka man stingst smadzenes un nobāl seja. Piecēlos un, strauji novērsies no gaismas, lai viņš nemanītu pārvērtību manā sejā, ar mokām pajautāju:

— Kad brauksi uz Plošovu?

— Rīt, rīt!

— Arlabunakti!

— Arlabunakti! — viņš atbildēja, izlaižot monokli no acs. Un, izstiepis pret mani abas rokas, piebilda: — Es ļoti priecājos, ka mēs varēsim sapazīties tuvāk. Man pret tevi vienmēr bija zināma vājība... Galvoju, ka mēs lieliski sapratīsimies.

Mēs sapratīsimies? Cik viņš bezgalīgi stulbs! Bet, ja stulbāks viņš ir, jo man briesmīgāk iedomāties, ka Anele ir viņa īpašums, vienkārši sakot, viņa manta. Tonakt es pat nemēģināju gulēt un neizģērbos. Nekad tik skaidri netiku apzinājies, ka var būt stāvoklis, kad trūkst vārdu, kad zūd spēja saprast un just savu sakāvi, bet pati sakāve tomēr paliek. Patiešām — mums paredzēts lielisks liktenis! Pietiek pateikt, ka manas dzīves agrākais posms, ko uzskatīju par nelaimes kalngalu, tāpēc ka Anele mīdīja kājām manas jūtas, tagad man liekas pasakaini laimīgas dzīves posms. Ja toreiz un ja vēl tagad pie manis ierastos sātans un dotu man parakstīt līgumu, ka viss paliks tā, kā bijis līdz šim, ka Anele, mūžīgi nievās manu mīlestību, toties Kromickis nekad neatbrauks, tad es upurētu viņam savu dvēseli un bez vilcināšanās parakstītu šo līgumu. Sievietes atstumtam vīrietim neviļus sāk likties, ka viņa stāv kaut kāda gotiska torņa virsotnē, neaizsniedzamā augstumā, un viņš pat neiedrošinās pacelt uz šo sievieti acis. Tā es neviļus domāju par Aneli. Te ierodas kaut kāds Kromickis ar diviem tepiķīšiem no Batumiem un bez ceremonijām norauj viņu no šiem augstumiem uz saviem tepiķīšiem — viņu, šo nesalaužamo, šo nepielūdzamo, šo vaideloti! Cik tas ir šausmīgi, ka cilvēks, kas spēj domāt un visādi fantazēt, tai pašā laikā ir nožēlojami banāls un smieklīgs! Cik es esmu domājis, cik teoriju izstrādājis, cik daudz nopūlējis smadzenes, lai pierādītu sev, ka mīlestība ir stiprāka par laulības līgumiem, ka man ir tiesības mīlēt Aneli un viņai mani, bet galu galā es dzīvošu ar savām teorijām, turpretim Kromickis ar Aneli.

«Cilvēks,» es domāju, «var panest tikai noteiktu smagumu, bet ja viņam uzkrauj plecos vairāk, viņam jāpakrīt. Savā bezgalīgajā nelaimē, savā tikpat bezgalīgajā

muļķība, pazemotība un smieklīgumā es jutu, ka pēc Kromicka atbraukšanas sāku nicināt Aneli. Kāpēc? Nekādiem saprātīgiem cilvēciskiem iemesliem es to nespēju izskaidrot. Sievai jāpieder vīram. Šo patiesību es zinu no galvas tikpat labi kā jebkurš cits muļķis, bet manās acīs tā pazemo Aneli. Un ko man dod šādi atzinumi? Zinu, ka nicinu viņu un ka tieši tas ir vairāk par to, cik varu panest. Jutu, ka dzīvot šādos apstākļos man ir pilnīgi neiespējami un ka tagad noteikti jānotiek dziļām pārmaiņām, kurās zaudēšu pat to, kas man bija.

Bet kādām pārmaiņām? Ja nicināšana nožņaugtu manu mīlestību kā vilks aitu, tad būtu labi. Taču es jūtu, ka notiks kaut kas cits. Ja es Aneli nemīlētu, tad arī nenicinātu viņu — tātad nicināšana ir tikai jaunas važas manā kaklā. Es labi apzinos, ka, izņemot pani Kromicku, viņas vīru un viņu savstarpējās attiecības, vairāk mani nekas neinteresē — ne gaisma, ne tumsa, ne karš, ne miers, itin nekas pasaulē! Anele, pareizāk, tagad viņi abi un mana loma viņu dzīvē — lūk, manas esamības vienīgā

jēga! Bet, ja tieši tās dēļ nevaru dzīvot, kam tad ir jānotiek? Pēkšņi es izbrīnījos, ka man nebija ienākusi prātā visvienkāršākā ideja — nāve. Cik ārkārtīgi varens spēks cilvēka rokās ir šī iespēja pārgriezt savas dzīves pavedienu! Tagad es nebaidos tevis, mans ļaunais gars, un saku tev: «Tu varēsi kraut man plecos smagumu tikai tik ilgi, kamēr es to ļaušu. Kad man kļūs nepanesami, aizsviedīšu tevi ar visu tavu nastu...» E

poi eterna silenza1, nirvāna, Celnera ceturtā dimensija... vai es zinu, kas! Tikai doma par to, ka galu galā viss atkarīgs no manis, sagādā man milzīgu atvieglojumu.,. Kādu stundu nogulēju dīvānā, apsverot, kad un kā es to izdarīšu, un, uz brīdi aizmirsis Kromicki, viņa atbraukšanu, savu greizsirdību uz viņu, it kā atpūtos. Pašnāvība prasa zināmus iepriekšējus pasākumus — tas arī spiež domāt vēl par ko citu, ne tikai par savu nelaimi. Es atcerējos, piemēram, ka manam ceļa revolverim ir pārāk mazs kalibrs. Piecēlos un, kad biju to aplūkojis, nolēmu nopirkt citu.

Pēc tam sāku lauzīt galvu, kā izdarīt tā, lai visi domātu, ka noticis nelaimes gadījums. Bet tie bija tikai abstrakti prātojumi. Nekāds noteikts lēmums manī

neizkristalizējās. Es to drīzāk nosauktu par pašnāvības iespējas apjēgsmi, nevis lēmumu. Gluži otrādi — biju pārliecināts, ka tas nenotiks tik drīz. «Tagad, kad es zinu vārtus, pa kuriem vienmēr varu izkļūt laukā,» es domāju, «palikšu, lai paskatītos, kādus apmērus var sasniegt mana nelaime, kādas ciešanas man vēl tiek gatavotas.»

Mani tirdīja slimīga, nepārvarama ziņkāre, kas notiks, kad šie divi cilvēki sāks dzīvot kopā, kā Anele skatīsies man acīs... Beidzot tā noguru, ka neizģērbies aizmigu ciešā, smagā miegā, kurā man rādījās Kromicka monokļi, revolveri un kaut kāds cilvēku un lietu juceklis. Tomēr pamodos vēlu. Sulainis man pateica, ka Kromickis jau izbraucis uz Plošovu. Mana pirmā doma bija sekot viņam, redzēt viņu kopā ar Aneli. Bet, jau iesēdies karietē, pēkšņi sapratu, ka es to neizturēšu, ka tas man būs pārāk smagi un neciešami, ka tas varētu paātrināt manu aiziešanu pa atvērtajiem vārtiem uz nezināmo pasauli, — un es liku vest sevi uz citurieni.

Ikviens cilvēks — pat vislielākais pesimists instinktīvi vairās no ļaunuma un visiem spēkiem pretojas tam. Tāpēc viņš ķeras pie katras cerības un no katras pārmaiņas gaida kaut ko labāku. Man radās vēlēšanās pēc iespējas ātrāk visiem kopā

braukt uz Gasteinu, it kā mani tur gaidītu glābiņš. Un tomēr gribējās braukt. Ka tikai izkustināt viņus no Plošovas! — šī doma nelika man miera un tā pārņēma savā varā, ka visu dienu veltīju tās piepildīšanai.

Daudz pūļu tas neprasīja. Dāmas bija jau gandrīz sagatavojušās. Tā kā Kromickis neko nebija rakstījis par savu ierašanos, laikam lai sagādātu sievai pārsteigumu, pēc pāris dienām mēs taisījāmies doties ceļā. Tagad vajadzētu dot viņam iespēju atpūsties un apjautāties, kad viņš varēs braukt, bet es nolēmu tīšām nerēķināties ar viņu, it kā viņa nemaz nebūtu.

Aizbraucis uz staciju, pasūtīju guļamvagonu līdz Vīnei rītdien, pēc tam aizsūtīju sulaini uz Plošovu ar vēstuli tantei, kurā ziņoju, ka biļetes jau esmu nopircis un, tā kā citās dienās visi vagoni jau ir aizņemti, mums jābrauc rīt.

26. jūnijā

Vēlreiz atgriežos pie mūsu pēdējiem brīžiem Varšavā. Tie tik dziļi iespiedušies manā atmiņā, ka tos nevaru noklusēt. Nākamajā dienā pēc Kromicka ierašanās mani 1 Mūžīgais klusums (itāļ. val.), pārņēma dīvaina sajūta. Man šķita, ka es vairs nemīlu Aneli, — un tomēr nespēju bez viņas dzīvot. Pirmo reizi piedzīvoju šādu stāvokli, ko varētu nosaukt par psihisku sašķelšanos. Agrāk, kad viss šis jūtu process manī risinājās normālāk, es sacīju sev:

«Es viņu mīlu, tātad vēlos iegūt,» — ar tādu pašu loģiku, ar kādu Dekarts sprieda:

«Es domāju, tātad esmu.» Tagad es sacīju: «Nemīlu, bet vēlos iegūt,» — un abas šīs atziņas manī mita vienlaikus, it kā izkaltas no divām atsevišķām akmens plāksnēm.

Tās abas mani drausmīgi spieda. Ne tik drīz es sapratu, ka nemīlu ir alošanās. Es viņu mīlu tāpat kā agrāk, bet tik ļoti sāpīgi, tik rūgti, tik slimīgi, ka šai mīlestībai vairs nav nekā kopēja ar laimi.

Dažreiz man liekas, pat ja Anele tagad atzītos man mīlestībā, ja viņa šķirtos no vīra vai kļūtu atraitne un varētu piederēt man, es vairs nebūtu laimīgs. Par šādu brīdi es labprāt samaksātu ar savu dzīvību, bet patiešām nezinu, vai tas spētu sagādāt man īstu laimi. Kas zina, varbūt man ir paralizēti tie nervi, ar kuriem sajūt laimi! Tas var gadīties. Bet, ja tā, kam man tad dzīve?

Aizbraukšanas dienas priekšvakarā biju ieroču veikalā. Cik savāds cilvēks pārdeva man revolveri! Ja viņš nebūtu ieročnieks, varētu kļūt par psiholoģijas profesoru. Iegājis veikalā, es viņam tūlīt pateicu, ka man vajadzīgs labs — pietiekami liela kalibra revolveris, vienalga, kādas — Kolta vai Smita sistēmas tas būtu. Vecais vīrs izmeklēja man ieroci, ko es uzreiz paņēmu, pēc tam pajautāja:

— Jums laikam būs vajadzīgas arī patronas?

— Nupat es gribēju lūgt.

Ieroču tirgotājs vērīgi paraudzījās manī.

— Vai maksti arī ņemsiet?— Protams, dodiet arī maksti!

— Tas ir labi, — viņš atbildēja, — tad es jums arī patronas došu tā paša kalibra, kāds ir revolverim.

Tagad es uzlūkoju viņu ar izbrīnu, bet viņš turpināja;

— Es, mans kungs, šai nozarē strādāju jau četrdesmit gadu un daudz ko esmu iemācījies. Nereti pie manis pirka ieročus tādi cilvēki, kas pēc tam ielaida sev lodi pierē. Un ko jūs domājat? Nekad negadījās, ka šāds cilvēks pirktu arī maksti.

Vienmēr bija tā. Atnāk un pasaka: «Dodiet man revolveri.» — «Vai ar maksti?» —

«Nē, nav vajadzīga.» Tas ir savādi, jo tam, kas grib ielaist sev lodi pierē, taču nevajadzēja taupīt rubli. Bet tāda ir cilvēka daba... Laikam katrs domā tā: «Kāda velna pēc man vajadzīga maksts!» Tādējādi, līdzko kāds ierodas pirkt revolveri, es tūlīt zinu, vai viņš grib laist sev lodi pierē vai ne.

— Tas ir ārkārtīgi interesanti, — es teicu.

Patiešām — tas man likās ļoti zīmīgi. Bet ieroču tirgotājs turpināja:

— Kad es to ievēroju, izgudroju šādu paņēmienu: ja cilvēks pērk revolveri bez maksts, es it kā misējies dodu viņam vienu numuru lielākas patronas. Ielaist sev lodi pierē — tas taču nav nekāds nieks. Lai to izdarītu, vajag velns zina kā sasparoties un sadūšoties. Domāju, ka ne vienam vien izspiežas auksti sviedri... Beidzot cilvēks ir sadūšojies un tver revolveri. Bet izrādās, ka patronas nelien stobrā... Kaut skrien ar galvu sienā — jāatliek uz rītu... Bet kā jūs domājat, vai tas ir viegli — otru reizi sadūšoties? Ne viens vien, kas būtu ielaidis sev lodi pierē, pēc tam kad reiz jau lūkojies nāvei acīs, nākamajā dienā to vairs nedarīs. Daži pat atnāca iegādāties maksti... Man tad gribējās smieties. «Ņem maksti un dzīvo vesels!»

Šo sarunu es pierakstu tādēļ, ka mani tagad ļoti interesē viss, kas saistās ar pašnāvību, bet vecā ieroču tirgotāja stāsts man likās ļoti cilvēcisks dokuments šajā jautājumā.

27. jūnijā

Reizēm es atceros, ka Anele mani mīlēja, ka varēju viņu apprecēt un mana dzīve būtu bijusi gaiša un laimīga, ka viss bija atkarīgs no manis un ka pats visu sabojāju, tāpēc, ka nepratu dzīvot. Un tad jautāju sev: vai es nesāku jukt prātā, un vai patiešām Anele varēja kļūt mana? Bet es taču lieliski atceros visus notikumus kopš mūsu pērnās tikšanās līdz šai dienai. Un vajag tikai padomāt, ka šī sieviete būtu bijusi mana un tikpat uzticīga man kā Kromickim un pat simtkārt uzticīgāka, jo mani viņa mīlētu no visas sirds! Jā, iedzimta neprasme dzīvot. Bet, kaut arī tas mani pilnīgi attaisnoja savās acīs, kāda tam nozīme, ja tas man nesagādā nekādu prieku? Mazu atvieglojumu sniedz vienīgi doma, ka tiklab mūžu nodzīvojušu, kā arī zaļoksnu dzimtu pēcnācējus galu galā apber ar zemi... Manā uztverē tas mazina atšķirību starp mani un tā sauktajiem lietišķajiem cilvēkiem. Mana un manu līdzinieku nelaime ir mūsu ārkārtīgums. Cik muļķīgi uzskati ne tikai romānu rakstniekiem, bet arī profesionāliem psihologiem un pat fiziologiem ir par vecajām dzimtām! Viņi parasti iedomājas, ka garīgajai dzīves neprasmei vienmēr atbilst arī fizisks kuslums, sīks augums, vāji muskuļi, anēmiskas smadzenes un aprobežots prāts. Varbūt dažreiz tā arī ir, bet izdarīt no tā vispārēju secinājumu ir aplam un pedantiski. Veco dzimtu pēcnācējiem trūkst nevis dzīves spēku, bet gan harmonijas starp šiem spēkiem. Es pats esmu fiziski spēcīgs cilvēks un nekad neesmu bijis dumjš, bet tiku pazinis arī tādus savu aprindu pārstāvjus, kas augumā līdzinājās sengrieķu skulptūrām, bija apdāvināti, atjautīgi un tomēr neprata dzīvot un ņēma nelabu galu tieši tāpēc, ka viņiem trūka līdzsvara starp šiem varbūt pat pārāk kūsājošiem dzīvības spēkiem. Mūsos tie ir kā slikti organizēta sabiedrība, kurā nav zināms, kur beidzas vienu tās locekļu tiesības un sākas citu locekļu tiesības. Mūsos valda juceklis, bet vispār zināms, ka juceklis ilgi nevar valdīt. Katrs no šiem spēkiem darbojas nošķirti un velk uz savu pusi, bieži vien pārvelkot pārējos spēkus, — tā rodas traģiskas vienpusības. Es pats tagad esmu slims ar tādu vienpusību, jo, izņemot Aneli, mani nekas cits neinteresē, nekas nenodarbina, nekas nesaista. Bet cilvēki nesaprot, ka šāds harmonijas trūkums, šāda dzīvības spēku anarhija ir smagāka slimība nekā fiziska un morāla anēmija. Lūk, kur mīklas atminējums! Agrāk mūs glāba dzīve un sabiedriskie pienākumi, kas prasīja no mums darbību un reizēm uzspieda mums to. Tagad, kad esam attālinājušies no dzīves un saindējušies ar filozofēšanu un skepticismu, mūsu kaite šais nehigiēniskajos apstākļos saasinās vēl vairāk. Beidzot esam nonākuši tiktāl, ka vairs nespējam darboties, spējam tikai aizrauties, un tāpēc tieši paši spējīgākie un apdāvinātākie no mums vienmēr savu mūžu beidz ar kaut kādu neprātu. No visa, kas ir dzīve, mums īsti palikusi vienīgi sieviete; un viens no diviem: vai nu mēs izmaināmies sīknaudā un izšķiežam savu dzīves kapitālu izvirtībā, vai arī, pieķērušies pie kādas mīlestības kā

pie zara, kas aug virs bezdibeņa, karājamies gaisā, riskēdami lauzt kaklu, jo vairāk tāpēc, ka parasti izvēlamies nelikumīgu mīlestību, kas sevī slēpj traģēdijas dīgļus. Es zinu, ka manas jūtas uz Aneli beigsies slikti, taču vairs pat nemēģinu aizsargāties pret tām, jo galu galā aizsargāšanās arī būtu nāvējoša.

28. jūnijā

Vannas, bet jo sevišķi šejienes spirdzinošais gaiss nāk par labu panei Celinai.

Viņa ar katru dienu kļūst mundrāka, un, tā kā es par viņu nemitīgi rūpējos, gādāju par viņas ērtībām, it kā viņa būtu mana paša māte, viņa jūtas man pateicīga un arvien labvēlīgāk izturas pret mani. Anele to mana un arī nevar nejust pateicību pret mani, bet es esmu pārliecināts, ka šīm jūtām viņā piejaucas arvien lielāks žēlums, tāpēc, ka viņai tagad vēl skaidrāk redzams, cik laimīgi justos mēs visi, ja būtu noticis tas, kas varēja notikt. Tagad esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņa Kromicki nemīl. Ir un paliks viņam uzticīga, bet, viņiem kopā esot, redzu viņas sejā tādu kā piespiestību, kā

padevību. Redzu, ka ikreiz, kad viņš, varbūt patiešām būdams, iemīlējies, bet varbūt vairāk cenzdamies parādīt, ka viņi ir mīlošs pāris, glāsta viņas rokas, matus, skūpsta pieri, — ka šādās reizēs viņa vēlētos labāk izkrist caur zemi nekā ļauties šiem mīlinājumiem manā un citu klātbūtnē. Tomēr viņa tos pacieš un pat smaida, un es arī

paciešu šīs ainas un smaidu, tikai izklaidēdamies iztēlē iebāžu rokas krūtīs un plosu savu sirdi. Reizēm man iešaujas prātā, ka divatā ar vīru šī Diānas priesteriene savu jūtu izpausmē ir brīvāka, nav tik atturīga... Bet no tīksmes, ko man sagādā šādas domas, es vairos, jūtot, ka — vēl viens piliens, un galīgi zaudēšu līdzsvaru, vairs nespēšu valdīt sevi. Mana izturēšanās pret Aneli tagad ir šausmīga kā viņai, tā man.

Mana mīlestība sāk līdzināties naidam, nicināšanai, ironijai. Tas moka un baida Aneli. Reizēm viņa skatās uz mani, it kā gribētu jautāt: «Vai es vainīga?» Es pats sev bieži jautāju: «Vai viņa vainīga?» — bet nespēju, dieva vārds, nespēju būt pret viņu citāds. Jo bēdīgāku, nomāktāku viņu redzu, jo manī aug lielākas dusmas pret viņu, pret Kromicki, pret sevi un visu pasauli. Un tas nav tāpēc, ka man nebūtu žēluma pret šo sievieti, kas ir tikpat nelaimīga kā es. Bet, tāpat ūdens nevis dzēš pārāk liesmojošu ugunsgrēku, bet vēl vairāk uzkurina to, tā arī manī izmisums vēl vairāk uzbudina visas citas jūtas. Nicinoši izturēdamies pret šo savu vienīgo un visdārgāko sievieti, dusmodamies uz viņu un zākādamies par viņu, izturos tikpat cietsirdīgi pret sevi pret viņu — pat vēl cietsirdīgāk, jo viņa spēj man to piedot, bet es pats sev to nepiedošu nekad.

29. jūnijā

Kromickis ir noskārtis, ka starp mani un viņa sievu ir kāda dziļa nesaskaņa, un izskaidro to pēc sava ieskata. Viņam šķiet, ka es neieredzu Aneli par to, ka viņa izvēlējusies viņu, nevis mani. Viņš manī saskata aizvainotas patmīlības naidu uz viņu

— un vairāk neko. Tik akls var būt tikai... vīrs. Nācis pie šī atzinuma, viņš cenšas to atlīdzināt Anelei ar pastiprinātu maigumu, bet pret mani izturas ar cēlsirdīgu uzvarētāja iecietību. Tikai patmīlība spēj tik ļoti apstulbot cilvēku. Dīvains tips! Viņš katru dienu iet uz Straubingera viesnīcu, novēro tur pastaigājošos pārīšus un pēc tam ar sevišķu labpatiku izsaka par tiem visļaunākās aizdomas, ņirdzot visus savus bojātos zobus, smejas par vīriem, kurus, pēc viņa domām, krāpj sievas, un katrs šāds atklājums tā sajūsmina viņu, ka stundā viņš desmit reižu izlaiž no acs monokli un atkal ieliek atpakaļ. Un šis pats cilvēks, kas laulāto pāru neuzticību uzskata par farsu un izdevīgu tematu dažādām asprātībām, atzītu to par vislielāko un vistraģiskāko notikumu un brēktu uz debesīm pēc atriebības, ja tā skartu viņu pašu. Kādēļ tā, muļķi? Kas tu tāds esi? Pieej pie spoguļa un paraugies uz sevi, pavēro savas mongoliskās acis, savus melnai jērenīcai līdzīgos matus, savu monokli, savus garos stilbus; ielūkojies sevī, iepazīsties ar visu savu gara nabadzību, sava rakstura pelēcību un pasaki — vai tādai sievietei kā Anele kaut vienu minūti jābūt tev uzticīgai? Kā tu viņu ieguvi — tu, fiziskais un garīgais parvēnijs? Vai drīzāk tas nav briesmīgi un pretdabiski, ka tu esi viņas vīrs? Dantes Beatriče, sniegdama roku pēdējam Florences klaidonim, būtu izvēlējusies labāku vīru...

Es pārtraucu rakstīšanu, jo atkal briesmīgi uzbudinājos, atkal zaudēju līdzsvaru, bet biju jau tik lieliski nocietinājies! Galu galā Kromickis var būt mierīgs: es patiešām neesmu labāks par viņu. Pat ja pieļauj, ka esmu izliets no cēlāka metāla, tas ir mazs iepriecinājums, jo rīkojos sliktāk par viņu. Viņam pret mani nav jāizliekas, bet man pret viņu vajag izlikties, vajag ar viņu rēķināties, slēpties no viņa, vajag pielāgot viņam savu rīcību, krāpt viņu, izsekot, Vai var būt kaut kas pliekanāks par to, ka es dažādi lamāju viņu šai dienugrāmatā, kad man vajadzētu sagrābt viņu aiz rīkles? Šādu aizmugurisku gandarījumu var atļauties arī vergs pret savu kungu.

Kromickis laikam nekad nav licies sev tik zemisks, kāds es liekos sev, kad nevairījos no simtiem dažādu necienīgu izdarību un viltību, lai tikai nometinātu viņu tālāk no Aneles manis iznomātajā villā. Piedevām tas man neizdevās. Ar vienu vienkāršu frāzi: «Es gribu būt pie sievas,» — ko viņš pateica pilnīgi atklāti, Kromickis izjauca visus manus plānus. Un viņš dzīvo pie sievas. Turklāt pilnīgi neciešams ir tas, ka Anele saprot katru manu soli, katru manu vārdu un nodomu. Droši vien viņai bieži jākaunas par mani. Tas viss kopā ir mana dienišķā maize. Domāju, ka ilgi neizturēšu, jo neesmu stāvokļa augstumos, citādi sakot, neesmu vēl tik zemisks, kā prasa apstākļi, kuros dzīvoju.

30. jūnijā

Šodien no verandas dzirdēju šādu Kromicka un Aneles sarunas nobeigumu.

— Ar viņu parunāšu es pats, — Kromickis sacīja, — bet tev jāpaskaidro tantei, kāds ir stāvoklis.

— Es to nekad nedarīšu! — Anele atbildēja.

— Bet es tevi ļoti lūdzu, — Kromickis uzsvērti noteica.

Negribēdams būt viņu tālākās sarunas slepens liecinieks, es iegāju istabā. Aneles seja pauda dziļu nepatiku, ko viņa, ieraudzījusi mani, pūlējās noslēpt. Kromickis bija bāls, bet smaidīgi sniedza man roku. Pirmajā brīdī mani pārņēma nemiers un bailes, ka viņa būs pastāstījusi vīram par mūsu attiecībām. Es baidījos nevis Kromicka, bet no tā, ka viņš var aizvest Aneli un atraut mani no manām ciešanām, pazemojumiem, mokām. Es taču no tā vien dzīvoju, citādi nomirtu badā. Lai ir kas būdams, ka tika varu redzēt Aneli! Visu laiku lauzīju galvu: par ko viņi varēja runāt? Visticamāk šķita, ka Anele viņam kaut ko pateikusi par mani, bet tad viņas attieksmei pret mani vajadzēja pārmainīties, taču tā — gluži otrādi — kļuvusi vēl laipnāka. Vispār, ja man nebūtu iemesla viņu neieredzēt, es nevarētu par viņu sūdzēties. Kromickis pret mani vienmēr ļoti pieklājīgs, draudzīgs, pat sirsnīgs, piekāpjas man uz katra soļa kā

nervozai sievietei. Cenšas iegūt manu uzticību. Viņu neatgrūž tas, ka reizēm viņam atbildu skarbi vai ironiski, ka bieži pārāk atklāti izsakos par viņa zemo izglītību un izsmalcinātības trūkumu. Nepalaižu garām nevienu izdevību, lai Aneles klātbūtnē pasvītrotu viņa prāta un sirds prastumu salīdzinājumā ar mani. Bet Kromickis ir pacietīgs. Varbūt tikai ar mani? Šodien pirmo reizi redzēju viņu dusmojamies uz Aneli: viņa seja kļuva zaļgana kā cilvēkiem, kuri dusmojas auksti, tas ir, ļoti iecirtīgi.

Anele laikam no viņa baidās, bet viņa baidās no visiem — tagad pat no manis. Ne reizi vien man bijis grūti saprast, kur šī baložmaigā sieviete šādos brīžos smeļ tik neticamu enerģiju. Senāk es domāju, ka viņa ir pasīva un nepretosies, ja gribēšu viņu iegūt. Kāda alošanās! Viņas pretestība šķiet jo lielāka tāpēc, ka ir negaidīta. Es nezinu, par ko viņa runāja ar Kromicki, bet esmu pārliecināts — ja pateica, ka nedarīs to, ko viņš prasa, trīcēs no bailēm, bet nedarīs. Ja viņa būtu mana, es viņu mīlētu tā, kā suns mīl savu saimnieci. Nēsātu viņu uz rokām, nopūstu no viņas ceļa katru puteklīti, mīlētu viņu vairāk par dzīvību.

1. jūlijā

Mana greizsirdība būtu nožēlojama, Ja tajā nebūtu ticīgā sāpju par to, ka viņa priekšā pulgo viņa dievību. Es atteiktos pat no viņas rokas pieskāriena, ja varētu uznest viņu kādā nepieejamā kalnā, kuram neviens nedrīkstētu tuvoties.

2. jūlijā

Es maldījos, domādams, ka esmu nocietinājies. To, kas bija tikai īslaicīgs nervu stāvoklis, uzņēmu kā pastāvīgu dvēseles stāvokli. Starp citu, jau toreiz man bija aizdomas, ka tas nebūs ilgstošs.

3. jūlijā

Tomēr kaut kas starp viņiem ir noticis. Abi slēpj aizvainotību viens pret otru, bet es to manu. Jau vairākas dienas neesmu redzējis, ka Kromickis ņemtu Aneles rokas un vienu pēc otras celtu pie lūpām, kā mēdza darīt agrāk, vai glāstītu viņas matus, vai skūpstītu pieri. Es ļoti nopriecājos, bet šo prieku man samaitāja pati Anele, kad ievēroju, ka viņa it kā pūlas nolūgties vīru, uzlabot viņa noskaņojumu un atjaunot agrākās attiecības. To redzot, mani pārņēma niknums, kas uzreiz atsaucās uz manu izturēšanos pret Aneli. Nekad es netiku bijis tik nežēlīgs pret viņu un līdz ar to arī

pret sevi.

4. jūlijā

Šodien, atgriežoties no pastaigas, sastapu Aneli uz tilta pretī ūdenskritumam.

Viņa piepeši apstājās un sāka kaut ko runāt, bet ūdens troksnis neļāva sadzirdēt viņas vārdus. Tas mani sakaitināja — tagad mani kaitina itin viss, tāpēc, pagājies ar viņu no tilta uz mūsu villas pusi, neiecietīgi teicu:

— Nesadzirdēju, ko tu man sacīji.

— Gribēju pajautāt, — viņa saviļņoti atbildēja, — kāpēc tu pret mani tā izturies?

Kāpēc tev pret mani nav ne mazākā žēluma?

No šiem vārdiem man visas asinis saplūda galvā.

— Vai tad tu neredzi, — es ātri atbildēju, — ka mīlu tevi kā neprātīgs? Kā var nenovērtēt šādas jūtas? Klausies, es vairs no tevis nekā negribu! Tikai pasaki, ka mīli mani, atdod man savu dvēseli — un es visu pacietīšu, visu izturēšu un atdošu tev vietā savu dzīvību un kalpošu tev līdz pēdējam elpas vilcienam. Anele, tu mani mīli, pasaki ... vai ne? Tu mani izglābsi ar šo vienu vārdu — pasaki to!

Anele stāvēja tik bāla kā ūdenskrituma putas. Šķita, ka viņai uzpūtis auksts vējš un sastindzinājis asinis dzīslās. Brīdi viņa nespēja parunāt, pēc tam ar milzīgu piespiešanos pateica:

— Visa laba vārdā, lūdzu, nerunā tā ar mani!

— Vai tu man to nekad nepateiksi?

— Nekad, — viņa atbildēja.

— Tu tikai padomā, ka tev man nav...

Es aprāvos. Man iešāvās prātā, ka Kromickim viņa neliegtu šo vārdu, ja viņš to būtu lūdzis; un no izmisuma un niknuma man sāka zvanīt ausīs un satumsa acīs.

Atceros tikai to, ka iemetu viņai sejā tik briesmīgus un ciniskus vārdus, kādus neviens cits vīrietis nebūtu atļāvies izteikt neaizsargātai sievietei. Es nemaz neuzdrošinos tos rakstīt savā dienugrāmatā. Kā pa sapņiem atceros, ka brīdi viņa raudzījās manī

izbrīnas un pārsteiguma pilnām acīm, pēc tam paķēra mani aiz piedurknes un, purinot manu roku, uzstājīgi jautāja:

— Leon! Kas tev kaiš? Kas tev kaiš?

Man kaitēja tas, ka es zaudēju prātu. Izrāvu roku un aizgāju uz citu pusi. Kad pēc kāda laiciņa atgriezos, viņas tur vairs nebija. Tad es sapratu tikai vienu: ka ir pienācis laiks, ka nu ir jābeidz. Šī doma kā tāda gaiša strēle pāršķēla tumsu, kas valdīja ap mani. Tas bija dīvains vienpusīgas samaņas stāvoklis. Lāgā neapzinājos, kas noticis.

Biju gandrīz pilnīgi zaudējis savu un Aneles esamības sajūtu, toties par nāvi domāju kā pilnīgi normāls cilvēks un pavisam mierīgi. Tā, piemēram, es skaidri apzinājos, ja nolēkšu no klints bezdibenī, to varētu uzņemt kā nelaimes gadījumu, bet, ja nošaušos savā istabā, tante šo triecienu neizturēs. Vēl dīvaināk bija tas, ka, labi apzinādamies to, es nejutu vajadzību izvēlēties, it kā būtu pārtrūcis sakars starp manu prātu un manu gribu, tās īstenošanos darbībā. Būdams pilnīgi pārliecināts, ka labāk nolēkt no klints nekā nošauties, tomēr gāju uz villu pēc revolvera. Kāpēc? Nezinu. Zinu tikai to, ka gāju arvien ātrāk un ka, vienā rāvienā uzskrējis pa kāpnēm augšā, sāku meklēt atslēgu koferim, kurā atradās revolveris. Pēkšņi no domām tikai par pašnāvību mani iztraucēja steidzīgi soļi kāpnēs. Man iešāvās prātā, ka varbūt Anele uzminējusi manu nodomu un steidzas to novērst. Tai brīdī atvērās durvis un es ieraudzīju tanti, kas aizelsusies iesaucās:

— Leon! Skrien pēc ārsta, Anelei nav labi!

Izdzirdis to, es aizmirsu visu citu: izskrēju no villas bez cepures un pēc piecpadsmit minūtēm atvedu ārstu no Straubingera viesnīcas. Kad mēs ieradāmies, viss jau bija labi. Dakteris aizgāja pie Aneles, es ar tanti paliku verandā un pajautāju, kas noticis.

— Pirms pusstundas, — tante stāstīja, — Anele pārnāca mājās tik sasārtušu seju, ka mēs ar Celinu sākām taujāt, kas viņai kaiš. «Nekas, nekas!» viņa nepacietīgi atbildēja, bet mēs redzējām, ka tas nav tiesa. Celina neatlaidās. Tad Anele saskaitās, ko es redzēju pirmo reizi mūžā, un iesaucās: «Kāpēc visi te mani moka!» Pēc tam viņai sākās tādas kā spazmas vai iekšķīgi smiekli. Mēs briesmīgi pārbijāmies, un es aizskrēju pēc tevis. Paldies dievam, ka tas ātri pārgāja! Bēdulīte tikai raudāja un lūdza mums piedošanu par savu nesavaldību,..

Es klusēju, lai gan mana sirds plīsa no sāpēm. Tante sāka lieliem soļiem staigāt pa verandu, pēc tam apstājās manā priekšā un, iespiedusi rokas sānos, teica:

— Zini, manu zēn, kas man liekas? Mēs visi šo Kromicki diez ko nemīlam, arī

Celina viņu lāgā necieš. Dīvaini, viņš tā cenšas izpelnīties mūsu labvēlību, un tomēr mēs viņu uzņemam kā svešinieku. Tas nav labi. Anele to redz un ļoti pārdzīvo...

— Vai jūs domājat, ka viņa tik ļoti mīl Kromicki?

— Tu uzreiz — ļoti, ļoti!... Mīl, tāpēc ka ir viņas vīrs, un, protams, viņai nav patīkami redzēt, ka mēs pret viņu slikti izturamies.

— Kas pret viņu slikti izturas? Man šķiet — viņa vienkārši nav laimīga ar viņu, un tas ir viss...

— Pasargi dievs! — tante atteica. — Es neko nesaku. Anele varēja izdevīgāk apprecēties; bet ko gan viņam var daudz pārmest? Liekas, ir ļoti pieķēries viņai...

Tiesa, Celina viņam nevar piedot Gluhovas pārdošanu, un es arī to nekad neaizmirsīšu, bet pati dzirdēju, cik dedzīgi Anele viņu aizstāvēja.

— Varbūt pret savu pārliecību?

— Kaut arī, tas vēl vairāk pierāda, ka viņa Kromicki mīl. Ja runā par viņa darījumiem, tad nelaime tā, ka neviens lāgā nezina, kā viņam veicas, un tas visu laiku uztrauc Celinu. Bet, atklāti sakot, vai tad laime ir naudā? Turklāt es jau tev sacīju, ka neaizmirsīšu viņu savā testamentā, un tev taču nekas nebūs pretī. Ko? Nebūs? Mums abiem pret viņu ir zināmi pienākumi, mīļais Leon, nemaz nerunājot par to, ka viņa ir ļoti jauka un pelnījusi mūsu atbalstu.

— Esmu pilnīgi vienis prātis ar tevi, dārgā tante. Tā kā man nav īstās māsas, kamēr es dzīvošu, Anelei nekad nebūs jācieš materiālās grūtības.

— Es tam ticu un tagad varēšu mierīgāk nomirt, — tante sacīja un apskāva mani.

Mūsu tālāko sarunu pārtrauca dakteris. Pāris vārdos viņš mūs galīgi nomierināja.

— Neliels nervu uzbudinājums, kas pēc šejienes vannām sākumā gadās diezgan bieži. Dažas dienas vajag no tām atteikties, vairāk uzturēties svaigā gaisā. Organisms ir vesels, spēka daudz, un viss būs labākajā kārtībā.

Par šiem vārdiem es tā piestūķēju viņam kabatas, ka viņš tikai aiz mūsu villas vārtiem uzlika galvā platmali. Es atdotu vairākus savas dzīves gadus par iespēju tūlīt aiziet pie Aneles un, skūpstot viņai kājas, izlūgties piedošanu par visu, ko viņai tiku nodarījis pāri. Nozvērējos turpmāk būt pret viņu citāds, iecietīgi izturēties pret Kromicki, nedusmoties uz viņu, pat nekurnēt. Nožēla, pilnīga un dziļa nožēla — lūk, mans tagadējais dvēseles stāvoklis! Es tomēr viņu bezgalīgi mīlu!

Īsi pirms pusdienām no tālas pastaigas pārnāca Kromickis. Es tūdaļ centos būt pret viņu sirsnīgāks. Viņš to uzņēma kā līdzjūtību un bija man no sirds pateicīgs.

Kopā ar pani Celinu viņš visu atlikušo dienas daļu pavadīja pie Aneles. Pēcpusdienā

viņa gribēja saģērbties un iziet, bet viņu nelaida. Es arī neļāvos uztraukties.

Neatceros, ka kādreiz mūžā būtu izcīnījis pār sevi tik lielu uzvaru. «Tas tevis dēļ, mana mīļā!» es domās viņai sacīju. Līdz pašam vakaram man bija muļķīgs noskaņojums: gribējās raudāt kā mazam bērnam. Un vēl tagad mani smacē asaras.

Pastrādāju nedarbus, bet arī ciešu par tiem ne mazums.

5. jūlijā

Pēc vakardienas uztraukumiem šodien pilnīgs miers, kā klusums pirms vētras.

Negaisa mākoņi izlādēja visu savu elektrību. Jūtos morāli un fiziski salauzts. Anelei ir labāk. No rīta mēs divi vien satikāmies verandā. Es iesēdināju viņu šūpuļkrēslā, ietinu siltā lakatā, jo rīti šeit ir vēsi, un teicu:

— Mīļā Anele, no visas sirds lūdzu — piedod man to, ko es tev vakar sarunāju!

Piedod un aizmirsti; pietiek, ka es pats sev to nekad nepiedošu.

Neko nesakot, viņa tūlīt sniedza man roku, kurai pieplaku ar lūpām. Man vajadzēja sakopot visus spēkus, lai nesāktu skaļi raudāt — tik liela plaisa bija starp manu mīlestību un manu nožēlojamo stāvokli. Anele to labi saprata un nesteidzās atņemt roku. Viņa arī centās valdīt saviļņojumu, bet varbūt pat jūtas, kas viņu vilka pie manis. Viņai trīcēja kakls un krūtis it kā no raudām, kas taisījās spēji izlauzties uz āru. Nabadzīte laikam juta, ka es viņu mīlu vairāk par visu, ka šādu mīlestību negadās sastapt katru dienu un ka tā spētu darīt mūs laimīgus līdz mūža galam.

Taču drīz viņa saņēmās. Apskaidrotajā sejā varēja redzēt ne tikai rezignāciju, bet arī milzīgu labsirdību.

— Mēs atkal salabsim, vai ne? — viņa jautāja.

— Jā! — es atbildēju.

— Uz visiem laikiem?

— Ko es tev varu pateikt, mans eņģeli? Tu pati labāk zini, kas ar mani notiek...

Viņai atkal aizmiglojās acis, bet viņa atkal pārvarēja sevi.

— Lai tas paliek! — teica. — Tu esi tik labs...

— Es? — neviltotā sašutumā iesaucos. — Vai tu zini, ja vakar tev pēkšņi nebūtu uznācis vājums, es būtu izdarījis...

Es nepabeidzu, pēkšņi sapratis, ka būtu nelietīgi censties kaut ko panākt no viņas ar iebiedēšanu. Tas nebija mans ceļš. Es sakaunējos — vēl jo vairāk tāpēc, ka Anele uzreiz saausījās un, uzlūkojusi mani, pajautāja:

— Ko tu gribēji teikt?

— Kaut ko tādu, kas nebūtu manis cienīgi un kam, atklāti sakot, šodien vairs nav nozīmes.

— Nē, Leon, es noteikti gribu zināt, citādi man ne mirkli nebūs miera.

Vējš nometa viņai uz pieres matu šķipsnu, es piecēlos un vieglītiņām atliku to atpakaļ tik rūpīgi, it kā būtu viņas māte, un teicu:

— Mīļā Anele, nespied man sacīt to, ko es nedrīkstu sacīt! Bet mierīga vari būt tāpat: es apsolos, ka turpmāk tev nebūs iemesla uztraukties.

Viņa pacēla uz mani acis.

— Tu man apsolies?

— Stingri un svinīgi! Ko tikai nesafantazē šī mīļā galviņa!

Mūsu tālāko sarunu pārtrauca pastnieks, kas atnesa veselu paku vēstuļu, Bija Kromickim no Austrumiem, Anelei no Sņatiņskiem (pazinu viņa rokrakstu uz aploksnes) un man no Klāras. Lāga meitene maz rakstīja par sevi, toties sīki iztaujāja par mani. Es pateicu Anelei, ka mana vēstule ir no Klāras, un viņa, laikam gribēdama parādīt, ka mēs esam galīgi salabuši, sāka mani viņas dēļ ķircināt. Es nepaliku parādā

un pateicu viņai, ka Sņatiņskis pēdējā laikā galīgi zaudējis galvu. Brīdi abi smējāmies un jokojām. Cilvēka dvēsele kā bite meklē saldumu pat rūgtos ziedos.

Visnelaimīgākais cilvēks cenšas izspiest kaut lāsīti laimes pat no savām ciešanām un tver katru tās ēnu, katru šķietamību. Dažreiz es domāju, vai neapslāpējamā laimes vajadzība nepierāda, ka mums kaut kas pienākas vēl pēc nāves. Esmu pārliecināts, ka arī pesimismu radījusi šī vajadzība, lai mēs gūtu mierinājumu filozofiskā formulā, kas izsaka visu cilvēku nelaimes. Tas apmierina atziņas un patiesības alkas, un laime nav nekas cits kā virkne šādu apmierinājumu.

Bet varbūt mīlestība ir tik neizsmeļams laimes avots, ka pat vistumšākā no tām vēl ir gaismas caurvīta; tieši šāds gaismas stariņš šodien paspīdēja mums abiem. Es to vairs necerēju. Necerēju arī to, ka cilvēks, kura vēlmes un tieksmes nepazīst robežu, patiesā nelaimē varētu samierināties gandrīz ar neko. Bet par to es pārliecinājos pats pie sevis.

Tikko bijām beiguši lasīt savas vēstules, kad durvīs parādījās pane Celina, kura jau varēja kustēties pati, nesot ķeblīti, ko palikt Anelei zem kājām.

— Ak, māmiņ! — Anele pārmetoši teica. — Kā tā var?

— Vai tad tu mazums pakalpoji man, kamēr es biju slima? — pane Celina atbildēja.

Bet es paņēmu viņai no rokām ķeblīti un, nometies ceļos Aneles priekšā, pagaidīju, kamēr viņa uzlika uz tā savas kājiņas, — un šis īsais brītiņš, ko pavadīju uz ceļiem pie viņas kājām, aplaimoja mani uz visu dienu. Jā! Ļoti nabadzīgs cilvēks pārtiek no druskām un, uzlasīdams tās, vēl pateicīgi smaida ar asarām acīs.

6. jūlijā

Man ir sakropļota sirds, bet tā ir spējīga mīlēt. Tikai tagad es saprotu Sņatiņski. Ja es nebūtu izļodzīts, nelīdzsvarots, skepticisma, paškritikas un šīs paškritikas kritikas saindēts cilvēks, ja mana mīlestība būtu pareiza un likumīga, es būtu atradis Anelē

savu dzīves dogmatu, kuram līdzi būtu radušies arī citi. Bet ko var zināt... varbūt citādi es nemaz neprastu mīlēt kā tikai greizi, varbūt tieši te izpaužas mana dzīves nespēja, katrā ziņā tas, kam vajadzēja stiprināt manu veselību un izglābt mani, kļuvis par nāvīgu kaiti un bojāeju. Dīvaini, ka man taču visu laiku netrūka brīdinājumu, cilvēki it kā paredzēja, kas mani sagaida. Es atkal un atkal atceros to, ko Sņatiņskis man uzrakstīja vēl tad, kad es dzīvoju Peļjī pie Dēvisiem: «No dzīves kaut kam ir jāizaug: skaties, lai tavā neizaugtu kas tāds, kas kļūtu par nelaimi tev un taviem tuviniekiem!» Toreiz es par to smējos, bet īstenībā — cik trāpīgi viņš bija paredzējis manu nākotni! Mans tēvs arī vairākkārt tika izteicies tā, it kā tai brīdī viņš redzētu cauri nākotnes aizsegam. Tagad tās visas ir nokavētas atmiņas. Es zinu, ka šīs pārdomas man nekā nedos, bet nespēju no tām atturēties, jo man nav tik žēl sevis, cik Aneles. Ar mani viņa būtu simtkārt laimīgāka nekā ar Kromicki. Pat pieļaujot, ka sākumā es būtu viņu analizējis un atklājis viņā dažādus trūkumus, — vienalga, mīlētu no visas sirds. Viņa būtu mana un līdz ar to iekļautos mana egoisma sfērā. Uz viņas trūkumiem es raudzītos kā uz saviem paša trūkumiem, bet sev pašam cilvēks piedod visu; un, lai cik asi kritizēdams, viņš tomēr nebeidz rūpēties par savu labumu un tātad būt sev dārgs. Tā man būtu dārga arī Anele, bet, tā kā viņa ir simtkārt labāka par mani, ar laiku viņa kļūtu mans lepnums, mana vislabākā, viskrietnākā dvēseles daļa un, apzinājies, ka viņa nav pelnījusi kritiku, es pārietu viņas ticībā un viņa kļūtu par manu glābēju.

Tas viss ir iznīcis, samaitājies, kļuvis par traģēdiju viņai, par postu un traģēdiju man,

7. jūlijā

Pārlasīju to, ko uzrakstīju vakar, un apstājos pie atzinuma, ka mana mīlestība, kas varēja kļūt man par glābiņu, ja tā būtu bijusi likumīga, kļuvusi par mana ļaunuma avotu... Ar šo atzinumu grūti samierināties. Kā gan mīlestība uz tik skaidru būtni kā Anele var radīt ļaunumu? Taču viens vārds visu izskaidro: greiza mīlestība. Galu galā vienreiz tas ir jāatzīst. Ja pirms diviem gadiem man, civilizētam, estētiski izsmalcinātam cilvēkam, kas vienmēr dzīvojis saskaņā ar likumu kodeksu jau tikai tāpēc vien, ka morālie uzskati viņam neļauj dzīvot citādi, — atkārtoju, ja man kāds toreiz būtu pateicis, ka es caurām dienām un naktīm domāšu par to, kā, neizslēdzot pat slepkavību, atbrīvoties no man traucējoša cilvēka, es tādu pareģoni uzskatītu par jukušu. Un tomēr tā tas ir. Kromickis aizstājies man priekšā, aizsedzis pasauli, laupa man zemi, ūdeni, gaisu, tāpēc es nepārtraukti domāju par viņa nāvi. Ja viņš nomirtu

— cik viegli un pilnīgi tas atrisinātu visus sarežģījumus, izbeigtu visas nelaimes! Ne reizi vien tiku domājis — ja hipnotizētājs var pateikt savam medijam: «Guli!» — un medijs aizmieg, kāpēc tas pats, tikai vēl vairāk sakopots spēks nevarētu iemidzināt kādu mūžīgā miegā? Pasūtīju dažādas grāmatas par hipnotismu, bet pats ar katru skatienu saku Kromickim: «Mirsti!» — un, ja šādas iedvesmes pietiktu, viņa jau sen vairs nebūtu pasaulē. Taču viņš vēl joprojām jūtas lieliski un, kā bijis, tā ir Aneles vīrs, bet man atliek tikai apziņa, ka mana vēlēšanās ir ne tikai noziedzīga, bet arī muļķīga, smieklīga, darbības cilvēka necienīga; un es nicinu sevi arvien vairāk.

Tas tomēr netraucē man turpināt Kromicka «hipnotizēšanu». Tā smagi slims inteliģents cilvēks, kam ārsti atmetuši ar roku, iet meklēt palīdzību pie pūšļotājiem.

Es gribu nogalināt savu pretinieku ar hipnozes palīdzību, un, ja tādēļ vēl jo skaidrāk redzu savu niecību, jo man ir sliktāk. Un tomēr atzīstos: katru reizi, kad esmu palicis viens, es pieķeru sevi domās par ienīstā cilvēka novākšanu no ceļa, izmantojot visus iespējamos līdzekļus. Ilgu laiku loloju domu nogalināt viņu divkaujā. Bet tas neko nedotu! Anele nevarētu apprecēt sava vīra slepkavu, tāpēc es, kā gluži parasts noziedznieks, sāku apsvērt citus veidus. Un dīvainākais tas, ka izdomāju daudzus tādus, kurus neatklātu nekāda cilvēku tiesa.

Muļķības, tukšas iedomas, tīra teorija! Kromickis var dzīvot droši, mani nodomi nekad neīstenosies. Es nenogalināšu viņu, kaut arī zinātu, ka man par to nebūs jāatbild vairāk kā par zirnekļa samīšanu; un nenogalinātu arī tad, ja mēs abi nokļūtu neapdzīvotā sala, taču, ja varētu pāršķelt cilvēka galvu kā ābolu un ielūkoties tajā apslēptajās domās, izrādītos, ka manas smadzenes grauž nozieguma tārps. Vēl vairāk: es lieliski apzinos, ka nekādā gadījumā nenogalināšu Kromicki nevis to augstāko morālo apsvērumu dēļ, kas izteikti bauslī Tev nebūs nokaut! — šo bausli es sevī jau esmu saminis, —bet tikai tādēļ, ka man to neļautu zināma bruņnieciskuma atliekas, un tādēļ, ka mani izsmalcinātie nervi nepieļautu tik brutālu rīcību, jo esmu pārāk tālu aizgājis no pirmatnējā mežoņa; vardu sakot, fiziski es viņu nespētu nogalināt. Bet morāli es viņu galinu katru dienu un tāpēc jautāju sev, vai par to man nenāksies atbildēt kādā tiesā, augstākā par jebkuru cilvēku tiesu, tā, it kā es viņu būtu nogalinājis pa īstam?

Varbūt patiešām, ja varētu atvāzt cilvēkam galvu, kā es jau teicu, pat vistikumiskākā cilvēka smadzenēs atklātos domas, no kurām mati saceltos stāvus.

Atceros, bērnībā man bija tik lielas dievbijības posms, ka es karsti lūdzu dievu no rīta līdz vakaram, bet tai pašā laikā vislielākās reliģiskās aizgrābtības brīžos man galvā

jaucās dažādi zaimi, it kā tos būtu atpūtis vējš vai pačukstējis sātans: Tāpat es domās tiku zaimojis cilvēkus, kurus mīlēju vairāk par visu un par kuriem bez vilcināšanās būtu atdevis savu dzīvību. Atceros arī, ka bērnībā tā man bija traģēdija un ka es to ļoti pārdzīvoju. Bet ne par to ir runa. Es gribu teikt, ka par savām zaimīgajām jeb noziedzīgajām domām mēs neatbildam, tāpēc ka tās rodas apkārtesoša ļaunuma ietekmē un nebūt neliecina par mūsu morālajā organismā iepotēto ļaunumu. Tieši to ārējās izcelsmes dēļ cilvēkam šķiet, ka šīs domas viņam čukst ausī sātans.

Cilvēks tās klausās un, negribēdams darīt ļauna, atvaira, tādējādi apliecinādams savu morālo stiprumu. Bet man ir citādi. Doma par atbrīvošanos no Kromicka man nenāk no ārienes, bet rodas un pastāv manī pašā. Morāli jau esmu nobriedis slepkavībai, un, ja nespēju saņemties un nekad nesaņemšos, lai viņu nogalinātu, tas, kā jau minēju, ir tikai nervu jautājums. Mana sātana loma aprobežojas tikai ar to, ka viņš ņirgājas par mani, čukstot man ausī, it kā Kromicka nogalināšana tikai pierādītu manu darbošanās spēju un nebūtu lielāks noziegums par tikai vēlēšanos nogalināt.

Lūk, ceļa krustojums, kur es tagad stāvu. Nekad nebiju domājis, ka aiziešu tik tālu un pārsteigts raudzīšos savas dvēseles dzīlēs. Nezinu, vai manas patiešām drausmīgās ciešanas spēs kaut daļēji izpirkt manu krišanu, zinu tikai to, ka tam, kura dzīve neiekļaujas tai vienkāršajā kodeksā, pie kura pieturas Anele un viņai līdzīgi cilvēki, un kura dvēsele kūsā pāri šim traukam, — tam ir jāsajaucas ar pīšļiem un dubļiem.

9. jūlijā

Šodien lasītavā Kromickis man parādīja kādu angli, kas bija ieradies kopā ar apbrīnojami skaistu sievieti, un pastāstīja man par viņiem. Skaistule pēc tautības esot rumāniete un sākumā bijusi precējusies ar kādu paputējušu Valahijas bajāru, no kura anglis viņu Ostendē gluži vienkārši nopircis. Šādus stāstus biju dzirdējis ne reizi vien.

Kromickis pat nosauca summu, par kādu skaistā Kokona tikusi nopirkta. Šis stāsts uz mani atstāja dīvainu iespaidu. Nodomāju: «Tas arī ir paņēmiens. Tiesa, apkaunojošs kā pārdevējam, tā pircējam, toties vienkāršs. Turklāt sieviete var arī nezināt par šādu darījumu, bet pašam darījumam var piedot pēc iespējas cienījamāku formu.» Neviļus sāku piemērot šo paņēmienu mūsu stāvoklim. Ja nu tomēr! Bet manā uztverē tam bija divas puses: attiecībā uz Aneli tā būtu riebīga profanācija, attiecībā uz Kromicki tas būtu ne tikai iespējams, bet pilnīgi gandarītu pat manu naidu uz viņu.

Jo, piekrītot šādam darījumam, viņš parādītu visu savu zemiskumu un kļūtu skaidrs, kas viņš par cilvēku un cik noziedzīgi bija atdot viņam Aneli. Tad uzreiz gūtu attaisnojumu visi mani centieni atņemt viņam sievu. Bet vai viņš būs ar mieru? Es spriedu: «Tu viņu neieredzi, tāpēc esi tik ļaunās domās par viņu.» Taču, lai arī ka centos būt pret viņu objektīvs, es nespēju aizmirst, ka šis cilvēks pārdeva Gluhovu, ka viņš nodevīgi izvīla no Aneles pilnvaru šim nolūkam, tādējādi piekrāpjot viņu un pani Celinu, ka, visbeidzot, naudas kāre acīmredzot ir viņa galvenā kaislība. Ne tikai es viņu uzskatīju par zelta drudža apsēstu cilvēku. Līdzīgās domās par viņu bija Sņatiņskis, tante, pane Celina. Šāda morāla kaite vienmēr var novest līdz pilnīgam pagrimumam. Protams, viss būs atkarīgs no viņa darījumu sekmēm. Neviens no mums par tām nekā noteikta nezina. Tante domā, ka nekādas labās tās nav, man šķiet, ka visu savu naudu viņš ieguldījis kādā pasākumā, no kura cer iegūt bagātīgu peļņu.

Vai iegūs?

Viņš pats laikam vēl nezina un tāpēc visu laiku ir tāds nemierīgs un sūta dučiem vēstuļu jaunajam Hvastovskim, savam pilnvarotajam Austrumos. Pēkšņi man ienāca prātā, ka tieši no šī Hvastovska var uzzināt, kāds ir patiesais stāvoklis. Bet tas prasīs laiku. Varbūt uz kādu dienu aizbraukšu uz Vīni, satikšos ar dakteri Hvastovski, kas tur strādā klīnikā, un kaut ko uzzināšu no viņa. Brāļi taču droši vien sarakstās. Bet pagaidām papētīšu Kromicki, protams, ļoti uzmanīgi, lai nemodinātu viņā aizdomas.

Vispirms jau rīt pat pajautāšu: ko viņš domā par to rumāņu bajāru, kas pārdeva anglim savu sievu? Paredzu, ka viņš negribēs būt ar mani pilnīgi atklāts, bet es cik spēdams viņam palīdzēšu, pārējo uzminēšu pats. Visas šīs domas un nodomi mani mazliet uzmundrināja. Pats šausmīgākais ir ciest pasīvi, un es priecājos par visu, kas mani izved no šī stāvokļa. Es atkārtoju sev: «Tad nu rīt un parīt tu vismaz kaut ko uzsāksi, kaut ko mēģināsi darīt savas mīlestības labā,» — un tas mani stiprina. No pilnīgas bezdarbības pāreju uz drudžainu darbošanos. Mans prāts un jūtas pa to laiku dabū atpūsties. Devu Anelei godavārdu, ka savu dzīvību neaiztikšu, tātad vairs nav arī šīs izejas. Bet dzīvot tā, kā dzīvoju pašreiz, nevaru. Ja ceļš, ko gribu iet, ir apkaunojošs, tad Kromickim tas katrā ziņā būs apkaunojošāks nekā man. Man viņi ir jāizšķir ne tikai manis, bet arī Aneles dēļ. Man patiešām laikam ir drudzis. Vannas te visiem nāk par labu, tikai ne man.

10. jūlijā

Pat šeit Gasteinā gadās karstas dienas. Kāda svelme! Anele uzģērbusi baltu flaneļa kleitu, kādas anglietes valkā, spēlējot tenisu. Rīta kafiju dzeram zem klajām debesīm. No vannām viņa pārnāk svaiga, gaiša, kā sniegs saullēkta laikā. Zem mīkstās kleitas slaidais stāvs izdalās jaušamāk nekā parasti. Rīta saules spilgtajā gaismā redzu katru viņas uzacu un skropstu matiņu, katru pūciņu uz viņas maigajiem vaidziņiem. Viņas mati, vēl mazliet mitri, šai mirdzumā liekas gaišāki nekā parasti, bet acis — dzidrākas. Cik viņa jauna, cik valdzinoša! Viņā ir visa mana dzīve, viņā atrodas viss, ko es meklēju. Nē, es nepametīšu viņu, nespēju!

Skatos uz viņu un zaudēju prātu no tīksmes un reizē no sāpēm, ka, lūk, viņai blakus sēž vīrs. Tā nevar palikt — lai tad viņa nepieder nevienam, arī Kromickim ne.

Man liekas — Anele nojauš tās mokas, kas plosa manus nervus, tikai daļēji. Vīru viņa nemīl, bet kopdzīvi ar viņu uzskata par likumīgu, turpretī es, domājot par to, griežu zobus, jo man šķiet, ka, atzīdama šo likumīgumu, viņa pazemo pati sevi. Bet to nedrīkst darīt pat viņa! Labāk lai nomirst! Tad viņa būs mana, jo likumīgais vīrs paliks te, bet es — ne! Tāpēc es viņai esmu likumīgāks nekā viņš. Reizēm ar mani notiek kaut kas dīvains. Kad esmu ļoti noguris un nomocījies, kad no sasprindzinātas domāšanas par vienu un to pašu manā priekšā paveras tāla telpa, kas normālā stāvoklī nav redzama, es tik ļoti jūtos pārliecināts, ka Anele pieder man, ka viņa kaut kādā

veidā jau ir vai būs mana, ka, atjēdzies no šī stāvokļa, it kā ar izbrīnu atceros Kromicka esamību. Varbūt šais brīžos es pārkāpju to robežu, ko dzīvē cilvēki parasti nepārkāpj, un visu redzu pilnīgā izpausmē, tādu, kādam tam vajadzētu būt īstenībā, bet kāds tas ir tikai ideālā? Kāpēc abas šīs pasaules neatbilst viena otrai un kādā veidā

tās neatbilst, es nezinu. Ne reizi vien esmu mēģinājis to noskaidrot, bet mulstu, nesaprotu šo neatbilstību, tikai jūtu, ka tajā slēpjas nepilnība un ļaunums. Šī sajūta, mani stiprina, jo tādā gadījumā Aneles piederība Kromickim ir tieši šāda ļaunuma izpausme.

Atkal vilšanās, atkal sabruka mani plāni, ir tikai neliela cerību dzirkstelīte, ka ne galīgi. Šodien es runāju ar Kromicki par to rumāņu bajāru, kas pārdeva savu sievu, bet, lai pavedinātu viņu uz vaļsirdību, izgudroju veselu stāstu.

Angli ar nopirkto sievu mēs sastapām pie ūdenskrituma. Es tūlīt sāku jūsmot par viņas neparasto skaistumu, pēc tam teicu:

— Šejienes ārsts man stāstīja, kā notikusi pirkšana un pārdošana. Tu esi pārāk bargs pret šo bajāru.

— Vispirms viņš man ir smieklīgs, — Kromickis atbildēja.

— Ir vainu mīkstinoši apstākļi. Viņš bija ne tikai bajārs, bet arī lielu ādas fabriku īpašnieks, kas savus darījumus kārtoja ar aizņemtu naudu. Pēkšņi sērgas dēļ

kaimiņvalstis aizliedza ādu ievešanu no Rumānijas. Šis cilvēks zināja — ja viņš neizturēs līdz aizlieguma atcelšanai, bankrotēs ne tikai pats, bet iegrūdis postā

simtiem ģimeņu, kuras viņam bija uzticējušas naudu. Mīļais draugs, vai nu tu esi veikalnieks vai neesi. Varbūt viņa morāle atšķiras no vispārpieņemtās, bet, ja reiz esi to atzinis...

— Tad var pārdot pat savu sievu? — Kromickis jautāja. — Nu, nē! Vienu pienākumu dēļ nedrīkst pārkāpt citus — varbūt vēl svētākus ...

Izsacīdamies kā godavīrs, Kromickis mani ārkārtīgi pievīla un sakaitināja. Taču es vēl nezaudēju cerības. Zinādams, ka pat visnožēlojamākā cilvēka rīcībā ir noteikts skaists frāžu krājums, es turpināju:

— Tu aizmirsi vienu, proti, to, ka līdz ar sevi šis cilvēks iegrūstu nabadzība arī

sievu. Atņemt saviem tuvākajiem pēdējo maizes kumosu — vai tā nav pārāk dīvaini izprasta pienākuma pildīšana pret viņiem?

— Zini, es nebūtu ticējis, ka tu esi tik velnišķīgi praktisks.

Es nodomāju: «Muļķis, nesaproti, ka tie nav mani uzskati, ka es tos gribu iepotēt tev.» Bet skaļi atbildēju:

— Es cenšos iejusties tā rūpnieka stāvoklī. Turklāt vajag ņemt vērā arī to, ka šī

sieviete varēja nemīlēt savu vīru, viņa varēja mīlēt šo angli, un vīrs to zināja.

— Tādā gadījumā viņi ir viens otra cienīgi.

— Tas ir kas cits. Vajag skatīties dziļāk. Ja viņa, mīlēdama šo angli, tomēr palika uzticīga vīram, tad varbūt ir vairāk vērta, nekā mēs domājam. Nu, un vīrs... Varbūt viņš bija nelietis, es neziņu, bet saki, ko, pēc tavām domām, lai darītu veikalnieks, pie kura atnāk kāds cilvēks un paziņo: «Jūs esat bankrotējis divkārt, tāpēc ka jums ir parādi, kurus nevarat samaksāt, un sieva, kura jūs nemīl; bet jūs izšķirieties, un es, pirmkārt, nodrošināšu viņai pārticīgu un: iespējams, laimīgu dzīvi un, otrkārt, samaksāšu jūsu parādus.» Tas tikai tā skan: pārdeva! pārdeva! — bet vai patiesībā tā

ir pārdošana? Ņem vērā, ka šis veikalnieks, piekrītot šādam darījumam, vienā rāvienā

izpestī no ciešanām sievieti (bet vēl ir jautājums, vai tieši šāda izpratne par savu pienākumu pret tuviniekiem nav tā īstā) un no nabadzības visus tos, kuri viņam uzticējušies...

Kromickis brīdi padomāja, izlaida no acs monokli un atbildēja;

— Mīļais draugs, ne bez pamata domāju, ka veikala lietas zinu vairāk nekā tu, bet diskusijā ar tevi nevaru ielaisties, jo tu mani iebāzīsi maisā. Ja tēvs tev nebūtu atstājis miljonus, izmācījies par advokātu, tu tāpat tajos iedzīvotos... Kad tu tā apgaismoji šo jautājumu, dieva vārds, es nezinu, ko lai par to rumāņu ākstu domā; zinu tikai to, ka tas bija darījums par viņa sievu, bet tā, saki, ko gribi, tomēr ir nekrietnība. Otrkārt, tā kā pats arī zināmā mērā esmu veikalnieks, teikšu tev vēl ko: no bankrota vienmēr ir izeja — var vai nu vēlreiz iedzīvoties mantā un samaksāt vecos parādus, vai ielaist sev lodi pierē. Pēdējā gadījumā viņš norēķinās ar savam asinīm, bet sievu, ja tā viņam ir, viņš atbrīvo no sevis un dod viņai iespēju meklēt jaunu laimi.

Vienu brīdi man iekšā vārījās tāds niknums, ka būtu atdevis nezin ko, lai tikai varētu iekliegt viņam ausī: «Tu arī esi bankrotējis — vismaz tai ziņā, ka sieva tevi nemīl! Redzi šo ūdenskritumu? Meties tajā uz galvas, atbrīvo viņu no sevis un paver viņai ceļu uz jaunu dzīvi, kurā viņa būs simtkārt laimīgāka!»

Bet es klusēju, pacietīgi samierinoties ar to jauno, rūgto atklājumu, ka Kromickis, kaut arī pelēks cilvēciņš, kas spēj pat nelietīgi izmantot sievas uzticību, lai pārdotu viņas muižu, tomēr nav tik liels nelietis, par kādu viņu uzskatīju. Tas man sagādāja vilšanos, i sagrāva manus plānus, ar kuriem pēdējā laikā saistīju savas cerības. Atkal jutos bezpalīdzīgs, atkal savā priekšā redzēju tukšumu, atkal paliku, it kā gaisā

karājoties. Bet es negribēju izlaist no rokām pēdējo pavedienu, jo labi sapratu, ka daudzmaz spēšu dzīvot tikai tad, ja kaut ko darīšu, citādi droši vien sajukšu prātā.

«Sagatavošu vismaz augsni nākotnei,» es nospriedu, «visādam gadījumam pieradināšu Kromicki pie domas par šķiršanos no Aneles.» Atkārtoju, es nezināju, kāds ir viņa finansiālais stāvoklis, bet, pieļaujot, ka cilvēks, kas nodarbojas ar spekulācijām, tikpat labi var vinnēt, kā zaudēt, teicu:

— Es nezinu, cik lielā mērā tavi vārdi atbilst veikalnieku morālei, bet man patīkami tev atzīties, ka tie ir godavīra cienīgi. Ja es pareizi sapratu, tu saki, ka vīram, kam draud bankrots, nav tiesību raut sev līdzi nabadzības bezdibenī savu sievu.

— Es tikai teicu, ka sievas pārdošana vienmēr ir nekrietnība. Galu galā sievai ir jādalās vīra liktenī. Paldies par tādu sievu, kas būs ar mieru saraut laulības saites tikai tāpēc, ka vīrs zaudējis mantu.

— Zinādams, ka viņa nebūs ar mieru, vīrs taču var ierosināt šķiršanos pret viņas gribu. Katram šai gadījumā jāpilda tikai savs pienākums... Pie tam, ja sieva redz, ka ar šķiršanos viņa var izglābt vīru, tad pareizi izprasts pienākums prasa viņai nepretoties.

— Par tādām lietām pat pretīgi runāt.

— Kāpēc? Vai tev jau kļūst žēl rumāņa?

— Dievs pasargi! Es viņu vienmēr uzskatīšu par nelieti.

— Tāpēc ka tu neproti skatīties objektīvi. Bet tur nav ko brīnīties: cilvēks, kam viss iet kā pa taukiem, nekad nespēs saprast bankrota psiholoģiju, ja viņš nebūs filozofs, bet filozofija nav savienojama ar dzīšanos pēc miljoniem ...

Es negribēju turpināt šo sarunu, jo arī man drausmīgi derdzās paša izlikšanās.

Man šķita, ka esmu iesējis viņā kādu šaubu graudiņu — tiesa, varbūt pārāk niecīgu, lai tas varētu uzdīgt, bet man vismaz atkal bija kāds pavediens, pie kā pieķerties. Kaut kas mani tomēr uzmundrināja. Kad atgādināju Kromickim it kā viņa domas, ka bankrotējušam vīram jādod sievai brīvība, viņa sejā iezīmējās tāds kā nemiers un piespiešanās. Bet, kad ieminējos par viņa miljoniem, viņš klusi nopūtās. No tā

secināt, ka viņam draud izputēšana, būtu pārsteidzīgi, bet es pieļāvu, ka viņa darījumi nav gluži droši un var pagriezties tā un šitā.

Nolēmu to noskaidrot. Manī it kā bija divi cilvēki. Viens teica Kromickim: «Ja tu kaut drusku sagrīļosies, es tev palīdzēšu krist, un, kaut man būtu jāzaudē visa sava bagātība, es tevi notriekšu ar vienu sitienu, tad man būs darīšana ar bankrotējušu cilvēku — un paskatīsimies, vai manis ierosinātajam darījumam tu neatradīsi smalkāku apzīmējumu kā nelietība.»

Taču tūlīt atskārtu, ka tie ir man sveši paņēmieni, par kuriem esmu vai nu lasījis, vai dzirdējis un kurus, ja mans stāvoklis nebūtu tik izmisīgs, es nekad nebūtu izmantojis, tāpēc ka tie man ir pretīgi un neatbilst manai dabai. Naudai manā dzīvē

nekad nav bijis nekādas lomas ne kā līdzeklim, ne kā mērķim, es neesmu spējīgs rīkoties ar šo ieroci. Apzinoties, cik pazemojoši man un Anelei būtu šī elementa iesaistīšana mūsu attiecībās, mani pārņēma tik drausmīga pretīguma sajūta, ka es jautāju sev: «Vai tiešām tu nepasargāsi sevi no šī pagrimuma? Vai dzersi arī no šī

trauka? Skaties, kā tu krīti arvien zemāk, senāk tev šādi paņēmieni nemaz nebūtu ienākuši prātā, turklāt ar tiem tu varbūt neko nepanāksi, kļūsi tikai pretīgāks pats sev.»

Patiešām — senāk, kad tante dažreiz ierunājās par Kromicka naudas lietām un izteica aizdomas, ka tās nav spožas, man vienmēr bija nepatīkami to dzirdēt.

Pieļaudams, ka viņš kādreiz varētu lūgt no manis palīdzību vai uzaicināt mani piedalīties savos apgrozījumos, apsvēru, ko tad darīšu, un vienmēr nozvērējos kategoriski atteikt kā palīdzību, tā līdzdalību: tik ļoti negribēju, lai manās attiecībās ar Aneli būtu iejaukta nauda. Atceros, ka šai nostājā es redzēju sava rakstura smalkuma un jūtu cildenuma pierādījumu. Bet tagad esmu nonācis tiktāl, ka ķēros pie šī ieroča, it kā es būtu baņķieris, kas visu mūžu karojis ar naudas palīdzību.

Pilnīgi skaidri redzu, ka mana rīcība un manas domas ir sliktākas nekā es pats, un bieži neapzinos, kā tas īsti notiek. Acīmredzot tāpēc, ka nespēju atrast īsto ceļu. Es mīlu cēlu sievieti, mīlu ļoti spēcīgi, bet šī mīlestība veido līkumus un apburtus lokus, kuros bojājas mans raksturs un izgaist pat mana nervu izsmalcinātība. Kad senāk pagrimuma brīžos atmetu nost jebkuru morāli, man vienmēr kaut kas palika... kāda estētiska sajūta, kas palīdzēja atšķirt labu no ļauna. Tagad man nav pat šīs sajūtas, pareizāk, tā manī kļuvusi nevarīga. Ja vienlaikus es vismaz būtu zaudējis ļaunuma apziņu! Bet nē! Tās man netrūkst nekad, tikai tagad tā vairs nedarbojas bremzējoši, bet vienīgi vairo manas ciešanas, izņemot mīlestību uz Aneli, manī nav vietas nekam citam, bet apziņa taču neprasa sev īpašu vietu. Tā mājo i mīlestībā, i naidā, i sāpēs, tāpat kā vēzis mājo slimā organismā.

Kas pats nav atradies šādā stāvoklī, tam nevar būt par to nekādas jēgas. Tiesa, es zināju, ka mīlestības sarežģījumi var sagādāt dažādas ciešanas, bet lāgā neticēju tam.

Nedomāju, ka šīs ciešanas varētu būt tik reālas un neizturamas. Tikai tagad es saprotu starpību starp «zināt» un «ticēt» un pa īstam saprotu franču domātāja vārdus: «Mēs zinām, ka mums jāmirst, bet mēs tam neticam.»

12, jūlijā

Šodien man ir nevienmērīgs pulss un dūc galva, jo notika kaut kas tāds, ko atceroties man trīc katrs nervs kā drudzī.

Diena bija jauka, bet vakars vēl jaukāks; spīdēja pilns mēness. Nolēmām aizbraukt līdz Hofgasteinai, tikai pane Celina palika mājās. Tante, es un Kromickis tūlīt nogājām lejā pie villas dārza vārtiem, Kromickis aizgāja uz Straubingera vasarnīcu pēc ekipāžas, bet mēs ar tanti palikām, gaidot Aneli, kura vēl kavējās villā.

Kad kavēšanās ieilga, aizskrēju pēc viņas un sastapu viņu uz ārējām vītņu kāpnēm, kas no villas otrā stāva veda uz dārzu.

Tā kā mēness apspīdēja villas otru pusi, te bija pilnīga tumsa, tāpēc viņa kāpa ļoti lēni. Kāpnes vijas lejup gandrīz pilnīgi stāvus. Kad viņas kājas atradās vienā līmenī ar manu galvu, es godbijīgi aptvēru tās ar rokām un kāri pieplaku tām ar lūpām. Es labi apzinājos, ka man nāksies smagi ciest par šiem laimes mirkļiem, bet nespēju no tiem atteikties. Turklāt dievs zina, cik godbijīgi manas lūpas skāra šīs mīļas kājas, no kurām nespēju atrauties, un ar kādam ciešanām biju maksājis par šo mirkli. Ja Anele nebūtu man pretojusies, es būtu uzlicis viņas kāju sev uz galvas par zīmi, ka uz visiem laikiem atdodu sevi viņas kalpība un verdzība. Taču viņa tūlīt pakāpās atpakaļ, bet es noskrēju lejā un skaļi iesaucos, lai mani varētu dzirdēt tante, kas stāvēja pie vārtiem;

— Nāk, Anele jau nāk!

Viņai gribot negribot nācās kāpt lejā, ko viņa varēja darīt bez jebkādam bailēm, jo es devos prom. Tai brīdī karietē piebrauca arī Kromickis. Taču Anele, pienākusi pie mums, paziņoja:

— Ļoti lūdzu mani atvainot, es pārdomāju un nolēmu, ka nedrīkstu atstāt māti vienu pašu. Jūs brauciet, es jūs sagaidīšu pie tējas.

— Bet Celina taču jūtas lieliski, — mazliet neapmierināti iebilda tante, — un pati ierosināja šo izbraukumu galvenokārt tevis dēļ.

— Jā, bet...— Anele iesāka.

Te pienāca Kromickis un, uzzinājis, kas par lietu, skarbi pateica:

— Lūdzu, nebojā mums izbraucienu...

Neteikusi ne vārda, Anele tūlīt pēc tantes iesēdās karietē

^Kaut arī biju ļoti satraukts, tomēr ievēroju i Kromicka toni, i Aneles klusējošo paklausību, bet ievēroju galvenokārt tāpēc, ka todien jau no paša rīta Kromicka izturēšanās pret sievu bija vēsāka nekā iepriekš. Acīmredzot tie paši man nezināmie iemesli, kas reiz jau bija atsaldējuši viņu attiecības, sākuši darboties atkal vēl uzstājīgāk. Bet man nebija vaļas par tiem domāt, es vēl pilnīgi atrados to skūpstu iespaidā, kurus nesen biju uzspiedis uz Aneles kājām. Vienlaicīgi izjutu svētlaimi, prieku un bailes, par svētlaimi man bija viss skaidrs, to es izjutu vienmēr, kad pieskāros kaut vai viņas rokai. Bet kas manī radīja prieku?... Tas, ka šī nepielaužamā

un tikumīgā Anele, kā izrādījās, tomēr pilnīgi nespēja pasargāties no manis un šai brīdī droši vien domāja: «Es arī slīdu uz leju, es arī nevaru raudzīties cilvēkiem acīs, nenolaidusi plakstus! Vēl nupat manas kājas skūpstīja cilvēks, kas mani mīl, un es daļēji esmu viņa līdzdalībniece, jo tomēr neiešu pie vīra un neteikšu viņam: «Sodi viņu, bet mani ved prom!»»

Es arī zināju, ka viņa to nevar darīt, lai nesarežģītu mūsu ģimenes attiecības, bet, ja arī varētu, nedarītu to, lai neizraisītu sadursmi starp mani un Kromicki. Un kaut kāda balss man čukstēja ausī: «Kas zina, kuru no mums viņa vairāk baidās sakaitināt!»

Aneles stāvoklis patiešām bija ļoti grūts, un es to izmantoju pilnīgi apzināti, bez sirdsapziņas pārmetumiem, kā karavadonis, kas kaujas laukā izmanto ienaidniekam nelabvēlīgu stāvokli. Es tikai jautāju sev vienu: «Vai tu to darītu, ja zinātu, ka Kromickis sauks tevi par to pie atbildības?» Uz to ar tīru sirdi varēju atbildēt: «Jā!»

— tāpēc uzskatīju, ka visi citi apsvērumi nepelna ievērību.

Nē!... No Kromicka man bail tikai tāpēc, ka viņš var paņemt Aneli un aizvest diezin kurp. Tikai iedomājoties to, mani pārņem izmisums.

Bet tobrīd, sēdot karietē, es vispirms baidījos no Aneles. Kas būs rīt? Kā viņa uzņems manu rīcību? Kā nekaunību vai kā godbijības un dievināšanas izpausmi?

Jutos kā nedarbā pieķerts suns, kas gaida pērienu. Sēdēdams pretī Anelei, brīžos, kad viņas seju apspīdēja mēness, centos izlasīt tajā, kas mani sagaida. Raudzījos viņā tik pazemīgi, biju tik nelaimīgs, ka žēloju pats sevi, un man šķita, ka viņai arī jājūt žēlums pret mani. Bet viņa neskatījās uz mani, tikai uzmanīgi klausījās vai izlikās, ka klausās, ko Kromickis klāsta tantei, bet viņš plaši klāstīja, ko un ka darītu, lai iegūtu milzīgus ienākumus, ja Gasteina piederētu viņam. Tante māja ar galvu, bet viņš atkal un atkal atkārtoja: «Vai ne, ko?» Varēja redzēt, ka grib pārliecināt viņu par savu uzņēmību un spējām no katra graša iztaisīt desmit.

Ceļš uz Hofgasteinu ir izcirsts klintī un visu laiku līkumo gar bezdibeni. Atkarībā

no pagrieziena mēness apgaismoja gan dāmas, gan mūs. Aneles sejā redzēju tikai vieglas skumjas, taču mani ielīksmoja arī tas, ka tā nav barga. Viņa ne reizi nepaskatījās uz mani, bet es sevi mierināju, domādams, ka tad, kad mēness apgaismo mani, bet viņa atrodas ēnā, varbūt arī viņa saka sev: «Tomēr pasaulē neviens tā nemīl mani kā viņš — un tai pašā laikā neviens nav tik nelaimīgs...» Jo tā taču bija.

Mēs abi klusējām. Visu laiku runāja vienīgi Kromickis; viņa vārdi jaucās ar ūdens čalām aizas dibenā, kur plūda upe, un kučiera bieži darbinātās bremzes nepatīkamo džerkstoņu. Šī džerkstoņa drausmīgi kaitināja manus nervus, bet tos tūlīt nomierināja siltā un gaišā nakts. Es jau teicu, ka bija pilnmēness, pacēlies virs kalniem, tas peldēja plašajā telpā, apgaismojot Bokšteinkogla virsotnes, Tišlkara ledājus un Grankogla stāvās nogāzes. Sniegs kalnu virsotnēs dzirkstīja gaišzaļā, metāliskā spožumā, un, tā

kā zemākās nogāzes saplūda kopā ar vakara tumsu vienā pelēkā masā, šķita, ka šie gaišie sniega plankumi karājas gaisā, it kā būtu viegli un nesaistīti ar zemi. Visapkārt valdīja tik burvīgs klusums un tāds miers vēdīja no šiem dusošajiem kalniem, ka neviļus man ienāca prātā dzejnieka vārdi:

Raud tādā brīdī divas sirdis,

Vienotrai piedodot sniedz rokas

Un aizmirstība dziedē mokas... 1

Bet patiesībā Anelei bija jāpiedod man tikai tas, ka es noskūpstīju viņai kājas; ja viņa būtu bijusi svētās tēls un stāvētu baznīcā, pat tad viņai nebūtu tiesību dusmoties un apvainoties par šādu godbijības izpausmi. Nolēmu — ja vajadzēs izskaidroties, es viņai tā arī pateikšu, tam vajag viņu pārliecināt.

Es bieži domāju, ka jūtos dziļi aizvainots par to, ka viņa varbūt tīri neapzināti, nesaucot lietas īstajā vārdā, manu mīlestību uzskata tikai par fizisku kaislību, juteklisku iekāri. Es nenoliedzu, ka tā savērpta no dažādiem diegiem, bet Anele, liekas, nesaprot, ka tajā ir arī ļoti ideālas, gandrīz vai poētiskas mīlestības pavedieni.

Nereti manas fiziskās tieksmes iemieg un es viņu mīlu tikai dvēseliski, tā, kā mums šķiet, ka mēs mīlam agrā jaunībā, pažreiz mans otrais es, kas visu apsver, pārbauda un nereti arī izsmej, man saka: «Es nezināju, ka tu mīli kā students un kā

romantiķis!» Nenoliedzu! Varbūt tas ir smieklīgi, bet tieši tā es mīlu un esmu pārliecināts, ka tās ir patiesas jūtas un ka tieši tāpēc mana mīlestība ir tik visaptveroša un tai pašā laikā skumīga, un, jo vairāk tā mani pārņem un jo vienpusīgāk to vērtē

Anele, jo skumīgāka kļūst.

1Juliuša Slovacka dzejolis.

Arī šī izbrauciena laikā bija tieši tāds brīdis, kad manas kaislības snauda un es garā teicu Anelei: «Vai tu domā, ka manā dvēselē neskan ideālas stīgas? Šobrīd pat es tevi mīlu tā, ka tu vari pieņemt un tev ir jāpieņem manas jūtas, un būs žēl, ja tu tās atraidīsi, jo pati neko nezaudētu, bet mani izglābtu. Es tad pateiktu sev: lūk, tā ir mana pasaule, lūk, robežas, kurās man atļauts dzīvot, — un man būtu vismaz kaut kas, un es censtos pārveidot savu dabu, pāriet tavā ticībā un turēties pie tās visu mūžu.»

Man šķita, ka Anele var pieņemt un viņai jāpieņem šāda vienošanās, pēc kuras mēs abi salabsim un nomierināsimies. Es apņēmos viņai to pateikt un izskaidrot, bet, kad mēs zināsim, ka mūsu dvēseles uz visiem laikiem pieder viena otrai, pēc tam varēsim pat izšķirties un aizbraukt katrs uz savu pusi. Manī radās neatvairāma cerība, ka viņa piekritīs šādai norunai, jo sapratīs, ka citādi mums nav iespējams dzīvot.

Pulkstenis bija deviņi, kad mēs iebraucam Hofgasteinā. Ciematā jau valdīja miers, pie viesnīcām neredzēja nevienas ekipāžas, mājas grima tumsā. Gaišoja tikai iebraucamo namu logi, un pie Megera jodelēja dažas visai atzīstamas vīriešu balsis.

Kad mēs pieturējām, es izkāpu no karietes, lai uzaicinātu dziedātājus pakoncertēt mums ārpusē, taču izrādījās, ka tie nav vietējie cieminieki, bet kādi alpīnisti no Vīnes, kuriem bija neērti piedāvāt samaksu. Es nopirku divus — ēdelveisu un vēl kādu Alpu puķu pušķus. Atgriezies pie karietes, vienu pasniedzu Anelei, otru it ka nejauši atraisīju vaļā, tā ka izirušās puķes nokrita viņai pie kājām.

— Lai paliek turpat, — es teicu, redzēdams, ka viņa taisās tās uzlasīt.

Un aizgāju pēc trešā pušķa tantei. Tuvojoties karietei, izdzirdu Kromicka teikumu:

— Arī te Hofgasteinā varētu gūt simtprocentīgu peļņu ja atvērtu otru labierīkotu kūrzāli.

— Tu mūžīgi par vienu un to pašu? — es viņam mierīgi jautāju.

Šī jautājuma nolūks bija pateikt Anelei: «Skaties, ka visa mana būtne tiecas tikai pēc tevis, viņš, sēdēdams te blakus, doma tikai par naudu, — salīdzini mūs abus!»

Esmu gandrīz pārliecināts, ka viņa saprata mani.

Atpakaļceļā vairākkārt mēģināju uzsākt sarunu, bet ne reizi man neizdevās iesaistīt tajā Aneli. Kad apstājāmies pie mūsu villas vārtiem, Kromickis ar dāmām devās augšā, es paliku, lai samaksātu braucējam. Kad es arī iegāju māja, Aneles vairs nebija pie tējas galda. Tante man pateica, ka viņa jutusies nedaudz nogurusi un tūlīt devusies gulēt. Ārkārtīgi uztraucies sāku sev pārmest, ka nomoku viņu. Patiesi mīlošam cilvēkam nav nekā neciešamāka par apziņu, ka viņš dara ļaunu mīļotajai būtnei. Teju dzērām klusēdami, jo tante bija miegaina. Kromickis arī likās satraukts, bet es mocījos arvien vairāk. Lai kam, domāju, viņa būs ļoti ņēmusi pie sirds manu uzvešanos. Viņa visā saredz ļaunu. Jutu, ka rīt viņa vairīsies no manis, uzskatot, ka esmu pārkāpis mieru, ko mēs noslēdzām savā starpā. Šīs domas manī viesa bailes, un es nolēmu rīt braukt, pareizāk, bēgt uz Vīni, pirmkārt, tāpēc ka baidījos no Aneles, otrkārt, gribēju sastapt Hvastovski, bet, treškārt, nācu pie slēdziena — un tikai dievs vien zina, cik rūgts tas bija, — ka tomēr būs labāk atbrīvot viņu no manas klātbūtnes un ļaut viņai kaut pāris dienu atpūsties.

15. jūlijā

Vesela virkne dažādu notikumu un gadījumu! Nezinu, ar ko sākt, jo pēdējie iespaidi ir paši spilgtākie. Vēl nekad man nebija tik skaidra pierādījuma, ka Anele tomēr nav vienaldzīga pret mani, Man jāpiespiežas, lai es varētu ievērot notikumu secību. Tagad esmu gandrīz pārliecināts, ka Anele pieņems manus miera noteikumus.

Brīžiem man reibst galva. Bet es saņemšos un rakstīšu visu pēc kārtas — no paša sākuma.

Biju Vīnē. Atgriezos šovakar. Atvedu dažas ziņas, par kurām parunāšu ar tanti.

Sastapu Hvastovski un aprunājos ar viņu. Cik viņš uzņēmīgs puisis!... Klīnikā

strādā kā vērsis, raksta populārus sacerējumus par higiēnu, kurus viņa brālis grāmattirgotājs izdos nelielās dažu grašu burtnīciņas; aktīvi darbojās dažādās medicīniskās un nemedicīniskās biedrībās un vēl prot atrast laiku jautrai, varbūt pārāk jautrai uzvedībai Kertnera ielas kvartālos. Es patiešām nezinu, kad šis cilvēks guļ. Un šis bestija vēl izskatās kā īsts tirgus cīņu Herkuless. Kāda dzīvības spēka pārpilnība viņā kūsāt kūsā!

Bez aplinkiem pastāstīju viņam, kādā nolūkā esmu ieradies Vīnē.

— Nezinu, vai jums ir zināms, — teicu, — ka man un tantei pieder prāvs kapitāls, mums nav jāspekulē, bet, ja šo naudu izdotos ieguldīt kādā uzņēmuma, kas dod krietnu peļņu, šī peļņa paliktu mūsu zemē. Iespējams, ka mēs varētu palīdzēt panam Kromickim, — būtu divkāršs labums. Vaļsirdīgi sakot, viņš pats kā cilvēks mums ir diezgan vienaldzīgs, bet, tā kā esam kļuvuši radinieki, labprāt palīdzētu viņam vairot savu bagātību, zināms, ja būtu pārliecināti, ka paši necietīsim zaudējumus.

— Un jūs gribētu zināt, kā viņam veicas?

— Pilnīgi pareizi. Viņš, protams, lolo vislabākās cerības, un es nešaubos, ka tic tām. Jautājums tikai, vai viņš nemaldās. Tāpēc, ja brālis jums kaut ko rakstījis, neprasot paturēt to slepenībā, lūdzu, pastāstiet man un palūdziet, lai viņš atraksta man pats un sīki pastāsta par viņa darījumiem. Tante paļaujas uz jūsu brāļa labvēlīgo attieksmi pret sevi, jo jums taču ar viņu senāki sakari nekā Kromickim.

— Labi, es to pateikšu brālim, — dakteris atbildēja.

— Viņš man kaut ko rakstīja, bet es vairs neatceros, ko, jo mani tas maz interesēja.

To teicis, viņš sāka meklēt uz galda brāļa vēstuli starp daudzām citām vēstulēm, drīz atrada un sāka lasīt balsī:

— Es te aiziešu bojā. Sieviešu maz, bet izskatīgu pat uz svētkiem neatradīsi…

Iesmējies piebilda!

— Nē, tas nav tas! Viņam būtu lieliskas iespējas Vīnē!...

Un, apgriezis lapu, pasniedza to lasīt man. Es tur atradu tikai dažus teikumus par to, kas mani interesēja.

Ar naftu mēs iekritām. Ar Rotšildu nav iespējams cīnīties, bet Kromickis saķērās ar viņu. Kaut kā izkūlāmies, bet ar prāviem zaudējumiem. Tagad milzu naudu ieguldījām piegādēs un dabūjām monopolu, kas sola vai nu miljoniem rubļu peļņas, vai arī cietumu. Viss atkarīgs no pušu labās gribas. Mēs cenšamies visu darīt godprātīgi tāpēc izredzes nav sliktas. Vajadzīga tikai nauda un atkal nauda, jo mums maksā noteiktos termiņos, bet piegādātāji no mums prasa maksu tūlīt un turklāt bieži dod sliktu materiālu. Tagad viss gulstas uz maniem pleciem...

— Nu tad mēs viņam iedosim naudu, — es teicu, beidzis lasīt.

Braucot atpakaļ uz Gasteinu, es par to daudz domāju — un manī ierunājās cildenāki instinkti. «Kas būs — būs,» es domāju, «bet pagaidām vai nebūtu vienkāršāk un godīgāk palīdzēt Kromickim, nevis grūst viņu postā? Anele taču prastu novērtēt šādu rīcību, un mana nesavtība viņu aizkustinātu, bet nākotni lai izšķir liktenis.»

Padomājis dziļāk, es pārliecinājos, ka arī šais manos cildenajos pamudinājumos netrūkst egoisma. Es paredzēju, ka, dabūjis naudu, Kromickis tūlīt aizbrauks no Gasteinas un atbrīvos mani no visām mokām, kādas man sagādā viņa atrašanās blakus Anelei. Anele paliks viena iepretī manai mīlestībai — pateicīga man par palīdzību sarūgtināta, bet varbūt arī noskaitusies uz Kromicki kaut vai par to, ka viņš pieņēma manu palīdzību. Man šķita ka šāds stāvoklis paver jaunas izredzes. Bet vispirms gribējās tikt vaļā no Kromicka par katru cenu.

Visu ceļu tik aizrautīgi domāju par savām attiecībām ar Aneli, ka pat neievēroju, kā sasniedzām Lendgasteinu Šeit ieraudzīju daudz ievainotu un nogalinātu cilvēku, kas bija cietuši Cellamzē sānlīnijās vilciena katastrofā, bet tiklīdz iesēdos karietē, iespaids, ko bija radījušas brūces un asinis, izgaisa bez miņas — un es atkal domāju tika par savām attiecībām ar Aneli, Jutu, ka tajās kaut kas jāizmaina, ka noteikti kaut kas jādara, citādi mūs abus sagaida bēdīgs gals; bet kas jādara? Skaidrs bija tika viens: viņa moka un bendē mani, bet es — viņu, jo, kad es tiecos iegūt visu, bet viņa nedod nekā, starp mums rodas tāda plaisa, tāda drāma, ka viņai labāk būtu mesties Ahas ūdenskritumā, bet man kopā ar visu karieti un zirgu iegāzties bezdibenī. Turklāt esmu nācis pie pārliecības, ka pat tāda precēta sieviete, kas saglabā uzticību vīram, nevar izvairīties no smagām iekšējām nesaskaņām, ja viņā iemīlas svešs vīrietis. Kaut arī Anele man nekad nav izradījusi ne mazāko piekāpšanos, bet es tomēr šad tad skūpstu viņai rokas un kājas, viņa spiesta klausīties manas atzīšanās, viņai daudz kas jāslēpj no mātes un vīra, jāuzmanās, jāseko sev un man, nekad nezinot, ko es vēl varu atļauties. Dzīve šādos apstākļos mums kļūst neiespējama. Tas ir jāizbeidz!

Beidzot man šķita, ka esmu atradis izeju. Lai Anele, es domāju, samierinās ar manām jūtām, atzīst tās; lai viņa man pasaka: «Esmu tava! Ar sirdi un dvēseli piederu un mūžīgi piederēšu tev. Bet vairāk neko neprasi! Ja tu tam piekrīti, mūsu dvēseles ar šo mirkli ir salaulātas.»

Un, protams, es sevī apsolījos piekrist. Iztēlojos, kā pasniegšu viņai roku un pateikšu: «Ņemu tevi un apsolos, ka vairāk no tevis nekā neprasīšu, ka mūsu attiecības būs un paliks tīri godīgas un tomēr es šo mūsu savstarpējo solījumu uzskatīšu par laulību, bet tevi — par savu sievu.»

Vai šāda vienošanās bija iespējama, un vai tā izbeigtu manas mokas? Man tā

nozīmētu manu tieksmju un cerību drausmīgu ierobežojumu, bet radītu savu patstāvīgu pasauli, kurā Anele nedalīti piederētu man. Turklāt tā likumdarītu manu mīlestību, bet tas man bija tik svarīgi, ka biju gatavs atdot visu, lai tikai Anele to atzītu. Tas pierāda, cik ļoti mīlu šo sievieti un cik ļoti vēlos, lai viņa kaut kādā veidā piederētu man.

Jā! Es jau esmu tiktāl pārvērties, tiktāl pielāgojies, ka par šo maksu biju gatavs pieņemt jebkurus ierobežojumus.

Tāpēc neatlaidīgi domāju tikai par to, vai Anele piekritīs.

Un man šķita, ka viņai vajadzētu piekrist.

Es jau iepriekš dzirdēju, kā stingri un uzstājīgi viņai saku: «Ja tu patiešām mani mīli, padomā pati — vai nav vienalga, vai tu to pasaki man vai ne? Kas var būt cildenāks un svētāks par to mīlestību, kādu es prasu no tevis? Es jau tāpat esmu atdevis tev savu dzīvi, tāpēc ka citādi nevaru; tad nu pavaicā savai sirdsapziņai — vai tu nedrīksti pieņemt pat to? Tās taču ir Dantes un Beatričes attiecības. Tā nav aizliegts mīlēt pat eņģeļiem. Tu būsi man tik tuva, cik vien tuva var būt viena dvēsele otrai dvēselei, un reizē tik tāla, it kā dzīvotu pašā augstākajā šo kalnu virsotnē. Ja tā ir debesīga mīlestība, ja parasti cilvēki uz to nav spējīgi — jo vairāk tu to nedrīksti atraidīt, jo, pieņemot to, tu izglābsi mani, bet pati paliksi balta kā sniegs, iegūsi dvēseles mieru un tik daudz laimes, cik vien šai pasaulē ir iespējams iegūt.»

Un patiesi jutu, ka esmu spējīgs uz šādu gandrīz mistisku mīlestību, kas tic, ka no mirstīgas zemes kūniņas var izšķilties nemirstīgs tauriņš, kurš, atrāvies no zemes dzīves apstākļiem, lidinās no planētas uz planētu, kamēr saplūst ar vispasaules dvēseli. Pirmo reizi man ienāca prātā, ka es un Anele kā miesīgas būtnes varam izbeigties, bet mūsu mīlestība var mūs pārdzīvot, saglabāties un kļūt par mūsu nemirstību. «Kas zina,» es domāju, «vai tas nav vienīgais nemirstības veids,» — jo skaidri jutu, ka manā mīlestībā ir kaut kas mūžīgs, kas nepakļaujas parādību mainīgumam Lai spētu tā just un domāt, vajag ļoti stipri mīlēt un turklāt būt nelaimīgam, bet varbūt arī atrasties uz neprāta robežas.

Pie neprāta robežas es laikam vēl neesmu nonācis, bet arvien biežāk grimstu misticismā un nekad nejūtos tik laimīgs kā tais brīžos, kad it kā izgaistu, izplūstu, zaudēju savu «es» un nespēju to atrast. Un es saprotu, kāpēc tā ir. Mana sašķeltība, mana mūžīgā paškritika sagrāva visus manus dzīves pamatus un sagandēja to relatīvo laimi, kādu var dot šie pamati. Turpretī tais novados, kuros siloģismus aizstāj sajūtas un parādības, manai kritikai nav ko darīt — un es atpūšos, gūstot ārkārtīgu atvieglojumu.

Tā es atpūtos, tuvojoties Gasteinai. Redzēju sevi un Aneli garīgi salaulātus, nomierinājušos. Jutos lepns, iedomājoties, ka tomēr pratu izrauties no apburtā loka un ka atradu iespēju, kā kļūt laimīgam. Biju pārliecināts, ka Anele ar prieku sniegs man savu mīļo rociņu šādam kopīgam ceļojumam.

Pēkšņi es atjēdzos kā no sapņa, ieraudzījis, ka mana roka notraipīta ar asinīm.

Izrādījās, ka šai karietē pirms tam vesti vilciena katastrofā cietušie ievainotie. Krokās sēdekļa galos bija daudz sarecējušu asiņu, ko kučieris nebija ievērojis un noslaucījis.

Savā misticismā es vēl neesmu aizgājis tik tālu, ka ticētu pārdabisku spēku līdzdalībai cilvēku dzīvē — sevišķi ar dažādām zīmēm, brīdinājumiem un pareģojumiem. Bet, kaut arī pats neesmu māņticīgs, labi protu iejusties māņticīga cilvēka domu gaitā un līdz ar to uzminēt to, kas tai vai citā notikumā ir dīvains. Šobrīd dīvains bija, pirmkārt, tas, ka tai pašā karietē, kurā nupat gara acīm biju skatījis jaunas dzīves ainas, īsi pirms tam varbūt izdzisa kāda cita cilvēka dzīve un, otrkārt, ka par saticību un mieru domāju ar asiņainām rokām. Šādas sagadīšanās katrā nervozā cilvēkā var radīt ja ne baigu priekšnojausmu, tad šādu noskaņu un mest drūmu ēnu uz visu viņa domu gaitu.

Tas pats, bez šaubām, būtu noticis arī ar mani, ja netālu no Vildbādes, kur mēs pašreiz braucām kalnā, mums pretī nebūtu gadījusies kariete, kas pilnā sparā traucās lejup. «Atkal var notikt negadījums,» es nodomāju, «pa šo stāvo ceļu jābrauc ar vislielāko piesardzību.» Bet tieši tai mirklī šīs karietes kučieris tik spēcīgi nobremzēja 182

riteņus, ka viņa zirgi gandrīz sāka iet soļos. Pēkšņi ārkārtīgi pārsteigts šai karietē

ieraudzīju tanti un Aneli, kuras, ieraudzījušas mani, iesaucās: — Viņš! Viņš! Leon!

Leon! — Vienā mirklī biju pie viņām. Tante abām rokām apskāva mani ap kaklu, atkārtojot: — Paldies dievam! Paldies dievam! — tik strauji elpodama, it kā kājām būtu skrējusi no pašas Vildbādes. Anele satvēra manu roku un nelaida to vaļā. Pēkšņi viņas sejā parādījās šausmas.

— Tu ievainots!

Sapratis, kas viņu sabaidīja, es tūlīt paskaidroju:

— Nemaz! Es tur nemaz nebiju. Roka notraipīta ar asinīm karietē, kurā bija vesti ievainotie.

— Tu nemelo? Nemelo? — tante jautāja.

— Ne mazākā mērā.

— Kāds vilciens tad sasitās?

— Cellamzē.

— Ak dievs! Ak dievs! Bet telegrammā bija teikts, ka Vīnes. Es gandrīz nomiru.

Ak dievs, kāda laime! Paldies dievam! Paldies dievam!

Tante sāka slaucīt sviedrus no pieres. Anele bija bāla kā audekls. Beidzot atlaidusi manu roku, viņa novērsa seju, lai es neredzētu trīcošās lūpas un asaras acīs.

— Bijām vienas pašas mājās, — tante stāstīja. — Kromickis ar beļģiešiem bija aizgājis uz Nasfeldu, Te atnāk saimnieks un sāk stāstīt par vilciena katastrofu. Es zināju, ka tu šodien atgriezies, tāpēc vari iedomāties, kas ar mani notika! Tūlīt aizsūtīju saimnieku pēc karietes, krietnā Anele negribēja mani vienu laist. Ak, ko mēs vēl nupat pārdzīvojām! Bet dievs ir žēlīgs, tikām cauri tikai ar bailēm ... Vai ievainotos redzēji?

Es noskūpstīju roku tantei un Anelei, pēc tam sāku stāstīt, ko biju redzējis Lendgasteinā. Izrādījās, ka kūrmājai adresētajā telegrammā bijis rakstīts:

«Lendgasteinā daudz ievainoto un nogalināto.» No tā visi izsecināja, ka katastrofa notikusi uz Vīnes—Zalcburgas līnijas. Stāstīju ļoti nesakarīgi, tāpēc ka man galvā

bija tikai priecīgas domas: par to, ka Anele nebija palikusi gaidīt mājās, kamēr atgriezīsies tante, bet kopā ar viņu braukusi satikt mani. Vai viņa to darīja tikai tantes dēļ? Es biju pārliecināts, ka ne. Redzēju viņas uztraukumu un apjukumu, viņas izbailes, kad ieraudzīja asinis uz manas rokas, viņas atplaukušo, priekā starojošo seju, kad izrādījās, ka neesmu pat bijis katastrofas tuvumā; redzēju, ka viņa vēl arvien bija saviļņota un gatava raudāt no laimes. Un noteikti apraudātos, ja es šai brīdī paņemtu viņas rokas un pateiktu, ka mīlu, un domāju, ka šoreiz viņa neizrautu tās. Un, kad tas man kļuva skaidrs kā diena, es nolēmu, ka pienācis gals manām mokām, ka no šī

brīža mana dzīve krasi pārvērtīsies un sāksies pilnīgi jauns posms. Es pat nemēģinu aprakstīt, ko pārdzīvoju un kāds prieks pārpildīja man krūtis. Lāgiem uzmetu viņai pa skatieniem, kuros centos izteikt visu savu mīlestību, bet viņa man smaidīja. Pamanīju, ka viņa ir bez cimdiem un mēteļa. Laikam uztraukumā un steigā aizmirsusi uzvilkt.

Tā kā metās jau vēsi, ietinu viņu savā mētelī. Sākumā viņa negribēja ņemt, bet tante lika viņai to paturēt.

Kad mēs ieradāmies villā, pane Celina saņēma mani tik sirsnīgi, it kā manas nāves gadījumā Anele nekļūtu Plošovsku bagātības vienīgā mantiniece. Tik cildenas un godīgas sievietes pasaulē ir liels retums. Bet par Kromicki es negalvoju, vai viņš pēc atgriešanās no Nasfeldas, uzzinājis par šo notikumu, klusi nenopūtās un nepadomāja, ka pasaulē nekas neizmainītos, ja tajā pietrūktu Plošovsku.

Viņš atgriezās noguris un saīdzis, stāstot par beļģiešiem, Antverpenes kapitālistiem, ar kuriem bija sapazinies un aizbraucis uz Nasfeldu. Kromickis vairākas reizes nosauca viņus par idiotiem, tāpēc ka viņi apmierinās tikai ar trim procentiem peļņas no saviem kapitāliem. Pēdīgi promejot viņš man pateica, ka rīt gribot ar mani aprunāties par svarīgu lietu. Agrāk tas mani būtu uztraucis, tagad es domāju, ka tas droši vien būs kāds finansiāls priekšlikums. Es būtu viņu tūlīt uzaicinājis uz šo sarunu, bet gribēju palikt viens ar savām domām, ar savu laimi, ar savu Aneli sirdī un dvēselē... Paspiedu viņai roku un novēlēju labu nakti kā cilvēks, kurš mīl, un viņa man atbildēja ar tikpat dedzīgu spiedienu, Vai tu jau patiešām esi mana?

16. jūlijā

Šorīt, tikko biju saģērbies, manā istabā ienāca tante un sasveicinājusies bez kāda ievada teica:

— Zini, tavā prombūtnē Kromickis mani uzaicināja iesaistīties viņa darījumos.

— Un ko tu viņam atbildēji?

— Kategoriski atteicu. Pateicu: mīļais draugs, man, paldies dievam, pietiek, bet Leons pēc manas nāves būs viens no bagātākajiem cilvēkiem Polijā. Kāpēc mums izaicināt likteni un mesties kaut kādās avantūrās? Ja tu ar saviem darījumiem ceri nopelnīt miljonus, pelni tos sev, ja cietīsi zaudējumus — kāpēc mums tie jācieš kopā

ar tevi? Es šais jautājumos esmu galīga nepraša un neesmu paradusi jaukties darīšanās, par kurām man nav nekādas jēgas. Vai pareizi teicu?

— Ļoti pareizi.

— Tieši par to es gribēju ar tevi parunāt un esmu priecīga, ka tu arī esi tādās pašās domās. Viņš, redzi, mazliet apvainojās par to, ka es viņa darījumus nosaucu par avantūrām, un sāka klāstīt man savas nākotnes izredzes un sīki skaidrot par tām savām piegādēm. Ja tas viss ir tiesa, tad patiešām var nopelnīt miljonus, — un es viņam novēlu, lai nopelna. Bet tūlīt arī pajautāju: ja tev tik labi veicas, kam tev vajadzīgi līdzdalībnieki?... Viņš paskaidroja: jo vairāk ieguldīšot naudas, jo lielāka būšot peļņa, tur visu izšķirot nauda, ka viņš labāk gribētu dalīt peļņu ar savējiem nekā

ar svešiem. Es viņam pateicos par radnieciskām jūtām, bet paliku pie sava lēmuma.

Redzēju, ka viņam tas ļoti nepatika. Sāka sūroties, ka pie mums neviens nekā

nesaprotot no komerciāliem darījumiem, visi tikai tērējot to, ko mantojuši. Bez aplinkiem man pateica, ka tas esot grēks pret sabiedrību, par ko es, zināms, sadusmojos. Mīļais draugs, teicu, es, kaut arī saimniekoju kā daždien sieviete, taču nezaudēju ne grasi, gluži otrādi, vēl pavairoju savu bagātību, bet, ja kādam klājas runāt par grēkiem pret sabiedrību, tad ne jau nu tev, tāpēc, ka pārdevi Gluhovu.

Gribēji dzirdēt patiesību, še, saņem! Ja tu nebūtu pārdevis Aneles muižu, es tev vairāk uzticētos. Par taviem darījumiem ne tikai es neko nezinu, bet tie ir tumši visiem, tikai viens man ir skaidrs: ja tie patiešām būtu tik labi, kā tu runā, tad tu līdzdalībniekus nemeklētu un tā neapvainotos par manu atteikumu. Tu tos meklē

tāpēc, ka tie tev ir vajadzīgi, taču arī pašreiz nebiji ar mani atklāts, man tas nepatīk,

— Un ko viņš?

— Viņš atbildēja, ka vispirms nesaprotot, kāpēc tikai viņš tiek vainots par Gluhovas pārdošanu. Gluhovu zaudējuši tie, kuru nevarības, nemākulības, vieglprātības un izšķērdības dēļ tās pārdošana kļuvusi neizbēgama. Anelei, izejot pie viņa, bijuši tikai parādi. Viņš paglābis tik daudz, cik neviens cits nebūtu spējis paglābt, un par to pateicības vietā saņemot pārmetumus un... pagaidi — kā viņš to pateica? ... un patētisku deklamāciju.

— Tas nav tiesa, — es iestarpināju, — Gluhovu varēja glābt!

— Es arī viņam pateicu to pašu un piebildu, ka Gluhovas izpirkšanai būtu aizdevusi naudu. «Varēji,» teicu, «pirms pārdošanas uzrakstīt dažus vārdus Anelei, lai viņa parunā ar mani, un, dieva vārds, es ne mirkli nebūtu vilcinājusies... Bet tā ir tava sistēma — rīkoties tā, lai neviens nekā nezina. Visi ticējām taviem miljoniem un tikai tāpēc nepiedāvājām palīdzību.» Viņš ironiski iesmējās. «Anele,» viņš teica, «ir pārāk lepna kundze un pārāk ideāla būtne, lai pazemotos līdz tādiem sīkumiem kā

naudas lietas vai rūpes par vīra interesēm. Tagad pat divas reizes viņu lūdzu, lai parunā ar jums par līdzdalību, un abas reizes kategoriski atteicās. Bet par Gluhovas glābšanu tagad viegli runāt, kad vairs nav iespējas palīdzēt. Spriežot pēc jūsu šodienējā atteikuma, man ir pamats domāt, ka ar Gluhovas glābšanu arī būtu bijis tāpat.»

Es sāku klausīties ar interesi, jo tagad man kļuva skaidri Kromicka un Aneles nesaskaņu iemesli, bet tante turpināja:

— Kā es to izdzirdu, tā pateicu: «Redzi, mans mīļais, cik tu esi nepatiess, sākumā

tu teici, ka meklē manu līdzdalību tikai tāpēc, lai iegūst savējie, nevis sveši ļaudis, bet tagad izrādās, ka tā nepieciešama tev pašam.» Viņš — attapības viņam patiešām netrūkst — atbildēja, ka šādos darījumos jāiegūst abām pusēm un esot dabiski, ka viņš arī ieinteresēts, lai varētu rīkoties ar pēc iespējas lielāku kapitālu, jo ar finansiāliem darījumiem esot tā: jo plašāks to vēriens, jo tie drošāki. «Un vispār,»

viņš piebilda, «apprecēdams Aneli bez pūra, es cerēju, ka radi man palīdzēs vismaz tais gadījumos, kad šī palīdzība izdevīga viņiem pašiem.» Bija briesmīgi nikns, bet sevišķi saskaitās, kad viņam atbildēju, ka Anele nebūt nav bezpūra sieva, jo es viņai novēlēšu mūža renti.

— Tā arī pateicāt?

— Jā. Pateicu visu, kas man bija uz sirds. Ka Aneli mīlu kā pašas bērnu un tāpēc, lai viņu nodrošinātu, novēlēšu viņai nevis kapitālu, bet renti. «Kapitāls,» teicu,

«varētu izputēt tavos darījumos, kuri diezin kā vēl veiksies, bet rente vismaz nodrošinās Anelei pārtikušu dzīvi. Ja jums būs bērni,» teicu, «viņi saņems ari kapitālu, bet tikai pēc Aneles nāves — tā ir mana galvenā palīdzība, taču esmu gatava sniegt ari sīkākus pakalpojumus.»

— Un ar to jūsu saruna beidzās?

— Gandrīz. Es redzēju, ka viņš ir drausmīgi noskaities. Man liekas — viņu sadusmoja vēl arī tas, ka Anelei novēlu renti, nevis kapitālu, no kā viņš varēja secināt, cik ļoti maz ticu viņa darījumiem. Promejot pateica, ka mēģināšot dabūt līdzdalībniekus starp svešiem cilvēkiem, kuri būšot pretimnākošāki un saprotošāki.

Es pacietīgi uzklausīju šos pārmetumus. Vakar viņš aizbrauca ekskursijā ar beļģiešiem, bet atgriezās saīdzis. Laikam gribēja viņus iesaistīt savos darījumos, bet nekas neiznāca. Zini, Leon, ko es tagad domāju? Ka viņa stāvoklis ir ļoti slikts, ja viņš tik drudžaini meklē līdzdalībniekus. Un jāsaka, ka šī doma man neliek miera, jo, ja tiešām tā ir, tad vienkārša piesardzība neļauj saistīties ar viņu, bet vēl vienkāršāks radinieku pienākums prasa palīdzēt viņam kaut vai Aneles dēļ. Tieši par to es gribēju ar tevi parunāt.

— Viņa darījumi nav tik bezcerīgi, kā jums šķiet, — es atbildēju.

Un pastāstīju, ko biju uzzinājis no daktera Hvastovska. Pateicu, ka jau sen no paša Kromicka izturēšanās esmu nopratis, ka viņam vajadzīga nauda, ko viņš visur meklē, un ka daļēji tieši tāpēc braucu uz Vīni. Tante bija tā sajūsmināta par manu atjautību un taktiku, ka, staigājot pa istabu, sāka runāt pati ar sevi, atkal un atkal pusbalsī iestarpinādama: «Ģeniāls visās lietās...» — beidzot paziņoja, ka visu šo jautājumu uzticot man un darīšot tā, kā es izlemšu.

To teikusi, viņa nokāpa lejā, bet es vēl izskatīju savas vakardienas piezīmes un pēc pusstundas arī sekoju viņas piemēram. Visi sēdēja pie tējas galda, bet es no pirmā

acu uzmetiena nopratu, ka atkal noticis kaut kas neparasts: Anelei bija izbijusies sejas izteiksme, panei Celinai — sāpīga, bet manas tantes godīgā seja kvēloja dusmās.

Vienīgi Kromickis šķietami mierīgi lasīja avīzi, bet izskatījās sapīcis un tik novārdzis kā pēc slimības.

— Vai tu zini, — tante teica, rādot uz Aneli, — ko šī nebēdne man pateica tūlīt pēc labrīta?

— Nezinu, — es atbildēju, sēžoties pie galda.

— Ne mazāk un ne vairāk kā tikai to, ka pēc pāris nedēļām, ja vien ļaus Celinas veselība, braukšot ar vīru uz Odesu vai vēl tālāk.

Ja šai mirklī galdā būtu iespēris zibens, es nejustos tik pārsteigts un izbrīnījies.

Pirmajā mirklī man pilnīgi sastinga sirds.

Es paraudzījos uz Aneli, kura nosarka tā, it kā būtu pieķerta kādā nedarbā; pēc tam pajautāju:

— Ko? Uz kurieni? Kāpēc?

— Plošovā viņas mani apgrūtinot, saproti, — mēdīdama Aneli, stāstīja tante, —

negribot būt man par slogu. Redzi, cik žēlīgas! Laikam domā, ka man patīk vientulība un ka tad, kad tev labpatiksies aizbraukt no Plošovas un vecumdienās palikšu šeit viena starp četrām sienām, — ka tad man būs veselīgāk un jautrāk... Esot sprieduši par to visu nakti, kad labāk būtu bijis gulēt.

Tante sadusmojās vēl vairāk un, griežoties pie Kromicka, jautāja:

— Vai tu vadīji šo apspriedi?

— Nebūt ne, — Kromickis atbildēja, — mani pat nepieaicināja; bet, tā kā

acīmredzot mana sievas kundze grib aizbraukt arī tāpēc, lai būtu tuvāk pie manis, esmu viņai ļoti pateicīgs par šādu lēmumu.

— Tas vēl tikai projekts... — Anele atsaucās.

Aizmirsis visu piesardzību, vēl arvien skatījos uz viņu, bet viņa neiedrošinājās pat pacelt acis, un tas vēl vairāk pārliecināja mani, ka šī nodoma galvenais iemesls esmu es. Man trūkst vārdu, lai aprakstītu, ko pārdzīvoju tai brīdī, kāds nāves rūgtums pārpildīja manu sirdi. Anele labi zināja, ka es dzīvoju tikai viņai, tikai pateicoties viņai, ka visas manas domas pieder viņai, visa, ko es daru, mērķis ir viņa, ka viņa man ir dzīvības vai nāves jautājums, — un tomēr mierīgi nolēma aizbraukt. Vai es nonīkšu vai sadauzīšu galvu pret sienu — par to viņa nepadomāja. Tas viņu neinteresēja. Odesā viņai būs mierīgāk, neviens neķepurosies acu priekšā kā vabole uz kniepadatas, neviens neskūpstīs viņai kājas, nesatrauks viņas tikumīgo sirdsapziņu 186

— un tas patiesībā ir viss, kas viņai vajadzīgs. Vai drīkst šaubīties, ja lielisku mieru var iegūt par tik niecīgu cenu kā rīkles pārgriešana kādam cilvēkam!

Tūkstoši šādu domu jaucās man galvā, uz lūpām kņudēja indīgi vārdi. «Tu esi tikumīga un tāda arī paliksi,» sevī sacīju Anelei, «bet tikai tāpēc, ka tev nav sirds. Ja suns būtu tā pieķēries tev, kā esmu pieķēries es, tu viņam kaut ko būtu devusi pretī.

Bet man nepiekāpies ne par sprīdi, neizrādīji ne kripatiņu žēlastības, nedevi itin neko, bet atņēmi visu, ko vien varēji atņemt. Ja varētu, atņemtu man pat iespēju tevi redzēt, kaut arī būtu pārliecināta, ka, neredzot tevi, man izdzistu acis uz visiem laikiem.

Tagad beidzot tevi saprotu, tagad zinu, ka tava nepielūdzamība tieši tāpēc ir tik liela, ka tava sirds ir tik maza. Tu esi auksta, nejūtīga sieviete, bet tava tikumība nav nekas cits kā pārmērīgs egoisms, kas vairāk par visu grib saglabāt mieru un šī miera dēļ

gatavs upurēt visu.»

Pa visu brokasta laiku nepateicu neviena vārda. Aizgājis pēc tam uz savu istabu, saķēru galvu un sāku apsvērt stāvokli. Manās nogurušajās un sāpīgajās smadzenēs joprojām jaucās tikai rūgtas domas. Sievietes ar mazu sirdi bieži vien ir nepielūdzamas savas mietpilsoniskās tikumības dēļ. Gluži kā tādi veikalnieki viņas vispirms grib, lai būtu kārtībā viņu izdevumu un ieņēmumu grāmatas. Viņas baidās mīlestības, tāpat kā filistrs baidās ielas nekārtību, kara, eksaltētās galvās radušos augstu vārdu, pārdrošu domu, nodomu un projektu. Vispirms viņam vajadzīgs miers, jo tikai miera apstākļos var droši un sekmīgi tirgoties. Viss, kas atkāpjas no parastās godprātīgās un šabloniskās dzīves mērauklas, ir ļaunums un pelna prātīgu cilvēku nicinājumu. Tikumībai ir savas virsotnes un savi bezdibeņi, bet ir arī savi pliekani līdzenumi. Mani tagad tirda ārkārtīgi sāpīgs jautājums: vai Anele nepieder pie šādām pliekani tikumīgām sievietēm, kuras grib, lai viņu dzīvē valdītu nevainojama veikalnieciska kārtība, un atvaira mīlestību tāpēc, ka tā neietilpst viņu sirdī un galvā.

Es atskatījos uz pagātni, meklējot tajā pierādījumus. Kas zina, domāju, varbūt šis viņas vienkāršais kodekss, kas mani atbruņo un nospiež, balstās tieši uz šāda pamata?

Man ne reizi vien šķita, ka Anele ir ārkārtēja rakstura sieviete, pilnīgi atšķirīga no citām sievietēm, nepieejama kā sniegota Alpu virsotne, tāpēc ka tā vertikāli, bez slīpām nogāzēm paceļas pret debesīm. Bet šī smailā virsotne uzskata par pilnīgi normālu, ka vīra nakts kurpes min viņas tīro sniegu. Kas tas ir? Katru reizi, kad man ienāk prātā šīs domas, jūtos tuvu ārprātam un niknumā, kas mani pārņēma, ja spētu ar vienu vēzienu sagraut, pēc tam samīt un apspļaut šīs derdzīgās dzīves formas, es tās sagrautu, samītu un apspļautu, un iegrūstu haosā visu pasauli, un noslaucītu no zemes virsas visu dzīvību. Atgriežoties no Vīnes, iztēlē uzcēlu nereālu ēku, kurā gribēju mīlēt Aneli tāpat, kā Dante mīlēja Beatriči; es to uzcēlu no ciešanām, kurās mana mīlestība šķīstījās kā ugunī, no atteikšanās un upuriem, lai tikai es kaut kādā — kaut tikai tīri dvēseliskā, eņģeliskā veidā varētu piederēt viņai un just, ka viņa pieder man.

Bet tagad man ienāca prātā, ka nav vērts viņai par to runāt, jo viņa to nesapratīs; ka nav vērts vest viņu tais augstumos, jo viņai tur pietrūks elpas. Savā prātā viņa varbūt piekristu tam, lai es viņu mīlu un ciešu — tas tomēr glaimotu viņas patmīlībai —, bet nekādai norunai, nekādai pat visgarīgākajai savienībai, nekādai piederībai man, kaut vai tīri dantejiskai, viņa nepiekritīs, tāpēc ka nesapratīs mani, jo viņa saprot tikai vienu piederību un vienas tiesības — tās, kuras viņai piešķir vīra rīta svārki, tāpēc ka viņas dvēsele nespēj pacelties pār seklo un pliekano laulības grāmatvedību.

Man kļuva dziļi un patiesi žēl, ka nebraucu tai vilcienā, kas nogāzās no uzbēruma.

Šo žēlumu radīja kā neviltots sašutums par Aneles cietsirdību, tā arī garīgo un fizisko spēku pilnīgs izsīkums. Es ilgojos nāves tāpat, kā ilgojas atpūtas cilvēks, kas vairākas bezmiega naktis pavadījis pie mīļa slimnieka gultas. Un es iedomājos — ja mani atvestu uz Gasteinu asiņainu, varbūt tad šīs sievietes dvēselē kaut kas ietrīcētos. Bet tas man — pat šai gadījumā — būtu bijis pats galvenais. Tā domājot, pēkšņi atcerējos vakarējo Aneli, kas kopā ar tanti bija atbraukusi man pretī; atcerējos viņas izbailes, pēc tam prieku, viņas asaru pilnās acis, izjukušos matus — un mani pārņēma bezgalīga mīlestība, simtkārt pārliecinošāka par visiem maniem prātojumiem un atzinumiem. Tas bija ļoti spēcīgs, bet īslaicīgs jūtu uzbangojums, ko tūlīt atkal saka pārmākt šaubu inde. Visu, ko vakar redzēju karietē, varēja izskaidrot arī citādi.

Kas zina, par ko — mani vai tanti — Anele vairāk uztraucās! Galu galā jūtīgām sievietēm nekad netrūkst līdzjūtības pat pilnīgi svešiem cilvēkiem, ne tikai radiniekiem, sevišķi, ja notiek kāda negaidīta katastrofa. Kāpēc arī Aneli nevarēja satraukt vēsts par manu nāvi un pārņemt prieks, kad ieraudzīja mani dzīvu? Ja viņas vietā pie tantes būtu viesojusies pane Sņatiņska, viņa droši vien arī tāpat būtu pārbijusies un pēc tam nopriecājusies un atbraukusi tantei līdzi tāpat bez cimdiem, izjukušiem matiem un bez mēteļa mugurā. Man šķita, ka šai ziņā man nevajag lolot nekādas ilūzijas. Anele labi zina, ka viņas aizbraukšana man būs lielāka un bīstamāka nelaime nekā galvas sadauzīšana, rokas vai kājas zaudēšana vilciena katastrofā, — un tomēr viņa ne mirkli nešaubījās, pieņemot šo lēmumu. Es skaidri apzinājos, ka tas bija viņas plāns. Viņa gribēja būt tuvāk pie vīra, bet, kas notiks ar mani, — tas viņu neinteresēja.

Un atkal es jutu, ka stingstu no dusmām, greizsirdības, sašutuma un ka tikai viens solis šķir mani no ārprāta. «Pagaidi,» teicu sev, saķēris rokās galvu, «pagaidi!...

Varbūt viņa brauc prom tāpēc, ka mīl tevi un jūt, ka ilgāk nespēs tev pretoties?» Jā, arī tādas domas iešāvās man galvā, bet neatrada piemērotu augsni un gāja bojā kā tās sēklas, kas nokrīt uz klints, un modināja tikai rūgtu ironiju. Es, burtiski, plosīju savu sirdi. «Jā,» klusībā spriedu, «šī mīlestība ir līdzīga tām rūpēm, ko izrāda, izvelkot mirstošajam no pagalves spilvenu, lai viņš tik skaļi negārdz un ātrāk beidz mocīties.»

Es ilgi nemocīšos, lai Kromickis netraucēti brauc ciemos pie sievas un sniedz viņai tos mīlinājumus, ko šī ideālā būtne bija paradusi saņemt no sava vīra.

Šai brīdī Anele man kļuva neciešama. Pirmo reizi mūžā sajutu, ka vēlētos, lai viņa patiešām mīlētu Kromicki — tad nebūtu tik pretīga! Dusmas un niknums aptumšoja manu prātu, skaidri apzinājos tikai to, ja es kaut ko neizdarīšu, ja neizjaukšu viņas plānu, ja kaut kā neatriebšos viņai, ar mani notiks kaut kas šausmīgs. Šī doma mani iztrūcināja kā nokaitēta dzelzs, es paķēru platmali un aizdrāzos meklēt Kromicki.

Viņa nebija ne mājā, ne dārzā. Aizgāju uz Vandelbānu, pēc tam uz lasītavu —

nebija arī tur. Apstājos uz tiltiņa pie ūdenskrituma padomāt, kur viņu varētu atrast.

Vējš pūta no kaskādes puses, metot man sejā ūdens putekļus. Tas mani atsvaidzināja un uzmundrināja. Noņēmis platmali, ļāvu šiem putekļiem slacīt galvu, un drīz vien mani mati kļuva mitri. Šis vēsums sagādāja man gluži dzīvniecisku baudu. Es attapos.

No iepriekšējā satraukuma bija palikusi tikai skaidra un apņēmīga vēlēšanās izjaukt Aneles nodomu. Es domās sacīju viņai: «Vari būt droša, ka neaizbrauksi, bet pēc tam es ar tevi apiešos kā cilvēks, kas tevi nopircis.» Nu man bija skaidrs, ar kādiem 188

līdzekļiem sasniegšu mērķi, un nebaidījos, ka pielaidīšu kādu muļķību, sarunājoties ar Kromicki. Šai ziņā es pilnīgi pārvaldīju sevi.

Kromicki atradu Straubingera viesnīcā pie avīžu galda. Ieraudzījis mani, viņš izlaida no acs monokli un teica:

— Nupat es taisījos iet pie tevis, — Aiziesim uz Kaizervegu.

Un aizgājām.

Nenogaidījis, kamēr sāks runāt Kromickis, es teicu:

— Tante man pastāstīja par jūsu vakardienas sarunu.

— Man žēl, ka tā notika, — Kromickis atsaucās.

— Tāpēc, ka jūs nerunājāt tik mierīgi, kā jārunā par darījumiem. Mīļais draugs, ļauj man būt ar tevi pilnīgi atklātam! Manu tanti vajag pazīt. Viņa ir visgodīgākā

sieviete pasaulē, bet ar vienu, starp citu, pilnīgi saprotamu vājību. Tantei patīk pasvītrot savu veselo saprātu, kā viņai patiešām netrūkst, tāpēc pret visiem ierosinājumiem viņa izturas ar neuzticību, es teiktu, pat mazliet pārspīlētu neuzticību.

Šī iemesla dēļ sākumā viņa parasti atsaka. Par to tev šo to varētu pastāstīt vecais Hvastovskis. Viņai vajag dot laiku pārdomām, bet galvenais — nevajag viņu sakaitināt, tad viņa iecērtas, bet tu to neņēmi vērā.

— Kā gan es varēju viņu sakaitināt? ... Lai nu kas, bet es taču protu runāt par darījumiem.

— Tu slikti izdarīji, atgādinādams, ka apprecēji Aneli bez pūra. Tante vēl tagad par to dusmīga.

— Es to pateicu tad, kad viņa man sāka pārmest par Gluhovas pārdošanu. Galu galā tā taču ir patiesība. Gluhova bija tā apkrauta ar parādiem, ka Anelei no tās nekas nepiederēja.

— Starp citu, kāpēc īsti tu to nelaimīgo Gluhovu pārdevi?

— Ar to es varēju iegūt kāda cilvēka labvēlību, no kuras atkarīga mana turpmākā

bagātība un līdz ar to viss mans liktenis. Ja cilvēkam nav izvēles, viņš dara to, ko ir spiests darīt, vai ne? Turklāt man ļoti labi samaksāja.

— Nu, tas nav svarīgi. Tavi vārdi tantei iedzēla vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa domā

par Aneli.

— Domā novēlēt viņai renti.

— Pateikšu tev noslēpumu, ka vēl nekas nav izlemts. Viņa vakar tev pateica to tikai tāpēc, ka tu viņu sakaitināji. Ar to viņa gribēja tev parādīt, ka neuzticas tavām finansista spējām. Bet īstenībā viņai ir citi nodomi. Ar mani viņa par to ir runājusi ne reizi vien; un kas gan to zina labāk nekā es, viņas nākamais mantinieks...

Kromickis uzmeta man strauju skatienu.

— Tu taču zaudē daļu mantojuma.

— Jā, — es teicu, — bet es nenotērēju pat savus personiskos ienākumus, tāpēc varu par to runāt tik aukstasinīgi. Tev kā darījumu cilvēkam tas varbūt liekas dīvaini.

Ja citādi nespēj to izskaidrot, uzskati, ka esmu savādnieks. Pasaulē ir arī tādi. Tātad daru tev zināmu, pirmkārt, ka es negribu ierobežot tantes devīgumu, un, otrkārt, noteikti zinu, ka tante domā novēlēt Anelei nevis renti, bet skaidru naudu. Protams, ka manai ietekmei uz tanti šai jautājumā varētu būt svarīga nozīme, un es tev solu, tici vai netici, ka to izmantošu drīzāk tev par labu nekā par sliktu.

Kromickis spēcīgi paspieda man roku. Viņa pleci, to darot, kustējās gluži kā koka manekena pleci. Viņš man bija augstākā mērā pretīgs. Es pat pieļauju, ka viņš mani uzņēma vairāk kā stulbeni nekā savādnieku, bet ticēja man, un tas man bija pats svarīgākais. Ticēja pilnīgi pamatoti, jo tai brīdī es biju stingri izlēmis, ka Anele mantojumā saņems skaidru naudu, nevis renti.

Es jutu, ka Kromicki tirda vēlēšanās pajautāt: cik? un kad? Taču, sapratis, ka tas būtu ļoti netaktiski, viņš klusēja, it kā juzdamies ļoti saviļņots, bet es turpināju:

— Tikai iegaumējiet, ka tantei vajag prast pieiet! Ka viņa grib materiāli nodrošināt Aneli, par to es varu galvot, bet, protams, kamēr viņa nenoliks naudu uz galda un tu to nesaņemsi, viss atkarīgs no viņas gribas, pat kaprīzes. Bet ko jūs darāt?

Vakar tu viņu sakaitināji, šodien — Anele, turklāt ļoti stipri. Kā nākamajam mantiniekam man par to vajadzētu priecāties un nebrīdināt jūs, bet, kā redzi, es to nedaru. Tantei drausmīgi nepatika Aneles lēmums aizbraukt; viņa jautāja tev par to it kā ar dusmām, patiesībā cerot, ka tu nostāsies viņas pusē, bet tu tomēr atbalstīji abu dāmu nodomu...

— Mīļais draugs,— Kromickis teica, vēlreiz spiežot man roku. — Teikšu tev atklāti, ja arī es to it kā atbalstīju, tad daļēji aiz dusmām uz tanti. Būtībā tas ir neizdevīgs projekts. Visvairāk es neciešu eksaltāciju, bet abām šīm dāmām tās ir atliku likām. Viņām visu laiku liekas, ka nedrīkstot pārāk izmantot jūsu viesmīlību, ka nevarot mūžīgi sēdēt Plošovā et caetera1. Man tas ir jau līdz šai vietai... Bet patiesie apstākļi ir šādi. Ņemt viņas līdzi uz Turkestānu, es, protams, nevaru, bet, ja esmu tur, man vienalga, vai Anele dzīvo Odesā vai Varšava. Kad beigšu šos savus tālos darījumus un, kā ceru, ar visai krietnu peļņu, tad skaidrs, ka iekārtosimies, kā pienākas. Tas notiks, vēlākais, pēc gada. Par atkāpšanos no piegādēm vien taču iegūšu... Protams, ja nebūtu Plošovas, man vajadzētu sameklēt šīm dāmām kādu pagaidu apmešanās vietu, bet, ja tava tante neliedz viņām savu viesmīlību un pati vēlas, lai viņas dzīvo šeit, būtu muļķīgi meklēt apmešanos kaut kur citur. Mana sievasmāte tikai dažas nedēļas kopš uzcēlusies no slimības gultas. Kas zina, kā būs tālāk, bet, ja viņai atkal kļūtu slikti, visas rūpes gultos uz Aneles pleciem, un viņa ir vēl jauna un nepieredzējusi sieviete. Es tagad nekādā ziņā nevaru palikt pie viņām.

Jau tāpat sēžu kā uz oglēm, un, ja jau mēs runājam pilnīgi atklāti, es tev pateikšu, ka mani šeit tik ilgi aizturēja vienīgi cerība iesaistīt līdzdalībā tevi vai tanti. Es pateicu tev visu, kas man bija uz sirds, tagad pasaki man: vai es varu kaut cik cerēt uz jūsu atbalstu?

Es atviegloti uzelpoju.

Aneles nodoms bija izjaukts.

Man kļuva priecīgi, jo biju panācis savu. Turklāt, kaut arī mana mīlestība uz Aneli pašreiz vairāk atgādināja dziļu naidu, šis naids, kļuvis par manas dzīves vienīgo saturu, tāpat kā mīlestība, prasīja barību. Šāda barība tam varēja būt tikai Aneles klātbūtne. Beidzot no Kromicka vārdiem izsecināju, ka vienlaikus varu īstenot savu viskarstāko vēlēšanos, tas ir, atbrīvoties no viņa uz gandrīz nenoteiktu laiku. Taču es neizrādīju ne mazākā saviļņojuma, uzskatot, ka būs labāk, ja Kromickim neies pārāk viegli un nāksies mūs mazliet palūgties. Tāpēc es teicu:

— Iepriekš nevaru tev neko apsolīt. Vispirms sīki pastāsti man par saviem darījumiem!

1 Un tā joprojām. (Latīņu val.)

Kromickis sāka stāstīt un diezgan aizrautīgi, liecinot, ka šādas sarunas ir viņa iemīļota tēma. Ik pēc kāda laiciņa viņš apklusa un vai nu ņēma rokā manu pogu, vai piespieda mani pie klints sienas. Pateicis kaut ko, viņaprāt, ļoti pārliecinošu, viņš apbrīnojami ātri ielika acī monokli un raudzījās man sejā, it kā mēģinot saskatīt, kādu iespaidu atstājuši viņa vārdi. Tas viss līdz ar viņa kokaino, mazliet ķērkstošo balsi un nemitīgajiem jautājumiem: «Vai ne? Vai ne?» — man drausmīgi derdzās, bet viens tomēr jāatzīst, ka viņš nemeloja. Stāstīja apmēram to pašu, kas bija rakstīts jaunā

Hvastovska vēstulē. Uzzināju, ka piegādēs jau ieguldīts milzīgs kapitāls, kas varēja dot lielu peļņu — jo vairāk tāpēc, ka pēc līguma noteikumiem uz dažām piegādēm tiesības bija tikai Kromickim. Darījuma vārīgā vieta bija tā, ka nauda, ko vajadzēja ieguldīt tūlīt, atpakaļ ienāca lēni — pēc ilgas kancelejiskas procedūras; otrkārt, ka Kromickim nācās iepirkties pie privātiem tirgotājiem, kuri centās izdevīgi pārdot vissliktāko materiālu, bet visa atbildība par to gūlās uz Kromicki. Šis apstāklis darīja viņu pilnīgi atkarīgu no intendantūras, kurai, protams, bija visas tiesības pieņemt tikai vērtīgu materiālu. Tādējādi Kromickim varēja draudēt ļoti lielas briesmas.

Noklausījies viņa stāstījumu, kas ilga veselu stundu, es teicu:

— Mīļais draugs, ņemot vērā to, ko tu pastāstīji, ne es, ne tante nevaram kļūt par taviem līdzdalībniekiem.

Kromicka seja vienā mirklī padzeltēja.

— Kāpēc tad ne?

— Tāpēc, ka, neraugoties uz visu piesardzību, var gadīties, ka tev ir jātiesājas, bet mēs negribam tikt iejaukti procesā.

— Ar tādu nostāju nevarētu uzsākt nevienu darījumu.

— Mums arī nav ne mazākās vajadzības tos uzsākt. Tu gribi, lai mēs kļūstam par taviem līdzdalībniekiem; pasaki man: ar kādu kapitālu?

— Ko nu vairs par to runāti... Bet ja varētu ieguldīt kaut vai septiņdesmit piecus tūkstošus..,

— Nē, neieguldīsim un neuzskatām par savu pienākumu to darīt. Bet, tā kā tu esi kļuvis par mūsu radinieku, es gribu tev palīdzēt. Īsi sakot, aizdošu tev septiņdesmit piecus tūkstošus pret vienkāršu tirdzniecības vekseli.

Kromickis apstājās un paskatījās manī, mirkšķinot acis kā cilvēks, kas redz sapni.

Bet tas ilga tikai īsu mirkli. Laikam viņš apķērās, ka izrādīt pārāk lielu prieku no viņa puses būtu nediplomātiski. Tirgotāja piesardzība ņēma viņā virsroku, lai gan pret mani tā bija smieklīga un nevajadzīga. Paspiedis man roku, Kromickis teica:

— Pateicos. Bet uz cik procentiem?

— Par to parunāsim mājās. Tagad man jāiet atpakaļ. Gribu parunāt ar tanti.

Un es atsveicinājos. Mājupejot domāju, vai mana rīcība Kromickim neizliksies pārāk dīvaina un vai viņam neradīsies kādas aizdomas. Bet tās bija veltas bažas.

Vīrus lielākoties apžilbina nevis mīlestība uz sievu, bet gan uz sevi pašu. Turklāt Kromickis no sava darījumu cilvēka viedokļa mani un tanti uzskata par fantastiem, kuriem nav nekādas jēgas par tirgošanos, turklāt tādiem, kas piesūkušies ar dažādiem vecmodīgiem principiem, pie kuriem pieder arī radnieciskas solidaritātes jūtas.

Daudzējādā ziņā viņš patiešām pilnīgi atšķiras no mums, ir pavisam cita tipa cilvēks, tāpēc mēs gluži neviļus skatāmies uz viņu kā uz svešinieku savā vidū.

Atgriezies villā, dārzā sastapu Aneli, kura tur no vietējās zemnieces pirka zemenes. Iedams viņai garām, es skarbi izmetu:

— Tur nekur neaizbrauksi, tāpēc ka es to negribu. Un aizgāju uz savu istabu.

Pusdienu laikā atkal izraisījās saruna par abu dāmu aizbraukšanu. Šoreiz ņēma vārdu Kromickis un, raustīdams plecus, nosauca šo nodomu par bērnišķīgu, par ko prātīgs cilvēks varot tikai pasmieties. Savos izteikumos viņš nebija diez cik smalkjūtīgs ne pret sievu, ne pret pani Celinu, tāpēc ka viņš vispār nav smalkjūtīga rakstura. Es šoreiz neteicu ne vārda, izliekoties, ka mani šis jautājums ļoti maz interesē. Tomēr Anele, liekas, ļoti labi saprata, ka Kromickis kā mūzikas kaste atskaņo manis uzdotu melodiju. Es redzēju, ka viņai kauns par vīru un ka viņa jutās dziļi pazemota. Bet manā sirdī bija sakrājies tik daudz aizvainojuma pret viņu, ka es par to varēju tikai ļauni priecāties.

Tomēr mani tas, kā mēdz teikt, sāpīgi ievainoja, tā ka es vēl līdz šim brīdim nespēju nomierināties un nespēju Anelei to piedot. Ja, braucot no Vīnes, es nebūtu izdomājis šo vienošanos ar viņu, ja nebūtu upurējis tik daudz savu tieksmju, kaislību, pārdzīvojumu, sava rakstura, es nejustos tik ļoti vīlies. Bet iznāca tā, ka tieši tad, kad aiz mīlestības uz viņu gribēju pilnīgi pārtapt, kad jau biju pakāpies tādos augstumos, kādos līdz šim netiku bijis, lai tikai varētu būt kopā ar viņu, — tieši tad viņa bez apdomāšanās un žēlastības gribēja nogrūst mani pašās izmisuma dzīlēs, nerēķinoties ar to, vai man nenotiks kas ļauns, — un tas bija pats briesmīgākais... Šīs domas aptumšoja manu prieku par to, ka Kromickis aizbrauc, bet viņa paliek. Nākotne nesīs kādu atrisinājumu, bet es esmu tā nomocījies, ka nejaudāju pat minēt, kādu. Ļoti vienkārša izeja būtu sajukt prātā. Ar laiku tas var notikt, jo caurām dienām nomokos, bet naktīs, nevarēdams aizmigt, rakstu. Turklāt izpīpēju ļoti daudz cigāru, līdz apreibumam, un gandrīz katru rītu sagaidu pie rakstāmgalda.

30. jūlijā

Neesmu rakstījis divas nedēļas. Kopā ar Kromicki biju aizbraucis uz Vīni kārtot aizdevuma formalitātes, bet pēc atgriešanās viņš šeit nodzīvoja vēl trīs dienas. Man tai laikā uznāca tik negantas galvas sāpes, ka nespēju rakstīt. Panes Celinas ārstēšanās kurss beidzies jau pirms nedēļas, un mēs vēl uzturamies Gasteinā tikai tāpēc, ka lejā

valda briesmīgs karstums. Kromicka aizbraukšana sagādāja milzīgu atvieglojumu man, panei Celinai (kuru viņš tik ļoti kaitina, ka viņa šo cilvēku nespētu paciest, ja tas nebūtu viņas znots), tantei un varbūt arī Anelei. Anele viņam nevar piedot to, ka viņš iesaistījis mani savos darījumos. Nespēdams pat iedomāties, ka starp mani un viņa sievu varētu būt kaut kas cits nekā tikai parastās radnieciskās attiecības, Kromickis nemaz neslēpa, ka aizņēmies no manis naudu, pret ko viņa ar visu dvēseli bija pretī.

Kāpēc — to laikam nevarēja viņam pateikt, varbūt baidoties zaudēt pēdējo cieņu pret vīru, ja Kromickis arī pēc tam atstātu viņu pie tantes. Brīžiem man šķiet, ka tiklab viņa, kā pane Celina, neatzīdamās viena otrai, netic Kromickim jau kopš tā laika, kad viņš pārdeva Gluhovu, un dvēseles dziļumos uzskata viņu par sliktāku, nekā viņš patiesībā ir. Manā uztverē Kromickis vispirms ir garīgs parvēnijs, sauss, kokains cilvēks, kas nespēj ne smalki just, ne cēli domāt. Viņam trūkst arī augstsirdības un dižciltības, atsaucības un dziļuma, bet parastā — vārda vispārpieņemtā nozīmē viņš ir godavīrs. Šai ziņā viņam palīdz zināms iedzimts pedantisms; dīvainā veidā

savienojies ar naudas kāri, tas nav nekas cits kā izvirtusi fantāzija, kas atradusi izeju dziņā pēc bagātības.

Vispār ņemot, viņš man ir tik neciešams un pretīgs ar savu monokli, ar savām iešķībajām acīm, ar garajām kājām un dzeltenīgo bezbārdas seju, ka vienkārši brīnos, kā vēl varu par viņu tik objektīvi spriest. Tomēr esmu pārliecināts — ja viņš visu nezaudēs, es arī nezaudēšu savu naudu. Bet, atklāti sakot, es labāk vēlētos, lai viņš zaudētu i naudu, i prātu, i dzīvību un pazustu uz visiem laikiem.

Esmu slims. Aneli pēdējās dienās redzēju maz. Daļēji galvas sāpju dēļ visu laiku uzturējos augšā savā istabā, daļēji ar nolūku vairījos no sastapšanās, lai parādītu viņai savas dusmas un aizvainojumu. Bet tas man maksāja ļoti dārgi, jo manām acīm viņa vajadzīga kā gaisma. Es jau minēju, ka ar visu rakstura stingrību Anele tomēr ir ļoti bikla. Viņa nevar paciest, ka kāds uz viņu dusmojas, baidās no viņas, un cenšas kaut kā mīkstināt viņa sirdi. Tad viņa ir klusa, laipna, skatās viņam acīs kā bērns, kas bīstas soda.

Tas mani vienmēr ļoti aizkustināja, bet arī tīksmināja: iedomājos, ka man vajag tikai ieplest rokas — un viņa tūlīt metīsies manos skāvienos un piekļausies man pie krūtīm kaut vai tikai tāpēc, lai es nedusmotos. No šīm iedomām nekādi netieku vaļā, kaut arī zinu, ka nākotne tās izklīdinās, un arī vēl tagad sirds dziļumos man slēpjas cerība, ka pēc tam, kad mēs beidzot samierināsimies, viņa piekāpsies man, kļūs tuvāka. No otras puses, pašā šai mūsu savstarpējā naidīgumā saskatu it kā netiešu Aneles piekrišanu tam, ka man ir tiesības viņu mīlēt, jo, ja viņa atzīst no mīlestības radušos aizvainojumu, viņai jāatzīst arī pati mīlestība. Tās ir gaisīgas, sapņiem līdzīgas tiesības bez miesas un asinīm — bet tās mani glābj no pilnīgas apātijas un palīdz man dzīvot

2. augustā

Atkal saņēmu vēstuli no Klāras. Viņa laikam kaut ko nojauš, jo viņas vārdos tik daudz līdzjūtības, it kā viņa zinātu, cik man grūti. Nezinu un negribu skaidrot, vai viņa mani mīl kā māsa vai citādi, bet jūtu, ka ļoti mīl. Es viņai atbildēju tik sirsnīgi, kā spēj tikai nelaimīgs cilvēks, rakstot vienīgajai draudzīgajai un līdzjūtīgajai dvēselei,. Klāra pošas uz Berlīni, bet ziemas sākumā uz Varšavu. Aicina mani atbraukt uz Berlīni kaut vai uz pāris dienām. Nebraukšu, nešķiršos no savām rūpēm, bet būšu priecīgs redzēt Klāru Varšavā.

Ar Aneli runājam tikai par ikdienišķiem notikumiem, lai nepievērstu veco dāmu uzmanību mūsu nesaskaņām. Kad uz brīdi paliekam divatā, abi klusējam. Es vairākkārt tiku redzējis, ka viņa grib kaut ko sacīt, bet biklums neļauj viņai paplest lūpas, un man viņai sakāms tikai viens vārds: «Mīlu,» — bet tas tik mazā mērā izsaka to, ko tagad jūtu, ka gandrīz neizsaka neko. Manai mīlestībai tagad piejaucies rūgtums. Mani visu laiku tirda doma, ka viņai ir šaura sirds un ka tieši ar to arī

izskaidrojama viņas nepiekāpība. Šodien, kad par visu domāju mierīgāk, manī atkal atgriežas pārliecība, ka Anelei pret mani varbūt arī ir kaut kādas jūtas, ko izraisa pateicība, žēlums, atmiņas, bet šīs jūtas ir galīgi pasīvas, tās nespēj ne par ko izšķirties, pat atzīt pašas savu esamību. Viņa tās neciena, uzskata par kaut ko sliktu, kaunas no tām, slēpj no citiem, bet salīdzinājumā ar manām jūtām viņas jūtas izskatās tā kā sinepju graudiņš salīdzinājumā ar šiem kalniem, kas slejas te visapkārt. No Aneles drīzāk var sagaidīt, ka viņa izdarīs visu, lai šīs jūtas apspiestu, nekā kaut ko tādu, kas tās stiprinātu. Es no viņas neko neceru, neko negaidu, un man ir tik grūti dzīvot ar šo apziņu!

4. augustā

Kādu laiku sirds dziļumos loloju cerību, ka Anele, sašutusi par sava vīra rīcību, kādu dienu atnāks pie manis un pateiks: «Ja tu esi par mani samaksājis, tad ņem mani!» Jauna pašapmānīšanās! Varbūt tā arī izdarītu daudzas eksaltētas sievietes, kas augušas franču romānu ietekmē; tā, bez šaubām, rīkotos katra sieviete, kas būtu slepeni alkusi mesties mīļākā apkampienos un meklējusi tikai izdevīgu gadījumu.

Anele to nedarīs, un, ja man šāda doma varēja ienākt galvā, tad tikai tāpēc, ka es arī

esmu ne mazums lasījis par šādām pseidodrāmām, ko it kā pārdzīvojot sievietes, kurām patiesībā ir tikai neatvairāma vēlēšanās palaist vējā savu tikumību. Aneli manos skāvienos varētu iegrūst tikai sirds, nevis iedomāta drāma, frāze vai viltots patoss. Tātad nav arī iemesla cerēt, ka tas varētu notikt.

Liela nelaime ir patiesi un dziļi iemīlēt svešu sievu, kaut arī tā būtu visparastākā

un visnenozīmīgākā cilvēka sieva, bet vislielākā nelaime ir iemīlēt tikumīgu sievu.

Manās attiecībās ar Aneli ir kaut kas tāds, par ko nekad neesmu ne dzirdējis, ne lasījis: nespēja atrast kādu izeju, saraut šīs attiecības. Atrisinājums, vai nu tā būtu katastrofa, vai vēlēšanās piepildījums, vienmēr kaut kas ir, bet te mokošs apburtais riņķis. Jo, ja Anele paliks tāda, kāda ir, bet es nebeigšu viņu mīlēt, tās būs tikai nemitīgas mokas un vairāk nekas. Bet es esmu izmisīgi pārliecināts, ka viņa paliks tāda pati un es arī nebeigšu viņu mīlēt.

Anelei, ja viņai patiešām ir šaura sirds, tas neko daudz neprasa. Turpretī es ne reizi vien būtu labprāt nometis šo slogu, bet nevaru. Ne reizi vien esmu teicis sev, ka tas ir nepieciešami; esmu ņēmies un pūlējies ar sevi, kā savas glābšanas labā pūlas slīcējs. Dažreiz pat licies, ka jau esmu nācis pie kāda slēdziena, bet pietiek ieraudzīt viņu pa logu, ietvert savā skatienā — un mani pārņem tāds saviļņojums, ka acu priekšā paveras manas mīlestības bezgalīgās dzīles, gluži tāpat kā negaisa naktī

paveras mākoņu dzīles, kad zibens pāršķeļ tumsu.

Ak, kādas mokas ir sastapties ar tikumību, kas ir auksta un nepielūdzama kā

likuma burts!

Bet, ja Anelei pat nemaz nebūtu sirds, es tomēr mīlētu viņu, kā mīlētu savu vienīgo bērnu, kaut arī viņš būtu kroplis.

Tad cilvēks tikai vairāk žēlo un vairāk cieš.

5. augustā

Cik slikts un nepilnīgs mērs ir mūsu prāts, kad ar to jāmēro vai nu kaut kas ļoti liels, ģeniāls, vai briesmīgs! Tas pats prāts, kas mums tik lieliski noder parastos dzīves apstākļos, tad kļūst par vecu Polonijam līdzīgu ākstu. Bet man šķiet, ka arī

parasta mietpilsoniska ētika nevar būt lielu kaislību mērs. Redzēt tik ārkārtīgās, tik dziļās jūtās, kādas ir manas, tikai tādu un tādu paragrāfu pārkāpumu un nekā vairāk, neredzēt, ka tā ir stihija, daļa no tā spēka, kas pārāks par visiem nožēlojamiem priekšrakstiem, no tā dievišķā, radošā, neizmērojamā spēka, uz kura balstās pasaule,

— tas ir sava veida aklums un gara nabadzīgums... Diemžēl Anele tikai tā arī spēj skatīties uz manu mīlestību. Varbūt viņa domā, ka man viņu par to vajadzētu cienīt, bet es — dieva vārds, saku to nevis tāpēc, ka runa ir par mani, bet pieejot pilnīgi objektīvi, — es bieži esmu spiests atvairīt pret viņu augošo nicinājumu sevī un bieži klusībā saku viņai: «Ņem citu mēru, šis nav tevis cienīgs!» Es viņu cienītu un godātu simtreiz vairāk, ja viņa spētu paskatīties citām acīm ja ne uz mūsu attiecībām, tad uz mīlestību vispār.

6. augustā

Gasteina patiešām dāvā cilvēkiem veselību. Šodien ievēroju, ka Anele šejienes kalnu vēsmās ir iedegusi un izskatās spirgti, kas jo apbrīnojamāk tāpēc, ka viņai arī

bija ne mazums rūpju un uztraukumu. Viņu nomāc nesaprašanās ar vīru, viņas pašlepnumu sāpīgi aizskāra tas, ka viņš aizņēmās no manis naudu, mana mīlestība arī

satrauc viņas dvēseli un ārda mieru. Un tomēr viņas smalkā sejiņa izskatās veselīga, vaidziņi kļuvuši sārtāki nekā bija pirms atbraukšanas uz šejieni. Atceros, kā vasaras sākumā viņa dila acu priekšā, un atceros, kā man mati cēlās stāvus, iedomājoties, ka viņas veselībai, varbūt pat dzīvībai draud briesmas. Tagad vismaz šīs bailes ir atkritušas. Ja es zinātu, ka turpmāk viņa būs vēl nežēlīgāka pret mani, vēl mazāk rēķināsies ar mani un manām jūtām, toties būs vesela, es pateiktu: «Lai nerēķinās ar mani, lai nežēlo, ka tikai būtu vesela!» Patiesās jūtās ietilpst ne tikai laimes alkas, bet arī maigums un rūpes par mīļoto cilvēku un dedzīga pieķeršanās viņam.

Vakar Anele bija uzvilkusi vienu no savām pirmskāzu kleitām vai kādu tai ļoti līdzīgu. Es to ievēroju uzreiz — un visa pagātne kā dzīva nostājās man acu priekšā.

Tikai dievs zina ko es pārdzīvoju!

7. augustā

Tante jau sen vairs nedusmojas uz Aneli. Viņa tik ļoti mīl savu māsasmeitu, ka arī

pēc manas nāves viņai vēl būtu kā dēļ dzīvot, ja tikai Anele paliktu pie viņas. Šodien mana krietnā tantīte sūrojās par to, ka Anele garlaikojoties, visu laiku sēžot mājās un šeit neko vairāk neesot redzējusi kā tikai ceļu no Vildbādes uz Hofgasteinu.

— Ja man labāk klausītu kājas, — viņa teica, — es visur ietu tev līdzi; lai nu kam, bet tavam vīram, kurš pats skraida apkārt no rīta līdz vakaram, jau nu vajadzēja izrādīt tev vismaz tuvāko apkārtni.

Anele sāka apliecināt, ka viņai esot labi mājās un ka vairāk viņa nemaz negribot kustēties. To dzirdot, vienaldzīgā balsī piemetināju:

— Es te staigāju daudz, tā, ka varētu Aneli pavadīt un parādīt viņai visu, kas šeit interesants, vismaz tuvākajā apkārtnē.

Pēc brīža piemetināju vēl vienaldzīgāk:

— Es tajā neredzu nekā nosodāma. Peldvietās pat vienkārši paziņas iet pastaigāties kopā, kur nu vēl radinieki.

Anele nekā neatbildēja, bet abas vecās dāmas piekrita, ka man ir taisnība, jo tā

patiešām ir, kā es teicu. Rīt mēs divatā iesim uz Šrekbriki.

8. augustā

Mēs vienojāmies, un no šī brīža mums abiem sāksies jauna dzīve. Tā gan būs citāda, nekā biju iztēlojies, bet man tajā vajadzēs iekļauties. Tagad viss būs skaidrs un noteikts. Nekas jauns vairs nenotiks, nekas man nav gaidāms, bet es vairs nebūšu bezpajumtnieks, kuram nav kur patverties.

9. augustā

Vakar pievakarē bijām Šrekbrikē.

Sākumā mums līdzi nāca abas vecās dāmas, bet tūlīt aiz ūdenskrituma viņas apsēdās uz pirmā soliņa, un tālāk mēs gājām divatā. Šķiet — abi sapratām, ka starp mums jānotiek kādai svarīgai sarunai. Es gribēju tūlīt parādīt un nosaukt Anelei šejienes skaistākās vietas, bet nosaucu tikai Šareku un apklusu, tas izklausījās tik dīvaini, tik neatbilstoši mūsu noskaņojumam, ka šķita kā izvairīšanās no tā, kas mums abiem bija uz sirds. Mēs varējām runāt tikai paši par sevi vai klusēt. Un mēs diezgan ilgi gājām klusēdami, kas, starp citu, man ļoti noderēja. Pa šo laiku sakopoju, cik vien varēju, savus garīgos spēkus, pārvarēju to nervozo satraukumu, kāds cilvēku pārņem pirms svarīgiem dzīves mirkļiem, un centos atgūt aukstasinību — tiktāl, lai par savu mīlestību varētu runāt mierīgi, apdomīgi un nepiespiesti, kā par kaut ko zināmu, pierādītu un vispāratzītu. No pieredzes es zināju, ka satiksmē ar sievietēm var radīt jebkuru noskaņu. Nekas tā neiedarbojas uz viņām kā sarunas tonis, un, ja vīrietis, atzīstoties mīlestībā, dara to tā, it kā pēc tam sagrūtu pasaule, tas ir, saviļņoti, satraukti un pārliecināti, kā dara kaut ko ārkārtīgu, — tad šis satraukums un šī

pārliecība par notiekošā ārkārtīgumu piemetas arī sievietei. Pretējā gadījumā notiek gluži otrādi: atzīšanās zaudē savu nozīmīgumu, toties norit gludāk un sastop mazāku pretestību.

Tā kā es jau biju atzinies agrāk, man vajadzēja tikai nepieļaut, lai visa Aneles dvēsele nesaceltos pret maniem pirmajiem vārdiem par mīlestību. Galu gala, ja tā

notiks vienmēr, nekāda saruna starp mums nebūs iespējama, bet mums taču kaut kā

vajadzēja nokārtot mūsu attiecības. Ņemot to visu vērā, es cik vien iespējams mierīgi teicu:

— Tu varbūt nemaz neapzinies, Anele, cik ļoti mani sāpināja tavs nodoms aizbraukt no Plošovas. Es ļoti labi saprotu, ka tie iemesli, kurus tu uzrādīji, ir tikai maskēšanas, ka patiesībā šī nodoma vienīgais iemesls esmu es. Tu nepadomāji tikai par vienu, proti: kas notiks ar mani bez tevis. To tu nemaz neņēmi vērā. Pati tava aizbraukšana nebūtu tik sāpīgi aizskārusi mani kā, doma, ka tu nemaz nerēķinies ar mani. Varbūt teiksi, ka gribēji to darīt manas interesēs, lai mani izārstētu... Nē!

Nepūlies! Neārstē mani tā, šādas zāles man var nodarīt vairāk ļauna, nekā tu domā.

Anele vienā mirklī notvīka. Acīmredzot mani vārdi viņu ļoti saviļņoja. Nezinu, ko viņa man šoreiz atbildētu, ja kāds nejaušs notikums nepārtrauktu viņas domu gaitu.

Ceļa malā pēkšņi piecēlās kājās viens no tiem kretīniem, kādu Gasteinas apkārtnē ir ļoti daudz, ar milzīgu galvu, kāksli kaklā un dzīvniecisku skatienu un, kustinot pirkstus, sāka lūgt žēlastības dāvanu. Viņš piecēlās no garās zāles tik negaidīti, ka Anele bailēs iekliedzās. Kamēr viņa atģidās un sameklēja naudu, ko es nebiju paņēmis līdzi, pagāja dažas minūtes. Pa šo laiku manu vārdu ietekme viņā bija tiktāl atslābusi, ka, mums ejot tālāk, pēc neliela klusuma brīža viņa man skumji, bet laipni atbildēja:

— Tu bieži esi pret mani netaisnīgs, bet šoreiz jo sevišķi. Tu domā, ka man ir viegli, ka esmu bezsirdīga, bet man ne druscītiņ nav labāk kā tev...

Viņai aprāvās balss, bet man visi pulsi sāka dauzīt kā āmuri. Man šķita, ka vajag vēl mazliet papūlēties — un es izdabūšu no viņas lūpām atklātu atzīšanos.

— Visa tā vārdā, kas tev dārgs, — teicu, — pasaki — ko tu ar to gribi teikt?

— Es gribēju teikt: ja esmu nelaimīga, ļauj vismaz palikt man godīgai. Mīļais Leon, es tevi lūdzu, apžēlojies par mani! Tu nezini, cik nelaimīga es esmu! Esmu gatava upurēt tev visu, izņemot godīgumu. Neprasi, lai es tev atdodu savu pēdējo glābšanās dēli, to nevar, to nedrīkst upurēt! Mīļais Leon, mīļais Leon!

Un, salikusi rokas, viņa raudzījās manī, trīcēdama kā lapa, lūdzošām, asaru pilnām acīm. Nezinu... ja šai brīdī es būtu satvēris viņu savās skaujās, varbūt viņa nebūtu spējusi pretoties, kaut arī pēc tam nomirtu no kauna un žēluma.

Bet es izturējos kā cilvēks, kam mīļā dārgāka par visu, — es aizmirsu sevi un redzēju tikai viņu. Šai brīdī es nometu viņai pie kājām savas tieksmes, savu kaislību, savu egoismu. Ko tas viss man nozīmēja salīdzinājumā ar viņu? Mīļotās sievietes asaras, ja tās ir neviltotas, plūst no īstu sāpju dzīlēm, viņai ir labākais aizsargs. Es paņēmu Aneles rokas un, bijīgi un aizrautīgi tās noskūpstījis, teicu:

— Viss būs tā, kā tu gribi, es to apzvēru pie savas mīlestības pret tevi!

Kādu brīdi mēs abi nespējām parunāt. Jāatzīstas, ka šai mirklī es pats sev likos labāks un cēlāks nekā līdz tam. Es biju kā cilvēks, kas, pārvarējis smagu slimību, vēl jūtas vājš, bet priecājas par atgriešanos dzīvē. Pēc brīža es sāku runāt mierīgi un laipni — ne, tikai kā iemīlējies, bet arī kā vistuvākais draugs, kam pirmām kārtām rūp dārgās būtnes laime:

— Tu negribi iet sānceļus, un es arī vairs necentīšos novirzīt tevi no tā ceļa, kuru tu izvēlējies. Tu mani esi pārveidojusi, un visas tās mokas, kuras esmu izcietis, arī pārradījušas mani. Pateicoties tev, es sapratu, ka iekārot un mīlēt ir divas dažādas lietas. Nesolos, ka vairs nemīlēšu tevi, to es nevaru un melotu, ka tev, tā sev, ja to apsolītu. Tu esi mana dzīve. Es to saku bez jebkādas eksaltācijas — kā cilvēks, kas prot iedziļināties sevī, spēj atšķirt ilūziju no patiesības. Bet es tevi mīlēšu tā, it kā tu būtu jau mirusi, un es mīlēšu tavu dvēseli. Vai tu tam piekritīsi, dārgā Anele? Tā būs ļoti skumīga, bet eņģeliska mīlestība. Tādu tu vari pieņemt un ar tādu atbildēt arī

man. Zvēru mīlēt tevi tikai tā, un šis zvērests man ir tikpat svēts, it kā es to dotu altāra priekša. Nekad neapprecēšu nevienu citu sievieti, dzīvošu tikai tev, un mana dvēsele piederēs tev. Tu arī mīli mani tikai tā, it kā es jau būtu miris. Vairāk neko no tevis nelūdzu, bet to tu man neliedz, jo tas nav nekāds grēks. Ja tu par to vēl šaubies, tad, sūdzot grēkus, pajautā baznīckungam. Tu taču esi lasījusi Danti? Atceries, ka viņš bija precēts, bet tomēr mīlēja Beatriči tieši ar šādu mīlestību, kādu es vēlos no tevis; viņš izteica šīs jūtas skaļi savos sacerējumos, un tomēr baznīca uzskata tos gandrīz vai par svētiem. Ja tavā dvēselē ir šādas jūtas pret mani, sniedz man savu roku — un lai no šī brīža starp mums valda mūžīgs miers un saticība.

Brīdi klusējusi, Anele sniedza man roku. — Šāda draudzība pret tevi man bijusi vienmēr, — viņa teica, — un es no visas sirds tev to apsolu.

Atklāti sakot, mani sāpināja vārds draudzība. Man tas likās pārāk mazs, neatbilstīgs šī mirkļa lielumam. Tomēr es neiebildu. Vārds mīlestība pagaidām viņu vēl baida, nodomāju; viņai pie tā vēl jāpierod; un, tā kā būtībā tas nozīmē vienu un to pašu, vai ir vērts nosaukuma dēļ izjaukt mūsu vienošanos un laimi, ko mēs beidzot esam sasnieguši zem veseliem nesaprašanās, rūgtuma, aizvainojuma, ciešanu slāņiem? Abi jau esam tā noguruši un mums tik ļoti vajadzīga atpūta, ka tās dēļ var arī kaut ko ziedot.

Galu galā tas viss izgaisa kā ēna tās apziņas gaismā, ka šī mīļā būtne tagad pieder man, ir mana garīgā un uzticīgā sieva. Es atdotu nezin ko, lai uz tiešu jautājumu «Vai tu esi mana?» — izdzirdētu viņas apstiprinošu atbildi. Un es to jautātu simtreiz dienā, un man nekad neapniktu viņas atbilde; bet šobrīd es baidījos viņu iztrūcināt. Kā gan es, kas spēj visu saprast, lai nezinātu, ka ir vārdi, kurus sievietei, sevišķi tādai kā

Anele, ir grūti izrunāt, kaut arī tie izteic viņas patiesās un atzītās izjūtas? Un vai tas, ko viņa teica, nebija atzīšanās mīlestībā, vai viņa nepiekrita tam, lai mūsu dvēseles piederētu viena otrai, — ko vēl vairāk varēju vēlēties?

Aizgājuši līdz Šrekbrikei, mēs devāmies atpakaļ. Ejot centāmies iejusties mūsu jaunajā stāvoklī tā, kā cilvēks cenšas iejusties jaunā mājā: mēģinājām pie tā pierast.

Tas prasīja zināmu piepūli, kas neļāva mums justies brīvi. Bet mani priecināja arī tas; man šķita, ka tā ir pirmajās stundas pēc laulības, kad jaunais pāris jūtas saistīts uz mūžu, bet vēl nav saradis kopā. Tomēr es daudz runāju ar viņu par mums. Skaidroju, cik tīras un svētas ir mūsu jaunas attiecības. Centos iedvest viņai uzticību un paļāvību. Un viņa arī klausījās manī ar mierīgu un apskaidrotu seju, ik pēc brīža vēršot uz mani savas skaistās acis. Jaukais vakars lieliski atbilda tai noskaņai, kas valdīja mums dvēselē. Saule jau bija norietējusi. Alpi, kā parasti pēc saules rieta, laistījās purpursarkanā gaismā, kas atblāzmojās arī Aneles sejā.

Sniedzu viņai roku, viņa to saņēma, un mēs gājām blakus.

Pēkšņi ievēroju, ka viņa palēnina gaitu, it kā baidītos no kaut kā, un kļūst bāla kā

audekls. Tas ilga tikai īsu mirkli, bet izpaudās tik spēcīgi, ka es ļoti pārbijos viņas dēļ

un sāku iztaujāt, kas viņai kaiš.

Sākumā viņa negribēja man neko atbildēt, bet, kad es neatlaidos, atzinās, ka atcerējusies to nelaimīgo kretīnu un vienu brīdi bijusi pārliecināta, ka viņš atkal negaidīti iznirs priekšā.

— Es pati nezinu, kāpēc, — Anele paskaidroja, — bet viņš uz mani atstāja drausmīgu iespaidu; man pat kauns atzīties, ka esmu tik muļķīgi nervoza. Nevaru viņu aizmirst un ne par ko negribētu redzēt viņu vēlreiz!

Es viņu nomierināju, apgalvodams, ka manā klātbūtnē viņai nekas nedraud. Kādu laiku viņa vēl netīšām tramīgi raudzījās pa ceļa malām, taču mūsu tālāka saruna drīz izkliedēja viņā nepatīkamo iespaidu. Jau krēsloja, kad nonācām pie ūdenskrituma, bet vakars bija brīnišķīgi silts. Laukumā pie Štraubingera viesnīcas daudz cilvēku klausījās klejojošu artistu koncertu. Nezinu, kāpēc šī nomaļā kalnu ieleja šovakar man atgādināja Itāliju. Atcerējos, ka, klaiņojot vakaros pa Pinčio ielu Romā, domāju, cik laimīgs es būtu, ja man blakus atrastos Anele. Tagad jutu viņas roku, kas balstījās uz manas rokas, bet vēl vairāk jutu viņas dvēseli blakus savai dvēselei.

Tā saderīgi, apmierināti un laimīgi mēs pārnācām mājās.

10. augustā

Šodien visu dienu domāju par to, ko Anele man pateica pie Šrekbrikes. Sevišķi mani pārsteidza vārdi, kas viņai izrāvās kā izsauciens: «Tu nezini, cik es esmu nelaimīga!» Cik dziļas sāpes un žēlabas bija šais vārdos, kāda netīša atzīšanās, ka viņa nemīl vīru, nevar viņu mīlēt un, visbeidzot, ka viņas sirds pretēji visiem gribas pūliņiem pieder man! Ja tā, tad arī viņa bija tikpat nelaimīga kā es. Saku bija tāpēc, ka vairs nav. Tagad viņa var sev teikt: «Es palikšu uzticīga vīram, būšu vienmēr godīga, bet viss pārējais ir dieva rokas.»

11. augustā

Ienāca prātā, ka man nebija tiesību prasīt un gaidīt no Aneles, lai viņa upurē visu.

Nav tiesa, ka mīlestības dēļ upurē visu. Ja es, piemēram, būtu saķildojies ar Kromicki un ja Anele mūsu mīlestības vārdā liktu man nomesties viņa priekšā ceļos un lūgt viņam piedošanu, es to nedarītu. Tas ir fantastisks pieņēmums, bet, tikai iedomājoties to, man galvā iesitās asinis. Nē, Anele, tev taisnība, ir lietas, kuras nevar un nedrīkst upurēt mīlestībai!

12. augustā

Šorīt bijām Vindišgreshohē. Līdz turienei jāiet četrdesmit piecas minūtes, tāpēc Anelei sadabūju zirgu, ko vedu aiz iemauktiem. Ejot ar vienu roku balstījos uz zirga kakla un skāru viņas kleitu. Kāpjot zirgā, viņa atspiedās pret mani, un manī tūlīt pamodās senais cilvēks. Lai to nokautu, man vajadzētu iznīcināt savu miesu un atstāt tikai garu. Apsolījos savas kaislības un tieksmes turēt grožos un turu, bet es nesolījos, ka man to nebūs, tāpat kā nevarētu apsolīties, ka vairs neelpošu. Ja Aneles rokas pieskāriens nesaviļņotu mani vairāk kā koka gabala pieskāriens, tas nozīmētu, ka vairs nemīlu viņu, un tad nebūtu vajadzīgi nekādi solījumi. Apgalvodams Anelei, ka viņas ietekmē esmu pārdzimis, es nemeloju, bet nepratu precīzi apzīmēt to, kas ar mani noticis. Patiesībā es tikai spēju sevi savaldīt. Atteicos no pilnīgas laimes, lai varētu iegūt kaut vai pusi no tās. Gribēju vismaz tā saglabāt sev Aneli nekā zaudēt viņu pavisam un domāju, ka ikviens, kas zina, ko nozīmē mīlēt sievieti, mani viegli sapratīs. Ja dzejnieki kaislības salīdzina ar suņiem, tad es šos suņus esmu piesējis ķēdē un mērdēšu viņus badā, bet man nav varas aizliegt viņiem neraustīt ķēdi un nekaukt.

Labi zinu, ko esmu apsolījis, — un pildīšu to, esmu spiests pildīt. Aneles nepielūdzamība izslēdz jebkuru manas ļaunas vai labas gribas izpausmi. Mani pietiekami savaldīs bailes, kaut nezaudēju to, kas man piešķirts. Drīzāk tagad būšu piesardzīgāks, lai neiztraucētu to putnu, ko dēvēju par garīgu mīlestību, bet viņa —

par draudzību. Es atceros šo viņas vārdu, kas uz mani iedarbojās kā dzēliens, kurš sākumā liekas niecīgs, bet vēlāk sāk sūrstēt. Pirmajā brīdī vārds «draudzība» man likās pārāk neatbilstīgs, bet tagad izklausās pārāk tālredzīgs un brīdinošs. Tā ir dīvaina sieviešu rakstura īpašība — bailes saukt lietas īstajos vārdos. Es taču skaidri pateicu Anelei, ko no viņas lūdzu, un viņa to labi saprata un tomēr nosauca šīs jūtas par draudzību, it kā gribēdama ar šo vārdu aizsegties no manis, pati no sevis un no dieva.

No otras puses, tiesa, ka šādas no zemes atrautas jūtas var saukt, kā patīk. Tā ir rūgta un skumja atziņa. Šī, kas raksturīga ļoti tīrām sievietēm, nepārprotami liecina par viņu ārkārtīgo kaunīgumu, bet neļauj viņām būt cēlsirdīgām. Es taču varēju, piemēram, aiziet pie Aneles un pateikt viņai: «Lai nu kā, tomēr tevis dēļ esmu atteicies no veselas puses sava es, bet tu skopojies pat ar vārdiem. Kur tas der?» Savā

garā es to viņai saku ar lielu rūgtumu. Mīlestību grūti iedomāties bez cēlsirdības, bez pašuzupurēšanās.

Šodien Vindišgreshohē mēs runājāmies kā divi tuvi, draudzīgi, mīloši cilvēki, bet tā varētu runāties arī tuvi radinieki. Ja mēs šai gājienā būtu devušies pirms mūsu vienošanās pie Šrekbrikes, es mēģinātu skūpstīt viņai rokas, kājas, noteikti pacenstos kaut uz mirklīti viņu apskaut — bet šodien gāju mierīgi, raugoties viņai acīs kā

cilvēks, ko baida katra viņas uzacu saraukšanas. Vēl vairāk — es gandrīz neko nerunāju, pat par šo mūsu garīgo mīlestību ne. Daļēji es to darīju ar nolūku, cerot tādējādi izpelnīties viņas uzticību un laipnību. Ar šo klusēšanu gribēju viņai pateikt:

«Es tevi nepiekrāpšu, drīzāk neatļaušu sev tik, cik drīkstu, kaut tikai nepārkāptu mūsu vienošanos.»

Tomēr cilvēks jūtas mazliet aizvainots, kad viņa upuri pieņem ar tādu pašu gatavību, kā viņš to pasniedz. Klusībā tad mīļotajai būtnei neviļus saka: «Nu, tagad tu nepaliec man parādā!»

Un es tā arī sacīju, bet velti.

Kas no tā izriet? Zināma vilšanās man. Es domāju, ka, noslēdzis šādu vienošanos ar Aneli, tās ietvaros būšu brīvs kā putns, no rīta līdz vakaram varēšu atkārtot vārdu

«mīlu» un no rīta līdz vakaram dzirdēšu to no viņas, tādējādi gūstot gandarījumu par visām savam mokām, par visu šo ilgo ciešanu laiku, un būšu karalis šai savā karalistē, bet pagaidām viss noris tā, ka mans apvārsnis sašaurinās, bet dvēselē rodas šaubas, kas saplūst jautājuma: «Ko tu ieguvi?»

Es cenšos to atgainīt. Nē! Kaut ko tomēr esmu ieguvis. Viņās laimīgo un starojošo sejas izteiksmi, viņas smaidu, to, ka viņas dzidrās acis tagad droši raugās manējās. Ja pagaidām man vēl šauri un neērti šai jaunajā namā, tas tāpēc, ka vēl neesmu tajā iedzīvojies.

Galu galā agrāk man nemaz nebija jumta virs galvas, un, ja es skaidri neredzu, ko esmu ieguvis, tad ļoti labi zinu, ka neko nevaru zaudēt. Un to es nekad neaizmirsīšu.

14. augustā

Tante sāk runāt par braukšanu mājās. Viņa arvien vairāk skumst pēc Plošovas.

Apjautājos Anelei, vai viņa grib braukt atpakaļ. Pateica: «Jā,» — un man arī

sagribējās. Agrāk ar dzīves vietas maiņu man vienmēr bija saistījušas dīvainas, neizskaidrojamas cerības. Tagad vairs neko negaidu, bet ar Plošovu mani saista tik daudz jauku atmiņu, ka priecāšos to atkal ieraudzīt.

16. augustā

Dienas rit arvien vienmuļāk. Es domāju un atpūšos. Manas domas bieži vien ir skumīgas, reizēm pat visai rūgtas, bet mana pārāk nogurusī dvēsele tīksminās par šo atpūtu. Tā man dod iespēju apjaust, cik tagad man nesalīdzināmi labāk nekā bija agrāk. Tagad bieži esmu kopā ar Aneli, mēs lasām, pārrunājam izlasīto. Viss, ko es saku, vienmēr cieši saistās ar manu mīlestību, ar tās tālāko attīstību, viss attiecas uz to, bet dīvaini: esmu ievērojis, ka nekad nerunāju par to tieši, it kā man arī būtu piemetušas sieviešu bailes saukt lietas īstajos vārdos. Es pats nezinu, kāpēc, bet tā tas ir. Tas mani skumdina, reizēm pat ļoti, bet arī priecina, redzot, ka Anelei tas patīk; vēl vairāk: es jūtu, ka viņa par to mani mīl. Lai radītu starp mums pēc iespējas ciešāku garīgu tuvību, sāku viņai stāstīt par sevi; domāju, ka pēc mūsu vienošanās neko nedrīkstu no viņas slēpt. Noklusēju tikai to, kas varētu aizskart viņas smalkjūtību un domu skaidrību, toties mēģināju uzreiz atklāt viņai savu iekšējo drāmu, kuras cēlonis ir mans skepticisms un jebkāda dzīves pamata trūkums. Atklāti pateicu, ka nekā cita pasaulē man nav, izņemot viņas dvēseli. Pastāstīju, ko izcietu, pēc viņas apprecēšanās, kādas pārvērtības un satricinājumus piedzīvoja mans prāts un mana sirds pēc atgriešanās Plošovā. Jo labprātāk to stāstīju tāpēc, ka tas man deva iespēju maskētā veidā atkal un atkal atzīties viņai savā mīlestībā, ka viss, ko es runāju, patiesībā nozīmēja: «Es tevi mīlēju, mīlu un mīlēšu vienmēr vairāk par visu.»

Mans atzīšanās veids viņu maldināja, un viņa to klausījās tā, it kā runa nebūtu par viņu, — saviļņoti, līdzjūtīgi, bet varbūt arī, pati to neapzinādamās, tīksmīgi. Es redzēju, ka viņas acīs ne reizi vien iezaigojās asaras, ka viņai cilājās krūtis un kā visa viņas garīgā būtne iet man pretī ieplestam rokām, it kā gribētu teikt: «Nāc, jo tev arī

pienākas mazliet laimes!» Es viņai atbildēju ar acīm: «Es pats vairs neko neprasīšu, paļaušos tikai uz tavu labvēlību.»

Es to stāstīju viņai vēl arī tāpēc, lai šādas. sarunas mums kļūtu par paradumu, lai radītu Anelei pārliecību, ka mūsu attiecībās tā vajag būt. Gribēju kaut kā panākt, lai viņa atmaksā man ar to pašu un arī pastāsta, kas visu šo laiku risinājies viņas sirdī un galvā. Bet man neizdevās. Mēģināju izprašņāt, bet vārdi viņai raisījās no lūpām tik negribīgi, ar tādu piespiešanos, ka es to atmetu. Ja viņa gribētu būt pilnīgi atklāta, viņai vajadzētu runāt par savām jūtām pret mani un attiecībām ar vīru. Tieši to es gribēju no viņas uzzināt, bet to viņai neļāva darīt, pirmkārt, viņas kaunīgums, otrkārt, lojalitāte pret Kromicki.

Es ļoti labi to saprotu un tomēr netieku vaļā no nepatīkamas sajūtas, jo mans pesimisms man čukst: «Tu viens pats maksā par jūsu attiecībām; tu dodi viņai visu, bet vietā nesaņem gandrīz nekā; tu maldies, domādams, ka viņas dvēsele pieder tev, patiesībā arī šī dvēsele tev ir slēgta, — kas tad tev paliek?»

Es atzīstu, ka šai balsij ir taisnība, un paļaujos vēl tikai uz nākotni.

17. augustā

Es tagad bieži atceros Mickeviča vārdus: «Un, ak! — es esmu guvis tikai pusi glābiņa.» Bet, pat ja šai savā «pusglābiņā» es neredzētu tik daudz trūkumu, cik redzu, tas tomēr mani vēl pilnīgi nenomierinātu. Tas būtu iespējams tikai tad, ja es vairs nekā nevēlētos, citiem vārdiem sakot, pārstātu mīlēt. Arvien biežāk man uznāk apātijas brīži, kad es sev saku, ka esmu nokļuvis tikai jaunā apburtā lokā. Tiesa, tās mokas, kuras vairs nespēju izturēt, kļuvušas vieglākas. Bet atvieglojums vēl nenozīmē izārstēšanos. Kad izslāpis arābs tuksnesī ūdens vietā ņem mute akmentiņus, ar to viņš neremdina slāpes, tikai cenšas tās apmānīt. Jautājums: vai es tāpat nemānu sevi? Atkal manī ir divi cilvēki, skatītājs un aktieris, un atkal pirmais sāk kritizēt otro, bet bieži arī pasmieties par viņu. Plošovskis skeptiķis, kas nav stingri pārliecināts par dvēseles esamību, lāgā netic tai, bet mīl tikai sievietes dvēseli, — šis Plošovskis man liekas smieklīgs. Kas gan īsti ir manas attiecības ar Aneli? Reizēm tajās saskatu tikai savas slimīgās eksaltācijas mākslīgu augli. Tagad patiešām esmu kā tas aizšautais putns, kas vienu spārnu velk pa zemi. Esmu paralizējis pusi no savas būtības, dzīvoju tikai pusdzīvi un spiežu sevi mīlēt tikai ar pusmīlestību. Veltīgas pūles! Iekāri atdalīt no mīlestības ir tikpat neiespējami kā domāšanu atdalīt no esamības. Es varu domāt tikai kā cilvēks, tāpat arī mīlēt varu tikai kā cilvēks. Pat reliģiskās jūtas, visideālākās no visām jūtām, izpaužas vārdos, ceļu locīšanā, svētu priekšmetu skūpstīšanā, bet es gribēju, lai mana mīlestība uz sievieti būtu bez jebkāda sakara ar zemi un pastāvētu pasaulē kā viņpasaules parādība.

Kas ir mīlestība? Iekāre un tieksme. Ko es gribēju tai atņemt? Iekāri un tieksmi.

Tikpat labi varēju atnākt pie Aneles un pateikt: «Tā kā tevi mīlu vairāk par visu, apsolos, ka tevi nemīlēšu.»

Te slēpjas kāda milzīga kļūda. Biju kā tuksnesī nomaldījies cilvēks, tāpēc nav nekāds brīnums, ka ieraudzīju mirāžu.

18. augustā

Vakar mani tirdīja dažādas nospiedošas domas. Nevarēju aizmigt, lai neuzbudinātos vēl vairāk, beidzu gremdēties pesimisma dzīlēs un sāku domāt par Aneli, iztēloties viņu. Tas mani vienmēr atvieglo. Sakāpinātajā iztēlē redzu viņu kā

dzīvu, tā, ka gribas gandrīz vai uzrunāt. Atcerējos to balli, kad pirmo reizi ieraudzīju viņu kā pieaugušu jaunavu. Atmiņa bija tik spilgti saglabājusi šo viņas tēlu, it kā tas būtu redzēts vakar. Atcerējos balto, ar vijolītēm izpušķoto kleitu, kailās rokas, viņas pasīko, bet rīta svaigumā starojošo seju, ko drošais uzacu zīmējums, neparasti garās skropstas un biezās pūciņas uz vaigiem darīja tik īpatnēju. Man šķiet, ka vēl dzirdu viņas jautājošo balsi: «Vai tu nepazīsti mani, Leon?» Toreiz savā dienugrāmatā

rakstīju, ka šī seja atstāja uz mani cilvēka vaibstos pārtulkotas mūzikas iespaidu. Viņā

vienlaicīgi bija meitenes un kairinošas sievietes skaistums. Nekad neviena cita sieviete nebija valdzinājusi mani tā kā Anele, un tikai atstatums, ģimenes katastrofa un tāda Kirke kā Laura vainojama pie tā, ka ļāvu atņemt sev savu izredzēto, gandrīz jau līgavu.

Labāk par jebkuru citu cilvēku pasaulē zinu, ka vārdi: «Es atrodos tavas burvības varā,» — var būt ne tikai dzejiska metafora, bet nežēlīga īstenība. Es atrodos Aneles burvības varā. Es viņu ne tikai mīlu, ne tikai kāroju iegūt, bet viņa man ir neizsakāmi dārga, viņa pilnīgi atbilst manai gaumei, maniem priekšstatiem par sievietes skaistumu un kairumu, viņa mani pievelk ar to neizskaidrojamo spēku, ar kādu magnēts pievelk dzelzi. Un citādi nevar būt, jo tā taču ir tā pati Anele, viņa nemaz, nav izmainījusies! Tā pati meitenes un kairinošas sievietes seja, tas pats skatiens, tās pašas skropstas, uzacis, lūpas, rokas, tas pats slaidais augums. Tagad viņai ir tikai viens valdzinājums vairāk: zaudētās paradīzes valdzinājums.

Toties kāda milzīga atšķirība starp mūsu agrākajām un tagadējām attiecībām!

Kad atceros to agrāko Aneli, kura kā glābiņu gaidīja no manis vārdus: «Kļūsti mana!» — man kaut kā neticas, ka kādreiz varēja būt tāds laiks. Domājot par to, es jutos kā izputējis magnāts, kas savos spožuma gados šķaidījies ar naudu uz visām pusēm un žilbinājis pasauli, bet tagad pārtiek no žēlastības dāvanām.

Tā tonakt, domājot par Aneli un gara acīm skatot viņu, man ienāca prātā, ka viņa nekad nav gleznota, un man pēkšņi radās neatvairāma vēlēšanās iegūt viņas ģīmetni.

Ar abām rokām pieķēros šai domai, un tā mani tā ielīksmoja, ka izkliedēja pēdējās miega paliekas. «Tagad tu būsi mana,» es teicu, «es varēšu pie tevis atnākt, skūpstīt tavas rokas, acis, lūpas — un tu neatgrūdīsi mani.» Tūlīt sāku domāt, kā to izdarīt. Es nevarēju aiziet pie Aneles un pateikt: «Pasūti savu ģīmetni, es samaksāšu māksliniekam,» — bet no tantes vienmēr varēju dabūt visu, ko gribēju, un varēju viņu pierunāt, lai viņa izsaka vēlēšanos iegūt Aneles ģīmetni. Plošovā ir vesela galerija ģimenes portretu, ar kuriem tante ļoti lepojas, bet mani tie dzen izmisumā, jo daži ir vienkārši drausmīgi, taču tante pastāv pie tā, lai tur netrūktu neviena tuvinieka.

Zinādams viņas ciešo pieķeršanos Anelei, biju drošs, ka pat iepriecināšu viņu, ierosinot pasūtīt Aneles ģīmetni. Piecu minūšu sarunas pilnīgi pietiks, lai jautājuma šī

daļa būtu nokārtota, tāpēc sāku domāt par to, kam pasūtīt ģīmetni. Ar nožēlu secināju, ka man nekādā ziņā neizdosies pierunāt šīs dāmas aizbraukt uz Parīzi, kur es varētu izvēlēties starp Bonna precizitāti un objektivitāti, Šarla Dirāna drosmīgo vērienu un Šaplēna maigo lirismu. Pievēris acis, iztēlojos, kā katrs no šiem māksliniekiem izpildītu pasūtījumu, un tīksminājos par manā iedomā viņu darinātajām Aneles ģīmetnēm. Bet tā nebija īstenojama. Es zināju, ka tante gribēs, lai Aneli glezno poļu mākslinieks. Man pret to nebūtu nekādu iebildumu, jo izstādēs Varšavā un Krakovā

tiku redzējis portretus, kas nebija sliktāki par slavenu ārzemju autoru darinātajiem.

Mani baidīja tikai kavēšanās. Dažādu iegribu, tāpat kā daudzā citā ziņā man piemīt sievietēm raksturīga īpašība: ja šodien kaut kas ienāk prātā, es gribu, lai rīt tas man jau būtu. Tā kā mēs atradāmies Vācijā netālu no Minhenes un Vīnes, sāku atcerēties pazīstamus vācu gleznotājus. Beidzot apstājos pie diviem uzvārdiem: Lēnbaha un Angeli. Biju redzējis lieliskus Lēnbaha portretus, bet tikai vīriešu, bez tam mani kaitināja viņa pašpārliecība un paviršība, ko es, kā jau franču glezniecības cienītājs, piedevu tikai franču māksliniekiem. Angeli darinātās sieviešu ģīmetnes arī mani pilnīgi neapmierināja, bet, kas ir, tas ir viņam nevarēja noliegt smalku izpildījumu, un Aneles seja tieši to prasīja. Turklāt pie Lēnbaha grūtāk aizbraukt, bet Angeli bija pa ceļam — apstāklis, ko kauns minēt cilvēkam, kas negrib tikt uzskatīts par filistru. Bet šoreiz man bija svarīgs laiks, «Mirušie brauc ātri,» saka dzejnieks, bet iemīlējušies —

vēl ātrāk. Un arī tāpat es būtu izvēlējies Angeli, tāpēc galīgi nolēmu, ka viņš gleznos Aneles ģīmetni. Vispār man nepatīk sieviešu ģīmetnes balles kleitās, bet Aneli noteikti gribēju redzēt baltā kleitā ar vijolītēm. Tad es, skatoties uz viņu, iedomātos, ka tā ir mana senā Anele.

Negribu neko, kas man atgādinātu, ka viņa ir pane Kromicka. Turklāt šī kleita man dārga kā atmiņa.

Nevarēju sagaidīt rītu, tik ļoti kaisu aprunāties ar tanti. Taču es mazliet izmainīju plānu. Nodomāju — ja tante pasūtīs Aneles ģīmetni, viņa noteikti gribēs izvēlēties poļu mākslinieku, tāpēc nolēmu, ka to pasūtīšu pats un uzdāvināšu viņai vārda dienā, kas būs oktobra beigās. Tad Anele nevarēs atteikties. Protams, pasūtīšu arī otru eksemplāru sev.

Es gandrīz nemaz negulēju, bet tā bija laba nakts, jo mani visu laiku nodarbināja šis nodoms. Iesnaudos tikai ap pieciem, bet astoņos jau biju augšā. Aizgāju pie Štraubingera un nosūtīju telegrammu Mākslinieku nama birojam ar jautājumu, vai Angeli atrodas Vīnē; kad atgriezos mājās, dāmas jau sēdēja pie tējas galda — un es tūlīt ķēros pie lietas.

— Anele, — teicu, — man ir jāatzīstas vienā nodarījumā pret tevi. Šonakt, kad vajadzēja gulēt, es lēmu par tavu likteni un tagad lūdzu tavu piekrišanu manam lēmumam.

Anele paskatījās uz mani manāmi nobijusies. Varbūt viņa nodomāja, ka esmu sajucis prātā vai ka abu veco dāmu klātbūtnē taisos pateikt kaut ko pārgalvīgu, bet, redzēdama, ka mana seja ir mierīga, pat vienaldzīga, pajautāja:

— Ko tad jūs par mani izlēmāt? Griezos pie tantes.

— Sākumā gribēju sagādāt jums pārsteigumu, — teicu, — bet redzu, ka nekādi neizdosies to noslēpt, tāpēc esmu spiests aizlaikus pateikt, kādu dāvanu izdomāju pa sniegt jums vārda dienā.

Un pateicu. Mans portrets, turklāt ļoti labs, tantei bija jau trīs gadus, tāpēc patīkamāku dāvanu viņai patiešām nevarēja izdomāt, un viņa man par to sirsnīgi pateicās. Manīju, ka arī Anele ir apmierināta, un ar to vien man pietika vairāk par 203

visu. Tūlīt sākām dzīvi pārrunāt, kad un kas gleznos ģīmetni, kā Anelei vajadzētu apģērbties u. tml. Šādi jautājumi sievietēm ārkārtīgi interesē. Man jau bija gatavas atbildes uz visiem jautājumiem, pie tam nopratu, ka ar ģīmetnes starpniecību varu iegūt vēl kaut ko.

— Tas neprasīs daudz laika, — es teicu, — telegrammu par Angeli jau nosūtīju un nedomāju, ka ģīmetnes dēļ mūsu atgriešanās Plošovā varētu pārāk aizkavēties.

Anelei nāksies papozēt gleznotājam trīs vai četras reizes, un, tā kā mēs tāpat bijām nolēmuši dažas dienas uzturēties Vīnē, gandrīz tas pats vien iznāks. Kleitu Anelei var uzgleznot vēlāk no modeļa, bet seju piecos seansos var pabeigt. Vajag tikai tūlīt nosūtīt viņam Aneles fotogrāfiju — kaut vai to, ko tante Celina paņēmusi līdzi, un viņas matu šķipsnu. Matus es tev palūgšu, Anele, nogriezt un iedot man tūlīt. Kamēr mēs aizbrauksim, Angeli jau pagūs uztaisīt uzmetumu, pēc tam viņam atliks tikai pabeigt.

Apmēram tā varēja būt, kā es teicu, bet, prasot no Aneles matu šķipsnu, rēķinājos ar to, ka neviena no manām dāmām tuvāk nepazīst portretu gleznošanas procesu, —

šo šķipsnu gribēju paturēt sev, nevis sūtīt Angeli, kuram tā varētu noderēt vienīgi tad, ja viņš gleznotu ģīmetni tikai pēc fotogrāfijas, bet tāds mākslinieks kā Angeli to nekādā ziņā nedarītu. Taču es jautājumu nostādīju tā, it kā no šīs šķipsnas būtu atkarīgs ģīmetnes liktenis. Divas stundas pēc brokastīm saņēmu atbildi uz savu telegrammu. Angeli atrodas Vīnē, kur beidz kņazes M. portretu. Tūlīt uzrakstīju viņam vēstuli un pievienoju Aneles fotogrāfiju, ko paņēmu no panes Celinas; pēc tam, ieraudzījis viņu pastaigājamies dārzā, nogāju lejā pie viņas.

— Bet kur tavi mati? — es atgādināju. — Līdz diviem gribu nosūtīt vēstuli.

Viņa aizsteidzās uz savu istabu un pēc, brīža atgriezās ar matu šķipsnu. Kad es to no viņas ņēmu, man mazliet drebēja roka, bet raudzījos viņai tieši acīs un ar skatienu jautāju:

«Vai tu nojauti, ka šos matus gribu iegūt sev, ka tie man būs pats lielākais dārgums?»

Anele neko neteica, tikai nolaida plakstus, un nosarka kā meitene, kas pirmo reizi mūžā dzird atzīšanos mīlestībā. Viņa nojauta! Es nodomāju, ka par vienu lūpu pieskaršanos viņas lūpām varētu atdot dzīvību. Mīlestība uz viņu manī reizēm kļūst tik spēcīga, ka pārvēršas sāpēs.

Tagad man ir arī viņas fiziskās būtnes daļiņa. Es to ieguvu ar viltību. Es — dzīves rutinēts vīrs, skeptiķis, kas nepārtraukti vēro un analizē sevi, ielaižos Gētes Zībela cienīgās viltīgās izdarībās.

Bet es saku sev: sliktākajā gadījumā esmu tikai sentimentāls un smieklīgs. Kas zina, vai simtkārt smieklīgāks, muļķīgāks un nožēlojamāks manī nav tas otrais —

nesentimentālais cilvēks, kas visu uzņem ar prātu un izanalizē! Analīze ir kaut kas līdzīgs ziedlapiņu izplūkāšanai. Tā tikai sabojā dzīves skaistumu un līdz ar to arī

laimi, vienīgo, kā dēļ ir vērts dzīvot.

22. augustā

Pēc panes Celinas ārstēšanās kursa beigām mēs vēl vairākas nedēļas palikām šeit: gaidījām, kamēr līdzenumā mitēsies karstums, un sagaidījām briesmīgi draņķīgu laiku. Tagad atkal gaidām kādu skaidrāku dienu, lai dotos uz Vīni. Jau trīs dienas šeit Valda Ēģiptes tumsība. Mākoņi, kas veselu nedēļu blīvējās kalnu virsotnēs, perējot tur sniegu un lietu, tagad nolaidās no savām augstajām ligzdām un, savilkušies virs Gasteinas, nosedza ar savu smago klēpi visu ieleju. Dzīvojam tādā miglā, ka dienas vidū grūti no Štraubingera viesnīcas atrast mūsu villu. Neredz ne mājas, ne kokus, ne kalnus, ne ūdenskritumu. Visi apveidi izplūduši un izgaisuši bālganajā, miklajā

miglā, kas krīt uz priekšmetiem un, šķiet, arī uz cilvēku dvēselēm. Jau pulksten divos dienā jāiededzina lampas. Manas dāmas beidz pakot mantas. Mēs jau būtu aizbraukuši, neņemdami vērā miglu, ja kalnu strauti vienā vietā aiz Hofgasteinas nebūtu izskalojuši ceļu. Panei Celinai atkal sākās migrēna; tante saņēma no vecā

Hvastovska vēstuli par ražas novākšanu un pēc tās izlasīšanas gandrīz visu dienu lieliem soļiem staigāja pa ēdamistabu, strīdoties ar Hvastovski un lamājot viņu. Anele šorīt izskatījās ļoti slikti. Viņa mums pastāstīja, ka tūlīt pēc iemigšanas sapnī

parādījies tas kretīns, ko mēs sastapām ceļā uz Šrekbriki. Pamodusies viņa vairs nevarējusi aizmigt un visu nakti pavadījusi nervozās bailēs. Dīvaini, ka šis nelaimīgais uz viņu atstājis tik spēcīgu iespaidu. Centos izklaidēt viņu ar jautru sarunu, kas man daļēji izdevās, jo kopš mūsu vienošanās pie Šrekbrikes Anele kļuvusi daudz jautrāka, mierīgāka un laimīgāka.

To redzot, vairs neiedrošinos kurnēt par savu likteni, lai gan man ne reizi vien ienāk prātā, ka mūsu attiecību galvenā būtība ir tā, ka nav nekādu attiecību.

Noslēdzot vienošanos ar viņu, es skaidri zināju, ko gribu un kādās formās izpaudīsies mūsu jūtas; tagad šīs formas izplūst, kļūst arvien netveramākas un nenoteiktākas, it kā tās arī būtu aizsegusi tā pati migla, kas pašreiz aizsedz Gasteinu. Visu laiku man ir tāda sajūta, ka Anele neatzīst manas tiesības, bet es neiedrošinos neko atgādināt.

Neiedrošinos varbūt tāpēc, ka katra cīņa nogurdina, vēl jo vairāk — cīņa ar mīļotu sievieti; bet es cīnos jau pusgada un, itin neko neizcīnījis, esmu tik ļoti saguris, ka tagad man jebkurš miers šķiet daudz labāks par agrākajiem neauglīgajiem pūliņiem.

Bet varbūt ir vēl cits iemesls. Ja šis stāvoklis arī neatbilst manām cerībām, tomēr redzu, ka tas tuvinājis man Aneli. Viņai šķiet, ka tagad viņu mīlu cildenāk, tāpēc arī

viņa mani vairāk ciena, neiedrošinos sacīt — mīl. Kaut arī uz āru tas nekādi neizpaužas, jūtu, ka tā ir, un tas mani uzmundrina, sakot: tā kā šādā ceļā viņas jūtas pret tevi pieaug, tā turpini, turies pie tā, varbūt sagaidīsi dienu, kad šīs jūtas pārvarēs viņas pretestības spēku.

Visi cilvēki, bet sevišķi sievietes uzskata, ka tā saucamā platoniskā mīlestība ir kāda īpaša, ārkārtīgi reta un cildena mīlestība. Tas ir vienkārši jēdzienu sajaukums.

Var pastāvēt platoniskas attiecības, bet platoniska mīlestība ir tāds pats absurds kā, piemēram, tumša saule. Pat mīlestībā pret mirušajiem slēpjas kā ilgas pēc viņu dvēseles, tā arī miesīgā apveida. Starp dzīvajiem šāda veida attiecības ir atteikšanās.

Apgalvojot Anelei: «Es mīlēšu tevi tā, it kā tu būtu mirusi,» — negribēju melot. Taču atteikšanās neizslēdz cerību. Kaut arī esmu daudzreiz vīlies un nācis pie pārliecības, ka visas manas cerības ir neauglīgas, sirds dziļumā tomēr ceru, ka mūsu pašreizējās attiecības ir tikai posms ceļā uz mūsu mīlestību. Varu sev simtreiz atkārtot —

«alošanās, alošanās», bet, kamēr manī ir iekāre, saglabāsies arī cerība. Tie ir nešķirami jēdzieni. Es piekritu šādām attiecībām, tāpēc ka biju spiests, ka vēlējos vismaz tādas nekā nekādas, bet, kaut arī to darīju vaļsirdīgi, gandrīz pret savu gribu uzņemu šīs attiecības kā spēli, kā diplomātiju, kuras mērķis ir pilnīga, nevis daļēja laime.

Bet mani pārsteidz un nomāc, un galīgi mulsina tas, ka, arī ejot šo ceļu, esmu cietis sakāvi. Manas uzvaras tītas nākotnes miglā un atgādina rēgus, mirāžas, bet pašreiz ar visu savu viltību, ar visu savu dzīves jūtu un to diplomātijas pazīšanu esmu zaudējis sievietei, kas ir nesalīdzināmi vienkāršāka par mani, tik labi nepazīst dzīves taktiku, nav tik tālredzīga, nespēj tā aprēķināt katru soli.

Esmu sakauts — tur nav ko runāt! Kas gan ir mūsu pašreizējas attiecības? Būtībā

tās ir mīlošu radinieku attiecības, tātad tieši tas, ko viņa gribēja, bet ko es negribēju.

Agrāk braucu pa vētrainu jūru un pastāvīgi cietu avārijas, bet vismaz pats vadīju savu laivu. Tagad Anele vada abas un brauc lēnāk, vienmērīgāk, bet es jūtu, ka braucu turp, kurp nemaz nevēlos braukt. Tagad saprotu, kāpēc, tikko ieminējos par Dantes mīlestību uz Beatriči, viņa sniedza man abas rokas. Tāpēc, lai mani vestu! Vai viņa labāk par mani prot visu paredzēt un aprēķināt?

Nē! Tas ir neticami, es nepazīstu otra cilvēka, kas būtu tik nespējīgs kaut ko aprēķināt, bet nevaru arī atbrīvoties no gandrīz mistiskas sajūtas, ka Aneles vietā visu aprēķina kāds cits.

Viss, kas ir ap mani, man šķiet dīvains. Dīvaini arī tas, ka ļauju sevi ierobežot, ka pats izdomāju šīs attiecības, kas tik ļoti neatbilst manam raksturam, maniem uzskatiem, manām viskarstākajām tieksmēm. Ja pirms iepazīšanās ar Aneli man kāds būtu pateicis, ka izdomāšu kaut ko tamlīdzīgu, uzskatītu viņu par jukušu — un kādu mēnesi man būtu tēma zobgalībām i par šādu pareģoni, i par sevi pašu. Es un —

platoniska mīlestība! Vēl tagad man reizēm gribas pasmieties un pazoboties par to.

Bet es apzinos, ka mani pie tā noveda rūgta nepieciešamība.

23. augustā

Rīt aizbraucam. Debesis skaidrojas, vējš pūš no rietumiem, kas sola labu laiku.

Migla savēlās garos, bālganos vālos, kas lēni velkas prom gar kalnu nogāzēm kā

milzīgi leviatāni. Mēs ar Aneli bijām aizgājuši uz Kaizervegu. No rīta man ienāca prātā: kas notiktu, ja Anelei pašai mūsu attiecības liktos nepietiekamas? Es nedrīkstu pārkāpt robežu un baidos to darīt; bet ja arī viņa domātu tāpat? Viņas iedzimtais kaunīgums un biklums vien viņai būtu nepārkāpjams šķērslis, bet, ja viņa vēl uzskatītu, ka mūsu vienošanās viņu saista tāpat kā mani, — mēs nesapratīsimies nekad un veltīgi cietīsim.

Tomēr, padomājis par to dziļāk, sapratu, ka šīs bailes ir pilnīgi aplamas. Kā lai Anele, kurai pat mūsu platoniskās attiecības liekas pārāk plašas, kura tās apzināti vai neapzināti sašaurina, kura pat šo attiecību ietvaros neatzīst to, kas man pienākas, —

kā lai viņa pirmā labprātīgi piešķirtu man lielākas tiesības?!

Un tomēr cilvēka dvēsele droši vien pat ellē vēl neatmet cerības. Lai gan manas aizdomas ir acīm redzami aplamas, nolēmu katram gadījumam nodrošināties un pateikt Anelei, ka mūsu noruna obligāta tikai man, bet viss pārējais atkarīgs no viņas.

Gribēju pateikt viņai vēl daudz ko citu, proti, ka man tiek nodarīts pāri, ka mana dvēsele alkst noteikti un bez aplinkiem dzirdēt no viņas lūpām vārdu «mīlu» un ne tikai vienu reizi, bet bieži, katru dienu; ka tikai tas man dod spēku dzīvot un turēties līmenī. Bet Anele šorīt bija tik jautra, tik atraisīta un tik sirsnīga pret mani, ka man pietrūka drosmes izjaukt šo viņas noskaņojumu. Vakar nevarēju saprast, kāpēc šī

vienkāršā sieviete valda pār mani un gūst uzvaras pat tais novados, kuros pēc visiem 206

cilvēciskajiem nojēgumiem vajadzēja uzvarēt man. Šodien tas man kļuvis skaidrāks, un šī hipotēze ir ļoti bēdīga: es viņu mīlu vairāk nekā viņa mani.

Man bija viens paziņa, kas attiecīgās reizēs mēdza teikt: «Ar mani nav ko rēķināties.» Nebūtu nekāds brīnums, ja tagad arī es sāktu to atkārtot. Jo dažreiz man ļoti gribas pateikt to, kas deg uz lūpām kā kvēloša ogle, bet, baidīdamies ar to izjaukt viņas jautrību, apēnot smaidu, sabojāt viņas labo noskaņojumu, — es klusēju. Cik reižu tā jau noticis!

Tas, ka es viņu mīlu vairāk nekā viņa mani, man bija ienācis prātā jau simtiem reižu, bet es par mūsu attiecībām vakar domāju tā, šodien citādi, maldos, mulstu, nonāku pretrunā pats ar sevi, katru dienu visu redzu citādā gaismā. Vienreiz man šķiet, ka viņa mani ne tikai sevišķi nemīl, bet vispār nav spējīga mīlēt; citreiz ne tikai domāju, bet arī jūtu, ka viņa ir viena no visdziļāk un visspēcīgāk mīlošām sievietēm, kādas savā mūžā esmu sastapis. Un vienmēr man ir pierādījumi abiem variantiem. Es sev jautāju: ja, piemēram, viņas mīlestība pret mani kļūs trīs, četras, desmit reizes stiprāka, vai beidzot pienāktu brīdis, kad tā pārvarētu viņas pretestību? Jā! Tātad tas ir atkarīgs tikai no jūtu stipruma. Nē! Jo, ja Aneles jūtas pret mani patiešām būtu vājas vai to nebūtu nemaz, viņa tik daudz neciestu, bet es viņu esmu redzējis gandrīz tikpat nelaimīgu kā sevi. Uz visiem argumentiem pret viņu man ir tikai viena atbilde: esmu redzējis.

Šodien pār viņas lūpām izrāvās teikums, ko es neaizmirsīšu, tāpēc ka tas vienlaikus bija atbilde uz manām šaubām. Viņa neko tamlīdzīgu nebūtu pateikusi, ja es runātu tieši par mums un mūsu mīlestību. Bet es runāju vispārīgi, kā tagad parasti mēdzu runāt. Pateicu, ka pašā jūtu dabā slēpta darbība, ka tās ir rosinošs spēks, kas mudina cilvēku darboties. Noklausījusies viņa piezīmēja:

— Vai arī sagādā ciešanas.

Protams, ka sagādā. Bet ar šiem dažiem vārdiem viņa mani apklusināja un viesa manā sirdī cieņu pret sevi. Šādos brīžos esmu laimīgs un nelaimīgs, jo man atkal šķiet, ka viņa mani mīl tāpat kā es viņu un visa vaina ir tā, ka grib palikt tīra dieva, cilvēku un savā priekšā. Un es šo svētnīcu nenojaukšu.

Galu galā viņas sirds un jūtu analīze man nedod nekādus noteiktus pierādījumus.

Arvien vēl stāvu krustceļos. Maniem reliģiskajiem, filozofiskajiem, sabiedriskajiem

«nezinu» pievienojas vēl viens — personiskais, man simtreiz svarīgākais, jo lieliski saprotu, ka šī «nezinu» dēļ varu lauzt sev kaklu.

Es pats sev kalu tās važas, kuras mani saista pie Aneles un saista bez mazākās pazīmes, ka kādreiz varētu pārtrūkt. Es viņu mīlu izmisīgi, un vēl ir jautājums: vai reizē varbūt arī slimīgi? Ja es būtu jaunāks, garīgi un miesīgi vesels, ne tik samaitāts, normālāks, varbūt es sarautu šīs važas vai, zinādams, ka neko nesasniegšu, ka, rupji runājot, neko no Aneles neiegūšu, ka viņa nekad neatvērs man savas skaujas, mēģinātu vismaz paraustīt šīs važas. Bet tagad vairs pat to nemēģinu. Mīlu viņu tā kā

nervu slimnieks, gandrīz maniaks vai kā mīl veci cilvēki, kuri, reiz pieķērušies mīlestībai, turas pie tās ar visiem spēkiem. Jo tā viņiem ir dzīvības jautājums. Tāpat cilvēki turas pie zara, kas karājas virs bezdibeņa.

Mīlestība uz Aneli ir vienīgais, kas manā dzīvē uzplaucis, tāpēc tā tik pārdabiski sakuplojusi. Šāda parādība ir pilnīgi saprotama un atkārtosies jo biežāk, jo vairāk pasaulē būs tādu cilvēku kā es, tas ir, pāranalizējušos skeptiķu, turklāt vēl histēriķu ar tukšu dvēseli un neirotiskām asinīm. Šāds mūsdienīgs aizejošā laikmeta produkts var 207

vispār nepazīt mīlestību vai tāpatot to ar izvirtību, bet, kad visi viņa dzīvības spēki koncentrējas kādā vienā jūtā un sabalsojas ar viņa neirozi, tā pilnīgi saņem viņu savā

varā un kļūst tik neatvairāma, cik neatvairāmas mēdz būt tikai slimības. Psihologi to varbūt vēl nesaprot, bet noteikti vēl nav sapratuši romānisti, kas mēģina analizēt jaunlaiku cilvēka dvēseli.

Vīne, 25. augustā

Šodien iebraucām Vīnē. Ceļā noklausījos sarunu starp pani Celinu un Aneli, ko pierakstu tādēļ, ka tā atstāja dziļu iespaidu uz Aneli. Vagonā bijām tikai četri cilvēki un runājam par Aneles ģīmetni, proti, par to, ka būs jāatsakās no baltās kleitas, jo tās pašūšana prasītu daudz laika. Pēkšņi pane Celina, kura atceras dažādus notikumus un mūžīgi tos atgādina, griežoties pie Aneles, teica:

— Šodien taču paiet tieši divi mēneši, kopš tavs vīrs ieradās Plošovā.

— Liekas, — Anele atbildēja.

Un tūdaļ tik ļoti nosarka, ka, lai to noslēptu, piecēlās un sāka darboties ap savu ceļasomu, kas atradās uz vagona tīkliņa. Kad viņa atkal pagriezās pret mums, sārtums vēl nebija pilnīgi nozudis no viņas sejas, bet tajā izpaudās milzīga nepatika. Vecās dāmas to neievēroja, jo bija sākušas strīdēties par Kromicka ierašanās datumu, un es ne tikai ievēroju, bet arī sapratu šīs nepatikas iemeslu: šai dienā viņai taču nācās paciest vīra glāstus, skūpstus... Mani pārņēma niknums, un vienlaikus kļuva kauns par šo viņas nosarkšanu. Manā mīlestībā ir daudz lielu ērkšķu un ir arī daudz mazu, bet pretīgu. Pirms šī panes Celinas atgādinājuma jutos gandrīz laimīgs, iedomādamies, ka braucu kopā ar Aneli tā, it kā mēs būtu saderināts pāris. Tagad vienā mirklī šis labais noskaņojums izgaisa. Sadusmojos uz viņu un kļuvu nelaipns.

Viņa tūlīt to ievēroja un Vīnē, kad mēs uz brīdi palikām zālē divatā, pajautajā man:

— Vai tu uz mani par kaut ko dusmojies?

— Nē, bet es tevi mīlu! — es skarbi atbildēju.

Tas viņu atkal apbēdināja. Varbūt viņa nodomāja, ka man apnikušas mūsu mierīgās attiecības un atkal esmu kļuvis agrākais Leons. Bet es biju divkārt nikns, apzinoties, ka ne mana sadalīšanās, ne mans prāts nepasargā mani no sirdīšanās pat par niecīgu nepatīkamu iespaidu.

Tikai nākamais iespaids var izdzēst iepriekšējo, bet mana filozofija šādās reizēs ir pilnīgi veltīga.

Tūlīt pēc ierašanās devos pie Angeli, bet nokļuvu tikai pēc sešiem, kad darbnīca jau bija slēgta. Anele līdz rītam atpūtīsies, rīt aiziesim kopā. Es pārdomāju. Vairs negribu, ka viņa būtu baltā kleitā. Lai ģīmetne neredz viņas atsegto kaklu un plecus, lai viņa tajā ir tāda, kāda ir katru dienu, kādu es viņu visvairāk mīlu.

Vakarā mūs apmeklēja dakteris Hvastovskis. Vesels un spēcīgs kā vienmēr.

26. augustā

Redzēju riebīgu sapni. Ar to arī sākšu savas šodienas piezīmes, jo, kaut arī pats sapnis ir blēņas, esmu pārliecināts, ka veselas smadzenes kaut ko tādu nevarētu nosapņot. Bezmiegs mani moka jau sen, bet vakar, tiklīdz aizvēru acis, pārņēma tāds kā sastingums. Kad īsti man parādījās šīs blēņas, nezinu, šķiet, ka tikai uz rīta pusi, jo, kad pamodos, bija jau gaišs, bet ilgi nevarēju būt gulējis. Redzēju milzīgi daudz vaboļu. Lielas kā sērkociņu kastītes — tās līda ārā no spraugām starp gultas maisu un 208

gultu, kurā es gulēju, un sāka rāpties pa sienu uz augšu. Dīvaini, cik šādi sapņi liekas reāli: skaidri dzirdēju tapešu papīra čaukstēšanu zem viņu āķainajām kājām. Pacēlis acis, kaktā pie griestiem ieraudzīju veselus pūļus citādu — baltu, ar melniem plankumiem — un mazliet lielāku vaboļu. Dažām redzēju pavēderes ar divām rindām kāju, kas izskatījās kā ribas. Sapnī tas viss man likās dabiski un tai pašā laikā pretīgi.

Bija riebīga sajūta, taču es nebaidījos un nebrīnījos: Tikai pēc pamošanās, kad sāku domāt skaidri, šī riebīgā sajūta kļuva neciešama un pārauga neizprotamās bailēs —

nāves bailēs. Pirmo reizi izjutu kaut ko tādu, un šīs nāves bailes varēja izteikt tā:

«Kas zina, kādi pretīgi kukaiņi perinās tai viņpasaules tumsā?» Pēcāk atcerējos, ka šādas milzīgas, baltas, melnraibumotas vaboles tiku redzējis kāda muzeja, bet pirmajā

brīdī pēc pamošanās man tās likās fantastiski radījumi, drausmīgās aizkapa dzīves ķēmi. Uztrūkos no gultas, pacēlu nolaižamos aizkarus, un dienas gaisma mani pilnīgi nomierināja. Ielā jau bija sākusies kustība: suņi vilka ratiņus ar zaļumiem, kalpones gāja uz tirgu, strādnieki —uz fabrikām. Normālas cilvēku dzīves ainava ir labākais līdzeklis pret dažādām fantasmagorijām. Tagad jūtu milzīgu gaismas un dzīves kāri.

Tas viss liecina, ka neesmu vesels. Mana traģēdija grauž mani no iekšpuses kā tārps.

Ka bārdā un matos parādījušies balti pavedieni, tas ir normāli, bet mana seja —

sevišķi no rītiem — ir vaska krāsā un rokas kļuvušas caurspīdīgas. Es nevājēju, drīzāk otrādi, un tomēr apzinos savu anēmiju, tāpat kā apzinos savus psihiskos stāvokļus un jūtu, ka mani dzīvības spēki izsīkst un ka labi tas nebeigsies.

Prātu nezaudēšu nekad. Nekad nespēju iedomāties, ka varētu pienākt tāds laiks, kad vairs nespēšu sevi kontrolēt. Kāds ievērojams ārsts un, galvenais, turklāt prātīgs cilvēks man teica, ka zināmā apziņas attīstības pakāpē tas esot pilnīgi neiespējami.

Šķiet, ka par to jau esmu rakstījis. Bet, arī nezaudējot prātu, varu sasirgt ar kādu smagu nervu kaiti un, tā kā mazliet zinu, ko tas nozīmē, pilnīgi vaļsirdīgi saku, ka labāk vēlētos jebkuru citu slimību.

Vispār es neticu ārstiem, sevišķi tiem, kuri tic medicīnai, bet laikam vajadzēs ar kādu aprunāties — jo sevišķi tāpēc, ka arī tante to vēlas. Starp citu, vienu iedarbīgu līdzekli es zinu: ja Kromickis nomirtu un es apprecētos ar Aneli — tūlīt izveseļotos; ja viņa atnāktu pie manis un pateiktu: «Es nedalāmi piederu tev,» — tad arī kļūtu vesels. Slimības, kuru cēlonis ir nervi, ar nerviem arī vajag ārstēt.

Bet Anele negribēs būt mans ārsts, kaut arī runa būtu par manu dzīvību.

Kopā ar viņu un tanti biju pie Angeli. Šodien notika pirmais seanss. Cik daudz man bija taisnības, apgalvojot, ka viņa ir viena no skaistākajām sievietēm, kādas savā

mūžā esmu sastapis, tāpēc ka viņas skaistumā nav nekā parasta! Angeli raudzījās viņā

tik aizgrābti, it kā raudzītos lielā un cildenā mākslas darbā. Viņš sāka gleznot brīnišķā

noskaņā, gleznoja ļoti aizrautīgi un nemaz neslēpa mums, kāpēc ir tik apmierināts.

— Manā praksē, — viņš teica, — tāds modelis ir retums. Tad arī pavisam citādi sokas darbs... kāda seja! Kāda izteiksme!

Lai gan izteiksme nebija tik pievilcīga kā parasti, jo biklā Anele jutās neērti un viņai bija grūti, saglabāt dabisku pozu un sejas izteiksmi. Taču Angeli to saprata.

— Turpmākajos seansos pozēsiet arvien labāk, — viņš teica, — pie tā, tāpat kā

pie visa, ir jāpierod.

Un ik pēc brīža izsaucās:

— Tas tik būs portrets!

Viņš ar patiku uzlūkoja arī tanti, kuras dižciltīgajā sejā izpaužas raksturs, enerģija un savāds vērienīgums. Viņas attieksmē pret Angeli savā ziņā bija kaut kas vienreizējs: kaut kāda augstas dāmas naiva vaļība, kurā viņa nekad nepārkāpj labo toni, bet arī neko daudz nerēķinās ne ar kādām slavenībām. Pieradis pie atzinības, bet, būdams gudrs cilvēks, Angeli to uzreiz uztvēra, un es redzēju, ka tas viņu uzjautrina.

Mēs vienojāmies, ka Anele pozēs melnā zīda kleitā, starp citu, ļoti elegantā. Tajā

lieliski izdalās Aneles figūra, parādot tās slaidumu un reizē apaļīgumu. Es nevaru par to mierīgi ne domāt, ne rakstīt. Griežoties pie Aneles, Angeli viņu uzrunāja: Mademoiselle. Sievietes daba, kaut viņa būtu vai pats eņģelis, ir ļoti dīvaina. Es redzēju, ka manai dārgajai tas patika, bet vēl lielāku patiku ieraudzīju viņas glītajā

sejiņa, kad Angeli pēc mana pārlabojuma atbildēja:

— Bet es visu laiku kļūdīšos! Raugoties uz kundzi, nevar nekļūdīties.

Patiešām — ar saviem piesārtušajiem vaigiem Anele bija tik apburoša, ka es atkal atcerējos — šoreiz precīzāk nekā pirmo reizi — to dzejoli, kuru kādreiz sacerēju un kurā katrs pants beidzās ar vārdiem:

Un es tikai brīnos, ka ziedi

Neaug zem šim daiļajām kājām,

Tu mans brīnišķais zelta putns,

Tu maijs, tu pavasars, tu paradīze!

Kad promejot tante mazliet atpalika no mums, es iečukstēju Anelei ausī:

— Tu pati nezini, tu nemaz nevari aptvert, cik tu esi skaista!

Viņa neko neatbildēja, tikai nolaida plakstus, kā parasti šādās reizēs. Taču visu dienu viņas attieksmē pret mani manīju vieglu neapzinātas koķetērijas izpausmi. Tā

viņu bija noskaņojuši gleznotāja un mani vārdi Viņa juta, ka es viņu dievinu no visas sirds, un bija man par to pateicīga.

Bet es ne tikai dievināju viņu, savā sirdī teicu, pareizāk — kliedzu:

«Pie velna visas vienošanās! Es gribu mīlēt viņu bez ierobežojumiem un bez atrunām!»

Vakarā bijām Vāgnera operas «Klīstošais holandietis» izrādē. Es gandrīz nekā

nedzirdēju, pareizāk sakot, dzirdēju tikai ar jūtām, uztvēru tikai caur savu mīlestību.

Domās jautāju Vāgneram: «Kādu iespaidu tava mūzika atstāj uz viņu? Vai tā

saviļņo viņas dvēseli, vai noskaņo viņu mīlestībai, vai pārceļ uz kādu citu pasauli, kur mīlestība ir augstākais likums?» Tikai tas mani interesēja.

Sievietes laikam neprot mīlēt tik pašaizliedzīgi. Viņas vienmēr kādu dvēseles daļu atstāj sev, pasaulei un tās iespaidiem.

27. augustā

Tante paziņoja, ka grib aizbraukt. Viņai jāsteidzoties uz Plošovu, šeit viņas klātbūtne nevienam neesot vajadzīga, un būšot pat labāk, ja viņa aizbrauks, mēs nebūsim saistīti ar viņu un varēsim palikt Vīnē tik ilgi, kamēr ģīmetne būs pabeigta.

Mēs visi mazliet papretojāmies šim viņas nodomam, aizrādot, ka vecākam cilvēkam nevajadzētu vienam pašam doties tik tālā ceļā. Uzskatīju par savu pienākumu — kaut arī tas man nenācās viegli — pateikt tantei, ka es viņu pavadīšu, ja viņa visādā ziņā

grib aizbraukt. Atzīstos, ka ar iekšēja sasprindzinājuma trīsām gaidīju viņas atbildi.

Par laimi, mana krietnā tantīte mundri atsaucās:

— Par to tu nemaz nedomā! Kad Celina jutīsies slikti vai būs nogurusi, kas Aneli pavadīs uz darbnīcu? Viena pati viņa taču nevar iet?

Te viņa padraudēja Anelei ar pirkstu un smaidīdama, bet sarauktu pieri piebilda: Sevišķi tāpēc, ka tas gleznotājs skatās uz viņu vairāk, nekā prasa darbs, bet viņa to redz un priecājas. Oho! Es viņu pazīstu!

— Viņš taču vairs nav jauns, — Anele smiedamās, skūpstīdama tantei rokas, atbildēja.

Tante norūca:

— Ak tu, aitiņa! Jauns nav, bet komplimentus runā. Leon, tu uzmani man viņus abus!

Ar prieku atteicos no braukšanas uz Plošovu tantei minēto iemeslu dēļ. Pane Celina uzstāja, lai viņa ņem līdzi vismaz kalponi, kas bija ar mums Gasteinā. Sakumā

tante pretojās arī tam, bet, kad Anele pateica, ka viesnīcā lieliski varēšot iztikt arī bez kalpones, — piekāpās.

Viņa tūlīt lika saiņot savus koferus. Tante visu mēdz darīt ātri un grib braukt rīt no rīta. Pusdienās es viņu kaitināju, teikdams, ka savi sacīkšu zirgi viņai laikam mīļāki nekā mēs, ja viņa tā steidzas prom. Tante atbildēja: «Ak, kāds tu esi muļķis!

Labāk klusē!» — tad pēc brītiņa aizmirsusies sāka pati ar sevi skaļi runāt par staļļiem.

Šodien seanss vilkās ilgi. Anele pozēja labāk. Seja jau ir uzmesta.

28. augustā

Tante aizbrauca ar rīta vilcienu. Pie gleznotāja bijām kopā ar pani Celinu, kura, ieraudzījusi Aneles sejas uzmetumu, ar pūlēm savaldīja savu sašutumu. Neko nezinādama par gleznotāja darbu un visām portreta tapšanas fāzēm, viņa domāja, ka seja tāda arī paliks — neglīta un nemaz nelīdzīga. Man nācās viņu nomierināt; pēc tam Angeli arī noprata, par ko ir runa, un smiedamies apliecināja viņai, ka tas, ko viņa redz, esot tikai kūniņa, no kuras izšķilšoties tauriņš.

Beigās viņš uzmundrinoši piebilda:

— Domāju, ka tā būs viena no manām labākajam ģīmetnēm, jo sen netiku gleznojis tik con amore1.

Kaut viņa vārdi piepildītos!

Pēc seansa aizgāju nopirkt biļetes uz operu. Pārnācis satiku Aneli vienu pašu —

un pēkšņi kā viesulis mani pārņēma kārdinājumi. Nodomāju, cik jauki būtu, ja tagad viņa gribētu mesties manos apkampienos, un, domājot par to, jutu, ka bālēju, ka mans pulss sāk sist paātrināti, ka viss trīcu un man trūkst elpas. Istabā valdīja pustumsa, žalūzijas līdz pusei bija nolaistas. Ar pārcilvēciskām pūlēm centos savaldīt to nepārvaramo spēku, kas mani vilka pie Aneles. Man šķita, ka no viņas man pretī

versmo karstums, ka tādas pašas jūtas verd arī viņas dvēselē. Es varēju viņu satvert un piekļaut pie krūtīm, skūpstīt viņas acis, lūpas. Kāda balss manī čukstēja: «Pēc tam kaut vai nāve!» Anele tūlīt ievēroja manu neparasto stāvokli, viņas acīs pavīdēja izbailes, bet viņa tūlīt savaldījās un steidzīgi pateica:

— Tev jābūt manam aizbildnim, kamēr atgriezīsies mamma; agrāk es tevis baidījos, tagad tev uzticos un man ir tik labi...

1 Ar mīlestību (itāļ. val.).

Sāku skūpstīt viņas rokas un nomāktā balsī atkārtoju: — Ja tu zinātu, ja tu zinātu, kas ar mani notiek! Viņa līdzjūtīgi un skumji atbildēja:

— Es zinu... un tāpēc tu man esi jo labāks, jo cildenāks ...

Brīdi vēl cīnījos ar sevi, beidzot viņa atbruņoja mani. Es neuzdrošinājos. Toties visu atlikušo dienas daļu viņa centās man par to atlīdzināt. Nekad viņas skatienā

netiku redzējis tādu pieķeršanos man, nekad viņa nebija izturējusies pret mani tik maigi. Varbūt tas man ir pats labākais ceļš, kā sasniegt savu mērķi? Varbūt tieši šādā

veidā Aneles sirdī pieņemsies mīlestība, kas visātrāk viņu pielauzīs? Nezinu, man mulst prāts.

Tāpēc ka, no otras puses, iedams šo ceļu, es uz katra soļa mīlestības dēļ upurēju mīlestību.

29. augustā

Šodien darbnīcā notika kaut kas dīvains un satraucošs. Seansa laikā Anele, mierīgi pozēdama, pēkšņi nodrebēja, viņas seja pietvīka, pēc tam nobālēja kā papīrs.

Mēs ar Angeli briesmīgi pārbijāmies. Viņš tūdaļ pārtrauca darbu un lūdza Aneli atpūsties, es pasniedzu viņai ūdeni. Drīz tas pārgāja. Viņa gribēja turpināt pozēšanu, bet es redzēju, ka tas notiek ar piespiešanos un ka viņa ir manāmi satraukta. Varbūt vainīgs nogurums? Diena bija ļoti tveicīga, mūra sienas saulē sakarsušas. Aizvedu viņu mājās ātrāk nekā vakar. Arī ceļā viņa neatguva savu parasto noskaņojumu, bet pusdienu laikā atkal pēkšņi pietvīka. Mēs ar pani Celinu sākām viņu izprašņāt, kas viņai kaiš. Apgalvoja, ka nekas. Uz manu jautājumu, vai neatvest ārstu, viņa neparasti dedzīgi un it kā pikti atbildēja, ka neesot ne mazākās vajadzības, ka viņa jūtoties lieliski. Visu atlikušo dienas daļu bija bāla, nepārtraukti rauca savas melnās uzacis, bet sejā parādījās skarba izteiksme. Pret mani viņa bija vienaldzīgāka nekā vakar, un brīžiem šķita, ka vairās no maniem skatieniem. Nesaprotu, ko tas nozīmē. Un ļoti uztraucos. Atkal negulēšu, bet, ja arī aizmigšu, jūtu, ka redzēšu tādus pašus sapņus, par kādiem jau rakstīju.

30. augustā

Man visapkārt notiek kaut kas nesaprotams. Ap pusdienlaiku pieklauvēju pie dāmu istabas durvīm, lai vestu Aneli pozēt, bet viņu nebija mājās. Viesnīcas kalpone pateica, ka pirms divām stundām izsaukušas karieti un aizbraukušas uz pilsētu.

Mazliet izbrīnījies, nolēmu uzgaidīt. Pēc kādas pusstundas viņas atgriezās, bet Anele neapstājoties, klusēdama sniedza man roku un aizgāja uz savu istabu. Taču es paguvu ievērot, ka viņa ir satraukta. Domāju, ka varbūt iet tikai pārģērbties, bet pane Celina teica:

— Mīļais Leon, esi tik labs, aizej pie Angeli un atvainojies, ka šodien Anele neieradīsies. Viņa ir tik satraukta, ka nekādā ziņā nevarēs pozēt.

— Kas viņai kaiš? — ārkārtīgā uztraukumā jautāju. Pane Celina brīdi svārstījās, pēc tam atbildēja:

— Nezinu, biju aizvedusi viņu pie ārsta, bet nesastapām. Atstāju zīmīti ar lūgumu, lai atbrauc pie mums uz viesnīcu. Tiešām ... nezinu ...

Neko vairāk no viņas nevarēju izdibināt. Pasaucu ormani un aizbraucu pie Angeli. Kad es viņam pateicu, ka Anele šodien neieradīsies, man šķita, ka viņš paskatījās uz mani tā kā neuzticīgi. Galu galā, ņemot vērā manu acīm redzamo satraukumu, tas būtu saprotami. Bet man ienāca prātā — varbūt viņam radušās aizdomas, ka esam pārdomājuši un mēģinām tikt vaļā no ģīmetnes. Viņš taču mūs nepazīst, varēja pat padomāt, ka mana satraukuma iemesls ir naudas grūtības. Lai novērstu šādas aizdomas, nolēmu samaksāt viņam iepriekš. Pret to viņš dedzīgi iebilda un paziņoja, ka maksu ņemot tikai pēc darba pabeigšanas. Uzdevos par tantes pilnvaroto, kuram viņa atstājusi glabāšanā šim nolūkam paredzēto summu, bet, tā kā

drīzumā taisos aizbraukt, vēlos ātrāk atbrīvoties no šī pienākuma. Pēc ilga, nogurdinoša strīda viņš piekāpās. Norunājām, ka pane Kromicka pozēs rīt parastā

laikā, bet, ja neveselības dēļ viņa atkal nevarēs ierasties, paziņošu viņam līdz desmitiem.

Atgriezies viesnīcā, tūlīt devos pie abām dāmām. Anele bija savā istabā, pane Celina man paskaidroja, ka ārsts nupat kā aizbraucis, taču neko noteiktu neesot pateicis, licis tikai ievērot mieru. Nezinu, kāpēc man likās, ka viņas sejā atkal redzu tādu kā svārstīšanos. Varbūt tas bijā uztraukums, ko galu galā varēja labi saprast, jo es arī to jutu.

Aizgājis uz savu istabu, sāku sev rūgti pārmest, ka mūsu attiecības, tā iekšējā

cīņa, kas, bez šaubām, risinājās Aneles dvēselē, nojaušot manu mīlestību un manas ciešanas, nevarēja neatstāt ļaunu iespaidu uz viņas veselību. Domājot par to, mani pārņēma sajūta, ko vārdos varētu izteikt tā: «Labāk tu būtu gājis bojā, nekā viņai tevis dēļ vajadzētu slimot.»

Es tik ļoti baidījos, ka Anele varbūt nenāks pusdienās, it kā no tā diezin kas atkarātos. Par laimi, atnāca, taču izturējās ļoti dīvaini. Vispirms, ieraudzījusi mani, samulsa, pēc tam pūlējās būt tāda kā vienmēr, bet bija citāda. Atgādināja cilvēku, kas cenšas slēpt savas bēdas. Laikam bija bālāka nekā parasti, jo viņai ir taču tikai patumši mati, bet izskatījās gandrīz vai bruneta.

Es lauzu galvu: vai viņas nav saņēmušas kādas nelabvēlīgas vēstis no Kromicka?

Ja tā, tad kas tās varētu būt par vēstīm? Varbūt manai naudai draud briesmas? Rauj viņu piķis! Viss, kas man pieder, nav tā vērts, lai Anele tādēļ bēdātos kaut piecas minūtes.

Rīt tas jānoskaidro! Esmu gandrīz pārliecināts, ka viņas noskaņojumam ir kādas morālas dabas iemesli un ka tam ciešs sakars ar Kromicki. Ko viņš tur atkal varēja izdarīt? Otru Gluhovu taču nepārdeva gluži vienkārši tādēļ, ka tādas nav.

Berlīne, 5. septembrī

Esmu Berlīnē un nokļuvu šeit tāpēc, ka, aizbēgušam no Vīnes, vajadzēja kaut kur braukt. Uz Plošovu nevarēju — turp brauc viņa.

Es biju tik ļoti pārliecināts, ka nekāds cilvēcisks spēks mani neatraus no Aneles, ka doma par šķiršanos no viņas man likās mežonīga. Jā, izrādās, ka neko nevar paredzēt, jo esmu aizbraucis un starp mums visam beigas. Esmu Berlīnē. Tāds iespaids, it kā man galvā darbotos kādas mašīnas dzenrats. Tas griežas tik ātri, ka pat jūtu sāpes, — taču es nesajuku prāta! Visu zinu, visu atceros. Manam ārstam bija taisnība: sajūk tikai vājās galvas. Ar mani tas nevarēja notikt vēl arī tāpēc, ka sajukt prātā dažreiz ir pasakaini labi.

6. septembrī

Brīžiem tomēr šķiet, ka manas smadzenes izvārīsies. Tas, ka kārtīga sieviete, kas nodzīvojusi ar vīru vairākus mēnešus, var kļūt grūta, taču ir pilnīgi normāli, bet man šī dabiskā kārtība liekas tik baismīga, ka spiež smadzenes ārā no galvas. Nevar taču katru parādību atzīt par dabas likumu un tai pašā, laikā — par kaut ko baismīgu. To neizturēs neviena galva. Kas tas ir? Sakopojis visu savu saprātu, es secinu, ka tos, kuriem lemts tikt satriektiem, satriec neparastu notikumu spēks; bet ar mani notiek pavisam citādi. Mani tirda gluži parasta parādība.

Un, jo dabiskāka tā ir, jo baismīgāka.

Tikai pretrunas. Viņa tur nav vainīga — es saprotu, tāpēc ka neesmu sajucis. Viņa palika tikumīga, bet es drīzāk viņai būtu piedevis jebkuru noziegumu. Un nevaru, dieva vārds, nevaru tev piedot tieši tāpēc, ka es tevi tik ļoti mīlēju! Tici vai ne, bet pasaulē nav otras sievietes, kuru pašreiz tā nicinātu kā tevi, jo būtībā tev bija divi: es

— platoniskai mīlestībai un Kromickis — laulības mīlestībai.

Un, redzi, man patiešām gribas dauzīt galvu pret sienu un, nudien, tai pašā laikā

arī smieties...

Nespēju iedomāties, ka ir līdzeklis, kā mani atraut no tevis. Izrādījās, ka ir un ļoti iedarbīgs!

8, septembrī

Kad iedomājos, ka viss ir beidzies, sarauts, ka nekas nav palicis, ka esmu jau aizbraucis uz visiem laikiem, — man negribas tam ticēt. Man vairs nav Aneles! Bet kas man ir? Nekā!

Kāpēc tad es dzīvoju? Nezinu! Taču ne tāpēc, lai uzzinātu, kas panam Kromickim būs: dēls vai meita?

Visu laiku domāju: cik tas viss ir dabiski! — un man galva vai pušu plīst.

Dīvaini! man vajadzēja to paredzēt, bet nekad nekas tamlīdzīgs nebija ienācis prātā. Drīzāk varēju gaidīt zibens spērienu no skaidrām debesīm.

Kromickis taču tūlīt no Varšavas aizbrauca uz Plošovu, nodzīvoja tur vairākas dienas, pēc tam viņi bija kopā vilcienā, kopā Vīnē, kopa Gasteinā...

Bet es radīju mīlestības gaisotni. Tas satrauca Aneles nervus, pārpildīja sirdi. Tik tiešām — šim notikumam ir arī savas drausmīgi smieklīgas puses.

Esmu pārsteidzoši dumjš. Ja jau varēju paciest Kromicku pāra kopdzīvi, tad vajadzēja spēt paciest arī tās sekas. Bet, dieva vārds, tie ir mani nervi, nevis prāts, kas nevar samierināties ar šīm sekām. Dažiem cilvēkiem šie divi spēki sadzīvo mierīgi; manī tie plēšas kā suņi. Tas vien jau ir milzīga nelaime.

Kāpēc neko tamlīdzīgu nebiju paredzējis? Man taču vajadzēja ienākt prātā: ja ir iespējama kāda šausmīga apstākļu sagadīšanās, kāds trieciens, sāpīgāks par visiem līdzšinējiem, tad protams, ka tas man nepaies garām.

Reizēm man šķiet, ka mani vienkārši vajā liktenis; ka, radījis faktu loģiku, kas prot atriebties pati, tomēr neapmierinās ar šo atriebību, bet vēl personiski pārbauda manu rīcību un personiski soda mani. Bet kāpēc tāda neiecietība pret mani? Cik nav vīriešu, kuri iemīlas svešās sievās, vai viņi mazāk cieš tāpēc, ka mazāk, vieglprātīgāk, negodīgāk mīl? Kas tā būtu par taisnību?

Bet nē! Šādās lietās loģiku velti meklēt, tajās viss notiek nejauši, kā pagadās.

10. septembrī

Mani visu laiku nodarbina doma, ka līdz šim cilvēku traģēdijām par iemeslu bijuši ārkārtīgi notikumi un nelaimes, bet manu traģēdiju radījusi gluži dabiska norise. Patiešām nezinu, kas ir sliktāk. Šāds dabiskums taču nav izturams.

11. septembrī

Stāsta, ka cilvēks, kam iesper zibens, sastingstot un brīdi paliekot stāvam, uzreiz negāžoties gar zemi. Es arī līdz šim turējos kājās, lai gan biju saņēmis zibens spērienu, bet šķiet, ka tagad gāzīšos. Jūtos ļoti slikti. Tiklīdz sāk mesties krēsla, ar mani notiek kaut kas dīvains: kļūst smacīgi, nevaru brīvi uzelpot, it kā gaiss negribētu ieplūst manās plaušās un es elpotu tikai ar plaušu daļu. Tiklab dienu, kā nakti laiku pa laikam man uzmācas neizprotams satraukums — bailes ne no kā. Man šķiet, ka notiks kaut kas šausmīgs, nesalīdzināmi ļaunāks par nāvi.

Vakar man ienāca prātā: kas notiktu, ja šai svešajā pilsētā es aizmirstu savu vārdu, adresi un tumsā ietu taisni uz priekšu bez mērķa, kā apmāts?

Tās ir slimīgas iedomas! Galu galā ar manu miesu tad notiktu tikai tas, kas jau noticis ar dvēseli, jo morālā nozīmē es nezinu, kur dzīvoju: eju tumsā, bez mērķa, kā apmāts.

Un baidos no visa, izņemot nāvi. Pareizāk sakot, man ir dīvaina sajūta, ka nevis es baidos, bet manī mīt bailes kā īpaša būtne — un tā tad arī trīc.

Tagad es neciešu tumsu. Vakaros līdz pat pilnīgam pagurumam klaiņoju pa elektrības apgaismotajām ielām. Ja sastaptu kādu paziņu, aizbēgtu no viņa uz pasaules malu; bet pūlis man ir vajadzīgs. Kad gājēju skaits ielās samazinās, man kļūst baigi. Vienmēr ar šausmām domāju par nakti. Bet naktis jau ir tik drausmīgi garas!

Gandrīz visu laiku mutē jūtu metāla garšu. Pirmo reizi to sajutu Varšavā, kad, pavadījis Klāru un atgriezies no stacijas mājās, sastapu Kromicki; otrreiz nesen Vīnē, kad pane Celina paziņoja man «lielo jaunumu».

Kas tā bija par dienu! Pēc ārsta otrreizējā apmeklējuma aizgāju apjautāties par Aneles veselību. Man nebija ne mazākās aizdomas par kaut ko tamlīdzīgu, neko nesapratu pat tad, kad pane Celina pateica:

— Dakteris apgalvo, ka tās ir tikai nervu parādības — gandrīz bez jebkāda sakara ar viņas stāvokli.

Redzēdama, ka neko nenojaušu, viņa samulsusi turpināja:

— Man tev jāpasaka liels jaunums...

Un pastāstīja man lielo jaunumu. Izdzirdis to, es sajutu uz lūpām cinka garšu un tādu kā aukstumu smadzenēs — gluži tāpat kā toreiz, kad negaidīti ieraudzīju Kromicki.

Atgriezos viesnīcā. Skaidri atceros, ka, dažādu plosīgu sajūtu urdītam, tai pašā

laikā man gribējās smieties. Tad tāda bija šī ideālā būtne, kurai pat platoniska mīlestība likās kaut kas neatļauts, kura vārda mīlestība vietā teica draudzība!

Man gribējās smieties un dauzīt galvu pret sienu.

Tomēr saglabāju tādu kā mehānisku domāšanas spēju... To man deva apziņa, ka viss beidzies uz visiem laikiem, ka vajag aizbraukt, ka nevaru palikt... Šī apziņa mani pārvērta par automātu, kas lieliski izpilda visas aizbraukšanai nepieciešamās darbības.

Es tik skaidri uztvēru notiekošo, ka pat ievēroju visas pieklājības normas. Kāpēc?

— nezinu. Nekas man no tā nebija atkarīgs. Tās laikam bija mehāniskas smadzeņu reakcijas — smadzeņu, kuras mēnešiem un gadiem ilgi bija paradušas slēpt un ievērot šķietamību. Pateicu panei Celinai, ka biju pie ārsta, ka man ir sirdskaite, ka ārsts man lika, nekavējoties ne minūti, braukt uz Berlīni, — un viņa noticēja.

Anele — ne! Es redzēju viņas baiļu plati ieplestās acis, redzēju apkaunotās mocekles skatienu, un manī bija divi cilvēki. Viens teica: kur ir viņas vaina? Otram gribējās iespļaut viņai sejā.

Ai, kāpēc es tik ļoti mīlēju šo sievieti!

12. septembrī

Drīz būs divas nedēļas, kopš es aizbraucu. Viņas laikam jau atgriezušās Plošovā.

Šodien uzrakstīju tantei, lai viņa, nobijusies par mani, nebrauc šurp. Reizēm man liekas dīvaini, ka pasaulē ir cilvēks, kuram patiešām esmu dārgs.

13. septembrī

Ir vīrieši, kas pavedina svešas sievas, pieviļ, samin zem kājām viņu mīlestību, pamet viņas un mierīgi aiziet. Neko tādu neesmu izdarījis, bet, ja Anele būtu atdevusies man, es slaucītu putekļus viņas priekšā un nekāds cilvēcisks spēks neatrautu mani no viņas kājām. Tātad ir mīlestība, kas daudz noziedzīgāka par manu, bet nez kāpēc tieši mani piemeklēja tādas ciešanas, ka tās neviļus uzņēmu par tādu kā

ārkārtīgu sodu un, salīdzinot — arī neviļus — šī soda lielumu ar savas vainas lielumu, nevaru atvairīt sajūtu, ka mana mīlestība bijusi šausmīgs noziegums.

Tas ir kaut kāds instinktīvs satraukums, no kā skepticisms nevar pasargāt.

Bet taču visstingrākā tikumība nevar neatzīt, ka daudz lielāks noziegums būtu savaldzināt sievieti, nemīlot viņu; darīt auksti, ar aprēķinu to, ko es darīju ar sirds degsmi. Atbildība par lielām un aizgrābjošām jūtām nevar būt smagāka par mazām un nenozīmīgām.

Nē! Tāpēc mana mīlestība vispirms ir šausmīga nelaime.

Cilvēks bez aizspriedumiem var iedomāties, ko viņš justu tai vai citā gadījumā, ja viņam būtu aizspriedumi; tāpat skeptiķis var iztēloties, kā viņš lūgtu dievu, ja būtu ticīgs. Es to ne tikai iztēlojos, bet mana sirds ir tik pilna žēluma, ka gandrīz lūdzu dievu, sacīdams: «Ja esmu vainīgs, ak, kungs, tad esmu izpircis šo vainu ar tādām ciešanām, ka nebūtu nekāds brīnums, ja tu par mani mazliet apžēlotos.»

Taču es nespēju iedomāties, kā varētu izpausties šī žēlsirdība. Tas ir pilnīgi neiespējami.

14. septembrī

Viņas jau noteikti būs atgriezušās Plošovā. Es vēl bieži domāju par Aneli, jo tikai tad var atraisīties no savas pagātnes, ja ir kāda nākotne, bet man nav itin nekā. Ja es būtu ticīgs cilvēks, es kļūtu par garīdznieku; ja būtu tāds, kas kategoriski noliedz dieva esamību, varbūt sāktu ticēt. Bet manī tie dvēseles orgāni, ar kuriem cilvēks tic, tā nokaltusi, kā nokalst roka. Es zinu tikai to, ka reliģija nevar dot man mierinājumu ciešanās.

Kad Anele izgāja pie Kromicka, es domāju, ka starp mums viss beidzies. Bet tas nebija tiesa. Tikai tagad esmu pilnīgi pārliecināts, ka viss beidzies, jo mūs šķir ne tikai mūsu griba, ne tikai mana aizbraukšana, bet arī kaut kas ārpus mums, no mums neatkarīgu apstākļu spēks.

Mūsu ceļi galīgi izšķīrušies, tos vairs nevar satuvināt pat mūsu griba. Aneles ceļā

būs ciešanas, bet būs arī jauni notikumi, jaunas jūtas, jauna dzīve, turpretī man priekšā pilnīgs tukšums. Un viņa to nekļūdīgi saprot, tāpat kā es.

Interesanti, vai reizēm viņai ienāk prātā; «Es pazudināju šo cilvēku — varbūt neapzināti, bet pazudināju.»

Neko tas man nedotu, un tomēr gribētos, lai viņai vismaz būtu manis žēl.

Un var būt, ka būs žēl līdz tam, kad piedzims bērns. Pēc tam visas viņas jūtas ievirzīsies citās sliedēs, bet es izzudīšu no viņas dzīves. Arī tas ir apstākļu spēks, arī tas ir dabas likums.

Lielisks likums!

16, septembrī

Šodien uz afišas redzēju milzīgiem burtiem iespiestu Klāras Hilstas vārdu. Biju aizmirsis, ka vēl Gasteinā saņēmu no viņas vēstuli ar ziņojumu, ka būšot Berlīnē. Nu ir atbraukusi un izsludinājusi vairākus koncertus. Sākumā to uzņēmu vienaldzīgi.

Tagad, kad mani pārņēmis parastais nervu satraukums, mani iespaidi dalās: doma, ka šai pašā pilsētā atrodas man pazīstams un pret mani draudzīgi noskaņots cilvēks, zināmā mērā uzmundrina mani, un ar šo domu man pietiek. Klāru es nevēlos redzēt, un, kad sev saku, ka tomēr vajadzētu pie viņas aiziet, mani pārņem nepatīkama sajūta.

Klārai piemīt gādīga interese par saviem paziņām, viņa grib visu zināt un par visu iztaujāt. Viņai ir tieksme uz romantiskām iedomām un ticība tam, ka draudzība var dziedināt visas ciešanas. Bet man kaut ko stāstīt viņai būtu galīgi neiespējami. Man bieži trūkst spēka pat domāt par to, kas noticis.

17. septembrī

Kāpēc es no rīta pamostos? Kāpēc dzīvoju? Kāda daļa man par paziņām, par cilvēkiem vispār? Es neaizgāju pie Klāras, jo mani neinteresē tas, ko viņa man var pateikt, un jau iepriekš garlaiko mani. Visa pasaule man ir tikpat vienaldzīga, cik es

— pasaulei.

18. septembrī

Cik labi, ka uzrakstīju tantei! Ja nebūtu uzrakstījis, viņa būtu atbraukusi. Lūk, ko viņa man ziņo:

Tavu vēstuli saņēmu tai pašā diena, kad atbrauca Celina un Anele. Kā Tu jūties tagad, mans mīļais? Tu raksti, ka labi; bet vai pavisam labi? Ko Tev pateica Berlīnes dakteri, un cik ilgi Tu tur paliksi? Telegrafē — vai es Tevi tur vēl sastapšu, ja tūdaļ

došos ceļā? Celina man teica, ka esi aizbraucis tik pēkšņi, ka viņas abas ar Aneli drausmīgi pārbijušās. Ja Tu man nebūtu rakstījis, ka dakteri Tev droši vien ieteiks jūras ceļojumu, es tūlīt pēc Tavas vēstules saņemšanas būtu devusies ceļā. Līdz Berlīnei taču tikai nepilnas dienas brauciens, bet es pašreiz jūtos tik vesela kā vēl nekad. Mani baida Tavs jūras ceļojums. Tu gan esi pie tā pieradis, bet man drebuļi iet pār muguru, iedomājoties par kuģiem un vētrām.

217

Celina jūtas labi, Anele arī nekas. Dzirdēju, ka Tu jau zini par jaunumu. Pirms aizbraukšanas no Vīnes viņas vēlreiz bija atsaukušas speciālistu, kurš pateicis, ka Aneles stāvoklis vairs neradot nekādu šaubu. Celina ļoti laimīga, es arī laimīga.

Varbūt tas piespiedīs Kromicki izbeigt savas spekulācijas pasaules malā un apmesties uz dzīvi Polijā. Arī Anele, bez šaubām, jutīsies laimīgāka, ieguvusi dzīves mērķi. Pēc atgriešanās viņa izskatās nogurusi un tāda kā nomākta, varbūt tās ir ceļa sekas. Sņatiņsku bērns smagi slimoja ar difterītu, bet nu jau ir vesels.

Lasot tantes vēstuli, es jutu, ka man tur starp viņiem vairs nav vietas, sevišķi pie Aneles. Drīz viņai būs nepatīkami pat atcerēties mani.

19. septembrī

Es nespēju iedomāties sevi pēc gada, diviem vai trijiem. Ko es darīšu? Kad nav nekāda mērķa, nevar būt arī dzīves. Taisnību sakot, man nav vietas nekur.

20. septembrī

Pie Klāras es neaizgāju, bet sastapu viņu uz Frīdriha ielas. Ieraudzījusi mani, viņa pat nobālēja no prieka un saviļņojuma un sasveicinājās tik sirsnīgi, ka mani tas aizkustināja un tai pašā laikā radīja manī nepatiku, jo jutu, ka mana sirsnība pret viņu ir tikai ārēja un ka es pat nepriecājos par viņas satikšanu. Mazliet norimusi, Klāra ievēroja manā sejā notikušās pārmaiņas un atkal uztraucās. Patiešām — es neizskatos spoži un esmu mazliet nosirmojis. Viņa sāka iztaujāt mani par veselību, bet es, lai gan jūtu pateicību un draudzību pret Klāru, manīju, ka pārāk biežas tikšanās ar viņu man nebūtu pa spēkam, tāpēc, gribēdams pret tām nodrošināties, es viņai pateicu, ka esmu slims un drīzumā braukšu prom, kur siltāks klimats. Pēc tam viņa tomēr ievilka mani pie sevis. Runājām par manu tanti, par Aneli, par pani Celinu. Izlīdzējos ar vispārīgām frāzēm. Domās teicu sev, ka viņa varbūt ir vienīgais cilvēks pasaulē, kas spētu mani saprast, un tai pašā laikā jutu, ka ne par ko pasaulē neatklāšu viņai savu sirdi.

Tomēr mani aizkustināja Klāras cilvēciskais labsirdīgums. Brīžiem, kad viņas krietnās, zilās acis sirsnīgi un pētoši raudzījās manī, it kā gribētu ielūkoties pašos sirds dziļumos, šis labsirdīgums mani aizkustināja tik stipri, ka man gribējās raudāt.

Beidzot, par spīti visām manām pūlēm, Klāra tomēr ievēroja, ka esmu pavisam cits cilvēks nekā biju agrāk, ar sievietes instinktu uzminēja, ka dzīvoju, domāju un runāju gandrīz automātiski, bet mana dvēsele ir pusmirusi. To ievērojusi, viņa tūlīt pārstāja jautāt un taujāt un kļuva vēl maigāka.

Es redzēju, ka viņa baidās un sargās mani nogurdināt un cenšas tikai likt man noprast, ka ar savu sirsnību viņa grib nevis iekarot manas simpātijas, bet vienīgi panākt to, lai man viņas tuvumā būtu labi.

Un man bija labi, bet galu galā es tomēr noguru. Mans prāts tagad nav spējīgs koncentrēties un piepūlēties pat tik, cik prasa parasta saruna ar draudzeni. Turklāt tagad, kad mans lielais dzīves mērķis ir izgaisis, man viss liekas tik nenozīmīgs, ka visu laiku jautāju sev: «Kam tas ir vajadzīgs? Ko tas dos?»

21. septembrī

Nekad vēl nebiju piedzīvojis tik drausmīgu nakti. Ārkārtīgi uztraucies, es it kā pa bezgalīgām kāpnēm devos arvien lielākā tumsā, kurā risinās kaut kas baigs un neizprotams. Nolēmu atstāt Berlīni, jo zem šīm svina debesīm var noslāpt.

Atgriezīšos Romā, savā mājā Babuino un tur tad arī apmetīšos uz visiem laikiem.

Domāju, ka mani rēķini ne vien ar Aneli, bet ar visu pasauli ir pilnīgi nokārtoti un es varu mierīgi nīkt Romā, kamēr pienāks mana pēdējā stunda. Lai vismaz ir miers!

Vakardienas viesošanās pie Klāras mani pārliecināja, ka pat gribēdams vairs nespētu dzīvot kopā ar cilvēkiem un ka man nav ar ko viņiem atlīdzināt par viņu labsirdību.

Esmu izmests no apkārtējās dzīves, stāvu ārpusē un, kaut arī redzu neaprakstāmu tukšumu, vairs nevēlos griezties atpakaļ.

Domas par Romu, par manu patvērumu Babuino mani vilina — tiesa, vāji un neskaidri, — bet es labāk vēlos to nekā ko citu. No turienes izlidoju pasaulē kā putns no ligzdas — uz turieni man vajadzēs aizvilkties ar salauztiem spārniem ... un gaidīt galu.

Rakstu tagad no rītiem, jo vakaros parasti nolaižos tais savas dvēseles dzīlēs, kur mitinās bailes. Šodien aiziešu uz Klāras koncertu, atvadīšos no viņas un rīt aizbraukšu. Pa ceļam apstāšos Vīnē. Varbūt iegriezīšos pie Angeli — skaidri nezinu.

Tagad vairs nekad skaidri nezinu, ko darīšu un jutīšu rīt.

Šodien saņēmu vēstuli no Klāras, kurā viņa lūdz mani pēc koncerta aiziet pie viņas. Uz koncertu aiziešu — tur parasti mēdz būt daudz veselu cilvēku, kuru vidū

jūtos drošāk, bet satraukt viņi mani nevar, jo personiski nevienu no viņiem nepazīstu, redzu tikai pūli. Bet pie Klāras neiešu. Viņa ir pārāk laba. Stāsta, ka badā mirstoši cilvēki kādu laiku pirms nāves vairs neciešot ēdienu. Tāpat mans garīgais organisms vairs necieš labsirdību un mierinājumu.

Tas necieš arī atmiņas. Tas ir sīkums, bet tagad es zinu, ka līdzās morāliem bija arī citi iemesli, kas atturēja mani no ciemošanās pie Klāras. Viņa lieto tās pašas smaržas, kādas es atvedu Anelei no Vīnes, kad uzturējāmies Gasteinā. Jau agrāk tiku ievērojis, ka nekas cits tik reāli neatgādina pazīstamu cilvēku kā tā pati smarža, ko lieto viņš.

22. septembrī

Esmu smagi slims. Vakar, nākot mājās no koncerta, saaukstējos, jo zālē bija neciešami karsti, es smaku nost, tāpēc, izgājis ārā, neuzvilku mēteli un viesnīcā

pārrados galīgi pārsalis. Katrs elpas vilciens rada iespaidu, it kā manas plaušas izplešoties atdurtos uz adatām, kas atrodas zem lāpstiņām. Te man ir karsti, te auksti.

Visu laiku slāpst. Brīžiem uznāk tāds vājums, ka, šķiet, nespētu pat nokāpt lejā pa kāpnēm. Par aizbraukšanu nevar būt runas. Bez citu palīdzības nespētu iekāpt vagonā. Rakstot dzirdu pats savu elpu, trīsreiz ātrāku un skaļāku nekā parasti. Esmu pārliecināts — ja mani nervi būtu kārtībā, vakar būtu izturējis straujo atvēsināšanos un nesaaukstējies, bet pašreizējā stāvoklī mans organisms zaudējis jebkuru pretestību.

Bez šaubām, esmu dabūjis plaušu karsoni.

Tomēr turēšos kājās, kamēr spēšu. No rīta, tiklīdz sajutu, ka esmu slims, pasteidzos uzrakstīt tantei, ka jūtos vesels un ka pēc pāris dienām aizbraucu. Bet pēc pāris dienām, ja būšu pie pilnas apziņas un pietiks spēka, atkal uzrakstīšu to pašu.

Palūdzu tantei, lai visas man adresētās vēstules un telegrammas viņa liek pārsūtīt 219

baņķierim B. Berlīnē. Jāpanāk, lai Plošovā neviens neuzzina par manu slimību. Cik labi, ka vakar atvadījos no Klāras!

23. septembrī

Šodien jūtos sliktāk nekā vakar, bet vēl turos kājās. Man ir karsonis un brīžiem šķiet, ka manas domas mijas ar drudža murgiem. Sevišķi, kad pieveru acis, robeža starp īstenību un manu slimo smadzeņu radītajiem priekšstatiem gandrīz pilnīgi izzūd. Tomēr lielāko dienas daļu vēl sevi kontrolēju, bet baidos, ka drudzis mani pieveiks un es pilnīgi zaudēšu apziņu.

Man neliek miera doma, ka, lūk, es, likteņa daudz dāsnāk par citiem apveltīts cilvēks, kas varēja radīt sev ģimenes pavardu, ģimeni, dzīvot mīlošu tuvinieku vidū,

— tagad sēžu vientuļš un slims svešā pilsētā un nav kas man pasniedz glāzi ūdens.

Varbūt arī Anele būtu pie manis. Vairāk es nespēju.,.

14. oktobrī

Ņemu rokā spalvu pēc triju nedēļu pārtraukuma. Klāras nav pie manis. Galīgi nomierinājusies par manu veselību, viņa aizbrauca uz Hanoveru, bet pēc desmit dienām atgriezīsies. Klāra kopa mani visu slimības laiku. Viņa ataicināja ārstus. Ja viņa nebūtu rūpējusies par mani, es noteikti būtu nomiris. Klāra ieradās pie manis trešajā vai ceturtajā slimības dienā, vairs skaidri neatceros. Biju pie apziņas, bet tik slims, ka viņas ierašanos uzņēmu pilnīgi vienaldzīgi, it kā tā būtu gluži parasta lieta.

Viņa ienāca kopā ar ārstu, un manu uzmanību saistīja vienīgi viņa milzīgi kuplie, gaišie un sprogainie mati. Es atrados dīvainā stāvoklī. Izmeklējis mani, ārsts sāka mani iztaujāt — sākumā vāciski, pēc tam franciski, bet es, kaut arī visu lieliski sapratu, neatbildēju nekā, nejūtot ne mazākas vajadzības atbildēt un nespējot šo vajadzību sevī izraisīt, it kā mana griba būtu kļuvusi tikpat nevarīga kā ķermenis.

Todien mani nomocīja ar bankām, pēc tam gulēju mierīgi, bez iespaidiem.

Reizēm domāju, ka laikam nomiršu, bet nepiešķīru tam īpašas nozīmes, tāpat kā

visam citam, kas risinājās ap mani. Varbūt katrā smagākā slimībā, pat saglabājoties apziņai, cilvēks zaudē spēju atšķirt svarīgo no nesvarīga un viņa uzmanību nez kāpēc saista dažādi sīkumi. Atskaitot ārsta kuplos matus, mani todien interesēja galvenokārt augšējās un apakšējās bultas atvilkšana durvīs uz blakusistabu, kurā bija apmetusies Klāra. Atceros, ka nenolaidu acis no šīm bultām, it kā man no tām būtu kaut kas atkarīgs.

Drīz pēc tam atnāca feldšeris, kuram vajadzēja mani kopt Klāras uzraudzībā. Viņš tūlīt sāka man kaut ko klāstīt, bet Klāra pavēlēja viņam klusēt.

Tomēr ilga rakstīšana mani vēl nogurdina, tāpēc beidzu.

16. oktobrī

Slimība nomierināja manus nervus; es vairs tik mokoši neuztraucos kā agrāk, man tikai gribas, lai Klāra atgriežas pēc iespējas drīzāk. Tās nav ilgas pēc viņas, bet slima cilvēka egoisms, apziņa, ka tādu kopšanu un gādību neviens cits viņam nespētu sniegt. Es zinu, ka Klāra vairs nedzīvos pie manis blakusistabā, taču viņas klātbūtne mani stiprinātu. Vājums un nevarība tā pieķeras pie sava aprūpētāja, kā bērns pieķeras pie mātes. Esmu pārliecināts, ka neviena cita sieviete manā labā nebūtu izdarījusi to, ko Klāra, katra drīzāk būtu centusies ievērot pieklājību nekā glābt cilvēku. Šī atziņa mani ļoti sarūgtina, bet domās ir tikai viens vārds... Taču šīs domas labāk dzīt prom, kamēr man nav spēka, lai varētu tikt ar tām gala... Klāra gulēja neizģērbusies uz kušetes blakusistabā, durvis atstājusi vaļā. Tiklīdz mazliet pakustējos, viņa to ievēroja un tūdaļ skrēja pie manis. Naktīs viņu redzēju noliekušos pār manu pagalvi izspūrušiem matiem, gurdi mirkšķinot samiegojušās acis. Viņa pati deva man zāles, pati kārtoja spilvenus. Kad apziņas brīžos gribēju viņai pateikties, viņa lika pirkstus man uz lūpām, rādīdama, ka ārsts aizliedzis runāt. Nezinu, cik naktis viņa negulēja. Bija tā pārgurusi, ka dienā, sēdot krēslā blakus manai gultai, dažreiz aizmiga pusteikumā. Pamostas, uzsmaida man un atkal aizsnaužas. Naktīs, lai neaizmigtu, reizēm ilgi staigāja pa savu istabu, bet tik klusi, ka es to nemaz nezinātu, ja pa vaļā atstātajām durvīm neredzētu viņas ēnas kustēšanos uz sienas. Reiz, kad viņa sēdēja pie manis, nezinādams, kā viņai pateikties, pieliku pie lūpām viņas roku; tad viņa strauji pieliecās un noskūpstīja manu roku, pirms es paguvu to atraut. Jāsaka, ka ne vienmēr esmu pratis izrādīt viņai savu pateicību. Slimībā kaitina katrs nieks —

mani kaitināja viņas lielais augums. Jutos it kā aizvainots par to, ka viņa nav tāda kā

Anele. Tas laikam tādēļ, ka ilgu laiku biju pieradis cienīt tikai viņas tipa pievilcību un skaistumu. Reizēm, raugoties uz Klāru, mani urdīja dīvaina sajūta, ka viņas skaistums ir nevis dabas apzināti piešķirta rota vai rases īpašība, bet gan it kā laimīga nejaušība.

Starp citu, skaistas sieviešu sejas uz mani ne reizi vien atstāja tieši tādu iespaidu.

Skaistumā ir nianses, kas uztveramas tikai ar ļoti izsmalcinātiem un jūtīgiem nerviem.

Bet bija arī mirkļi, sevišķi naktīs, kad, raugoties Klāras sejā, kas, mani kopjot, bija novārgusi, iekritusi un novājējusi, es iedomājos, ka redzu Aneli... Sevišķi tad, kad viņa sēdēja tālāk no manas gultas tumsā. Šo iedomu veicināja drudzis un slimās smadzenes, kurām nav nekā neiespējama. Brīžiem murgoju pa īstam un — kaut es būtu izkritis caur zemi! — saucu Klāru Aneles vārdā, un sarunājos ar viņu kā ar Aneli. Es to atceros kā pa sapņiem.

17. oktobrī

Baņķieris B. atsūtīja man vairākas tantes vēstules. Tante prašņā par mani, par maniem nākotnes nodomiem. Raksta pat par izkūlumiem, bet par Plošovas ļaudīm —

ne vārda. Es pat nezinu, vai viņi vēl ir dzīvi vai jau apmiruši. Cik ērmīgs un neciešams vēstuļu rakstīšanas stils! It kā man briesmīgi interesētu Plošovas izkūlumi un visa tās saimniecība! Atbildēju tūlīt un nespēju noslēpt savu neapmierinātību.

18. oktobrī

Šodien man atsūtīja Kromicka telegrammu, kas bija adresēta uz Varšavu. Tante nepārtelegrafēja man tās saturu, bet ielika aploksnē un atsūtīja pa pastu. Kromickis lūdz, lai nosūtu viņam vēl divdesmit piecus tūkstošus rubļu, ja gribu glābt savu naudu un viņa likteni. To izlasījis, es tikai paraustīju plecus. Ko mani tagad var interesēt Kromickis un mana nauda! Lai izput! Ja šis vīrs zinātu, kas mani toreiz mudināja viņam palīdzēt, vairāk viņš nebūtu lūdzis. Lai pārcieš savus zaudējumus tikpat mierīgi, kā es pārciešu savus! Galu gala Kromicki taču gaida liels jaunums, kas viņu iepriecinās. Priecājieties, cik gribat, radiet bērnus, cik jums patīk, bet prasīt, lai es domātu par viņu likteni, — tas tomēr par daudz prasīts!

221

Ja viņa vismaz nebūtu tik nesatricināmi egoistiski upurējusi mani tā saucamajiem saviem principiem... Bet pietiek par to, man galva iet riņķī! Ļaujiet vismaz mierīgi slimot!

20. oktobrī

Nē! Atrada mani arī šeit. Atkal jau divas dienas man nav miera, atkal žņaudzu rokās galvu, lai to nepārplēš dzenrats, kas tajā griežas. Atkal domāju par Plošovu un par viņu — un par savu tukšo nākotni. Cik tas ir briesmīgi, ja cilvēkam pēkšņi pietrūkst tā, kas bijis viņa dzīves vienīgais saturs! Nezinu, varbūt slimība novājinājusi manu prātu, bet es gluži vienkārši daudz ko nesaprotu, kas manī notiek. Man šķiet, ka greizsirdība manī pārdzīvojusi mīlestību.

Turklāt tā ir divkārša greizsirdība, kas aptver ne tikai faktus, bet arī jūtas. Manī

viss apraujas, iedomājoties, ka tas bērns, kam jānāk pasaulē, paņems sev Aneles sirdi un — galvenais, kas mani visvairāk uztrauc, — tuvinās to Kromickim.

Es tagad negribētu šo sievieti, kaut arī viņa būtu brīva, bet nevaru paciest domu, ka viņa mīlēs vīru. Es atdotu visu savu atlikušo dzīvi par to, lai neviens nekad viņu vairs nemīlētu un lai viņa arī nevienu nemīlētu. Ar tādu noteikumu es vēl varētu dzīvot.

21. oktobrī

Ja mani neglābs tas, kas pašreiz man ienācis prātā, tad atkal smagi sasirgšu vai sajukšu prātā. Es savelku kopā galus. Kas man dzīvē vēl atlicis? Nekas! Kas mani gaida? Nekas! Nekas! Bet, ja tā, tad kāpēc es nevarētu uzdāvināt sevi kādam, ko šī

dāvana varētu aplaimot? Par savu dzīvi, par savu prātu, par savām spējām, par sevi visu es pašreiz nedotu ne plika graša, turklāt nemīlu Klāru, bet, ja viņa mani mīl, ja manī saredz lielāko dzīves laimi, būtu nežēlīgi atteikt viņai to, ko pats tik maz vērtēju. Es tikai justu pienākumu pateikt viņai, kas es esmu, lai viņa zina, ko ņem. Jo sliktāk būs viņai, ja viņu tas neatbaidīs, — bet tā ir viņas darīšana.

Šis nodoms mani vilina tikai ar to, ka tad vēl vairāk paplašināsies bezdibenis starp mani un Aneli. Un es viņai parādīšu — ja viņa paplašināja šo bezdibeni no savas puses, es varu to paplašināt arī no savas. Tad patiešām būs beigas visam, jo tagad par viņu vēl domāju. Es to apzinos un dusmojos uz sevi.

Varbūt tas jau ir naids, bet tā vēl nav vienaldzība.

Pane Kromicka laikam domāja, ka pametu viņu tādēļ, ka biju spiests pamest, bet es viņai pierādīšu, ka es tā gribu. Jo biezāku sienu uzcelšu starp mums, jo labāk tā

man viņu aizsegs, jo ātrāk un pamatīgāk viņu aizmirsīšu.

Runājot par Klāru, atkārtoju: es viņu nemīlu, bet zinu, ka viņa mani mīl. Turklāt esmu viņai pateicību parādā. Slimības laikā bija brīži, kad viņas pašaizliedzīgās rūpes par mani klusībā dēvēju par vācu sentimentalitāti, bet jāatzīst, ka Anele šādu sentimentalitāti nebūtu iedrošinājusies izrādīt. Šī augsti tikumiskā sieviete drīzāk ļautu cilvēkam nomirt bez palīdzības nekā piekristu redzēt viņu bez kaklasaites, jo šāda privilēģija pienākas tikai likumīgi pielaulātam vīram. Klāra nerēķinājās ne ar ko; manis dēļ viņa pameta novārtā mūziku, nenobijās no grūtībām, no negulētām naktīm, droši vien izpelnoties ļaužu aprunas, — un tomēr palika pie manis.

Esmu palicis viņai ļoti daudz parādā — un es atmaksāšu šo parādu. Atmaksāšu slikti un ar sliktu nolūku, upurēdams sevi viņai tādēļ, ka pats sevi necik nevērtēju, ka 222

man tagad viss vienaldzīgs un ka esmu tikai cilvēka atlieka, nevis cilvēks. Bet, ja viņai šī atlieka ir dārgāka par dzīvību, — lai tā pieder viņai.

Tikai tanti šī laulība apbēdinās, aizskars viņas nacionālās un dzimtas jūtas. Un tomēr, ja viņa varētu izlasīt manā sirdī to, kas pēdējā laikā tur risinājies, viņa noteikti pieņemtu labāk šo laulību nekā to mīlestību. Šai ziņā man nav ne mazāko šaubu.

Kas par to, ka Klāras priekšteči it kā bijuši audēji! Es vados nevis no principiem, bet no nerviem, un mani nejaušie uzskati ir drīzāk liberāli. Sen esmu nācis pie atzinuma, ka liberāļiem bieži vien ir šaurāks redzes loks nekā konservatoriem, lai gan liberālie uzskati paši par sevi ir plašāki nekā konservatīvie un vairāk saskan ar Kristus mācību, taču man tas ir pilnīgi vienalga.

Bet par šīm pārliecībām nav vērts pat runāt. Tikai nelaimē atklājas, cik tās ir veltīgas.

Neviļus visu laiku domāju, kā Anele uzņems ziņu par manu lēmumu. Tā esmu pieradis visu uzņemt caur viņu, ka man šis slimīgais netikums vēl ir palicis.

22. oktobrī

Šorīt nosūtīju vēstuli Klārai. Atbildi saņemšu rīt — vai varbūt Klāra pati atbrauks vēl šovakar.

Pēcpusdienā saņēmu otru Kromicka telegrammu. Tajā ir tik daudz izmisuma, cik tā var ietilpt dažos teikumos. Acīmredzot viņa stāvoklis ir ļoti slikts; es negaidīju, ka bankrots notiks tik drīz. Droši vien radās kādi negaidīti apstākļi, kurus Kromickis nebija paredzējis.

Šis zaudējums nebūs smags trieciens manai bagātībai — arī pēc šī zaudējuma palikšu vairāk nekā turīgs cilvēks, bet Kromickis...

Kāpēc izlikties? Kādā dvēseles kaktiņā man ir prieks par šo sabrukumu. Pietiek tikai padomāt, ka šie cilvēki turpmāk varēs dzīvot tikai ar manas tantes palīdzību, jo viņa uzskata sevi par Plošovas īpašumu pārvaldnieci.

Es nedomāju atbildēt Kromickim. Bet, ja tomēr nolemšu atbildēt, tad vienīgi apsveikšu viņu ar pēcnācēju. Vēlāk — cita lieta, — vēlāk es viņiem abiem došu dienišķo maizi, pat visai dāsnu.

23. oktobrī

Klāra vakar neatbrauca, bet šodien vēl arvien, lai gan ir jau vakars, neesmu saņēmis viņas atbildi. Tas ir jo dīvaināk tāpēc, ka līdz šim viņa rakstīja katru dienu, apjautājoties par manu veselību. Es nebrīnītos par viņas klusēšanu, ja varētu pieļaut, ka viņa kaut desmit minūtes apdomās manu lēmumu.

Pacietīgi gaidīšu, lai gan būtu bijis labāk, ja viņa atbildētu nekavējoties. Man ir skaidrs tikai viens: ja es nebūtu viņai aizsūtījis to vēstuli, varbūt aizsūtītu otru līdzīgu; bet, ja to vēstuli varētu atsaukt atpakaļ, es droši vien būtu to atsaucis.

24. oktobrī

Lūk, ko Klāra man raksta:

Mans dārgais Leon! Saņēmusi Jūsu vēstuli, biju kā apmāta no laimes un gribēju tūlīt braukt uz Berlīni. Bet tieši tāpēc, ka es Jūs ļoti mīlu, paklausīju balsij, kas saka, ka patiesa mīlestība nedrīkst būt egoistiska un ka es nedrīkstu pieņemt Jūsu uzupurēšanos.

Jūs mani nemīlat, Leon. Es atdotu savu dzīvību par to, lai būtu citādi, — bet Jūs mani nemīlat. Jūsu vēstule ir tikai pateicības un izmisuma izpausme. Satiekoties šeit Berlīnē, es uzreiz ievēroju, ka Jūs neesat ne vesels, ne laimīgs, un tik ļoti uztraucos par Jums, ka, lai gan Jūs teicāties braukt prom un atvadījāties no manis, tomēr aizsūtīju uz viesnīcu pārliecināties, vai Jūs patiešām esat aizbraucis, un pēc tam sūtīju katru dienu, kamēr man pateica, ka esat slims. Pēc tam, kopdama Jūs slimības laikā, pārliecinājos, ka arī otrās manas bažas bijušas dibinātas: ka Jums ir vai nu kādas lielas bēdas, vai ka Jūs esat piedzīvojis sāpīgu vilšanos, vienu no tām, pēc kurām vairs grūti samierināties ar dzīvi.

Tagad esmu pārliecināta — un tikai dievs zina, cik man grūti to paciest, — ka Jūs gribat saistīt savu likteni ar manu, lai remdinātu savas bēdas, lai kaut ko aizmirstu, lai noslēgtu sev kādu ceļu. Vai šādā stāvokli varu pieņemt Jūsu priekšlikumu?

Atraidīdama to, es sliktākajā gadījumā visu mūžu būšu ļoti nelaimīga, bet nekad nevarēšu sev pārmest: es viņu apgrūtinu, saistu viņa brīvību. Es Jūs iemīlēju kopš mūsu pirmās tikšanās, tātad ļoti sen, un jau esmu pieradusi pie skumjām un rūgtuma, ko rada atšķirtība, bezcerīgums un pārliecība, ka tevi nemīl. Man ir grūti tā dzīvot, bet šo grūtumu vēl varu izraudāt ar asarām kā parasta sieviete vai ar mūziku kā

māksliniece. Man vienmēr paliek mierinājums, ka, reizēm atcerēdamies mani, Jūs nodomājat: «Mana labā māsa.» Un ar to es dzīvoju. Bet, ja, kļuvusi Jūsu sieva, manītu, ka Jūs nožēlojat savu soli, ka esat nelaimīgs un neieredzat mani, tad es droši vien nomirtu.

Turklāt es sev jautāju: ko tu tādu esi izdarījusi, ar ko esi pelnījusi tik bezgalīgu laimi? Man pat kļūst baigi, domājot par šādu laimi. Vai Jūs saprotat, ka var mīlēt ne tikai no visas sirds, bet arī pazemīgi? Es zinu, ka var, jo tieši tā es mīlu.

Man jau tas vien liekas liela pārdrošība, ka nespēju pilnīgi atmest cerības. Bet Jūs neņemiet man to ļaunā: dievs ir tik žēlsirdīgs, bet cilvēks tik ļoti alkst laimes, ka viņam trūkst spēka aizvērt tai durvis uz visiem laikiem. Ja Jūs man pēc pusgada vai pēc gada, vai vispār kaut kad atkārtosit, ka vēl arvien gribat mani precēt, tā man būs alga par visu — kā par to, ko jau esmu izcietusi, tā arī par tām asarām, kuras nevaru valdīt pašreiz.

Klāra.

Manī ir cilvēks, kas prot izjust un novērtēt katru šīs vēstules vārdu. Nekas no tās man nav gājis zudumā, un es saku sev: jo vairāk vērts atkārtot šo priekšlikumu tāpēc, ka viņai ir godīgāka, vienkāršāka un mīlošāka sirds, nekā man šķita.

Bet manī ir arī noguris cilvēks, kam laupīts viss dzīvības spēks, kas, jūtot līdzi, nemīl, jo šais jūtās ir ielicis visu, kas viņam bija, un kas skaidri redz: ja viņš reiz aizies, tad atpakaļ vairs nevarēs atgriezties nekad.

28. oktobrī

Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Klāra vairs neatgriezīsīsies Berlīnē, vēl vairāk —

aizbraucot no Hanoveras, viņa bija nolēmusi neatgriezties. Gribēja izvairīties no manām pateicībām. Domāju par viņu ar žēlumu un atzinību, bet visvairāk man žēl tā, ka viņai negadījās sastapt citu cilvēku, nevis tādu kā es. Tā ir tāda kā likteņa ironija: ja man pret Klāru būtu kaut vai simtā daļiņa tās mīlestības, kāda bija pret Aneli, no tās varētu izveidot veselu laimes pasauli. Bet kāda jēga sevi maldināt? Es arvien vēl esmu atmiņu varā. Atceros Aneli tādu, kāda viņa bija Plošovā, Varšavā, Gasteinā, un nespēju atraut savas domas no šīs pagātnes. Galu galā tā man prasīja tik daudz spēka un dzīves, ka es par to nemaz nebrīnos. Vai tad citādi var būt? Cilvēkam visgrūtāk ir neatcerēties.

Ik mirkli pieķeru sevi atmiņās par Aneli un, gribēdams no tām atbrīvoties, atgādinu sev, ka viņa jau ir citāda, ka viņas jūtas tagad vērsīsies, droši vien jau ir pavērsušās pilnīgi citā virzienā un ka es viņai vairs neesmu nekas.

Agrāk vairījos par to domāt, jo man galva plīsa pušu, tagad reizēm daru to tīšām, lai apslāpētu balsi, kas arvien biežāk skan manī un jautā: «Vai viņa vainīga, ka viņai uztiepa to bērnu? Kā tu zini, kas notiek viņas dvēselē? Viņa nebūtu sieviete, ja nemīlētu bērnu, ko pati dzemdējusi; bet kas tev teica, ka tagad nejūtas tikpat nelaimīga kā tu?»

Brīžiem man šķiet, ka viņa pat ir vēl nelaimīgāka, un tad man gribas vēlreiz saslimt ar plaušu karsoni. Dzīvo ar šādu domu haosu ir neiespējami.

30. oktobrī

Jo veselāks jūtos, jo biežāk atgriežos senajā, apburtajā lokā. Ārsts apgalvo, ka pēc dažām dienām varēšu aizbraukt. Un es braukšu, jo šeit esmu pārāk tuvu Varšavai un Plošovai. Varbūt tā ir viena no manām nervu dīvainībām, bet man šķiet, ka Romā, Babuino, man būs mierīgāk. Nesolos, ka tur nedomāšu par pagātni, gluži otrādi —

domāšu par to no rīta līdz vakaram, bet drīzāk tā, kā par to domā mūks aiz klostera mūriem. Un vai es zinu, kas būs?! — zinu tikai, ka šeit nenosēdēšu. Pa ceļam iegriezīšos pie Angeli. Romā man noteikti vajadzīga viņas ģīmetne!

2. novembrī

Atstāju Berlīni, atsakos no Romas un atgriežos Plošovā. Kādreiz jau rakstīju:

«Viņa man ir ne tikai pati mīļākā sieviete, bet arī pati dārgākā būtne pasaulē.» Tā ir!

Tā ir! Lai to dēvē par neirozi vai vecuma neprātu, vai kā grib, man vienalga: tas jau ir manā sirdī un dvēselē. Braukšu uz Plošovu, kalpošu viņai, rūpēšos par viņu un kā

algu par to gribu tikai vienu: skatīt viņu.

Brīnos, kā es varēju iedomāties, ka spēšu dzīvot, neredzēdams viņu. Viena tantes vēstule atklāja to, kas manī slēpās. Tante raksta:

Es nerakstīju Tev sīkāk par mums, tāpēc ka nekā priecīga nevarēju pateikt, bet, tā

kā melot neprotu, labāk gribēju klusēt nekā Tevi uztraukt, zinādama, ka esi nevesels.

Esmu ļoti nobēdājusies par Kromicki un gribētu dzirdēt Tavu padomu. Vecais Hvastovskis man rādija dēla vēstuli, kurā tas ziņo, ka Kromicka darījumi esot šausmīgā stāvokli, bet viņam pašam būšot jāstājas tiesas priekšā. Visi viņu tur piekrāpuši. Pēkšņi pieprasītas milzīgas piegādes, un, tā kā termiņš bijis ļoti īss, viņš nespējis pārbaudīt piegādātā materiāla labumu. Tas izrādījies slikts, bojāts, nederīgs un neesot pieņemts, piedevām Kromickim draudot tiesa par krāpšanu. Lai dievs dod, ka vismaz tas paietu viņam garām — jo vairāk tāpēc, ka viņš nemaz nav vainīgs. Par bankrotu mazāk bēdas, ka tikai nebūtu jāpiedzīvo negods. Esmu galīgi zaudējusi galvu, nezinu, ko darīt, kā viņu glābt. Baidos riskēt ar to summu, ko esmu paredzējusi Anelei, bet noteikti vajadzētu paglābt viņu vismaz no tiesas. Dod padomu, Leon, Tu esi gudrs un vienmēr māki izdomāt kādu plānu. Ne Celinai, ne Anelei līdz šim neesmu teikusi ne vārda; sevišķi Anele mani briesmīgi uztrauc. Tu nevari iedomāties, kas ar viņu tagad notiek. Celina ir krietna sieviete, bet viņa vienmēr bijusi pārspīlēti kautrīga un tāpat uzaudzinājusi arī savu meitu. Nešaubos, ka Anele būs lieliska māte, 225

bet tagad man uz viņu reizēm pat sanāk dusmas, jo, kad iziet pie vīra, vajag būt gatavai arī sekām, bet Anele tā izmisusi par savu izskatu, it kā tas būtu kāds negods.

Katru dienu uz viņas vaigiem redzu asaru pēdas. Mani pārņem žēlums, skatot viņas novārgušo seju, zilos riņķus ap acīm, pastāvīgo gatavību raudāt un kaut kādu sāpju un pazemotības izteiksmi acīs. Savā mūžā neesmu redzējusi, ka sieviete tik smagi pārdzīvotu šo savu stāvokli. Mēģināju viņu apskaidrot un bārt, bet tas neko nedeva.

Teikšu atklāti — vai nu es viņu pārāk mīlu, vai uz vecumdienām zaudēju savu agrāko enerģiju. Turklāt viņa ir tik laba! Ja tu zinātu, kā viņa katru dienu apvaicājas par Tevi: vai nav bijis vēstules, vai esi vesels, kurp taisies braukt, cik ilgi paliksi Berlīnē?

Viņa zina, ka man patīk runāt par Tevi, un tīšām runā veselām stundām. Kaut dievs apžēlotos par viņu un dotu viņai spēku izturēt tās nepatikšanas, kas viņu sagaida! Es patiešām tik ļoti baidos par Aneles veselību, ka neiedrošinos ne ar vienu vārdu ieminēties par viņas vīra neveiksmēm. Bet agrāk vai vēlāk tās taču atklāsies. Neko neteicu ari Celinai, jo viņu jau tāpat drausmīgi nomāc Aneles noskaņojums un viņa nevar saprast, kāpēc meita tik traģiski uzņem savu stāvokli.

Kāpēc? Tikai es to saprotu, tikai es varu atbildēt uz šo jautājumu — un tāpēc atgriežos Plošovā.

Nē! Viņa nevis savu stāvokli uzņem traģiski, bet manu aizbēgšanu, manu izmisumu, ko viņa labi nojauš: to, ka satrūka mūsu attiecības, kas viņai bija kļuvušas dārgas kopš tā laika, kad pēc tik ilgiem pūliņiem un tik daudzām ciešanām beidzot viņa spēja pārvērst tās par tīrām attiecībām. Tagad es it kā ieeju Aneles dvēselē un domāju viņas vietā. Viņas traģēdija ir tāda pati kā mana. Kopš tā brīža, kad atgriezos Plošovā, mīlestība šai neparasti cēlajā sievietē cīnījās ar pienākumu. Viņa gribēja palikt tīra un uzticīga tam, kuram bija zvērējusi būt uzticīga, jo viņas garīgajai būtībai sveši dubļi un meli, un tai pašā laikā nespēja pretoties jūtām pret cilvēku, ko bija iemīlējusi ar pirmās mīlestības degsmi, un nespēja jo vairāk tāpēc, ka šis cilvēks atradās viņai blakus, mīlēja viņu un bija nelaimīgs.

Veseli mēneši viņai pagāja drausmīgās pretišķībās. Beidzot, kad iestājās nomierināšanās un viņai šķita, ka mīlestība pārvērtusies par dievišķīgu dvēseļu savienību, kas neapēno ne domu skaidrību, ne uzticību vīram, — pēkšņi viss sabruka un viņa palika viena ar tādu pašu tukšumu ceļā kā es. Lūk, viņas pašreizējo pārdzīvojumu iemesls!

Tagad es lasu viņas dvēselē kā grāmatā — un tāpēc atgriežos Plošovā.

Tikai tagad arī saprotu, ka es droši vien nebūtu viņu pametis, ja būtu bijis pilnīgi drošs, ka viņas mīlestība pret mani izturēs visus pārbaudījumus. Pat dzīvnieciska greizsirdība, kas sirdi piepilda ar niknumu, bet iztēli ar pretīgām ainām, kā cits izmanto savas tiesības uz viņu, nebūtu spējusi atraut mani no šīs sievietes, kas man bija visa pasaule. Taču es domāju, ka bērns jau pirms savas piedzimšanas saistīs visas viņas jūtas un tuvinās viņu vīram, bet mani uz visiem laikiem izsvītros no to cilvēku skaita, kas dzīvo viņas sirdī.

Un es nealojos; zinu, ka vairs nebūšu viņai tas, kas biju, bet sevišķi tas, kas varēju kļūt, ja nebūtu šīs apstākļu sagadīšanās. Jo es taču varēju viņai kļūt par vienīgo dārgo cilvēku, kas viņu saista ar dzīvi un sagādā viņai laimi, — bet tagad vairs tā nebūs.

Taču, kamēr viņā gailēs kaut dzirkstelīte jūtu pret mani, neaiziešu no viņas, jo nespēju aiziet un man nav kurp iet.

Tāpēc atgriezīšos un sākšu pūst to dzirkstelīti un sildīties pie tās. Ja es to nedarītu, noteikti nosaltu.

Vēlreiz pārlasu tantes vārdus: ja Tu zinātu, kā viņa katru dienu apvaicājas par Tevi, vai nav bijis vēstules, vai esi vesels, cik ilgi paliksi Berlīnē, — un nevaru ar tiem piesātināties kā badā mirstošs cilvēks, kuram kāds negaidīti pasniedzis maizes gabaliņu: ēdu, un pateicībā par to man gribas raudāt. Varbūt dievs beidzot būs apžēlojies par mani?

Jūtu, ka pēdējās dienās esmu pārvērties, ka agrākais cilvēks manī ir pamiris. Es vairs nedumpošos pret viņas gribu, visu pacietīšu, nomierināšu viņu, iepriecināšanu un pat izglābšu viņas vīru …

4. novembrī

Padomājis paliku Berlīnē vēl pāris dienu. Tas ir mans upuris, jo labprāt būtu devies ceļā tūlīt, bet vispirms noteikti vajadzēja aizsūtīt vēstuli ar ziņu, ka atbraukšu.

Telegramma varēja nobaidīt Aneli, tāpat kā mana negaidītā ierašanās. Nosūtīju jautru vēstuli, ko beidzu ar sirsnīgiem sveicieniem Anelei, it kā starp mums nekas nebūtu noticis.

Gribu, lai viņa saprot, ka esmu samierinājies ar savu likteni un ka atgriežos tāds, kāds biju agrāk. Tante laikam mazliet cerēja, ka es atbraukšu.

Varšava, 6. novembrī

Atbraucu šorīt. Vēstules brīdināta, tante gaidīja mani Varšavā.

Plošovā viss samērā normāli. Anele kļuvusi mierīgāka. No Kromicka pēdējās dienās nav bijis nekādu ziņu.

Nabaga tantīte, ieraudzījusi mani, iesaucās: — Kas tev noticis, Leon! — Viņa nezināja, ka es ilgi slimoju ar plaušu karsoni, kas acīmredzot mani bija stipri novājinājis. Turklāt mati deniņos kļuvuši tik sirmi, ka es domāju, vai nevajadzētu tos krāsot tumšākus. Es tagad negribu ne būt, ne izskatīties vecs.

Arī tante pēdējā laikā ārkārtīgi izmainījusies. Nav taču tik sen, kopš mēs šķīrāmies, taču samanīju lielu starpību. Viņas seja zaudējusi agrāko noteikto izteiksmi, vaibsti kļuvuši stingāki. Uzreiz ievēroju, ka viņai sākusi mazliet trīcēt galva, kas sevišķi redzams, kad viņa uzmanīgi klausījās. Uz manu satraukto jautājumu, kā viņa jūtas, tante ar visu sev piemītošo vaļsirdību atbildēja:

— Pēc atgriešanās no Gasteinas jūtos lieliski, bet tagad viss sagriezies uz sliktu

— un jūtu, ka tuvojas mana stunda.

Pēc brīža piebilda;

— Visi plošovieši mirst ar paralīzi, un man arī katru rītu stingst kreisā roka. Bet par to nav vērts runāt — viss dieva ziņā.

Un vairāk mēs par to nerunājām. Toties ilgi apspriedāmies, ka palīdzēt Kromickim, un nolēmām nepieļaut, ka viņu tiesātu, lai tas maksātu ko maksādams.

Izglābt viņu no bankrota mēs varētu, vienīgi bankrotējot paši, bet to mēs nedrīkstējām pieļaut Aneles dēļ. Es izdomāju, kā pēc tiesas prāvas novēršanas Kromicki piespiest atgriezties Polijā un nodarbināt viņu saimniecībā. Dievs liecinieks, ka man notrīcēja visa dvēsele, iedomājoties viņa pastāvīgo klātbūtni pie Aneles, bet, lai upuris būtu pilnīgāks, nolēmu iztukšot arī šo rūgto kausu.

227

Tante ar mieru atdot viņam vienu no savām pusmuižiņām Plošovas tuvumā, es atvēlēšu vajadzīgo kapitālu, un tas viss kopā būs Aneles pūrs. Kromickim tikai vajadzēs apsolīties uz visiem laikiem atsacīties no spekulācijām.

Pagaidām mēs nosūtīsim viņam palīgā kādu no šejienes advokātiem, apgādātu ar visiem līdzekļiem, kas nepieciešami, lai novērstu tiesas prāvu.

Kad tas bija izrunāts, apvaicājos par Aneli. Tante par viņu man stāstīja ļoti plaši, starp citu, pateica, ka viņa jau stipri izmainījusies un kļuvusi neglītāka. To dzirdējis, sajutu tikai vēl lielāku žēlumu pret viņu. Nekas vairs nespēs atraut no viņas manu sirdi.

Viņa man ir pats dārgākais cilvēks!

Es gribēju jau šodien tūlīt pēc mūsu apspriedes braukt uz Plošovu, bet tante paziņoja, ka esot nogurusi un gribot pārnakšņot šeit. Tā kā es viņai atzinos, ka slimoju ar plaušu karsoni, domāju, ka viņa palika šeit tīšam, lai man nebūtu jābrauc tik nejaukā laikā.

No paša rīta līst.

Bet arī tāpat šodien mēs nebūtu varējuši aizbraukt un rīt arī laikam varēsim tikai pievakare. Kromicka lieta prasa steidzamu iejaukšanos. Rīt pat jāsarunā advokāts un pēc iespējas ātrāk jānosūta viņš uz Austrumiem.

7. novembrī

Plošovā iebraucām ap septiņiem vakarā; tagad ir pusnakts un visa māja jau guļ.

Paldies dievam, tikšanas Aneli pārāk nesatrauca.. Viņa iznāca man pretī samulsusi, negribīga, nedroša, ar kauna un it kā baiļu izteiksmi acīs, bet es biju apņēmies sasveicināties ar viņu tik vienkārši un dabiski, it kā mēs tikai vakar būtu šķīrušies. Un izturēties tā, lai nekas neliecinātu par tādu ka samierināšanos, piedošanu vai svinīgumu. Ieraudzījis viņu, steidzīgi pienācu klāt un, pasniedzis roku, gandrīz jautri iesaucos:

— Kā klājas, mīļā Anele? Es tā sailgojos pēc jums visiem, ka atliku savu jūras ceļojumu uz vēlāku laiku.

Viņa tūlīt saprata, ka šāda sasveicināšanas liecina par manu piekrišanu, samierināšanos un atgriešanos pie viņas, upurējot sevi viņas miera labā. Uz brīdi Aneles seja atspoguļojās tik dziļš saviļņojums, ka es baidījos, vai viņa spēs to savaldīt. Gribēja kaut ko teikt un nevarēja, tikai cieši paspieda man roku. Likās, tūlīt apraudāsies.

Taču es viņai neļāvu to darīt un steidzīgi turpināju tai pašā tonī:

— Kā portrets? Galva taču jau bija pabeigta, kad tu aizbrauci, vai ne? Angeli to tik drīz neatsūtīs, viņš teica, ka tas būšot viņa šedevrs. Droši vien izstādīs to Vīnē, Minhenē, Parīzē. Labi, ka pasūtīju viņam otru eksemplāru, citādi būtu jāgaida vesels gads. Turklāt es gribēju, lai man arī būtu tava ģīmetne.

Par spīti tam, kas risinājās viņas sirdī, Anelei nāca pielāgoties šim tonim — jo vairāk tāpēc, ka sarunā iejaucās tante un pane Celina. Tā pagāja tikšanās pirmie mirkļu. Visa, ko es runāju, nolūks bija slēpt mūsu savstarpējos pārdzīvojumus. Tomēr visu vakaru noturējos savā lomā, lai gan jutu, ka no sasprindzinājuma man pieri pārklāj sviedri. Es biju vēl ļoti vājš pēc nesenās slimības; un turklāt loma prasīja tik drausmīgu piespiešanos! Es redzēju, ka vakariņu laikā Anele ar bailēm un satraukumu vēro manu bālo seju un nosirmojušos deniņus; redzēju, ka viņa nojauš 228

visu, ko esmu izcietis. Bet es arī par savām Berlīnes likstām stāstīju gandrīz jautri.

Centos pat ne reizi nepaskatīties uz viņas pārmainījušos augumu, lai neliktu viņai manīt, ka šīs pārmaiņas redzu un ka tās mani satriec. Uz beigām man vairākas reizes uznāca vājums, taču saņēmos, un viņa manās acīs lasīja tikai labsajūtu, dziļu pieķeršanos un pilnīgu samierināšanos ar notikušo. Viņa ir ļoti manīga: zina, jūt un saprot visu; bet es pārspēju pats sevi — izturējos tik dabiski un nepiespiesti, ka beidzot arī viņa varēja noticēt, it kā es būtu nācis pie atzinuma: «Ar ko nevar cīnīties, ar to vajag samierināties.» Ja par to viņas dvēselē arī palika kādas šaubas, tad vienā

ziņā nepalika nekādu, proti: ka es viņu joprojām mīlu tāpat kā senāk, ka viņa joprojām ir mana mīļā, mana senā Anele.

Es redzēju, ka šai siltumā viņai kļūst labāk. Un patiešām varēju lepoties ar sevi, ka uzreiz iemetu prieka stariņu šai mājā, kurā līdz tam valdīja drūma noskaņa. Kā

tante, tā ari pane Celina prata to novērtēt. Kad atvadoties novēlēju viņām labu nakti, pane Celina man skaidri pateica:

— Paldies dievam, ka tu atbrauci! Ar tevi mums uzreiz mundrāk.

Bet Anele, sirsnīgi spiežot manu roku, pajautāja: — Tagad tu tik drīz vairs nebrauksi prom?

— Nē, Anele, — es atbildēju, — tagad es vairs nekur nebraukšu.

Un aizgāju, pareizāk — aizskrēju uz savu istabu augšā, jūtot, ka ilgāk neizturēšu.

Pa šo vakaru manī sakrājās tik daudz žēluma par savu nelaimi, ka tas vēl tagad žņaudz man krūtis. Ir mazas atteikšanās, kas maksā dārgāk nekā lielas.

8. novembrī

Es tāpēc tik bieži atkārtoju: «Viņa man ir visdārgākais cilvēks,» — ka patiešām viņu vajag mīlēt vairāk nekā dzīvi un ne vien kā sievieti, bet arī kā visdārgāko cilvēku, lai šais apstākļos no viņas neaizbēgtu. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka vienkāršs fizisks pretīgums mani būtu atgrūdis no jebkuras citas sievietes, bet pie šīs es palieku un palikšu. Tas man atkal liek domāt, ka mana mīlestība tomēr ir slimība, kaut kāda nervu anomālija, ka, būdams pilnīgi normāls un vesels, es tā nemīlētu. Mūsdienu cilvēkam, kas visu izskaidro ar neirozi un visu analizē, nav pat tā apmierinājuma, ko viņam varētu dot apziņa par savu uzticību. Jo, kad viņš sev saka: «Tava uzticība un pastāvība ir slimība, nevis nopelns,» — viņam rodas tikai viens sarūgtinājums vairāk.

Ja šādu jautājumu apzināšanās arvien vairāk apgrūtina dzīvi, kāpēc mēs tā cenšamies tos apzināties?

Tikai šodien dienas gaismā ievēroju, cik ļoti pārvērtusies pat Aneles seja, un, to redzot, man sirds plīsa vai pušu no sāpēm. Viņas lūpas piepampušas, kādreiz tik nevainojamā piere zaudējusi savu skaidrību un tīrību. Tantei bija taisnība! No viņas skaistuma gandrīz nekas nav palicis. Tikai acis ir tās pašas agrākās. Un man ar to pilnīgi pietiek. Šīs pārmaiņas viņas sejā tikai vairo manu žēlumu un maigumu — un viņa kļūst man vēl mīļāka. Kaut viņa būtu desmitreiz neglītāka — es nebeigšu viņu mīlēt! Ja tā ir slimība — labi! Es negribu izveseļoties un vēlos labāk mirt no šīs nekā

no kādas citas slimības.

9. novembrī

Pienāks laiks, kad šis stāvoklis beigsies un Anele atkal atgūs savu skaistumu.

Domājot par to, šodien sev jautāju: kādas būs mūsu attiecības nākotnē, vai tās kaut kā

neizmainīsies? Esmu pārliecināts, ka ne. Es jau zinu, ko nozīmē dzīvot bez viņas, un nepieļaušu neko tādu, par ko viņa varētu mani atgrūst, — bet Anele paliks tāda, kāda bijusi. Man tagad nav ne mazāko šaubu, ka es viņai esmu vajadzīgs, lai dzīvotu, bet zinu arī to, ka savas jūtas pret mani viņa pat savā prātā nekad nenosauks citādi kā

tikai par lielu māsas mīlestību. Lai kādas būtu šīs jūtas patiesībā, viņai tās vienmēr paliks ideāla dvēseļu saistība — tātad kaut kas atļauts, jo tās ir iespējamas arī starp radiniekiem. Ja būtu citādi, viņa tūlīt uzsāktu cīņu ar sevi.

Šai ziņā man nav nekādu ilūziju. Es jau teicu, ka mūsu attiecības Anelei kļuva dārgas kopš tā brīža, kad viņa tās atzina par tīrām. Lai tad tās arī paliek tādas, ka tikai būtu viņai vienmēr dārgas!

10. novembrī

Cik aplams ir uzskats, it kā mūsdienu cilvēki būtu kļuvuši nejūtīgāki. Man reizēm šķiet, ka ir otrādi. Kam nav abu plaušu, tas spēcīgāk elpo ar vienu, bet mums atņemts viss, ar ko cilvēki dzīvoja agrāk, — atstāti tikai nervi, sakairinātāki un jūtīgāki nekā

bija agrākajiem cilvēkiem. Cits jautājums, ka sarkano asinsķermenīšu trūkums mūsu asinīs izraisa nenormālas, slimīgas sajūtas, bet pārdzīvojumu asums līdz ar to taču pieaug, nevis mazinās. Pieaug tādēļ, ka agrāk cilvēks, kam gadījās neveiksme mīlestībā, varēja rast mierinājumu vai nu reliģijā, vai sabiedrisko pienākumu pildīšanā; tagad viņš to tur vairs nerod. Agrāk mīlestības kaislību izvirdumus iegrožoja raksturs; tagad raksturs iznīkst un tam ir jāiznīkst mūsu psihi ārdošā

skepticisma ietekmē. Kā bacilis tas sagrauzis cilvēka dvēseli — novājinājis to un mazinājis tās pretestību nervu, turklāt vēl slimu nervu fizioloģiskajām iegribām.

Mūsdienu cilvēks gan visu apzinās, bet neko nespēj grozīt, 11. novembrī

No Kromicka diezgan sen nav bijis nekādu ziņu; pat Anelei nav rakstījis. Es viņam telegrāfiski paziņoju par advokāta izbraukšanu, pēc tam nosūtīju vēstuli, bet —

uz aklu laimi, jo nav skaidri zināms, kur viņš pašreiz atrodas. Ar laiku viņš, protams, saņems kā telegrammu, tā vēstuli, es tikai nezinu, kad. Vecais Hvastovskis rakstīja dēlam: varbūt viņam pirmāk pienāks atbilde.

Es tagad veselas stundas pavadu ar Aneli — un neviens mums netraucē; pati pane Celina, kurai mēs ar tanti atklājām patieso stāvokli, palūdza mani daudzmaz sagatavot Aneli ziņām, kas kuru katru dienu varēja pienākt no paša Kromicka. Es jau izteicu Anelei bažas par viņa darījumu rezultātiem, bet tikai kā savas tīri personiskās bažas. Teicu, lai viņa neņem pie sirds pat Kromicka pilnīgu izputēšanu, ka vienā ziņā

tas būtu pats labākais iznākums, jo tad viņa varētu dzīvot bez uztraukumiem. Es viņu pilnīgi nomierināju par manas Kromickim aizdotās naudas likteni, iegalvojot, ka tā

nekādā gadījumā nevar pazust; beidzot ieminējos arī par tantes plāniem. Anele uzklausīja mani diezgan mierīgi, kaut arī ne gluži vienaldzīgi. Viņu stiprina galvenokārt mīlošu cilvēku tuvums, un to viņai netrūkst. Es tagad viņu mīlu vairāk nekā jebkad — un viņa to redz, viņa to lasa manī. Kad man izdodas viņu uzjautrināt, izraisīt viņas lūpās smaidu, tad arī mani pārņem tāds prieks, ka nespēju to ietvert sevī.

Manā mīlestībā uz Aneli pašreiz ir kaut kas no kalpa aklas pieķeršanās savai dievinātajai kundzei. Reizēm man rodas nevaldāma vēlēšanās pazemoties viņas 230

priekšā, es jūtu, ka mana īstā vieta ir pie viņas kājām. Vairs viņa nevar kļūt man neglīta, pārvērsties, novecot — es visu pieņemšu, visam piekritīšu, visu dievināšu.

12. novembrī

Kromickis miris! Katastrofa pārsteidza mūs visus kā pērkona spēriens. Lai dievs sargā Aneli no kāda negadījuma viņas stāvoklī! Šodien pienāca telegramma, ka, apsūdzēts par blēdībām, lai nebūtu jāiet cietumā, viņš izdarījis pašnāvību. Visu ko varēju paredzēt, tikai ne to... Kromickis miris! Anele ir brīva! Bet kā viņa to pārcietīs? Jau vairākas stundas es atkal un atkal pārlasu telegrammas, un man liekas, ka sapņoju. Neticu savām acīm, lai gan Hvastovska paraksts zem telegrammas galvo par tās patiesīgumu. Es zināju, ka tam vajag slikti beigties, bet neiedomājos, ka beigas būs tik pēkšņas un tik traģiskas. Nē, nekas tamlīdzīgs man nebija ienācis prātā!

Jūtos it kā ar cirvja pietu dabūjis pa galvu. Ja tagad nesajukšu prātā, tad izturēšu visu.

Reiz jau palīdzēju Kromickim, tagad atkal nosūtīju viņam palīgā advokātu, tātad mana sirdsapziņa ir tīra. Tiesa, bija laiks, kad es no visas sirds vēlēju viņam nāvi, —

bet taisni tāpēc jo lielāks ir mans nopelns, ka, par spīti visam, es viņu glābu. Te pēkšņi viņš ir miris — nevis manu centienu rezultātā, bet pretēji tiem; un Anele ir brīva! Dīvaini: es to zinu un tomēr tam īsti neticu. Esmu kā nemaņā. Kromickis taču man bija svešs cilvēks un lielākais traucēklis dzīvē. Šī traucēkļa vairs nav, man vajadzētu bezgalīgi priecāties, bet es nevaru un nedrīkstu priecāties — varbūt tāpēc, ka baidos par Aneli. Izlasījis telegrammu, es vispirms nodomāju: kas notiks ar Aneli, kā viņa pārcietīs šo ziņu? Lai dievs viņu sargā! Viņa nemīlēja šo cilvēku, bet pašreizēja stāvoklī drausmīgā ziņa var viņu nogalināt. Domāju par to, ka vajadzētu viņu aizvest no šejienes.

Kāda laime, ka telegrammu man nodeva manā istabā, nevis ēdamistabā vai salonā. Nezinu, vai būtu varējis savaldīt uztraukumu. Kādu laiku nespēju atjēgties.

Pēc tam nogāju lejā pie tantes, bet arī viņai tūlīt neparādīju telegrammu, tikai pateicu:

— Saņēmu ļoti sliktu ziņu par Kromicki.

— Kādu? Kas noticis?

— Jūs tikai nepārbīstieties!

— Viņu tiesās?... Jā?,..

— Nē... vēl ļaunāk... tas ir, viņu jau tiesā, tikai ne cilvēku tiesa.

Tante sāka mirkšķināt acis.

— Ko tu runā, Leon?

Tad es parādīju viņai telegrammu. Izlasījusi to, viņa neteica ne vārda, aizgāja pie pātaru pults, nometās ceļos, aizsedza ar rokām seju un sāka skaitīt lūgšanu.

Piecēlusies kājās, viņa teica:

— Anelei tas var maksāt dzīvību. Ko darīt?

— Viņa neko nedrīkst zināt, kamēr būs piedzimis bērns.

— Kā lai viņu te nosargā? Visi par to runās, avīzes arī... Kā lai viņu te nosargā?

— Dārgā tante, — es teicu, — es redzu tikai vienu izeju. Vajag atsaukt ārstu un pateikt, lai viņš iesaka Anelei aizbraukt no šejienes it kā veselības nolūkā. Aizvedīšu viņu un pani Celinu uz Romu, kur man ir sava māja. Tur es pasargāšu viņu no visām ziņām. Te būs grūti, sevišķi, kad kalpi arī uzzinās.

— Bet vai veselība ļaus viņai braukt?

— Nezinu, tas jāizlemj ārstam. Es viņu atvedīšu jau šodien.

Tante piekrita manam plānam. Patiešām — neko labāku mēs nevarējām izgudrot.

Nolēmām iesaistīt noslēpumā arī pani Celinu, lai viņa atbalstītu aizbraukšanas nodomu. Kalpiem stingri piekodināju nenākt pie jaunās kundzes ne ar kādām ziņām.

Avīzes, telegrammas un visas vēstules, vienalga, kas un kam tās sūtījis, pavēlēju nest uz manu istabu.

Tante labu laiku bija kā apdullināta. Viņas izpratnē pašnāvība ir viens no lielākajiem noziegumiem, kādu cilvēks var pieļaut, tāpēc žēluma jūtām pret nelaiķi viņā piejaucās rūgtums, šausmas un sašutums. Tante atkal un atkal atkārto: «To viņam nevajadzēja darīt, zinot, ka drīz viņš kļūs tēvs.» Bet es pieļauju, ka Kromickis varēja arī nezināt to. Pēdējā laikā viņš droši vien būs drudžaini rīkojies, braucot no vienas vietas uz citu, kā to prasīja viņa sarežģītie un irstošie darījumi. Es neuzdrīkstos viņu nosodīt un, atklāti sakot, nevaru viņam liegt zināmu atzinību. Ir cilvēki, kas, pat pelnīti notiesāti par ļaunprātībām vai blēdībām un ieslodzīti cietumā, tur dzer šampanieti un turpina jautru dzīvi. Kromickis līdz tam nebija nonācis un nolēma nomazgāt nepelnītus apvainojumus ar nāvi. Varbūt turēja prātā arī to, kas viņš ir. Es viņu mazāk žēlotu, ja viņš būtu devies pašnāvībā tikai bankrota dēļ. Lai gan pieļauju, ka ar to vien arī viņam pietiktu. Atceros, kādas domas viņš man klāstīja Gasteinā. Ja mana mīlestība ir neiroze, tad viņa naudas taisīšanas drudzis, bez šaubām, arī bija neiroze. Kad tas pievīla cerības, kad šis pamats sabruka viņam zem kājām, viņš savā

priekšā ieraudzīja tādu pašu bezdibeni un tukšumu, kādu es ieraudzīju Berlīnē. Kas tad viņu varēja atturēt? Domas par Aneli? Viņš taču zināja, ka mēs viņu nepametīsim, turklāt — kas var pateikt? — varbūt juta arī to, ka viņu ne visai mīl. Katrā ziņā es viņu uzskatīju par niecīgāku cilvēku, nekā viņš patiesībā bija; nebiju gaidījis no viņa tādu enerģiju — un atzīstos, ka darīju viņam pāri.

Jau biju nolicis spalvu, bet paņēmu to atkal, jo par miegu nav ko sapņot, turklāt rakstot mierīgāk rit domas, mazāks troksnis galvā. Anele brīva, Anele brīva! — es atkal un atkal atkārtoju šos vārdus, vēl nespējot aptvert visu to nozīmi. Jūtu, ka varētu zaudēt prātu no laimes, un tai paša laikā mani māc neizprotamas bailes. Vai tiešām man varētu sākties jauna dzīve? Kas tas ir: likteņa lamatas vai dieva žēlsirdība par to, ka tik daudz cietu un tik ļoti mīlēju? Varbūt ir kāds esamības likums, kāds mistisks spēks, kas atdod sievieti tam vīrietim, kurš viņu visvairāk mīl, lai piepildītos mūžīgais radīšanas princips, — nezinu. Tikai šķiet, it kā mani un visus, kas atrodas ap mani, nestu milzīgs vilnis, kurā nogrimst katra cilvēku griba un viņu centieni...

Es atkal pārtraucu rakstīt, jo atgriežas ekipāža, kas bija aizsūtīta pēc ārsta. Ārsts neatbrauca. Šodien viņam esot operācijas, solījies atbraukt rīt no rīta. Viņam būs jāapmetas pie mums Plošovā līdz mūsu aizbraukšanas brīdim un jāpavada mūs līdz Romai. Tur sadabūšu citu...

Vēla nakts... Anele guļ un pat nenojauš, kas savilcies par viņas galvu, kāda milzīga pārmaiņa notikusi viņas liktenī... Lai tā nes viņai laimi un mieru! Viņa to ir pelnījusi. Varbūt viņai sākas dieva žēlsirdība?...

Mani nervi ir tik saspīlēti, ka, atskanot suņa rejām pusmuižā vai naktssarga klabeklim, man šķiet, ka atkal nāk kāda jauna ziņa un grib nonākt tieši pie Aneles.

Lai nomierinātos, es savas dīvainās bailes izskaidroju galvenokārt ar bažām par Aneli un mēģinu pārliecināt sevi — ja viņa nebūtu tādā stāvoklī, es šo baiļu nejustu, tās pāries, kā pāriet viss, un pēc tam sāksies jauna dzīve.

Man vēl vajag pierast pie domas, ka Kromickis ir miris... Šī katastrofa man nesīs laimi, par kādu pat neiedrošinājos sapņot, bet cilvēkā ir tāda kā morāla apziņa, kas neļauj priecāties pat par ienaidnieka nāvi. Turklāt pašā nāvē slēpjas zināms drauds.

Miroņa klātbūtnē cilvēki vienmēr runā klusu... Lūk, tāpēc arī es nedrīkstu priecāties.

13. novembrī

Visi mani plāni sabruka. Šorīt atbrauca ārsts un, apskatījis Aneli, paziņoja, ka par braucienu nevar būt runas, tas būtu bīstams Aneles dzīvībai. Viņas stāvoklī esot kādas anormālības. Cik mokoši klausīties šo speciālo valodu, kurā ik termins, šķiet, skan kā nāves drauds mīļotajai būtnei! Pastāstīju ārstam par notikušo, uz ko viņš man atbildēja, ka no divām briesmām labāk izvēloties mazākās un nenoteiktākās.

Visvairāk mani sakaitināja un uztrauca viņa ieteikums pēc attiecīgas sagatavošanās pateikt Anelei par vīra nāvi. Diemžēl es nevaru noliegt, ka viņa spriedumos ir zināma taisnība. Viņš mums pateica: — Ja esat pilnīgi pārliecināti, ka spēsiet pasargāt pani Kromicku no šīs ziņas vēl dažus mēnešus, tad, protams, labāk neteikt neko, bet, ja ne, — labāk uzmanīgi sagatavot un pēc tam pateikt, jo, ja viņa to uzzinās pēkšņi, var notikt otra katastrofa.

Ko darīt? Izsludināt Plošovā pilnīgu karantīnu, nelaist iekšā nevienu cilvēku, vēstuli, avīzi, paskaidrot kalpiem, ko viņi drīkst runāt, ko ne, pat kā viņiem jāskatās...

Kādu iespaidu šādas ziņas atstāj pat pēc pienācīgas sagatavošanas, pārliecinājos šorīt, kad mums beidzot nācās pateikt patiesību panei Celinai .Viņa divas reizes zaudēja samaņu un dabūja krampjus, kuri mani padarīja vai traku, jo man šķita, ka visa māja dzird viņas vaidus. Bet viņa taču savu znotu nebūt tik ļoti nemīlēja. Arī viņu galvenokārt šausmināja doma par Aneli.

Es cik varēdams pretojos ārsta ieteikumam, un man šķiet, ka nekad tam nepiekritīšu. Es viņiem nevaru pateikt to, ko viņi nezina, proti, ka Anele nemīlēja vīru un tieši tāpēc viņu vēl jo vairāk satrieks vēsts par šo nāvi. Jo žēlums pēc miruša dārga cilvēka viņai būtu vieglāk paciešams nekā sirdsapziņas pārmetumi, ka Kromickis vairāk vērtētu savu dzīvību, ja sieva būtu viņu mīlējusi. Tukši, veltīgi, nepamatoti pārmetumi, jo to, ko varēja sevi piespiest izdarīt, viņa bija izdarījusi — noturējusies pret manu mīlestību, palikusi tīra un uzticīga vīram. Bet vajag pazīt šo morāles jautājumos tik pedantisko dvēseli, lai saprastu, kā viņa sevi tirdīs un tūlīt sāks minēt, vai tikai šī nāve kaut kā nesaistās ar viņas slepenajām brīvības alkām, vai tā neatbilst tādām viņas vēlmēm, kurās viņa pat neiedrošinājās sev atzīties. Man mati ceļas stāvus, kad par to domāju, jo Kromicka nāve patiešām paver viņai jaunu dzīvi, tātad viņu gaida divi triecieni divi pērkona spērieni ķers šo nabaga dārgo galvu... Ne ārsts, ne tante, ne pane Celina to nesaprot.

Nē! Anele nedrīkst neko zināt līdz galam!

Kāda nelaime, ka viņa nedrīkst aizbraukt!

Jo te būs grūti, pat neiespējami viņu pasargāt. Te viņa cilvēku sejās izlasīs, ka kaut kas noticis. Ik vārds, ik skatiens var saistīt viņas uzmanību un radīt viņas galvā

dažādas aizdomas. Pane Celina stāstīja, ka Aneli uzreiz izbrīnījis negaidītais ārsta apmeklējums un viņa sākusi iztaujāt: kāpēc viņš ieradies, un vai viņai nedraudot kādas briesmas. Par laimi, tante attapusies paskaidrot, ka šādā stāvoklī vienmēr vajadzīgi ārsta padomi. Anele ir tik nepiedzīvojusi, ka uzreiz noticēja tam.

Kā, piemēram, panākt, lai kalpiem nebūtu noslēpumainas sejas? Viņi jau kaut ko nojauš tieši manu brīdinājumu un aizliegumu dēļ un, protams, drīz uzzinās par notikušo. Es taču nevaru viņus visus padzīt.

Jau biežās telegrammas vien pievērš uzmanību. Šodien saņemu otru Hvastovska telegrammu no Baku, viņš jautā, ko darīt ar līķi. Atbildēju, lai pagaidām apglabā

turpat. Palūdzu veco Hvastovski aizbraukt uz Varšavu, nosūtīt dēlam manu atbildi un naudu nepieciešamajiem izdevumiem. Es pat nezinu, vai Varšavā pieņem telegrāfiskus naudas pārvedumus uz Baku.

13. novembrī

Šodien izskatīju vakardienas avīzes. Divās bija ziņojumi par Kromicka nāvi. Ja tos atsūtījis jaunais Hvastovskis, tad laikam viņš ir jucis. Kalpi jau zina visu. Viņiem ir tādas sejas, ka jābrīnās, kā Anele vēl nav tās ievērojusi. Pusdienu laikā viņa bija neparasti jautra un žirgta. Mani mierina vienīgi ārsta klātbūtne. Viņam Kromicka nāve neko nenozīmē, tāpēc viņš brīvi tērzē ar Aneli, jokojas un māca viņu spēlēt šahu. Toties pane Celina dzen mani izmisumā. Jo jautrāka šodien bija Anele, jo drūmāka vērtās viņas mātes seja. Par to es viņai šodien izteicu visai asus pārmetumus.

14. novembrī

Paklausot ārsta ieteikumam, visi esam Varšavā. Anelei paskaidrojām, ka Plošovas mājā ierīkos kaloriferus, tāpēc uz dažām nedēļām vajag pārcelties. Ceļš viņu ļoti nogurdināja. Laiks nejauks. Tomēr esmu apmierināts, ka aizbraucām, te es varu vairāk paļauties uz saviem kalpiem. Mājā valda nekārtība. Daudzas gleznas jau izpakotas. Lai gan nogurusi, Anele gribēja tās aplūkot, un es uzņēmos pavadoņa lomu. Pateicu, ka mans jaukākais sapnis ir kādreiz būt par viņas pavadoni Romā, uz ko viņa ar skumju pieskaņu balsī atbildēja:

— Es arī bieži domāju par Romu, bet dažreiz man šķiet, ka tur nekad nenokļūšu.

Man sažņaudzās sirds, jo tagad mani baida viss, pat priekšnojautas; katrā vārda esmu gatavs saklausīt pareģojumu. Taču es viņai atbildēju jautri:

— Es tev svinīgi apsolu, ka tu aizbrauksi turp un uz ilgu laiku.

Dīvaini, cik ātri cilvēka daba piemērojas katram stāvoklim un iejūtas savās jaunajās tiesībās! Neviļus jau uzskatu Aneli par savu un sargāju viņu ka savu īpašumu.

Ārstam tomēr bija taisnība. Labi, ka mēs pārcēlāmies uz Varšavu. Pirmkārt, te ir vieglāk dabūjama jebkura palīdzība; otrkārt, te var nepieņemt nekādus apmeklētājus, turpretī Plošovā būtu neērti raidīt prom atbraukušos ciemiņus. Bet nav šaubu, ka sāks ierasties dažādi paziņas ar līdzjūtības apliecinājumiem. Beidzot, Plošovā jau bija izveidojusies tik noslēpumaina un drūma gaisotne, ka mani centieni piedot sarunām jautru noskaņu kļuva uzkrītoši. Iespējams, ka no šīs gaisotnes neizvairīsimies arī

Varšavā, bet te vismaz Aneli saistīs un izklaidēs tūkstoši dažādu sīku iespaidu, ko sagādā pilsētas dzīve, kamēr Plošovā viņa ātrāk ievērotu katru pārmaiņu savā

tuvākajā apkārtnē.

Uz ielas viņa nekad neies viena pati un vispār ies reti. Tiesa, ārsts viņai iesaka vairāk kustēties, bet es jau atradu izeju. Aiz staļļiem man ir diezgan liels dārzs ar koka galeriju pie mūra sienas. Likšu šo galeriju iestiklot, un ziemā — sevišķi sliktā

laikā Anele tur varēs pastaigāties.

234

Drausmīgi mokošas tomēr ir tas pastāvīgās bailes, kas savilkušās pār mūsu galvu.

15. novembrī

Kā tas notika? Kāpēc? Kā viņai varēja rasties kādas aizdomas? Es nevaru saprast.

Un tomēr ir radušās. Šodien brokastu laikā viņa pēkšņi pacēla acis un, vērīgi uzlūkodama mūs visus pēc kārtas, pateica:

— Es nezinu, kas tas ir, bet man šķiet, ka jūs no manis kaut ko slēpjat.

Es jutu, ka bālēju; pane Celina izturējās galīgi nepieļaujami; vienīgi mana krietnā, mīļā tante neapjuka un tūlīt sāka pukoties uz Aneli.

— Jā, jā, — viņa teica, — līdz šim mēs no tevis slēpām, ka uzskatām tevi par muļķīti, bet ilgāk mēs to no tevis neslēpsim. Leons man vakar teica, ka tu nekad neiemācīšoties spēlēt šahu, jo galīgi nespējot kombinēt.

Attapies es, protams, uztvēru šo pavedienu, sāku smieties un jokot. Anele aizgāja it kā nomierinājusies, bet es manīju, ka mēs nespējam pilnīgi izkliedēt viņas aizdomas un ka mana jautrība viņai varēja likties mākslota. Tante un pane Celina bija drausmīgi pārbijušās, bet es galīgi izmisis; man uzreiz kļuva skaidrs, cik veltīgas ir mūsu pūles ilgi saglabāt notikušo noslēpumā. Varbūt pašreiz Anelei ir aizdomas vienīgi par to, ka mēs slēpjam no viņas kādas vīra naudas grūtības; bet kas būs, ja nedēļu, divas, veselu mēnesi no Kromicka nepienāks neviena vēstule? Ko tad mēs viņai teiksim? Kā izskaidrosim viņa klusēšanu?

Ap dienas vidu atnāca ārsts. Mēs tūlīt pastāstījām viņam, kas noticis, un viņš atkārtoja savas agrākās domas, ka Anelei tomēr jāpasakot visa patiesība.

— Dabiski, — viņš teica, — ka pane Kromicka drīz sāks uztraukties par to, ka no vīra nav vēstuļu, un iedomāsies pašu sliktāko.

Gribēdams vēl attālināt šo nepieciešamību, es iebildu, ka sliktākajā gadījuma šis uztraukums sagatavos viņu ļaunas vēsts uzņemšanai.

— Jā, — ārsts teica, — bet ilgs uztraukums nesekmēs organisma sagatavošanos gaidāmajai pārmaiņai, kas arī labvēlīgos apstākļos droši vien nebūtu visai viegla.

Varbūt viņam taisnība, bet man vienkārši sirds stingst no bailēm. Visam ir savas robežas, tātad arī cilvēku drosmei. Kaut kas manī izmisīgi pretojas šim solim un kāda iekšēja balss brīdina! «Nē!» Turpretī abas dāmas jau gandrīz izšķīrušās rīt pat pateikt viņai visu patiesību. Es vairs nejaukšos. Man nebija ne jausmas, ka var tik ļoti baidīties, bet te taču runa ir par viņu!

16. novembrī

Līdz vakaram bija labi — vakarā pēkšņi sākās asiņošana. Es taču teicu!...

Pulkstenis trīs pēc pusnakts... Nupat viņa iemiga. Ārsts ir pie viņas. Man jābūt mierīgam — jābūt! Tas vajadzīgs viņas dēļ, lai vismaz kāds no mums nezaudē galvu.

Jābūt mierīgam!...

17. novembrī

Ārsts teica, ka slimības pirmais posms noris pareizi. Ko tas nozīmē? Vai tas nozīmē, ka viņa mirs?

Temperatūra nav augsta. It kā pirmās divas dienas tā mēdzot būt. Viņa ir pilnā

samaņā, jūt vispārēju slābumu un nespēku, bet par sāpēm nesūdzas. Ārsts tomēr mūs 235

brīdināja, ka temperatūra varot pacelties līdz četrdesmit grādiem: sākšoties stipras sāpes, ģīboņi, uztūkšot kājas... Lūk, ko viņš mums sasolīja!

Lai tad nāk arī pasaules gals!

Ak dievs! Ja tas ir sods par maniem grēkiem, tad zvēru, ka es aizbraukšu, lai nekad vairs viņu neredzētu, — tikai Tu viņu glāb!

18. novembrī

Šodien vēl neesmu bijis pie viņas. Dežurēju pie viņas durvīm, bet iekšā neeju, baidos, ka mana parādīšanās var viņai kaitēt un pacelt temperatūru.

Brīžiem man ienāk prātā drausmīga doma, ka varu zaudēt prātu un kādā trakuma lēkmē nogalināt Aneli. Tāpēc es ar varu cenšos rakstīt — un rakstīšu visu laiku, jo šķiet, ka tas man palīdz valdīties un turēt grožos savu prātu.

19. novembrī

Caur durvīm dzirdēju viņas balsi un vaidus. Šī slimība sagādājot drausmīgas sāpes. Ārsts apgalvo, ka tā esot parasta parādība, bet, manuprāt, — akla cietsirdība!

Tante stāstīja, ka Anele nepārtraukti stiepjot rokas, skaujot gan viņu, gan māti ap kaklu un lūdzot viņu glābt. Bet palīdzēt nekā nevar, kaut vai skrāpē sienu!

Ģīboņi kļūst ilgāki. Sāpes pastiprinās. Kājas galīgi satūkušas.

Ārsts nekā nepalīdz un saka, ka viss varot beigties vai nu slikti, vai labi. To es zinu arī bez viņa! Temperatūra četrdesmit grādu. Vēl arvien samaņa.

20. novembrī

Es jau zinu. Neviens man to neteica, bet es droši zinu: viņa mirs. Pilnīgi valdu pār sevi un esmu pat gandrīz mierīgs. Anele mirs! Šonakt, sēdot pie viņas durvīm, es to ieraudzīju tik skaidri, kā tagad redzu sauli. Zināmā stāvoklī cilvēks spēj to, kas parastā laikā viņam ne sapnī nerādās. Uz rīta pusi pēkšņi tik skaidri ieraudzīju šo iznākumu, it kā man kāds būtu noņēmis apsēju no acīm un smadzenēm. Nekas pasaulē Aneli nespēj glābt. Es to zinu labāk par visiem ārstiem.

Un tieši tāpēc vairs netirdos. Ko tas līdzēs viņai un man? Spriedums mums ir pasludināts. Man vajadzētu būt aklam, lai neredzētu, ka kaut kāds visvarens spēks, kas valda pār pasauli, grib mūs izšķirt. Kas tas ir un kā saucas — es nezinu. Zinu tikai, ja es nomestos ceļos un sistu ar galvu pret grīdu, un lūgtos, un vaimanātu, kalnus varbūt izkustinātu — bet šo spēku es nepielūgtos.

Tā kā tagad Aneli man spētu atņemt tikai nāve, viņai ir jāmirst.

Varbūt tas viss ir ļoti loģiski, bet šķiršanos no viņas es nepieņemu.

21. novembrī

Šodien Anele izteica vēlēšanos redzēt mani. Tante izraidīja visus no istabas, domādama, ka slimniece grib nodot manā aizgādībā savu māti, un tā arī tiešām bija.

Es redzēju savu mīļo, savas dzīves dvēseli. Apziņa viņai visu laiku skaidra, acis mirdz, noskaņa pacilāta. Sāpes gandrīz pilnīgi rimušas. Visas grūtniecības pazīmes izgaisušas, seja tagad ir kā eņģelim. Viņa uzsmaidīja man, un es arī atbildēju viņai ar smaidu. Kopš vakardienas zinu, kas mūs gaida, un man šķiet, ka esmu jau miris, tāpēc izturos mierīgi. Satvērusi manas rokas viņa sāka runāt par māti, pēc tam ilgi raudzījās manī, it kā gribēdama piesātināt acis, pirms tās izdzisīs, un teica: 236

— Nebaidies, Leon, es jūtos daudz labāk, tikai visādam gadījumam gribu, lai tev pēc manis kaut kas paliek... Varbūt tūdaļ pēc vīra nāves man to nevajadzētu teikt, bet, tā kā varu nomirt, gribu atzīties, ka es tevi ļoti, ļoti mīlēju.

Atbildēju:

— Es to zinu, mana dārgā!

Turēju viņas rokas savējās, un mēs skatījāmies viens otram acīs. Viņa pirmo reizi dzīvē smaidīja man kā līgava. Un es šai brīdī devu viņai uzticības zvērestu, stiprāku par visiem šīs zemes zvērestiem. Mums bija labi, kaut arī pār mums pletās skumjas, smagas kā nāve. Es aizgāju tikai tad, kad man pateica, ka ieradies baznīckungs. Vēl pirms tam Anele bija lūgusi mani nenobīties no viņa ierašanās: baznīckungu viņa ataicinājusi nevis tādēļ, ka taisoties mirt, bet tādēļ, ka ikviena slimībā esot labāk, ja nomierina dvēseli.

Pēc baznīckunga aiziešanas atkal iegāju pie Aneles. Pēc tik daudzām negulētām naktīm viņa bija nogurusi un drīz iemiga. Pašreiz arī vēl guļ. Kad pamodīsies, es vairs neatiešu no viņas ne mirkli, vienīgi, ja viņa atkal iemigs.

22, novembrī

Šodien viņai manāmi labāk. Pane Celina no prieka nevar valdīties. Tikai es viens no visas ģimenes zinu, ko nozīmē šī uzlabošanās. Ārsts varēja man neteikt, ka sakas zarnu paralīze.

23. novembrī

Anele šorīt nomira…

Roma, 5. decembrī

Varēju kļūt Tava laime, bet kļuvu nelaime — un es esmu arī Tavas nāves cēlonis.

Ja es būtu cits cilvēks, nevis tāds, kuram pilnīgi trūkst jebkāda dzīves pamata, Tev nebūtu jāpiedzīvo tie satricinājumi, kas Tevi nogalināja.

Es to sapratu jau Tavas dzīves pēdējos mirkļos un solījos, ka sekošu Tev. Es Tev to solījos pie Tavas nāves gultas, un mans pirmais pienākums tagad ir — būt pie Tevis.

Visu savu bagātību atstāšu Tavai mātei; tantei pietiks ar Kristu, kura mīlestībā

viņa gūs mierinājumu savas dzīves atlikušajās dienās, bet pats sekoju Tev, jo — tā vajag!

Vai Tu domā, ka es nebaidos nāves? Baidos, jo nezinu, kas tur ir, redzu tikai bezgalīgu tumsu un drebu tās priekšā. Nezinu, vai tur ir nebūtība vai kāda cita esamība bez telpas un laika, vai varbūt kāds starpplanētu viesulis nes mūsu garīgo monādi no zvaigznes uz zvaigzni un iedveš to arvien jaunās dzīvībās; nezinu, vai tur ir mūžīgs Nemiers vai tikpat mūžīgs Miers, bet tik pilnīgs, kādu spēj sniegt tikai Visvarenība un Vislabestība.

Bet, ja Tu nomiri mana «nezinu» dēļ, — kā gan es varu te palikt un dzīvot?

Un, jo vairāk es baidos, jo vairāk nezinu, jo vairāk nevaru laist Tevi turp vienu, nevaru, mana Anele, un eju Tev līdzi.

Vai nu mēs tur kopā nogrimsim Nebūtībā, vai arī kopā iesim savu ceļu, bet te, kur mēs tik daudz mocījāmies, pēc mums lai paliek tikai klusums.

BEIGAS

Content

Senkevičs Henriks Bez dogmata