Senkevičs Henriks

Hanna

Henriks Senkevičs

Hanna

Romāns

.

VECAIS KALPS

Starp veco laiku ekonomiem, vagariem un mežsargiem ir vēl kāds tips, kas arvien retāk sastopams virs zemes: tas ir vecais kalps.

Es atceros, ka manas bērnības laikos pie maniem vecākiem kalpoja kāds no šiem mamutiem, kuru kaulus pavisam tuvā nākotnē tikai seno laiku pētnieki meklēs vecās, sakritušās un sen aizmirstās kapenēs.

Viņu sauca par Mikolaju Suhovoļski, un viņš bija brīvsādžas Suha Voļa šļahtičs, kuru es ne vienu reizi vien esmu pieminējis savos stāstos. Mans tēvs viņu bija mantojis no mana vectēva, pie kura viņš Napoleona kara laikā bija kalpojis par ziņnesi. Kad īsti viņš iestājies mana vectēva dienestā, to viņš pats labi nezināja, un, kad viņam par to jautāja, viņš, iešņaukdams tabaku, atbildēja:

— Nu, toreiz man vēl bija slapjš aiz ausīm, un arī pans pulkvedis, lai Dievs mielo viņa dvēseli, vēl krekla stērbeli zobos nēsāja.

Manu vecāku mājās viņš izpildīja visdažādākos pienākumus: bija bufetes pārzinis, sulainis; vasarā viņš izpildīja arī vagara vietu un uzraudzīja ražas novākšanu, ziemā pārzināja kulšanas darbus. Bez tam vēl viņa rokās atradās vīna, alus un citu pagrabu, kā arī klēts atslēgas. Tāpat viņa pienākumos ietilpa visu mājas pulksteņu uzvilkšana, bet lielāko laiku viņš pavadīja rājoties.

Es nevaru šo cilvēku atcerēties citādu kā pastāvīgi rūcošu. Viņš rūca uz manu tēvu, uz manu māti; es no viņa baidījos kā no uguns, kaut arī mīlēju. Virtuvē viņš rīkoja skandālus ar pavāru, kazaciņus viņš vilka aiz ausīm pa visu māju un nekad ne ar ko nebija apmierināts. Un, kad viņš bija iedzēris, kas parasti gadījās reizi nedējā, tad visi no viņa vairījās. Ne jau tāpēc, ka viņš būtu sūdzējies par viņiem kungam vai kundzei, bet gan tāpēc, ka, reiz uz kādu ieēdies, viņš tam staigāja pakaļ rūkdams un errodamies vai visu dienu.

Pusdienu laikā viņš stāvēja aiz mana tēva krēsla un, lai gan pats neapkalpoja, uzmanīja apkalpojošo sulaini un ar sevišķu kaislību saindēja tam dzīvi.

— Uzmanies! Uzmaniesl — viņš rūca. — Vai arī es tev mācīšu uzmanību! Nu paskatieties tikai uz viņu! Nevis apkalpo kā pienākas, bet tik tikko velk kājas kā veca govs. Nu apskaties jel reiz apkārt! Viņš nedzird, ka kungs viņu sauc! Apmaini kundzei šķīvi! Ko stāvi, muti iepletis? Ko? Vai jūs viņu redzat? Nu paskatieties tikai uz viņu!

Viņš pastāvīgi iejaucās galda sarunās un vienmēr visiem runāja pretī.

Gadījās, ka tēvs griezās pie viņa un sacīja:

—   Mikolaj, pasaki pēc pusdienām Mateušam, lai viņš iejūdz zirgus, mēs gribam izbraukt.

Bet tad Mikolajs nevarēja savaldīties:

—   Izbraukt? Un kamdēļ īsti nc? Nu, protams, priekš kā tad ir zirgi! Un, ja arī viņi izlauž kājas šajos sliktajos ceļos — kas tad par to! Ja jau reiz grib braukt ciemos, tad brauc ciemos! Kungiem jau viss ir atļauts! Vai lai es to aizkavētu? Es jau arī nemaz negribu liegt! Kamdēļ gan nebraukt? Aprēķini jau var gaidīt un kulšana tāpat! Ciemos braukšana jau ir daudz svarīgāka!

—   Tas Mikolajs nav gandrīz vairs paciešams! — mans tēvs kādreiz sadusmots iejaucās.

Uz to Mikolajs tūlīt atbildēja:

—   Vai tad es vienmēr neesmu teicis, ka esmu muļķis? Es zinu pavisam labi, ka esmu muļķis! Kamdēļ gan kungi nevarētu izbraukt? Vagars jau arī aizbrauca uz Ņevodovu mīlināties ar ksendza saimnieci. Vai tad kungu vizīte sliktāks iemesls par ksendza saimnieci? Ko drīkst kalps, to drīkst arī kungs.

Tā tas bija vienmēr, un nebija nekādas iespējas veco rūcēju nomierināt.

Un, kaut gan es un mans brālis Kazimirs viņu labprāt ieredzējām, mēs tomēr baidījāmies no viņa daudz vairāk nekā no mūsu mājskolotāja, ksendza Ludvika, nerunājot jau nemaz par mūsu vecākiem.

Pret mūsu māsām viņš bija pielaidīgāks. Kaut gan viņas bija jaunākas par mums, viņš māsas sauca par «jaunkundzītēm», bet mūs viņš nekautrēdamies uzrunāja ar «tu».

Mani pie Mikolaja saistīja tas, ka viņam pastāvīgi kabatās bija pistoles. Pēc mācību stundām es bieži vien gāju pie viņa bufetes istabā un, cenzdamies viņam pēc iespējas laipnāk uzsmaidīt, jautri teicu:

—   Labrīt, Mikolaj, labrīt! Vai šodien arī tu tīrīsi pistoli?

—   Ko tu te meklē, Henrik? Uzģērbšu tikai savu uzkrūtni, un basta!

Un tad viņš vēl turpināja mani kaitināt:

—   Mikolaj! Mikolaj! Nu protams, kad lieta grozās ap pistolēm, tad arī vecais Mikolajs ir labs diezgan, bet citādi viņu var vilki apēst. Ej labāk un mācies! No šķaudīšanas tu gudrāks netiksi!

—   Bet es jau savus uzdevumus esmu veicis, — es raudošā balsī atbildēju.

—   Skat, skat, viņš savus uzdevumus jau esot veicis. Mācās un mācās, bet galva tikpat tukša kā agrāk. Bet pistoles es tev tomēr nedošu, un tas ir viss! (Tomēr viņa rokas jau meklējās pa kabatām.) Es vēl piedzīvošu, ka kāda pistona ieskries acīs, un tad: «Kas vainīgs? Mikolajs, protams! Kas viņam deva pistonas, kas lika šaut? Mikolajs, kas tad cits!»

Tā rūkdams un bārdamies, viņš iegāja tēva istabā, izņēma no ieroču skapja pistoles, noslaucīja no tām putekļus, apgalvodams, ka no visa tā kaut kāda ķeza vēl iznākšot, iededza sveci, uzlika pistoli un lika man notēmēt uz liesmu. Bet arī ar to manas mocības nebija beigušās.

—   Kā viņš tur pistoli! — gāja atkal vaļā. — Kā bārddzinis pindzeli! Un tā tu gribi baznīcā dzēst sveci! Ej kļūsti par mācītāju un skaiti savu tēvreizi — kareivis no tevis neiznāks!

Bet tas tomēr viņu netraucēja mācīt mums savu veco kara mākslu. Pēc pusdienām es un mans brālis mācījāmies viņa istabas logu priekšā soļot; soļošanā piedalījās arī ksendzs Ludviks, kurš šādos brīžos tiešām izskatījās ļoti smieklīgs.

Šādās reizēs Mikolajs no sākuma gan tikai greizi noskatījās uz garīdznieku, jo viņš to cienīja par visiem vairāk, bet tad tomēr nenocietās un teica:

—   Bet, jūsu cienība! Jūs jau soļojat kā veca govs!

Kā vecākais dēls es biju padots viņa sevišķai uzraudzībai, un tāpēc arī man iznāca visvairāk no viņa ciest. Tomēr, kad mani sūtīja uz ģimnāziju, viņš raudāja tā, it kā būtu notikusi vislielākā nelaime. Mani vecāki pēc tam stāstīja, ka pēc manas aizbraukšanas viņš divas nedēļas nodzīvojis īstās sērās un bijis tik īdzīgs kā vēl nekad. Viņš tos gandrīz nomocījis:

—   Paņēma un aizveda bērnu. Lai aiziet bojā, lai nomirst! Es gribu zināt, priekš kā viņam tā skola vajadzīga? Vai tad viņš nav muižas mantinieks? Viņam jāmācoties latīņu valoda!

Zālamanu grib no viņa iztaisīt! Kāds trakums! Un tomēr zēns ir prom, un vecais Mikolajs var staigāt kā muļķis pa visiem kaktiem un meklēt, ko viņš nemaz nav pazaudējis. Lai velns parauj visu to padarīšanu!

Es atceros ļoti labi, kā pārbraucu pirmo reizi mājās brīvdienās. Tobrīd ausa gaisma, visa māja vēl gulēja; rīts bija dzestrs, un sniga sniegs. Visapkārt valdīja dziļš klusums, ko brīžiem pārtrauca tikai aku vinda^ čirkstoņa un suņu riešana. Apgaismots bija tikai virtuves logs, caur kuru uz pagalma sniegu krita sārts mirdzums. Es biju drūms un saīdzis un atgriezos ar grūtu sirdi, jo manas skolas atzīmes nepavisam nebija labas. Tas bija galvenokārt tāpēc, ka es, pie skolas dzīves nepieradis, grūti tajā iedzīvojos un bieži vien nonācu kļūmīgā stāvoklī. Es baidījos no tēva dusmām un ksendza Ludvika stingrā, nopietnā skatiena; viņš bija atbraucis man pakaļ un atradis mani ļoti nospiestā garastāvoklī. Piepeši atvērās virtuves durvis, pa tām iznāca vecais Mikolajs ar tējas paplāti un divām mazām krējuma krūzītēm, kuras viņš gribēja nest uz kungu māju. Salā apsārtušu degunu viņš brida pa dziļo sniegu. Ieraudzījis mani, viņš iesaucās:

—   Paničs, mans mīļotais zelta paničs! — un ar tādu steigu nolika paplāti sniegā, ka apgāza abas krūzītes. Pēc tam viņš apkampa mani un sāka skūpstīt.

No šā laika viņš mani uzrunāja tikai par «paniču», tomēr ilgi nevarēja aizmirst apgāztās krējuma krūzītes.

—   Tu, cilvēk, mierīgi nes savu krējumu, — viņš rūca, — un tieši tad piebrauc jaunais kungs. Tieši šajā acumirklī viņam vajadzēja parādīties!

Tēvs draudēja mani nopērt par manām neveiksmēm glītrakstīšanā un vācu valodā, bet viņu no šo draudu izpildīšanas atturēja pa daļai manas asaras un solījums laboties, pa daļai manas labās mātes iejaukšanās, bet visvairāk gan skandāls, kādu sakarā ar to visu sarīkoja Mikolajs, kurš par tādu radījumu kā glītrakstīšana nekad nebija dzirdējis un kurš vācu valodas mācīšanos uzskatīja par pilnīgi lieku.

— Ko tad tas nu atkal nozīmē? — viņš rūca. — Vai tad puika ir kāds vācietis vai švābs? Vai tad vecais pulkvedis prata vāciski, un vai kungs pats runā vāciski? Vāciski! Ko? Kad mēs kāvāmies ar vāciešiem pie… nu, kā viņu sauc?… Pie Leipcigas un pie… ē… velns viņu sazin kur, — tad mēs nerunājām vis ar viņiem vāciski, un tomēr viņi deva kājām ziņu!

Bez jau minētajām īpatnībām vecajam Mikolajam bija vēl kāds savāds ieradums. Viņš. reti kad runāja par savu agrāko dzīvi, bet kādreiz, būdams sevišķi labā garastāvoklī, viņš varēja stāstīt neapnicis, pie tam viņš meloja kā no grāmatas. Viņam turklāt nebija nekādu ļaunu nolūku, tikai viņa vecajā galvā sajaucās visi notikumi; un viss, par ko viņš jaunībā bija dzirdējis par karu un tā briesmām, viņa dzīvajā fantāzijā kļuva par paša piedzīvoto, tā ka viņš to visu piedēvēja manam vectēvam vai sev un pats nesatricināmi ticēja saviem stāstījumiem. Dažreiz piedarbā, uzraugot dzimtļaudis pie kulšanas, viņš tā sāka stāstīt par brīnišķīgiem piedzīvojumiem, ka pārsteigtie zemnieki pārstāja kult un, atspiedušies uz spriguļiem, klausījās viņā, mutes iepletuši. Tiklīdz viņš atjēdzies to pamanīja, tūlīt sāka kliegt:

—   Ko jūs stāvat, atpletuši mutes kā lielgabalu rīkles?

Spriguļi sāka sist rakstā, bet drīz vien vecais uzsāka atkal:

—   Mans dēls raksta, ka viņš pie Palmiras karalienes esot ticis par ģenerāli. Viņš raksta, ka viņam klājoties labi. Viņš stāsta, ka saņemot lielu algu, bet ļoti auksts gan tur esot.

Starp citu jāpiebilst, ka vecā bērni bija stipri noklīduši. Viņam tiešām bija dēls, bet tas bija rūdīts palaidnis, kurš pieaudzis bija pastrādājis visādus nedarbus un tad devies plašā pasaulē, lai pazustu bez vēsts. Viņa meita esot bijusi īsta skaistule, bet ielaidušies ar visiem vietējiem pārvaldniekiem un beidzot, atstājusi meitiņu, mirusi. Meitiņu sauca par Hannu. Viņa bija vienos gados ar mani, ļoti skaista, bet vārga. Es ļoti labi atceros mūsu kopējās kara spēles. Hanna tēloja manus palīga pulkus, ar kuriem kopā es devos pret mūsu ienaidniekiem — nātrēm. Viņa bija maiga un labsirdīga kā eņģelis, tomēr viņai bija lemts grūts liktenis. Bet tās ir atmiņas, par kurām vēl pāragri runāt.

Es atgriezīšos atkal pie vecā tarkšķēšanas.

Kādreiz es pats dzirdēju viņa stāstu par astoņpadsmit tūkstošiem ulānu zirgu Mariapolē, kuri sākuši trakot un aizskrējusi līdz pašai Varšavai. Var gan iedomāties, cik pie tam samīts ļaužu, cik tas bijis drausmīgi, līdz tos atkal saķēruši.

Citreiz atkal viņš stāstīja — bet šoreiz jau mums mājās, ne piedarbā:

—   Ka es dūšīgi kāvos, to nevar noliegt, — un kamdēļ lai es nebūtu dūšīgi kāvies? Atceros, kā mēs reiz karojām ar austriešiem, l-s stāvu ierindā. Piepeši pie manis piejāj virspavēlnieks, pats austriešu virspavēlnieks, piejāj pie manis no ienaidnieku puses un saka: «Suhovoļski, es tevi pazīstu. Ja mēs,» viņš saka, «tevi varētu sagūstīt, karš jau sen būtu beidzies.»

—   Un par pulkvedi viņš nemaz neieminējās? — jautāja mans tēvs.

—   Kā ne! Es taču nupat skaidri un gaiši teicu: «Ja mēs,» viņš saka, «varētu sagūstīt tevi un pulkvedi.»

Ksendzs Ludviks kļuva nepacietīgs un teica:

—   Bet, Mikolaj, tu taču melo kā no grāmatas!

Tas veco stipri kaitināja, un viņš droši vien būtu kaut ko arī atbildējis, ja viņam nebūtu bail no ksendza un ja viņš to tā nebūtu cienījis; bet tagad viņš klusēja un mēģināja lietu nolīdzināt, uzsākdams no jauna:

—   To pašu reiz teica arī ksendzs Sekluckis! Reiz es dabūju lodi zem savas divdesmitās, tas ir, es gribēju teikt, zem piektās ribas, un ar mani tās lietas bija pavisam sliktas. Nu, es domāju, tagad iet uz beigām. Es izsūdzēju tam Visuvarenajam visus savus grēkus, līdz beidzot kapelāns Sekluckis, kurš to visu bija noklausījies, teica: «Dievs, stāvi man klāt! Mikolaj,» viņš teica, «tu taču to visu esi samelojis!»

«Var jau būt,» es viņam atteicu, «bet kas gan to visu var tik labi atcerēties?

—   Un tomēr tevi izārstēja?

—   Izārstēja, nu protams, izārstēja! Kas tad pie manis bija jāārstē? Es pats sevi izārstēju. Kādu vakaru es izkausēju divus lādiņus pulvera degvīna mēriņā, izdzēru to un otrā dienā pamodos vesels kā rutks!

Es labprāt būtu vēl ilgāk klausījies Mikolaja nostāstos un varētu tagad daudz vairāk par tiem pastāstīt, bet ksendzs Ludviks Mikolajam aizliedza sagrozīt man galvu.

Sis lāga vīrs, kurš vienmēr bijis tikai lauku mācītājs, nevarēja zināt, ka jaunekļiem, kuri no mierīgās vecāku mājas dodas dzīves cīņā, galvas sagroza pavisam citas lietas, nevis vecu kalpu nostāsti.

Vispār vecā Mikolaja iespaids uz mums nebūt nebija slikts, gluži otrādi, viņš uzmanīja mūs un mūsu darbus daudz stingrāk, nekā mēs to vēlējāmies. Viņš bija godprātīgs vīrs šā vārda pilnā nozīmē. Sevišķi vienu karavīra tikumu viņš pilnā mērā bija saglabājis — lielu godprātību un akurātumu pavēļu izpildīšanā.

Kādu ziemu vilki tā bija apsēduši mūsu apkārtni, ka sākumā pa vienam, bet tad veseliem bariem iebruka sādžā un nodarīja lielu postu. Mans tēvs, kaislīgs mednieks, gribēja sarīkot medības uz vilkiem. Un, tā kā viņš lielu nozīmi piešķīra šo medību vadībai, viņš nosūtīja ar Mikolaju vēstuli mūsu kaimiņam Uztžicka kungam ar uzaicinājumu uzņemties medību vadīšanu, jo Uztžickis bija plaši pazīstams vilku mednieks. Bez tam vēl viņš Mikolajam piekodināja:

— Brūža nomnieks brauc uz pilsētu. Brauc viņam līdz Uztžickai līdzi, nodod kungam vēstuli un atved atbildi. Bez atbildes mājup nebrauc!

Mikolajs paņēma vēstuli un aizbrauca kopā ar nomnieku.

Vakarā nomnieks atgriezās viens pats; Mikolaja nebija. Tēvs domāja, ka viņš palicis Uztžickā pārgulēt un ieradīsies otrajā dienā kopā ar mūsu kaimiņu, bet pagāja arī šī diena, un Mikolajs vēl nebija atgriezies. Tagad visi sāka nopietni uztraukties, jo tēvs baidījās, ka viņam atpakaļceļā būs uzbrukuši vilki; tika izsūtīti ļaudis viņu meklēt, bet tie nebija varējuši sadzīt ne mazākās pēdas. Nosūtīja arī uz Uztžicku, bet tur dabūja zināt, ka Mikolajs bijis gan, taču, uzzinot, ka kunga nav mājās, iztaujājis, uz kurieni tas aizbraucis, aizņēmies no kalpotājiem četrus rubļus un devies tālāk nezin uz kurieni. Un tad vēl otrajā dienā atgriezās uz citām kaimiņu sādžām izsūtītie ļaudis ar ziņu, ka viņš nekur nav redzēts. Mēs visi bijām kā apmāti un sākām viņu apraudāt kā mirušu. Beidzot sestās dienas vakarā tēvs, sēdēdams savā darbistabā un izdalīdams pavēles un rīkojumus, dzird, ka aiz durvīm kāds slauka kājas, klepo un rūc. Tēvs tūlīt bija pazinis Mikolaju.

Un tiešām — tas bija viņš, bet pārmainījies līdz nepazīšanai — novājējis, novārdzis, no sala gandrīz sastindzis, ar lāstekām pie ūsām, — tads viņš stāvēja teva priekšā, kurš viņam jautāja:

—   Mikolaj, ko gan tu esi darījis, kur tu visu šo laiku esi bijis?

—   Ko es esmu darījis? — Mikolajs atrūca. — Jā, ko gan es būtu varējis darīt? Nesastapis panu Uztžicki mājās, devos viņam pakaļ uz Bzinu, kur man pateica, ka viņš aizbraucis uz Karoluvku. Braucu turp, bet ari tur viņa vairs nebija. Nu kas gan viņu būtu varējis piespiest palikt pie svešiem? Vai tad viņš nav pats savs kungs? No Karoluvkas ceļš veda uz pilsētu, jo man teica, ka viņam esot darīšanas tiesā! Vai tad viņš ir tiesnesis? Uz guberņas pilsētu viņš bija aizbraucis! Vai tad man vajadzēja atgriezties mājās, nekā neizdarījušam? Es devos uz guberņas pilsētu un nodevu viņam vēstuli.

—   Nu, un vai tad viņš tev arī iedeva atbildi?

—   Protams, iedeva atbildi, tikai smējās, pie zemes locīdamies. «Tavs kungs,» viņš saka, «ielūdz mani uz medībām ceturtdien, bet vēstuli tu man nodod tikai šodien — trešdienā. Medības,» viņš saka, «būs sen jau beigušās.» Un smejas atkal. Un kamdēļ gan lai viņš nesmietos? Es jau …

—   Un ko tad tu visu šo laiku ēdi?

—   Un kas tad tur, ja arī es no vakardienas neko neesmu ēdis? Vai tad man jābadojas? Vai tad man te liegs zupas karoti? Un, ja es neēstu vakar, tad šodien taču es ēdīšu.

No šī laika Mikolajam vairs netika dotas tik noteiktas pavēles. Un, ja viņu ari kaut kur sūtīja, tad sīki izstāstīja, kā rīkoties, ja vajadzīgā persona nav sastopama.

Dažus mēnešus vēlāk Mikolajs aizbrauca uz tuvāko pilsētu iepirkt darba zirgus, jo zirgus viņš pazina ļoti labi.

Vakarā vagars ziņoja, ka Mikolajs esot gan atgriezies, arī zirgus nopircis, bet esot tā piekauts, ka kaunoties cilvēkos rādīties.

Tēvs tūlīt aizgāja pie viņa.

—   Kas tev, Mikolaj, kaiš?

—   Kāvos, — viņš īsi atrūca.

—    Kaunies, vecais! Sāksi pa tirgiem kauties? Prāta tev nemaz nav. Vecs, bet dumjš. Zini, ka citu es par to būtu padzinis. Kaunies! Laikam biji piedzēries. Tu man samaitā cilvēkus, kur tev vajadzētu tiem rādīt priekšzīmi!

Mans tēvs tiešām bija noskaities, un tādos gadījumos viņš nemēdza jokot. Savādi tikai bija, ka Mikolajs, kurš parasti tādās reizēs nebūt nepalika atbildi parādā, šoreiz klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis. Varēja redzēt, ka vecais saspītējies. Velti viņam citi jautāja, kā un kas bijis. Viņš visiem tikai atrūca un neteica ne vārda.

Bet piekauts viņš bija ne pa jokam. Otrajā dienā viņš saslima tā, ka bija jāaicina ārsts. Un tikai ārsts noskaidroja visu patiesību. Pirms nedēļas tēvs bija izbāris vagaru, kurš dienu vēlāk bija aizbēdzis. Viņš bija aizgājis pie kāda fon Zolla kunga, vācieša, mana tēva liela ienaidnieka, un iestājies viņa dienestā. Tirgū bija ieradušies Zolla kungs, mūsu bijušais vagars un Zolla puiši, kuri bija atdzinuši pārdošanai nobarotus vēršus.

Zolls pirmais ieraudzījis Mikolaju, piegājis pie viņa ratiem un sācis aprunāt manu tēvu. Par to Mikolajs viņu nosaucis par nelieti, un, kad Zolls izteicis par tēvu vēl kādu apvainojumu, Mikolajs uz to atbildējis ar pātagu. Tad vagars līdz ar Zolla puišiem metušies viņam virsū un piekāvuši līdz asinīm.

Kad tēvs to dabūja dzirdēt, asaras iemirdzējās viņa acīs. Viņš nevarēja sev piedot, ka izrājis Mikolaju, kurš ar nolūku visu šo lietu bija noklusējis. Kad vecais bija atveseļojies, tēvs viņam to pārmeta. Sākumā Mikolajs gribēja visu noliegt un, kā parasts, tikai rūca, bet vēlāk kļuva pielaidīgs, un tad viņi abi ar tēvu raudāja kā izkulti.

Par šo lietu mans tēvs izaicināja Zollu uz divkauju, kuru vācietis ilgi atcerējās.

Un tomēr, ja nebūtu bijis ārsta, Mikolaja uzupurēšanās nebūtu atklāta. No otras puses, Mikolajs šo ārstu ilgāku laiku bija ienīdis. Lieta bija tāda: man bija skaista un jauna tante, tēva māsa, kura dzīvoja pie mums. Es viņu ļoti mīlēju, jo viņa bija tikpat laba, cik daiļa. Es nemaz nebrīnījos, ka viņu mīlēja visi, tostarp arī ārsts, jauns un gudrs, visā apkaimē cienīts cilvēks. Sākumā arī Mikolajs ārstu mīlēja, nosauca to pat par prātīgu zēnu, kurš labi sēdot zirgā. Bet, kad ārsts sāka mūs apciemot ar skaidri redzamu nolūku pret tanti Marinu, Mikolajs pret viņu pilnīgi pārvērtās. Viņš kļuva laipns, bet auksts — kā pret pilnīgi svešu cilvēku.

Agrāk viņš ari uz to šad tad norūca. Kad viņš kādreiz bija ilgāk pie mums aizkavējies,

Mikolajs, pasniegdams viņam drēbes, murmināja:

— Kamdē] gan jādauzās apkārt pa nakti! Kur gan tas redzēts? Tas nav labi!

Tagad viņš savus pārmetumus noklusēja un izturējās kā pārakmcņojies. Laipnais ārsts drīz vien pamanīja, kas par lietu, un, kaut arī viņš vecajam uzsmaidīja tāpat kā agrāk, es domāju, ka iekšēji viņam tas tomēr bija nepatīkami.

jaunajam eskulapatn par laimi, tantes Marinas jutas pret viņu bija gluži pretējas. Un lā nu notika, ka kāda jaukā vakarā, kad mēness jauki spīdēja viesistabā, kad pa atvērtajiem logiem iekšā plūda jasmīnu smarža, bet tante Marina, sēdot pie klavierēm, dziedāja, doktors Stass piegāja pie viņas un trīcošā balsī jautāja, vai viņa domājot, ka viņš bez viņas varot dzīvot. Tante acīmredzot to apšaubīja, un pēc tam sākās savstarpēji zvēresti, Mēness piesaukšana par liecinieku un tamlīdzīgas, tādos gadījumos parastas lietas.

Nelaimīgā kārtā tobrīd bija ienācis Mikolajs, lai lūgtu viņus uz tēju. Ieraudzījis, kas notiek, viņš tūlīt bija skrējis pie tēva, bet, tā kā tēva nebija mājās, jo tas bija izgājis apskatīt ēkas, viņš bija devies pie mātes. Tā viņu ar savu parasto laipno smaidu bija lūgusi neiejaukties šajā lietā.

Mikolajs visu vakaru nokaunējies klusēja, lai gan iekšēji tam viss vārījās. Kad tēvs pirms gulētiešanas vēl iegāja kantorī, lai uzrakstītu dažas vēstules, Mikolajs viņam sekoja un, nostājies pie durvīm, sāka nozīmīgi klepot un švīkāt kājām.

—   Ko tad nu Mikolajs grib? — tēvs jautāja.

—    Lūk … Kā to lai saka? Es tikai gribēju jautāt kungam, vai taisnība, ka mūsu jaunkundze precēsies… tas ir, es gribēju teikt, izies pie vīra?

—   Taisnība. Un tad?

—   Bet tas taču nav iespējams, ka jaunkundze iet pie šī… feldšera kunga.

—   Kas par feldšeri? Vai tu, Mikolaj, esi sajēgu zaudējis? Vienmēr tu visur gribi bāzt savu degunu!

—   Bet vai tad jaunkundze nav mūsu jaunkundze? Vai viņa nav pana pulkveža meita? Pulkveža meita? Pulkveža kungs to nekad nepie|autu. Vai tad jaunkundze nav muižnieka un īsta kunga vērta? Bet, ar atjauju, kas tad ir šis doktors? Ļaužu izsmieklā nokļūs mūsu jaunkundze.

—   Doktors ir gudrs cilvēks.

—   Gudrs vai negudrs. Vai tad es maz dakteru esmu redzējis? Te viņi klejoja pa nometni, te pa istabu, bet, kad kaut kas iznāca, kad lieta nonāca līdz kaujai, tad viņi pazuda. Vai velti pulkveža kungs tos kādreiz nosauca par lancetītiem? Kad cilvēks vesels, viņš tam pirkstu nepiedurs, bet, kad gu| jau pusdzīvs, tad viņš tūlīt klāt ar savu lanceti. Nav jau nekāda māksla graizīt tādu, kas nevar sevi aizstāvēt, kas neko vairs nevar noturēt rokā. Pamēģini viņu graizīt, kad viņš ir vesels, kad viņam rokās karabīne! Oi, oi! Kas tā par lielu lietu — apstrādāt ar nazi cilvēka kaulus! Tas nekam neder! Pulkveža kungs pieceltos no kapa, ja viņš to dabūtu

zināt. Kas tas par karavīru — doktors! Un tads pats viņš arī muižnieks! Tas nevar būt! Jaunkundze neies pie viņa. Tāda likuma nav. Un tāds grib nostāties blakus jaunkundzei?

Mikolajam par nelaimi, doktors ne tikai gribēja, bet arī nostājās blakus jaunkundzei. Pusgadu vēlāk notika kāzas, un pulkveža jaunkundze, visu radinieku un mājinieku, bet sevišķi Mikolaja apraudāta, aizbrauca ar doktoru dalīties viņa dzīves gaitās.

Mikolajam pret viņu naids nesaglabājās, jo viņš to ilgi nevarēja saglabāt: par daudz viņš meiteni mīlēja, bet doktoram viņš negribēja piedot. Gandrīz nekad viņš neizrunāja viņa vārdu un vispār centās viņu nepieminēt. Jāpiebilst, ka tante Marina pie doktora Staņislava jutās ļoti laimīga. Pēc gada Dievs viņiem dāvāja skaistu zēnu, pēc otra — meitiņu, un tā tas pārmaiņus gāja, kā jau tas Kungs bija nolicis. Mikolajs bērnus mīlēja kā pats savus, nēsāja viņus uz rokām, glāstīja, skūpstīja. Tomēr ne vienu reizi vien es novēroju, ka sirdī viņam glabājas kāds rūgtums par tantes Marinas nevienādajām laulībām. Atceros, kādā Ziemassvētku vakarā, sēdot pie galda, piepeši izdzirdējām ratu dārdoņu. Ta kā uz svētkiem vienmēr gaidījām radiniekus, tēvs Mikolajam teica:

—   Paskaties, Mikolaj, — kas tur brauc?

Mikolajs izgāja un drīz vien atgriezās ar

priekā starojošu seju.

—  Jaunkundze brauc! — viņš jau iztālēm sauca.

—   Kas? — tēvs jautāja, kaut gan labi zināja, par ko ir runa.

—   Jaunkundze.

—   Kāda jaunkundze?

—   Mūsu jaunkundze, — atbildēja vecais.

Un vajadzēja redzēt šo jaunkundzi, kad

viņa ar saviem trīs bērniem ienāca istabā! Tā tiešām bija skaista jaunkundze! Bet vecais ar nolūku nekad viņu citādi nesauca.

Tomēr viņa naids pret doktoru Stasu izbeidzās.

Hanna nopietni saslima ar tīfu. Tās man bija bēdu dienas, jo Hanna bija manā vecumā un mana vienīgā rotaļu biedrene, tā ka es viņu mīlēju kā savu māsu. Un notika tā, ka doktors Stass trīs dienas no vietas tikpat kā neizgāja no viņas istabas. Vecais, kurš Hannu mīlēja ar visu savas dvēseles spēku, viņas slimības laikā staigāja kā saindēts, ne viņš ēda, ne gulēja. Viņš tikai sēdēja pie viņas istabas durvīm, jo pie slimnieces, izņemot manu māti, neviens pats nedrīkstēja ieiet, un cīnījās ar sāpēm, kas plosīja viņa krūtis. Sī dvēsele, kas bija norūdīta ne tikai pret ciešanām, bet arī pret likteņa triecieniem, tomēr gandrīz pagura zem izmisuma nastas smaguma, kāda viņu spieda pie mazbērna gultiņas. Un, kad beidzot pēc vairākām nāves baiļu pilnām dienām doktors Stass klusi atvēra durvis un priekā starojošu seju pačukstēja: «Viņa ir glābta!» — vecais neizturēja, ierēcās kā sumbrs, nokrita ārstam pie kājām un elsodams atkārtoja: «Manu labdari! Manu labdari!»

Manna pēc tam tiešām ātri izveseļojās. Bet doktors Stass bija kļuvis par vecā acuraugu.

—      Tam tik ir galva! — Mikolajs tagad, glaudīdams savas sirmās ūsas, mēdza teikt: — Tam tiešām ir galva! Zirgā arī labi sēd, un, ja nebūtu viņa, tad Hanna … Eh! Ir domāt par to negribas. Ka vēl kaut ko nepie:spoko!

Gadu vēlāk sāka nīkuļot vecais pats. Viņa taisnais, spēcīgais augums saliecās. Viņš nosirmoja pavisam un izbeidza pat savu pļāpāšanu un melošanu. Beidzot, gandrīz deviņdesmit gadu vecumā, viņš kļuva gluži bērnišķīgs. Nodarbojās tikai ar putnu cilpu taisīšanu un turēja savā istabā ļoti daudz putnu, sevišķi zīlītes. Dažas dienas pirms nāves "viņš vairs nevienu nepazina, bet pašā nāves dienā viņa prāts vēlreiz apskaidrojās. Atceros, ka mani vecāki mātes slimības dēļ toreiz dzīvoja ārzemēs. Kādu vakaru sēdēju pie kamīna kopā ar savu jaunāko brāli Kasju un ksendzu, kurš arī jau bija stipri vien novecojis. Ziemas vētra svieda logu rūtīs sniegu. Ksendzs Ludviks skaitīja lūgšanu, bet es ar Kasju pārbaudīju šautenes, gatavodamies -otrā rītā izmantot pirmo sniegu medībām. Piepeši mums paziņoja, ka vecais Mikolajs mirstot. Ksendzs Ludviks devās tūlīt uz mājas baznīciņu pēc sakramentiem, bet es skrēju, cik jaudas, pie vecā. Viņš gulēja gultā jau pavisam bāls, nodzeltējis un gandrīz sastindzis, bet mierīgs un pie pilnas apziņas. Tā bija skaista, divu rētu rotāta ;galva — veca karavīra un godprātīga cilvēka galva. Vaska sveces meta uz istabas sienām drūmu gaismu. Istabas kaktos čirkstēja circeņi. Ar vienu roku vecais spieda pie krūtīm krustā sistā tēlu, kamēr viņa otru roku turēja un apbēra skūpstiem bālā Hanna. Kad atnāca ksendzs Ludviks, sākās bikts. Pēc tam mirējs bija izteicis vēlēšanos redzēt mani.

—   Ne mana kunga, ne manas mīļotās kundzes nav šeit, — viņš čukstus teica, — tamdēļ man tik grūti mirt. Bet jūs esat šeit, mans jaunais, dārgais kungs … Rūpējieties par bārenīti… Dievs jums to atmaksās. Nedusmojieties … Ja esmu ko nodarījis… piedodiet. Biju kādreiz neciešams, bet uzticīgs …

Pēc īsa klusuma brīža viņš atkal atmodās un stiprākā balsī steidzīgi, it kā viņam trūktu elpas, iesaucās:

—   Mans jaunais kungs!… Mana bārcnīte!… Dievs tēvs .. . Tavās rokās …

—   … Nododu šī krietnā karavīra, uzticīgā kalpa un taisnīgā cilvēka garu! — ksendzs Ludviks sirsnīgi nobeidza.

Vecais bija beidzis dzīvot.

Nometāmies ceļos, un ksendzs skaļā balsī sāka skaitīt aizlūgumu.

No tā laika pagājis jau vairāk nekā desmit gadu. Uz krietnā kalpa kapa saauguši biezi kapa virši.

Pienāca drūmi laiki. Vētra izpostīja manas muižas svēto un kluso ligzdu.

Zārkā dus ksendzs Ludviks, tante Marina; es pelnu maizi ar spalvu, bet Hanna …

Ak! Asaras sariešas acīs!

HANNA

I

Kad vecais Mikolajs mirdams atstāja Hannu manā aizbildniecībā un uzticēja viņu manai sirdsapziņai, man bija sešpadsmit gadu, bet viņa, būdama nepilnu gadu jaunāka, arī tikko atstāja bērnības laikmetu.

No mirušā vectēva gultas atrāvu viņu gandrīz ar varu, un mēs abi iegājām mūsu mājas baznīciņā. Durvis bija atvērtas; vecās bizantiešu dievmātes gleznas priekšā dega divas sveces, kuru gaisma tikai vāji šķēla altāra dziļumos valdošo tumsu. Nometāmies viens otram blakus uz ceļiem. Sāpju salauztais, asaru, bezmiega un žēlu nogurdinātais bērns atspieda savu nabaga galviņu pie mana pleca, un mēs abi klusējām.

Bija vēls. Zālē, kas atradās blakus baznīciņai, vecā Dancigas sienas pulksteņa dze guzīte aizsmakušā balsī nokūkoja otro pusnakts stundu. Visur valdīja dziļš klusums, ko pārtrauca tikai sniegputeņa šņākoņa, baznīciņas svina logu rāmju drebēšana un Hannas sāpju pilnās elsas. Nedrīkstēju teikt viņai nevienu mierinošu vārdu un tikai ciešāk pievilku viņu sev klāt — kā īsts aizbildnis,, kā vecākais^ brālis. Dievu lūgt tomēr nevarēju, pēdējie iespaidi un sajūtas bija laupījuši manas sirds un prāta līdzsvaru, bet pamazām no šī mudžek|a izlobījās viena doma un izjūta: šī bālā sejiņa ar pievērtajām acīm, šī neaizsargātā, mazā nabaga būtne, kas atspiedusies pie mana pleca, kļūst tagad par manu mīļoto māsu, kuras dēļ es atdotu dzīvību un, ja tas būtu vajadzīgs, izaicinātu uz cīņu visu pasauli.

Pa to laiku bija ienācis arī mans brālis Kazimirs un nometās aiz mums uz ceļiem, viņam sekoja ksendzs Ludviks un daži mājkalpotāji. Pēc mūsu ikdienas paraduma, noskaitījām vakara lūgšanu. Ksendzs Ludviksskaļā balsī lasīja lūgšanu, un mēs to atkārtojām vai ari atbildējām korī ar litāniju. Likās, ka dievmātes tumšā seja ar diviem zobena cirtieniem vaigā labvēlīgi noraugās uz mums un jūt līdzi mūsu ģimenes raizēm un nelaimēm, un svēta visus pie viņas kājām sapulcējušos.

Lūgšanas vidū, kad ksendzs Ludviks sāka pieminēt mirušos un mēs, kā parasts, novēlējām tiem «mūžīgu mieru», viņš minēja arī Mikolaja vārdu. To dzirdot, Hanna atkal sāka nevaldāmi raudāt, bet es sev devu klusu zvērestu svēti izpildīt nelaiķa uzlikto pienākumu, kaut tas no manis prasītu vislielākos, upurus. Tā zvēr eksaltēts jauneklis, kurš nemaz vēl nenojauš upuru lieluma iespējamības, nedz atbildības nozīmi, bet kuram netrūkst augstsirdīgas aizraušanās un dvēseles cēluma.

Pēc lūgšanas izklldām un devāmies pie miera. Uzdevu vecajai Vengrovskai, mūsu saimniecei, aizvest Hannu uz viņas istabiņu, kurā viņai tagad būs jādzīvo, un pavēlēju viņai palikt pie Hannas visu nakti; pats es sirsnīgi noskūpstīju bārenīti un aizgāju uz mājas piebūvi, kur mēs dzīvojām kopā ar Kazimiru un ksendzu Ludviku un kuru mājās visi sauca par ērberģi. Noģērbos un apgūlos. Par spīti manām žēlām pēc Mikolaja, kuru tiešām sirsnīgi biju iemīlējis, jutos lepns un gandrīz vai laimīgs aizbildņa lomā. Tas mani stipri cēla paša acīs, ka man, sešpadsmit gadu vecam jauneklim, jābūt par atspaidu vājai nabaga būtnei. Sajutu sevi par vīrieti.

«Tu nebūsi maldījies savā jaunajā kungā, cienījamo vecīt,» tā es domāju, «savas mazmeitiņas nākotni tu esi nodevis drošās rokās un vari gulēt mierīgs savā kapā.» Un tiešām — es biju mierīgs par Hannas nākotni. Doma, ka Hanna ar laiku paaugsies un ka viņai kādreiz būs jāiziet pie vīra, toreiz man neienāca prātā. Domāju, ka viņa paliks vienmēr pie manis, ka es vienmēr rūpēšos par viņu kā par savu māsu, mīlēšu viņu kā savu māsu un viņa vienmēr dzīvos pie manis mierīga, kaut arī varbūt mazliet skumja.

Pēc vecu vecās paražas, vecākais dēls saņēma piecas reizes lielāku mantojumu nekā pārējie bērni. Sai paražai jaunākie dēli un māsas pak|āvās bez kurnēšanas, kaut arī mūsu dzimtā nebija juridiski nokārtots majorāts. Biju vecākais dēls, un tāpēc arī mūsu īpašuma lielākajai da|ai nākotnē vajadzēja pāriet manās rokās, un, kaut gan biju vēl tikai skolnieks, skatījos uz to jau tagad kā uz savu. Tēvs tika uzskatīts par šī apgabala bagātāko muižnieku. Mūsu dzimta gan nepiederēja pie bagāto magnātu aprindām, bet bija viena no tām bagātajām veco šļahtiču ģimenēm, kuras varēja dzīvot savā dzimtajā ligzdā pārticībā un mierā līdz pat mūža galam.

Tātad man bija izredzes kļūt par samērā bagātu cilvēku, un tāpēc es mierīgi noraudzījos kā savā, tā Hannas nākotnē, zinādams, ka, lai arī kāds būtu Hannas liktenis, pie manis viņa vienmēr atradīs mieru un atbalstu.

Ar šādām domām es aizmigu.

Nākamās dienas rītā ķēros pie savu aizbildņa pienākumu izpildes. Bet cik smieklīgi un bērnišķīgi viss izvērtās! Un tomēr vēl tagad, atceroties to visu, mani pārņem kaut kādas siltas izjūtas.

Kad mēs ar Kazimiru atnācām brokastot, atradām jau pie galda ksendzu Ludviku, mūsu mājskolotāju un abas manas mazās māsiņas, kuras, kā parasts, sēdēja savos augstajos niedru krēslos, šūpoja kājiņas un jautri čaloja.

Pārspīlēti cienīgi apsēdos tēva krēslā un, uzmetis visiem diktatora skatienu, pagriezos pret sulaini un pavēloši teicu:

— Uzklāt galdu Hannas jaunkundzei!

Vārdu «jaunkundze» es ar nolūku sevišķi uzsvēru.

Tā vēl nekad nebija bijis. Hanna parasti ēda garderobē, jo, kaut gan māte gribēja viņu sēdināt mums blakus pie galda, vecais Mikolajs to neatļāva: «Kam tas vajadzīgs? Lai izjūt cieņu pret kungiem. Tā tik vēl trūka!» Tagad es ievedu jaunu paražu.

Laipnais ksendzs Ludviks pasmaidīja un noslēpa smīnu, iešņaucot tabaku un aizsedzoties ar kabatlakatiņu; mājskolotāja saviebās, jo, kaut gan viņai bija laba sirds, tomēr kā vecās franču muižnieku cilts pēctece viņa bija liela aristokrāte. Bet sulainis Františeks plati iepleta muti un izbrīnījies manī noraudzījās.

—  Uzklāt Hannas jaunkundzei galdu! Vai dzirdi? — es atkārtoju.

—   Klausu cienīto kungu, — atbildēja Františeks, uz kuru redzamu iespaidu bija atstājis mans pavēlošais tonis.

Tagad atzīstos, ka" arī «cienītais kungs» tikko varēja noturēties, apmierināti nepasmaidījis par šo pirmo reizi mūžā dzirdēto titulu. Bet cienība neļāva cienītajam kungam smaidīt.

Pa to laiku galds bija uzklāts; atvērās durvis, un ienāca Hanna, ģērbusies melnā tērpā, kuru viņai vēl naktī bija sagatavojusi istabasmeita un vecā Vengrovska. Viņa bija bāla, acīs bija manāmas asaru pēdas, un garajās, zeltainajās bizēs, kas krita pār viņas pleciem, bija iepītas melna krepa lentītes.

Piecēlos un, piegājis pie viņas, pievedu viņu pie galda. Mana pārliecīgā uzmanība un lielais svinīgums meitenei, kā likās, sagādāja tikai kaunu, apjukumu un mocības, bet toreiz es vēl nesapratu, ka bēdu un skumju brīžos kluss, mierīgs un vientuļš stūrītis ir vairāk vērts nekā draugu trokšņainā līdzjūtība, kaut arī tā nāktu patiesi no sirds. Savā vientiesībā es toreiz Hannu krietni nomocīju, būdams pārliecībā, ka lieliski izpildu savu pienākumu.

Hanna visu laiku klusēja un tikai laiku pa laikam man atbildēja uz jautājumiem, ko viņa grib ēst, ko dzert.

—   Ar jūsu atļauju, panič, neko.

Sis «ar jūsu atļauju» mani ļoti sāpināja, jo vairāk tāpēc, ka parasti Hanna izturējās vienkāršāk pret mani un sauca mani tikai par paniču.

Bet tieši tā loma, ko es no vakardienas sāku tēlot, kā ari nepierastais stāvoklis, kādu es Hannai biju ierādījis, padarīja viņu vēt nedrošāku un padevīgāku.

Tūlīt pēc brokastīm pasaucu viņu sāņus un teicu:

—   Neaizmirsti, Hanna, ka tagad tu esi mana māsa. No šīs dienas tu nekad nesaki man «ar jūsu atļauju, panič».

—   Labi, ar jūsu atļau … lūdzu, panič.

Atrados divainā stāvoklī. Staigāju ar viņu

pa istabu un nezināju, ko viņai teikt. Gribēju viņu mierināt, bet tad man būtu jāpiemin Mikolajs un viņa miršana, un tas Hannai1 būtu izraisījis jaunas asaras un sāpes.

Viss beidzās ar to, ka abi apsēdāmies uz zema dīvāna, kas stāvēja istabas stūrī. Bērns atspieda savu galviņu pie mana pleca, un es sāku glāstīt viņas zeltainos matus.

Viņa tiešām pieglaudās pie manis kā pie sava brāļa, un varbūt tieši šīs uzticības jūtas, kas radās viņas sirdī, sanesa jaunas asaras viņas acis. Viņa rūgti raudāja, un es kā prazdams viņu mierināju.

—   Tu atkal raudi, Hanna? — es jautāju. — Tavs vectētiņš tagad debesīs, bet es pūlēšos …

Arī es nevarēju tālāk parunāt, jo jutu, ka asaras man sariešas acīs.

—   Panič, vai drīkstu aiziet pie vectētiņa? — viņa čukstēja.

Es zināju, ka zārks jau atnests un ka tieši tagad Mikolaju iezārko; tāpēc es negribēju, ka Hanna iet pie vectēva atdzisušajām miesām, iekams viņš nav iezārkots. Es aizgāju pats.

Ceļā satiku mājskolotāju, kuru es lūdzu uzgaidīt mani, jo man ar viņu jārunā.

Nodevis pēdējos rīkojumus Mikolaja apbedīšanai un noskaitījis pie viņa mirstīgajām atliekām lūgšanu, atgriezos pie francūzietes.

Pēc dažiem ievada vārdiem es viņu lūdzu, vai pēc kāda laika, kad būs pagājušas pirmās sēru nedēļas, viņa nebūtu ar mieru pasniegt Hannai franču valodas un mūzikas stundas.

—   Monseigne Iienri, — atbildēja d'Ifas kundze, kuru redzami kaitināja, ka es visur iejaucos un rīkoju, — es to labprāt darītu, jo ļoti mīlu šo meiteni, bet nezinu, vai tāds ir jūsu vecāku nolūks, tāpat es nezinu, vai viņi piekritīs, ka mazā spēlē jūsu ģimenē to lomu, kādu jūs uz savu galvu viņai gribat ierādīt.

—  Viņa atrodas manā aizbildniecībā, — es svinīgi atbildēju, — un es par viņu atbildu.

—       Bet es neesmu jūsu aizbildniecībā, — d'Ifas kundze atcirta, — un tāpēc jūs atļausiet man gaidīt jūsu vecāku atgriešanos.

Francūzietes pretošanās mani nokaitināja, bet, par laimi, ar ksendzu Ludviku man gāja daudz labāk. Laipnais mācītājs, kurš jau agrāk Hannu bija mācījis, ne vien piekrita viņas izglītošanai, bet vēl uzslavēja mani par cītību.

— Es redzu, — viņš teica, — ka tu esi nopietni ķēries pie sava pienākuma izpildīšanas, un, kaut gan tu vēl esi jauns un bērns, tas tev dara godu; nepiemirsti tikai būt tikpat neatlaidīgs, cik esi centīgs.

Un es redzēju, ka ksendzs ar mani ir apmierināts. Mājas kunga loma, kuru biju uzņēmies, viņu drīzāk uzjautrināja nekā kaitināja. Vecītis gan tur saskatīja daudz bērnišķīga, taču saprata arī, ka nodomi bija labi. Tāpēc viņš bija lepns un priecīgs, ka viņa sētā sēkla manā dvēselē nebija gājusi bojā.

Bez tam vēl vecais ksendzs mani ļoti mīlēja, un gluži tāpat, kā es agrā bērnībā no viņa baidījos, es tagad viņu izmantoju. Viņam bija vājība pret mani, un tāpēc es varēju viņu vadīt.

Arī Hannu viņš mīlēja un, cik tas bija viņa spēkos, ar prieku centās uzlabot viņas stāvokli, tā ka no viņa puses nesastapu ne mazāko pretestību.

Arī d'Ifas kundze sirds dziļumos bija laba un, kaut arī mazliet dusmojās uz mani, tomēr rūpējās par Hannu. Tātad par mīlošu siržu trūkumu bārenīte nevarēja žēloties. Mūsu mājkalpotāju attiecības pret viņu mainījās — viņa vairs nebija viņiem līdzīga, viņa bija jaunkundze. Ģimenes vecākā dēla griba, kaut gan tas vēl bija bērns, pie mums tika ļoti cienīta.

Par šo gribu varēja sūdzēties pašam kungam vai kundzei, bet bez sevišķas piekrišanas tai pretoties nedrīkstēja.

Vecāko dēlu arī jau agras bērnības gados nedrīkstēja citādi uzrunāt kā ar «paniču». Kā kalpotāji, tā arī jaunākie brāļi un māsas tika pieradināti cienīt vecāko, un šī cieņa palika līdz viņa mūža beigām.

«Uz to ir dibināta ģimene,» mans tēvs teica, un tiešām, šīs labprātīgās, nevis juridiskās padotības dēļ paraža, pēc kuras vecākais dēls mantoja vairāk nekā jaunākie brāļi un māsas, mūsu ģimenē tika saglabāta jau no seniem laikiem. Tā bija ģimenes tradīcija, kas pārgāja no paaudzes uz paaudzi. Ļaudis bija pieraduši redzēt manī savu nākamo kungu, un šai izjūtai nespēja pretoties pat vecais nelaiķis Mikolajs, kuram viss bija atļauts un kurš vienīgais sauca mani vārdā.

Māte turēja mājas aptieku un pati apmeklēja slimos. Holeras laikā viņa kopā ar ārstu pavadīja sādžas būdiņas cauras naktis, riskēdama ar savu dzīvību. Un tomēr tēvs, kaut ari bezgalīgi mīlēja viņu, to neaiziiedza, bet tikai atkārtoja: «Pienākums, pienākums…»

Arī tēvs pats ar visu savu stingro raksturu palīdzēja zemniekiem — daudzreiz atbrīvoja viņus no klaušām un, kaut arī bija ātras dabas, viegli piedeva pārkāpumus, rīkoja kāzas, kristīja bērnus; mums viņš pavēlēja cienīt ļaudis un pats sveicināja vecākus zemniekus, noņemdams cepuri. Tēvs viņus bieži pat uzaicināja pie sevis, uzklausīja viņu padomus. Tāpēc arī var teikt, ka zemnieki bija stipri pieķērušies mūsu ģimenei, un to viņi ne vienu reizi vien pierādīja arī darbos.

Es to visu stāstu tādēļ, lai pareizi attēlotu, kas un kā pie mums bijis, un lai parādītu, kāpēc Hannas pārvēršana par «jaunkundzi» nesaskārās ar lieliem šķēršļiem.

Vislielāko pretošanos izrādīja viņa pati, jo bērns bija pārāk kautrīgs, un pats Mikolajs viņā bija ieaudzinājis pārāk lielu cieņu pret kungiem, tāpēc viņa nevarēja tik viegli aprast ar savu jauno stāvokli.

II

Mikolaja apbedīšana notika trešajā dienā pēc viņa nāves. Uz bērēm atbrauca diezgan daudz kaimiņu, gribēdami godināt vecā piemiņu, kurš, kaut arī bija kalps, tomēr visur bija cienīts un mīlēts.

Veco apbedīja mūsu ģimenes kapenēs un viņa zārku nolika blakus mana vectēva — pulkveža — zārkam. Pa visu apbedīšanas ceremonijas laiku es ne uz mirkli Hannu neatstaju vienu. Viņa atbrauca vienās kamanās ar mani, un es gribēju, lai tāpat viņa atgrieztos mājās, bet ksendzs Ludviks lika man iet pie kaimiņiem un ielūgt viņus pie mums pasildīties un kaut ko ieēst.

Pa to laiku ar Hannu palika mans skolasbiedrs un draugs Mirza Davidovičs, mana tēva kaimiņa, muižas īpašnieka Mirzas Davidoviča dēls. Pēc izcelšanās viņi bija tatāri

Un musulmaņi, bet viņu priekšteči jau sen bija te apmetušies uz dzīvi un ieguvuši pavalstnieku un muižnieku tiesības.

Man vajadzēja braukt kopā ar Uztžickiem, bet Hanna, d'lfas kundze un jaunais Davidovičs iesēdās citās kamanās. Es redzēju, ka laipnais zēns meiteni ietina savā: kažokā, pēc l im paņēma no kučiera grožus, uzkliedza zirgiem un aizdrāzās kā vējš.

Pēc atgriešanās mājās Hanna iegāja sava vectētiņa istabiņā izraudāties, bet es nevarēju viņai sekot, jo mums abiem ar ksendzu I udviku bija jāuzņem viesi.

Beidzot visi aizbrauca, palika tikai Mirza Davidovičs, kuram vajadzēja pavadīt pie mums atlikušās Ziemassvētku brīvdienas, lai drusku kopā ar mani mācītos, jo abi bijām septītajā klasē un gatavojāmies abitūrijas eksāmeniem; vairāk gan nodarbojāmies ar jāšanu un šaušanu mērķī ar pistolēm, ar paukošanu un medīšanu, jo šo nodarbošanos vērtējām daudz augstāk nekā Tacita «Annāļu» un Ksenofonta darbu tulkošanu. Mirza bija jautrs zēns, liels draiskulis un palaidnis, ātrs ka dzirkstele, bet ārkārtīgi simpātisks. Mūsu mājās viņu mīlēja visi, izņemot manu tēvu, kurš nevarēja ciest, ka šis jaunais tatārs bija pārāks par mani šaušanā un paukošanā.

Toties d'lfas kundze bija par viņu sajūsmināta, jo viņš runāja franciski kā īsts parīzietis; nekad viņš neklusēja, pļāpāja vienā pļāpāšanā un ar saviem jokiem uzjautrināja francūzieti tā kā neviens.

33

Ksendzs Ludviks cerēja viņu pievērst katoļu ticībai, jo vairāk tāpēc, ka bieži vien

3-23

viņš zobojās par Muhamedu un varbūt labprāt atteiktos no korāna, ja nebaidītos no tēva, kurš, sekodams ģimenes tradīcijām, ar abām rokām turējās pie muhamedānisma, vienmēr atkārtodams, ka viņam kā vecam muižniekam patīkot labāk būt par vecu musulmani nekā par jaunu katoli.

Bet citu simpātiju pret turkiem un tatāriem vecajam Davidovičam nebija. Viņa senči šeit bija apmetušies jau Vitauta laikā. Tā bija turīga muižnieku ģimene, kas jau ilgu laiku dzīvoja šajā ligzdā. īpašumus, kādi viņiem piederēja, jau Jans Sobeskis bija dāvinājis Mirzam Davidovičam, Pjatigorskas ulānu pulkvedim, kurš pie Vīnes bija rādījis drošsirdības brīnumus un kura portrets vēl tagad atradās Hožeju zālē pie sienas.

Atceros, ka šis portrets atstāja uz mani neaprakstāmu iespaidu. Pulkvedis Mirza izskatījās briesmīgs; Dievs zina kādi zobeni bija atstājuši viņa izrobotajā sejā rētas, kas izskatījās pēc korāna noslēpumainajiem rakstiem. Viņa sejas krāsa bija tumši brūna, vaigu kauli izspiedušies, šķībajām acīm bija savādi drūtns mirdzums, un tās vienmēr uz tevi noraudzījās, vai tu stāvētu portretam tieši pretim vai arī sānis. Bet manam skolasbiedram nebija ne mazākās līdzības ar saviem senčiem. Viņa māte, ko vecais Davidovičs bija apprecējis Krimā, nebija tatāriete, bet kaukāziete. Es viņu neatceros, bet zinu, ka viņu daudzinājuši par nesalīdzināmu skaistuli un ka jaunais Selims esot viņai ļoti līdzīgs.

Jā gan, lielisks zēns bija šis Selims! Viņa

acu greizums vairs tikko bija manāms. Tās nebūt nebija tatāra acis, bet gan lielas, melnas, skumjas un valgas acis, ar kādām lepojoties gruzīnietes. Kad šīs acis mierīgi noraudzījās, tajās bija tik neizsakāma sirsnība, I adu es vēl nekad neesmu redzējis un arī nelīdzēšu. Kad Selims ko lūdza un paskatījās ;ir šīm acīm uz cilvēku, likās, ka viņš paņem tavu sirdi.

Viņa sejas panti bija pareizi, aristokrātiski, it kā tēlnieka kalta radīti, sejas krāsa tumša, bet samtaina, mazliet pabiezas, aveņu sārtas lūpas, salds smaids un zobi kā pērles.

Bet, kad Selims sanāca ar kādu no biedriem naidā, kas gadījās diezgan bieži, šis viņa saldums pazuda kā vilinošs sapnis; viņš kļuva gluži briesmīgs — acis greizi savilkās un liesmoja kā vilkam; asinsvadi sejā pietūka, sejas krāsa kļuva tumša, un uz brīdi viņā pamodās tatārs, ar kādiem reiz cīnījušies mūsu senči.

Bet tas tomēr nevilkās ilgi. Brīdi vēlāk Selims raudāja, lūdza piedošanu, skūpstīja, un parasti viņam piedeva.

Viņam bija tiešām laba sirds un tieksme uz augstsirdīgu rīcību. Bet viņš bija izklaidīgs, mazliet vieglprātīgs, ar trakulībā nevaldāmu temperamentu.

Jāja, šāva un paukoja kā īsts meistars; mācījās viduvēji, jo, par spīti apdāvinātībai, bija pakūtrs.

3'

35

Mēs mīlējām viens otru kā brāļi, bieži kāvāmies, tikpat bieži samierinājāmies un bijām labākie draugi. Pusi no visām brīvdie

nām un svētku dienām es pavadīju Hožcļos, otru pusi viņš pavadīja pie mums.

Tā arī tagad, kad viņš bija atbraucis pie mums uz Mikolaja bērēm, viņa nodoms bija palikt šeit līdz Ziemassvētku beigām.

Kad viesi pēc pusdienām aizbrauca, pulkstenis jau bija četri. īsā ziemas diena gāja uz beigām; logos atspīdēja vakara blāzma. Logu priekšā augošos piesnigušos, ar sārtu blāzmu aplietajos kokos sāka ķērkt vārnas. Caur logiem bija redzami viņu lielie bari, kas laidās no meža pāri dīķim šurp un peldējās vakara spožumā.

Zālē, kur mēs pēc pusdienas iegājām, valdīja klusums. D'Ifas kundze bija aizgājusi uz savu istabu likt, kā parasts, kārtis; ksendzs Ludviks staigāja pa istabu un šņauca tabaku; abas manas māsiņas kūleņoja zem galda uz grīdsegas un jauca viena otrai kuplos, zeltainos matus. Bet Hanna, es un Selims sēdējām pie loga uz dīvāna, raudzījāmies uz diķi un mežu, kas atradās aiz dīķa, un vērojām dziestošo dienas gaismu.

Beidzot iestājās pilnīga krēsla. Ksendzs Ludviks aizgāja skaitīt vakara lūgšanu, māsiņas, dzīdamās viena otrai pakaj, ieskrēja blakusistabā, un mēs palikām vieni.

Selims jau sāka kaut ko stāstīt, kad Hanna piepeši piespiedās pie manis un čukstēja:

—   Panič, man tik drausmīga sajūta — es baidos.

—   Nebaidies, Hanna, — es atbildēju, pievilkdams viņu sev cieši klāt. — Piespiedies pie manis, lūk, tā. Redzi, es nebaidos ne no kā un vienmēr pratīšu tevi aizstāvēt.

Tā nu bija skaidra patiesība, jo vai nu tas bija zālē valdošās tumsas, vai ari Hannas vardu un nesenās Mikolaja nāves iespaids — ari es biju savādi satraukts.

—   Vai gribi varbūt, lai atnes uguni? | — Jā, panič.

—  Mirza, pasaki Franekam, lai atnes lampu.

Mirza uzlēca no dīvāna, un drīz vien mēs ni/. durvīm izdzirdām neparastu mīņāšanos nu troksni.

Piepeši ar lielu troksni atsprāga vajā durvis, un pa tām kā vējš iedrāzās Franeks, kuram sekoja Mirza, turēdams viņu pie elkoņa.

Franekam bija pagalam apjukusi un izbaiļu pilna seja, jo Mirza, saņēmis viņu aiz pleciem, grieza viņu riņķī kā vilciņu, griezdamies pats līdzi.

Kad Mirza, tā griezdamies, bija nonācis līdz dīvānam, viņš apstājās un teica:

—   Kungs liek atnest lampu, jo jaunkundze baidās. Tagad izšķiries: vai tu gribi atnest uguni, vai lai es tev nogriežu galvu?

Franeks aizgāja un pēc dažām minūtēm atgriezās ar lampu, bet izrādījās, ka Hannas saraudātās acis necieš gaismu, tāpēc Mirza lampu nodzēsa.

Nogrimām atkal noslēpumainā tumsā, un atkal mūsu vidū iestājās klusums.

Tagad mēness meta savus gaišos, sidrabainos starus caur logu.

Hanna acīmredzot baidījās, jo pieglaudās vēl ciešāk pie manis, turklāt man vēl vajadzēja saņemt viņas roku savējā.

Mirza nosēdās mums iepretī krēslā un, kā parasts, pēc sava draiskulīgā garastāvokļa kļuva domīgs un nogrima sapņos.

Visapkārt valdīja dziļš klusums; mums bija mazliet baigi, bet labi.

—   Lai Mirza mums pastāsta kādu pasaku, — es teicu. — Viņš ļoti labi stāsta. Vai tu gribi, Hanna?

—  Jā, — atbildēja meitene.

Mirza pacēla acis augšup un brīdi nogrima domās. Mēness gaiši apspīdēja viņa skaisto profilu. Tad viņš iesaka drebošā, simpātiskā, bet mazliet klusinātā balsī:

—   Reiz Krimā, aiz mežiem, aiz kalniem, dzīvoja labsirdīga burve, saukta Lala. Reiz viņas būdiņai brauca garām sultāns, kuru sauca par Harunu un kurš bija ļoti bagāts. Viņam piederēja koraļļu pils ar briljanta pīlāriem un jumtu no pērlēm. Pils bija tik liela, ka vajadzēja iet veselu gadu, lai nokļūtu no viena gala līdz otram. Sultāna čalmā bija īstas zvaigznes, pati čalma bija no saules stariem, čalmas virsū atradās mēness sirpis, kuru kāds burvis bija nocirtis mēnesim un uzdāvinājis sultānam. Sis sultāns brauc burvei Lalai garām un raud — tā raud, ka asaras krīt uz ceļa, bet, kur nokrīt asara, tur tūdaļ izaug balta lilija.

«Kam tu raudi, sultān Harun?» burve Lala viņam jautā.

«Kā man neraudāt,» atbild sultāns Haruns, «kad man ir tikai viena meitiņa, skaista kā rīta blāzma, un tā pati man jāatdod Melnajam šeiham ar ugunīgām acīm, kurš katru gadu …»

Mirza piepeši aprāvās un apklusa.

—  Vai Hanna guļ? — viņš čukstus jauta ja.

—  Nē, neguļu, — meitene miegainā bāleliņā atbildēja.

Mirza atkal turpināja:

—   «Kā lai neraudu,» sultāns Haruns viņai atbildēja, «ja man ir tikai viena meita un tā pati jāatdod šeiham.»

«Neraudi, sultān,» teica Lala, «sēdies spārnotā zirgā un jāj uz Bovača alu. Ceļā tevi vajās ļauni mākoņi, bet tu kaisi tiem virsū šis mazās magoņu sēkliņas, un tic tūlīt aizmigs .. .»

Tā stāstīja savu pasaku Mirza, bet tad atkal viņš apstājās un noraudzījās uz Hannu. Tagad bērns tiešām bija aizmidzis. Viņa bija tā nogurusi un nomocījusies, ka gulēja ciešā miegā. Mēs ar Selimu aizturējām elpu, lai viņu neuzmodinātu. Viņas elpošana bija vienmērīga, tikai reizēm to pārtrauca dziļas nopūtas.

Selims atspieda galvu rokā un iegrima domās, es atkal raudzījos debesīs, un man bija tāda sajūta, it kā es uz eņģeļu spārniem lidotu debess tālēs. Es nevaru izstāstīt, kāda līksme mani pārņēma, kad jutu, ka šī mazā, vārgā būtne mierīgi un paļāvīgi guļ pie manām krūtīm. Mani pārņēma savādas trīsas; manā dvēselē skanēja nezināmas, jaunas balsis, kas saplūda vienā korī.

Ak, kā es šai brīdī mīlēju Hannu! Es viņu mīlēju gan vēl tikai kā brālis, kā aizbildnis, bet šai mīlai nebija ne robežu, ne mēra!

Klusītiņām noliecos un noskūpstīju Hannas matus. Tur nebija nekā ļauna, jo es un mans skūpsts — mēs abi vēl bijām nevainīgi.

Mirza piepeši nodrebēja un atmodās no savām domām.

—   Cik tu, Henrik, esi laimīgs! — viņš čukstēja.

—   Jā, Sēlim.

Bet šādā stāvoklī mēs tomēr ilgi nevarējām palikt.

—   Nemodināsim viņu, bet aiznesīsim uz viņas istabu, — teica Mirza.

—   Es aiznesīšu viņu viens pats, tu tikai atver durvis, — es atbildēju.

Uzmanīgi atbrīvoju savu elkoni zem guļošās galviņas un pieslēju to pie dīvāna atzveltnes. Pēc tam uzmanīgi paņēmu Hannu uz rokām. Biju gan vēl bērns, bet biju cēlies no reti spēcīgu ļaužu dzimtas; meitene toties bija smalka un viegla, tā ka nesu viņu kā spalviņu. Mirza atvēra apgaismotās blakusistabas durvis, un tā mēs nonācām līdz zilajam kabinetam, kuru es biju ierādījis Hannai. Gultiņa bija sagatavota, kamīnā sprēgāja uguns, un pie tā, rušinādama ogles, sēdēja vecā Vengrovska. Ieraudzījusi mani ar neparasto nastu, viņa iesaucās:

—  Ak tu Dievs! Paničs nes meiteni. Vai j tad nevarēja viņu uzmodināt, lai atnāk pati?

—   Klusāk, Vengrovska! — es dusmīgi teicu. — Jaunkundze, nevis meitene, bet jaunkundze. Vai saprotat? Jaunkundze ir nogurusi. Lūdzu viņu nemodināt, bet izģērbt un uzmanīgi nolikt gultā. Neaizmirstiet, ka !

viņa ir bārenlte un mums ar labsirdību jācenšas atvieglināt viņas sāpes pēc vectēva.

—  Nabaga radījums! Nu kā tad, viņa jau tagad bārenīte, — labsirdīgā Vengrovska tūlīt sāka atkārtot manus vārdus.

Mirza par to veco sieviņu noskūpstīja, un pēc tam mēs gājām dzert tēju.

Pie tējas galda Mirza kļuva pavisam draiskulīgs un aizmirsa visas savas skumjas, bet es nespēju sekot viņa priekšzīmei. Tāpēc ka biju drūmi noskaņots, un turklāt vēl man likās, ka nopietnam cilvēkam, kurš jau kļuvis par aizbildni, nepieklājas tik bērnišķīgi uzvesties. Sajā vakarā Mirza vēl dabūja brāzienu no ksendza Ludvika, jo, kad mēs mājas baznīciņā skaitījām vakara lūgšanu, viņš bija izskrējis sētā, uzkāpis uz zemā ledus pagraba jumta un sācis atdarināt suņu gaudošanu. To dzirdot, bija saskrējuši visi sētas suņi un, gaudojot līdzi Mirzam, sacēla tādu elles troksni, ka mums nebija iespējams turpināt lūgšanu.

—  Vai tu esi prātā jucis, Sēlim? — ksendzs Ludviks viņam jautāja.

—   Es tikai pēc musulmaņu paražas lūdzu Dievu, — atbildēja Mirza.

—   Ak, tu resgali! Tu nedrīksti smieties ne par vienu reliģiju.

—  Jūs jau zināt, jūsu cienība, ka es gribu pāriet kātoju ticībā, tikai baidos no tēva. Kas man daļas gar Muhamedu!

Tā kā tas aizskāra ksendza vārīgās stīgas, viņš apklusa, un mēs visi gājām gulēt. Mēs ar Selimu dzīvojām atsevišķā istabā, jo ksendzs zināja, ka mēs mīlam patērzēt, un

viņš negribēja mūs traucēt. Kad es jau biju izģērbies un redzēju, ka Mirza, nenoskaitījis vakara lūgšanu, gatavojas darīt to pašu, es viņam jautāju:

—       Vai tu tiešām nekad neskaiti lūgšanas, Sēlim?

—   Kā ne. Ja gribi, es tūlīt sākšu.

Viņš pie loga pacēla acis uz mēnesi, izstiepa pret to rokas un dziedošā balsī sāka saukt:

—   Ak, Allāh! Akbar Allāh! Allāh Kerim!

Baltā veļā, pret debesīm paceltām acīm,

viņš izskatījās tik skaists, ka nevarēju no viņa novērst acis.

Pēc tam viņš sāka man skaidrot.

—        Ko lai es daru? — viņš jautāja. — Es neticu šim pravietim, kurš citiem pavēlējis turēt tikai vienu sievu, bet pats sev ņēmis tik, cik viņam paticis. Bez tam man tev vēl jāatzīstas, ka es mīlu viņu. Es drīkstu būt tikai musulmanis, bet es taču Dievam ticu un bieži kā prazdams viņu pielūdzu. Un, galu galā, vai tad es ko zinu? Zinu tikai, ka Dievs ir, un ar to man pietiek,

Pēc brīža viņš sāka runāt par kaut ko citu.

—   Vai zini ko, Hcnrik?

—   Ko?

—        Man ir lieliski cigāri. Neesam vairs nekādi bērni — varam uzsmēķēt.

—   Dod šurp!

Mirza izlēca no gultas un sameklēja kastīti ar cigāriem. Gulējām un klusēdami smēķējām, spļaujot — bet tikai tā, lai otrs neredzētu, — aiz gultas.

Tad Sclims uzsāka atkal:

Vai zini ko, Henrik? Kā es tevi aphk.iužu! Tu tagad tiešām esi jau pieaudzis.

Es domāju gan.

Jo tu tagad esi aizbildnis. Ak, kaut arī CH varētu k|ūt kādam par aizbildni!

—  Tas gan nav tik viegli. Bez tam vēl — Kur gan pasaulē vairs atradīsi otru tādu Kannu? Bet zini ko? — es turpināju īsta pravieša tonī. — Es domāju, ka skolā arī vairs neiešu. Cilvēks, kuram mājās tādi pienākumi, taču nevar iet skolā.

—  Ei nu … ko nu murgo! Vai tad tu tie• ain tālāk vairs nemācīsies? Un augstskola?

—  Tu taču zini, ka man patīk mācīties, bet pirmajā vietā tomēr ir pienākums. Vienīgi, ja vecāki sūta Hannu man līdzi uz Varšavu.

—   Par to viņi pat sapnī nedomā.

—   Kamēr būšu skolnieks, droši vien, bet, Kad k|ūšu students, tad gan viņi man to atdos. Vai tad tu vēl nezini, ko nozīmē — students?

—   Ak, ak! Varbūt tomēr. Tik ilgi būsi aizbildnis, kamēr apprecēsi viņu.

Es pielēcu sēdus gultā.

—  Mirza, vai tu esi zaudējis sajēgu?

—  Un kāpēc ne? Skolā jau cilvēkam pat precēties ir aizliegts, bet studenti to var. Studentam var būt ne tikai sieva, bet arī bērni. Ha, ha!

Bet tolaik mani nemaz neinteresēja studenta tiesības un priekšrocības. Mirzas jautājumi kā zibens apgaismoja tos manas sirds stūrīšus, kas man līdz šim bija pilnīgi tumši. Tūkstošiem domu, līdzīgi putnu bariem, lidoja manā galvā. Apprecēt manu dārgo, mīļo1 bārenīti — tik tiešām! Tas bija zibens, jaunu domu un jūtu zibens. Man likās, ka piepeši kāds apgaismojis manas sirds tumsu. Mīlestība, kas, kaut arī dziļa, līdz šim tomēr bija bijusi tikai brāļa mīlestība, no šīs gaismas kļuva sārta un apņēma mani ar līdz šim vēl nepazīstamu siltumu.

Apprecēt viņu, Hannu, šo gaišmataino eņģeli, manu dārgo, vismīļo Hannu …

Vājāk un klusāk es kā atbalss atkārtoju pats savu jautājumu:

—   Mirza, vai tu esi zaudējis sajēgu?

—   Esmu ar mieru derēt, ka tu jau tagad viņā esi samīlējies, — Mirza atbildēja.

Es neteicu vairs neko, nodzēsu uguni un, satvēris spilvena stūri, sāku to skūpstīt.

Jā gan! Es viņu jau mīlēju.

III

Otrajā vai trešajā dienā pēc bērēm atbrauca mans ar telegrammu ataicinātais tēvs. Drebēju no bailēm, ka tikai viņš neatsauc manis dotos rīkojumus attiecībā uz Hannu.

Un izrādījās, ka zināmā mērā mana priekšnojauta nebija mani vīlusi.

Tēvs gan mani uzslavēja par centību un apzinību, kādu biju izrādījis savu pienākumu pildīšanā; tas viņu redzami iepriecināja. Viņš pat vairākas reizes atkārtoja: «Mūsu asinis!» — ko viņš darīja tikai tad, kad bija sevišķi apmierināts ar mani. Viņam ir prātā nenāca, cik šī centība bija savtīga. Bet mani

nkojumi viņam ne sevišķi patika. Var jau Imt, ka tur bija vainojami d'Ifas kundzes vienpusīgie ziņojumi, lai gan man tiešām jāatzīstas, ka pēc nakts, kad biju ticis skaidrībā ar savām īstajām jūtām, es Hannu pārvērtu par pirmo personu visā mājā.

Tāpat tēvam nepatika mans projekts dot llannai tādu pašu izglītību, kāda bija paredzēta manām māsām.

—   Es to neatsaucu un neatkāpjos no tā. Ta tavas mātes darīšana, — viņš man teica. — Kā viņa gribēs, tā notiks. Tas ir viņas varā. Bet jāpadomā, kā būtu labāk pašai meitenei.

—   Bet, tēt, izglītība taču nekad nevar nākt par jaunu. Cik reižu es pats no tavas mutes to esmu dzirdējis.

—  Tas tiesa, — viņš atbildēja, — bet tas tā ir tikai attiecībā uz vīrieti, jo vīrietim izglītība dod iespēju radīt sev stāvokli. Bet sievietes izglītībai jāpiemērojas tam stāvoklim, kāds viņai nākotnē paredzams. Tādai meitenei pietiek ar vidējo izglītību. Viņai nav vajadzīga franču valoda, mūzika un tamlīdzīgas lietas. Ar vidējo izglītību Hanna drīzāk atradīs sev vīru, kādu godīgu kalpotāju …

—   Tēv!

Viņš izbrīna uz mani noraudzījās.

—   Kas tev ir?

Biju k]uvis sarkans kā burkāns. Manas acis aptumšojās. Hannas pielīdzināšana kalpotājam man likās kā manu sapņu un cerību pasaules zaimošana, tā ka es nevarēju aizturēt savu sašutuma pilno kliedzienu. Un šie zaimi mani sāpināja jo vairāk tāpēc, ka bija nākuši no tēva mutes.

Tā bija dzīves īstenības pirmā aukstā duša dedzīgai jaunekļa ticībai, pirmais trieciens, kādu dzīve deva manai burvīgajai sapņu pilij, pirmais vilšanās un šaubu gadījums, no kura rūgtuma mēs vēlāk slēpjamies aiz pesimisma un neticības bruņām.

Bet kā nokaitēta dzelzs, kad uz tās uzkrīt piliens auksta ūdens, tikai šņāc un vienā mirklī pārvērš to garaiņos un nebūtībā, tāpat to dara arī cilvēka karstā sirds. Kad tai pirmo reizi pieskaras īstenības ledainā roka, tā sāpēs šņāc, bet ar savu karstumu tūlīt sasilda šo pašu īstenību.

Tāpēc tēva vārdi mani sākumā sāpināja, bet sāpināja pavisam dīvainā veidā. Jo šo vārdu iespaidā es sajutu nepatiku nevis pret tēvu, bet it kā pret Hannu. Tomēr drīz vien ar to iekšējo spēku, kāds ir tikai jaunībā, es šo nepatiku pārvarēju un turklāt — uz visiem laikiem.

Tēvs mana uztraukuma īstos cēloņus nesaprata un izskaidroja visu kā manu aizraušanos ar man uzticētajiem pienākumiem. Tas, starp citu, būtu arī bijis pavisam dabiski, un tas viņu ne tikai nekaitināja, bet viņam pat glaimoja un vājināja viņa pretošanos Hannas izglītošanai.

Norunāju ar tēvu, ka uzrakstīšu vēstuli mātei, kurai vēl ilgāks laiks bija jāpavada ārzemēs, un lūgšu viņu galīgi izlemt šo jautājumu. Neatceros, ka vēl kādreiz būtu rakstījis tik garu un sirsnīgu vēstuli. Rakstīju par vecā Mikolaja nāvi, par viņa pēdējiem vaidiem, par savu vēlēšanos, bailēm un cenliam; aizskāru viņas tik jūtīgās sirds stīvas, attēlodams sirdsapziņas pārmetumus, laidi mani gaidītu, ja nedarītu Mannas labā Visu iespējamo, — manuprāt, vēstule savā ziņā bija īsts meistardarbs, kuram vajadzēja atstāt vēlamo iespaidu.

Sī pārliecība mani mazliet nomierināja, un <'s pacietīgi gaidīju atbildi, kas pienāca pat divās vēstulēs — viena bija adresēta man, otra d' Ifas kundzei.

Biju uzvarējis. Māte ne vien piekrita Mannas turpmākai izglītošanai, bet pati to vēl ieteica. «Es vēlētos (tā rakstīja mana labā māte), lai Hanna, ja tas tikai sakrīt ar tēva gribu, visādi tiktu uzskatīta par mūsu ģimenes locekli. To mēs esam parādā vecā Mikolaja piemiņai, viņa mīlestībai un uzticībai.»

Mana uzvara bija tikpat liela, cik pilnīga, un tajā ar visu sirdi dalījās arī Selims, kurš par visu, kas attiecās uz Mannu, interesējās tā, it kā viņš pats būtu viņas aizbildnis.

Jāatzīst pat, ka simpātijas un rūpes, kuras viņš izrādīja bārenītei, sāka jau mani mazliet kaitināt, vēl jo vairāk tāpēc, ka kopš tās man tik ievērojamās nakts, kad tiku skaidrībā par savām patiesajām jūtām, manas attiecības ar Hannu bija stipri mainījušās. Jutos tā, it kā būtu pie kaut kā pieķerts. Agrākā sirsnība un bērnišķīgā draudzība bija pilnīgi zudusi.

Tikai pirms dažām dienām meitene bija mierīgi aizmigusi pie manām krūtīm. Kad es tagad par to domāju, man mati sacēlās stāvus. Vēl pirms dažām dienām, novēlot labu rītu vai labu nakti, es viņu kā brālis skūpstīju uz viņas bālajām lūpiņām, tagad jau viņas rokas pieskāriens mani dedzināja vai arī sagādāja līksmas trīsas.

Tagad sāku viņu dievināt, kā parasti dievina pirmās mīlas objektu, un, kad nevainīgā meitene, neko nenojauzdama un nezinādama, pieglaudās man tāpat kā agrāk, es dvēseles dziļumos dusmojos uz viņu, bet pats sevi uzskatīju par svētuma zaimotāju.

Mīlestība atnesa man līdz šim nepazītu laimi, bet arī līdz šim nepazītas sāpes. Ja es būtu varējis kādam uzticēt savas bēdas, ja brīžiem būtu varējis izraudāties pie kāda krūts, un man, atklāti runājot, bieži vien uznāca tāda vēlēšanās, droši vien puse no visa šī smaguma būtu manai dvēselei noņemta.

Būtu jau varējis visu izstāstīt Selimam, bet es baidījos no viņa rakstura. Biju pārliecināts, ka pirmajā acumirklī viņš manus vārdus izjustu ar visu savu sirdi, bet kas gan varēja galvot, ka jau otrajā dienā viņš par mani ar savu parasto cinismu nezobosies un ar saviem vieglprātīgajiem vārdiem nenonicinās manu ideālu, kuram nedrīkstēja pieskarties neviena ļauna doma?

Man vispār bija diezgan noslēgts raksturs, un turklāt es un Selims bijām ļoti dažādi. Jo es vienmēr biju ļoti sentimentāls, bet Selimā sentimentalitātes nebija ne par grasi. Es varēju mīlēt tikai skumji, Selims — tikai jautri.

Tādējādi es savu mīlestību slēpu no visiem, gandrīz arī pats no sevis, un tiešām — neviens to arī nebija pamanījis. Dažu dienu

laikā es iemācījos apslēpt visas mīlestības arējās pazīmes — biežo apjukumu un nosarkšanu, kas mani mocīja, ja manā klātbūtnē minēja Hannas vārdu. Tātad es izkopu neizmērojamu viltību, ar kuras palīdzību pat sešpadsmit gadu vecs jauneklis bieži vien apved ap stūri visus uzraudzītājus. Man nebija ne mazākā nodoma atzīties Hannai savās jūtās. Es viņu mīlēju, un ar to man pietika. Tikai tad, kad palikām divatā, kaut kasmani spieda mesties viņas priekšā ceļos un skūpstīt viņas drēbju vīles.

Selims pa to laiku trakoja, smējās, jokoja un priecājās par mums abiem. Viņš bija pirmais, kas izsauca Hannas sejā smaidu, kad viņš reiz, sēdot pie brokastu galda, uzaicināja ksendzu Ludviku pāriet musulmaņu ticībā un apprecēt d'Ifas kundzi. Citkārt tik jūtīgā francūziete un ksendzs nevarēja pat saskaisties, jo Selims tā mācēja viņai paglaimot, tā prata paskatīties uz veco mācītāju,, ka viss beidzās ar vispārējiem smiekliem.

Attiecībā uz Hannu viņš bija maigs un uzmanīgs, bet arī šeit ņēma virsroku iedzimtā jautrība. Viņš pret Hannu bija daudz sirsnīgāks nekā es. Varēja redzēt, ka arī Hanna viņu ļoti mīlēja, jo, tiklīdz viņš ienāca istabā, viņa tūlīt kļuva jautrāka. Par mani vai, pareizāk sakot, par manām skumjām viņš vienmēr zobojās, jo bija pārliecināts, ka tā ir mākslota nopietnība, kādu pieņem cilvēks, kurš par katru cenu grib izlikties pieaudzis.

49

— Jūs visi redzēsiet, ka viņš kļūs par ksendzu, — viņš teica.

4 — 23

Tādos gadījumos es viņam laidu ar pirmo priekšmetu, kas man gadījās pie rokas, lai tikai, noliecoties pēc tā, varētu noslēpt savu nosarkšanu, bet ksendzs Ludviks tikai iešņauca tabaku un atbildēja:

— Viss Dievam par godu! Viss Dievam par godu!

Pa to laiku Ziemassvētki bija pagājuši.

Mana vājā cerība palikt mājās nepiepildījās. Kādu vakaru lielajam aizbildnim paziņoja, ka no rīta agri viņam jābūt gatavam aizceļot. Bija jāizbrauc agri, jo vajadzēja vēl iegriezties Hožeļos, lai Selims varētu atvadīties no sava tēva. Piecēlāmies jau sešos, kad vēl bija tumšs. Ak! Mana dvēsele toreiz bija tikpat drūma kā aukstais, tumšais un vējainais ziemas rīts. Arī Selims bija sliktā omā. Izlīdis no gultas, viņš tūlīt konstatēja, ka pasaule ir dumja, ka tajā viss iekārtots nejēdzīgi, kam es tūlīt pilnīgi piekritu. Pēc tam mēs abi saģērbāmies un gājām brokastot. Arā bija tumšs, un sejā mums sitās vēja dzītas sniega pārslas.

Ēdamistabas logi bija apgaismoti. Mājas priekšā jau stāvēja kamanas, kur novietoja mūsu mantas. Zirgi žvadzināja zvārgulīšus, suņi, skraidīdami ap kamanām, rēja — tas viss kopā atstāja, vismaz uz mums, tik drūmu iespaidu, ka sirds sažņaudzās, to visu redzot. Ēdamistabā sastapām tēvu un ksendzu Ludviku, kuri nopietnām sejām staigāja pa istabu. Hannas nebija. Ar pukstošu sirdi vēroju zilā kabineta durvis — vai tiešām viņa neiznāks, vai tiešām man būs jāaizbrauc bez atvadīšanās.

Pa to laiku tēvs un ksendzs Ludviks jau bija sākuši savu padomu un pamācību došanu. Abi sāka ar to, ka mēs jau esot tajā vecumā, kad nevajagot vairs mums stāstīt par darba un zinātnes nozīmi, tomēr ne par ko citu viņi nerunāja. Es klausījos tikai ar vienu ausi, grauzu cepumus un ar aizžņaugtu kaklu riju silto vīna mērci. Piepeši mana sirds sāka pukstēt tik strauji, ka tikko varēju nosēdēt krēslā, jo Hannas istabā izdzirdu kādu troksni. Atvērās durvis, un istabā ienāca … rītasvārkos tērpusies d' Ifas kundze. Viņa mani maigi apkampa, bet es, kuram viņa bija sagādājusi tādu vilšanos, izjutu lielu vēlēšanos triekt viņai pret galvu mērces krūzīti. Arī viņa izteica cerību, ka tādi krietni jaunekļi droši vien būšot cītīgi mācībās, uz ko Mirza atbildēja, ka atmiņas par viņas rītasvārkiem došot spēku un izturību darbā.

Bet Hanna arvien vēl nerādījās.

Man tomēr nebija lemts iztukšot šo rūgtobiķeri līdz dibenam. Kad piecēlāmies no brokastu galda, no kabineta iznāca Hanna; viņa bija vēl samiegojusies, piesarkusi, sajauktiem matiem. Kad sasveicinādamies spiedu viņas roku, tā bija pavisam karsta. Man tūlīt ienāca prātā, ka Hannai ir drudzis un ka tas radies manas aizbraukšanas dēļ. Man dvēselē jau tēlojās burvīga aina, kaut gan šis karstums bija radies tikai iztraucētā miega dēļ.

4

51"

Pec brīža tevs ar ksendzu Ludviku aizgāja pēc vēstulēm, kas mums bija jāaizved uz Varšavu. Mirza atkal izgāja pa durvīm ar

milzīgu suni, kurš tikko bija ienācis istabā. Mēs ar Hannu palikām divatā. Acīs man riesās asaras, no mutes ar varu lauzās ārā maigi un karsti vārdi. Man nebija nodoma atzīties, ka es viņu mīlu, bet mani kaut kas dzina viņai pateikt kaut ko tādu kā: «Mana dārgā, mana mīļā Hanna!» — un noskūpstīt viņas roku. Sis bija vienīgais izdevīgais brīdis tādam jūtu uzplūdam, jo |aužu klātbūtnē, kaut arī tad es to būtu varējis izdarīt un neviens tam nebūtu pievērsis sevišķu uzmanību, es tomēr nebūtu to iedrošinājies.

Bet šo brīdi es palaidu garām visnožēlojamākā kārtā. Jau biju piegājis pie viņas, jau izstiepu viņai savu roku, bet tas viss iznāca tik nelāgi un nedabiski, tik svešādā balsī es izteicu vārdiņu: «Hanna!» — ka tūlīt pats atrāvos atpakaj un apklusu. Man gribējās sevi izpļaukāt. Pa to laiku sarunu uzsāka pati Hanna:

—   Mans Dievs! Cik bez jums būs skumji!

—   Uz Lieldienām es atbraukšu, — es zemā, sev svešā basā atbildēju.

—   Bet līdz Lieldienām vēl tik tālu!

—   Nepavisam nav tālu, — es norūcu.

Sajā brīdī ieskrēja Mirza, viņam sekoja

mans tēvs, ksendzs Ludviks, d'Ifas kundze un vēl daži cilvēki.

Atskanēja saucieni: — Laiks sēsties kamanās!

Izgājām visi ārā. Tur mani pēc kārtas apkampa tēvs un ksendzs Ludviks.

Kad pienāca kārta atvadīties no Hannas, manī bija nepārvarama vēlēšanās viņu apkampt un noskūpstīt, kā to darīju agrāk, bet nevarēju sevi piespiest.

—   Paliec vesela, Hanna, — es, sniegdams viņai roku, teicu, bet manā dvēselē raudāja simtiem balsu, uz lūpām bija simtiem mī|u vārdu.

Piepeši ieraudzīju, ka meitene raud, un tikpat piepeši manī atkal pamodās tas spītīgais sātans, tā nepārvaramā vēlēšanās uzplēst paša brūces, kādu es ne vienu reizi vien ari pēc tam dzīvē esmu pazinis. Un tāpēc, kaut gan mana sirds draudēja salūzt gabalos, es aši un auksti teicu:

—   Neraudi bez iemesla, Hanna!

Pēc tam es tūlīt iesēdos kamanās.

Tikmēr Mirza atvadījās no visiem. Pieskrējis pie Hannas, viņš satvēra viņai abas rokas un, kaut arī meitene tās pūlējās izraut, ar aizrautību skūpstīja te vienu, te otru. Ak, kā man šajā brīdī gribējās viņu piekaut! Beidzis skūpstīt rokas, viņš ielēca kamanās.

Tēvs uzsauca:

—   Brauciet!

Ksendzs Ludviks pavadīja mūs ar skatienu.

Kučieris uzsauca zirgiem:

—   Nu, aiziet!

Ieskanējās zvārgulīši, zem kamanu sliecēm iegurkstējās sniegs, un mēs jau bijām ceļā.

«Nelietis, slepkava!» es dvēseles dziļumos uz sevi kliedzu. «Tā tu atvadījies no savas Hannas! Nodarīji viņai sāpes, norāji viņu par asarām, kuru tu neesi vērts… par bārenītes asarām . . .»

Saceļu kažoka apkakli un sāku raudāt kāmazs bērns, tikai pavisam kiusi, jo baidījos, ka Mirza neievēro manu raudāšanu. Vēlāk gan izrādījās, ka Mirza to joti labi bija redzējis, bet, tā kā viņš pats arī bija aizkustināts, tad pagaidām man neko neteica.

Bet nebijām vēl nobraukuši līdz Hožc|iem„ kad viņš jau iesāka:

—   Henrik!

—   Ko?

—  Tu gaudo?

—   Liec mani mierā!

Un atkal iestājās klusums. Pēc brīža Mirza atkal iesāka:

—   Henrik!

—   Ko?

—   Tu gaudo?

Es neatbildēju neko. Piepeši Mirza noliecās, sagrāba rokā sniegu un, noņēmis manu cepuri, uzkaisīja man to uz galvas. Uzlicis man atkal galvā cepuri, viņš teica:

—   Tas tevi atvēsinās.

IV

Uz Lieldienām es nebraucu mājās, jo gaidāmie abitūrijas eksāmeni man to neļāva. Bez tam tēvs vēlējās, lai vēl pirms mācību gada sākuma izturu iestāšanās pārbaudījumu augstskolā, jo labi zināja, ka pa vasaras brīvlaiku man mācīties negribēsies un ka es droši vien aizmirsīšu vismaz pusi no iegūtajām zināšanām.

Tāpēc strādāju ļoti daudz. Bez parastajām stundām ģimnāzijā un abitūrijas sagatavošanas darbiem mums ar Selimu bija vēl speciālas privātstundas pie kāda jauna studenta, kurš pats gluži nesen bija iestājies augstskolā un tāpēc labi atcerējās to, kas iestājoties jāzina.

Sis laiks man labi palicis atmiņā, jo tieši tad sabruka tā manu iedomu celtne, kuru ar tādām pūlēm bija cēlis ksendzs Ludviks, mans tēvs un visa mūsu klusās ligzdas apkārtne.

Jaunais students bija ļoti radikāls visos jautājumos. Izskaidrodams man Romas vēsturi un uzkavēdamies pie brāļu Grakhu reformām, viņš iedvesa man tādu riebumu un nicināšanu pret oligarhiju, ka visi mani aristoteliskie ieskati izkūpēja kā dūmi.

Ar kādu dziļu ticību mans jaunais skolotājs, piemēram, sludināja, ka cilvēkam, kurš nodomājis ieņemt svarīgo un iespaidīgo universitātes studenta stāvokli, jābūt brīvam no visiem «aizspriedumiem», ka viņam uz to visu jānospļaujas ar īsta filozofa nicinājumu.

Vispār viņš bija tādos uzskatos, ka pārvaldīt pasauli, iespaidot visu cilvēci vislabāk var cilvēks vecumā no astoņpadsmit līdz divdesmit trīs gadiem, jo vēlāk viņš neizbēgami kļūst par idiotu vai par konservatīvo.

Par cilvēkiem, kas nebija ne studenti, ne arī universitātes profesori, viņš runāja ar nožēlu. Viņam bija savi ideāli, par kuriem viņš pastāvīgi runāja. Toreiz es pirmo reizi dzirdēju, ka pasaulē ir Molešots un Bihners, — šos zinātniekus viņš citēja visbiežāk.

Vajadzēja dzirdēt, ar kādu aizrautību mūsu pedagogs runāja par pēdējā laika zinātnes sasniegumiem, par lielajām patiesībām, kuras centusies noklusēt aklā un aizspriedumiem bagātā pagātne, bet kuras jaunākie mācekļi ar nedzirdētu drošsirdību izcēla no «aizmirstības putekļiem» un sludināja visai" pasaulei.

Sludinādams līdzīgas atziņas, viņš purināja savus biezos, sprogainos matus un izsmēķēja nedzirdētu daudzumu papirosu, turklāt apgalvodams, ka esot tā iemanījies un viņam esot vienalga, vai laist dūmus caur degunu vai caur muti, un ka visā Varšavā neesot cilvēka, kas tā prastu ievilkt dūmu kā viņš.

Pēc tam viņš parasti piecēlās, uzvilka mēteli, kam trūka lielākās daļas pogu, un paziņoja mums, ka viņam jāsteidzoties, jo šodien viņam vēl esot «maza tikšanās». To stāstīdams, viņš noslēpumaini piemiedza ar aci un piebilda, ka mana un Mirzas jaunība neļaujot viņam pastāstīt kaut ko tuvāk par «tikšanos», bet vēlāk mēs bez viņa paskaidrošanas sapratīšot, ko tas nozīmējot.

Lai gan daudz kas jaunajā studentā mūsu vecākiem nepatika, viņam bija daudz tiešām labu īpašību. Vispirms viņš pats ļoti labi zināja, ko viņš mums mācīja, turklāt viņš bija īsts zinātnes fanātiķis.

Viņa zābaki bija cauri, mētelis nodilis, cepure izskatījās pēc vecas putnu ligzdas, nekad viņam nebija ne graša pie dvēseles, bet viņa domas nekad nesaistīja personiskas rūpes vai trūkums, kas līdzinājās nabadzībai. Viņš dzīvoja tikai zinātnei un par savu paša likteni nerūpējās nemaz.

Mēs ar Mirzu uzskatījām viņu par kādu augstāku, pārdabisku būtni, par gudrības okeānu un neapstrīdamu autoritāti. Mēs svēti ticējām — ja kāds cilvēci var izglābt sevišķu briesmu brīdī, tad tas būs viņš, šis imponējošais ģēnijs, kurš droši vien arī pats bija tādās pašās domās par sevi. Viņa pārliecība mūs saistīja.

Kas attiecas uz mani, tad es varbūt gāju pat vēl tālāk nekā mans skolotājs. Tā bija dabiska reakcija manai līdzšinējai audzināšanai, turklāt jaunais students man tiešām pavēra durvis uz nezināmām zinību pasaulēm, par kurām man līdz šim bija bijusi pārāk maza sajēga.

Biju tā aizņemts ar šīm jaunajām patiesībām, ka man neatlika daudz laika domāt un sapņot par Hannu. No paša sākuma, pēc atbraukšanas Varšavā, es no sava ideāla nešķīros. No viņas saņemtās vēstules uzturēja šo uguni uz mana sirds altāra, bet salīdzinājumā ar jaunā studenta ideju okeānu visa mūsu ļaužu pasaulīte, tik klusa un mierīga, kļuva manās acīs arvien niecīgāka un mazāka, un līdz ar to — kaut arī nepazuda — tomēr ietinās vieglā miglā arī Harinas tēls.

Kas attiecas uz Mirzu, tad viņš gāja man līdzi pa varas līdzekļiem izcīnāmo reformu ceļu un par Hannu domāja vēl mazāk tāpēc, ka pretim mūsu istabai atradās lodziņš, pie kura bieži sēdēja ģimnāziste Dusja. Beidzot

Selims sāka par viņu jūsmot, un abi caurām dienām pa logu noraudzījās viens otrā kā divi būrīšos ieslodzīti putniņi.

Selims ar nesatricināmu pārliecību atkārtoja, ka «vai nu viņa, vai nevienai». Bieži vien viņš, gulēdams gultā, mācījās, mācījās, te piepeši, nosviedis grāmatu uz grīdas, uzlēca kājās, saķēra mani un, draiskulīgi smiedamies, sauca:

—   Ak, mana Dusja! Kā es tevi mīlu!

—   Ej pie velna, Sēlim, — es viņam teicu.

—  Ak tā, tu neesi Dusja, — viņš brīnījās un atgriezās atkal pie savas grāmatas.

Beidzot pienāca eksāmenu laiks. Mēs abi ar Selimu izturējām ar labām sekmēm kā abitūrijas, tā arī augstskolas iestāšanās pārbaudījumus un bijām brīvi kā putni, tomēr vēl palikam trīs dienas Varšavā. Pa šo laiku iegādājāmies studentu formas, un par godu šim gadījumam visi trīs iedzērām, jo to musu skolotājs uzskatīja par nepieciešamu lietu. Iegriezāmies pirmajā krodziņā, kas gadījās ceļa.

Pēc otrās pudeles, kad man un Selimam jau griezās riņķī galva, bet uz mūsu skolotāja, tagad jau kolēģa, vaigiem parādījās sārtums, mūs piepeši pārņēma neparasta aizgrābtība un tieksme uz sirsnīgu izrunāšanos.

Skolotājs iesāka:

—   Tā, mani zēni, tagad jūs esat kļuvuši par cilvēkiem un visa pasaule jūsu priekšā ir vaļā. Tagad jūs varat līksmot, izsviest naudu, tēlot paničus, iemīlēties, bet es jums teikšu, ka tas viss ir blēņas. Tāda ārišķīga dzīve, bez idejas, kuras dēļ būtu vērts dzīvot, strādāt un cīnīties, arī ir muļķība. Bet, lai dzīvotu prātīgi un gudri, uz visām lietām jaskatās skaidrām acīm. Kas attiecas uz mani, es domāju, ka uz visu skatos skaidrām acīm. Es neticu nekam, ko pats neesmu pārbaudījis, un ieteicu jums darīt to pašu. Nudien, pasaulē ir tik daudz ceļu un domu un viss ir tā sajaukts, ka jābūt velns viņu zina kādai galvai, lai neapjuktu. Bet es turos pie zinātnes, un ar to pietiek! Ar muļķībām mani nepaņems. Ja kāds teiks, ka dzīve ir muļķīga, par to es pudeli pret galvu nevienam netriekšu, — bet ir zinātne. Ja tās nebūtu, es sev ielaistu lodi pierē. Uz to, pēc manas pārliecības, katram ir tiesības, un es to noteikti izdarīšu, līdzko sajutīšu, ka esmu bankrotējis. Bet, kas paļaujas uz zinātni, tas nevar bankrotēt. Viss tevi var pievilt: tu mīli — sieviete tevi pievils, tu tici — nāks šaubu bridis, bet pie infuzoriju barības kanāla pētīšanas tu vari mierīgi sēdēt līdz mūža galam un nebūsi ne apskatījies, kad kādā jaukā dienā tev paliks tā muļķīgi ap dūšu, acīs satumsīs, un tu būsi pie robežas: miršanas sludinājums, ģīmetne ilustrētā žurnālā, vairāk vai mazāk dumja biogrāfija, finita la commedia.n Un pēc tam nebūtība — par to es jums, mani mazie knirpji, dodu savu godavārdu. Varat droši visām šīm pasakām neticēt. Zinātne, mani zēni, ir visa pamats. Un tam visam vēl tā labā puse, ka, nodarbojoties ar tādām lietām, vari droši staigāt cauros zābakos un gulēt uz salmu

1 Izrāde beigusies. (Tulk. no itāļu vai.)

maisa. Tas tev ir gluži vienalga. Vai saprotat?

—   Uz mūsu veselību un zinātnei par godu! — iesaucās Selims, kura acis spīdēja kā ogles.

Skolotājs atmeta atpakaļ savus garos, sprogainos matus, iztukšoja glāzi, ievilka dūmus un, laizdams tos pa abām nāsīm ārā, runāja tālāk:

—   Līdzās eksaktajām zinātnēm — Sēlim, tu jau esi pilnā! — tātad līdzās eksaktajām zinātnēm ir vēl arī filozofija un idejas. Un ar tām arī piepilda dzīvi. Es esmu izraudzījies eksaktās zinātnes. Es jums pat varu teikt, ka uz filozofiju un sevišķi uz ideāli reālistisko filozofiju es uzspļauju. Tā ir tukša pļāpāšana. It kā tiecas pēc patiesības, bet faktiski dzenas kā suns pakaļ savai astei. Un vispār es nemīlu pļāpāšanu — es mīlu faktus. No ūdens sieru neizspiedīsi. Kas attiecas uz ideju, tad tā ir cita lieta. Tās dēj ir vērts riskēt ar galvu, bet jūs un jūsu tēvi ejat greizus ceļus. To es jums saku. Lai dzīvo idejas!

Iztukšojām alus glāzes. Mūsu galvas kūpēja. Tumšā pagraba krodziņa istaba mums likās vēl tumšāka; svece uz galda deva neskaidru gaismu; dūmi aizsedza gar sienām sakārtās bildes.

Pagalmā aiz loga kāds ubags dziedāja garīgu dziesmu un starpbrīžos spēlēja uz vijoles kādu senu melodiju. Dīvainas jūtas pildīja manu sirdi. Es ticēju sava skolotāja vārdiem, bet jutu, ka viņš tomēr nav vēl izteicis visu, kas var piepildīt dzīvi.

Man kaut kā trūka, pret manu gribu mani pārņēma dīvainas, skumjas izjūtas. Tāpēc zem ilgu, vīna un acumirkļa iespaida es klusi

teicu:

—   Bet sieviete! Mīloša, uzticīga sieviete, vai tiešām viņai dzīvē nav nekādas nozīmes?

Selitns sāka dziedāt:

— Meitenes sirsniņa Kā vējiņš mainās …

Skolotājs savādi paskatījās uz mani, it kā domādams par kaut ko citu, bet drīz vien atģidas un teica:

—   Oho! Jau parādījās sentimenta ausu galiņš. Zini, ka Selims daudz ātrāk kļūs par cilvēku nekā tu. Tev neies labi. Piesargies, piesargies, es tev saku, lai ceļā tev ncgadītos kādi brunči un nesamaitātu tavu dzīvi. Sieviete! Sieviete! (Pie šiem vārdiem skolotājs pa paradumam piemiedza vienu aci.) Es drusku pazīstu šo sugu. Es nevaru žēloties, nudien, nevaru žēloties. Bet es zinu arī to, ka velnam nevajag padot pirkstu, jo tulit paņems visu roku. Sieviete! Mīlestība! Tā jau ir mūsu nelaime, ka no muļķībām iztaisām lielas lietas. Ja ar to gribi pakavēt laiku, kā es to daru, tad — lūdzu, bet savu dzīvi uz tā nebūvē. Nāciet taču reiz pie prāta un nemaksājiet skaidru naudu par viltotu preci. Jūs domājat, ka es sievietes gribu apsūdzēt? Nepavisam ne. Es viņas pat mīlu, bet nekad neļaušu sev aizrauties ar paša iedomām. Es atceros, kad pirmo reizi biju iemīlējies kādā Lolā, biju tai pārliecībā, ka, piemēram, jau viņas kleitiņa ir kaut kāds svētums, bet tas bija vienkāršs katūns. Tā tas ir! Vai viņa vainīga, ka viņai jāstaigā pa dubļiem, nevis jālido debesīs? Nē! Es savā muļķībā viņai ar varu gribēju piestiprināt spārnus. Vīrietis ir diezgan ierobežots cilvēks. Viens otrs nēsā savā sirdi diezin kādu ideālu, bet, kad tam uznāk ilgas pēc mīlas, tad, satikdams pirmo zostiņu, kas pagadās ceļā, viņš ņemas sevi pārliecināt: «Tā ir viņa!» Un tikai vēlāk viņš nāk pie sajēgas, ka ir vīlies un šīs mazās kļūdas dēļ vai nu aiziet pie velna, vai paliek par idiotu uz visu mūžu.

—   Jūs tomēr atbildat, — es teicu, — ka vīrietis sajūt gribu mīlēt, un droši vien arī pats esat izjutis šo vajadzību tāpat kā citi.

Tikko manāms smaids pazibēja uz skolotāja lūpām.

—   Katru vajadzību, — viņš atbildēja,

—   var apmierināt dažādos veidos. Es tieku galā pēc savas paražas. Es jau teicu, ka no niekiem netaisu lielas lietas. Es uz visu skatos skaidrām acīm, nudien, ar daudz skaidrākām nekā patlaban. Bet esmu redzējis daudz cilvēku, kuru dzīve sievietes dēļ sarežģījās un satrūka kā diegs, un tāpēc es vēlreiz atkārtoju, ka nekad nav vērts uz tā būvēt savu dzīvi, ka ir daudz labākas lietas un mērķi, ka mīlestība ir nieks. Lai dzīvo skaidrais saprāts!

—   Lai dzīvo sievietes! — kliedza Selims.

—   Labi, lai notiek! — atbildēja skolotājs.

—   Viņas ir miji radījumi, ja tikai viņas neņem pārāk nopietni. Lai dzīvo sievietes!

—   Uz Dusjas veselību! — es saucu, pieskandinādams Selima glāzei.

G2

—   Pagaidi, tagad mana kārta! — viņš atbildēja. — Uz … uz tavas Hannas veselību! Viena ir otras vērta.

Asinis man saskrēja galvā un acis meta zibeņus.

—   Klusu, Mirza! — es iekliedzos. — Tu nedrīksti pieminēt viņas vārdu šajā krogā!

To teicis, es tā sviedu glāzi pret zemi, ka tā sašķīda tūkstoš drumstalās.

—   Vai tu esi prātu zaudējis! — iesaucās skolotājs.

Bet es nebiju vis zaudējis prātu, tikai manī vārījās dusmas un dedzināja mani kā uguns. Varēju mierīgi uzklausīt visu, ko par sievietēm saka skolotājs, varēju pat runāt viņam līdzi ar citiem, bet to visu es varēju darīt tikai tāpēc, ka nekad šos vārdus un jokus neattiecināju uz manējiem, ka nekad man prātā neienāca vispārējo teoriju piemērot man dārgām būtnēm.

Bet, kad es šai krogā starp dūmiem, netīrumiem, tukšām pudelēm, starp izmētātiem korķiem un ciniskām runām izdzirdu pieminam savas tīrās bārenītes vārdu, man likās, ka esmu dzirdējis tādu svētuma zaimošanu, tādu Hannas nonievāšanu un aizskaršanu, ka aiz dusmām gandrīz zaudēju samaņu.

Mirza izbrīnījies uz mani paskatījās, bet drīz vien arī viņa seja kļuva tumšāka, acis iemirdzējās un uz pieres piepampa dzīslas; viņa vaibsti kļuva asi kā īstam tatāram.

—   Tu man aizliegsi runāt, kas man patīk? — viņš iesaucās aizsmakušā, no ātras elpošanas trīcošā balsī.

Par laimi, šajā bridi jau bija iejaucies skolotājs.

—  Jūs neesat to formu cienīgi, kuras jūs nēsājat! — viņš kliedza. — Vai gribat kauties, raut viens otru kā skolas puikas aiz ausim? īsti filozofi, kuri dauza viens uz otra galvas glazēs. Kaunieties! Runā nu ar viņiem par vispārības jautājumiem. Kaunieties! No jēdzienu cīņas uz dūrēm! Bet nu tālāk! Es jums teikšu, ka būsiet īsti trani, ja draudzīgi man nepieskandināsiet un atstāsiet kaut vienu pilienu glāzītē!

Atjēdzāmies abi divi. Turklāt Selims, kaut arī bija vairāk noreibis, atjēdzās pirmais.

—   Piedod, — viņš maigā balsī teica, — esmu muļķis.

Sirsnīgi apkampāmies un izdzērām savas glāzes par godu universitātei.

Pēc tam skolotājs sāka: — Gaudeamus'…

Caur stikla durvīm, kas veda pagrabiņā, uz mums jau noraudzījās tirgotāji.

Ārā metās krēsla. Bijām jau visi apdzērušies. Mūsu jautrība bija sasniegusi kulminācijas punktu un sāka pamazām atslābt.

Skolotājs pirmais iegrima domās un pēc brīža teica:

—   Tas viss jau ir labi, bet, ja ņem visu kopā, dzīve tomēr ir muļķīga. Tas viss ir mākslīgi līdzēts, bet, kas cilvēkam notiek dvēselē, tā ir pavisam cita lieta. Rītdiena būs tāda pati kā šodiena — tā pati nabadzība, četras kailas sienas, cauri zābaki un … tā

1 Priecāsimies… (Tulk. no latīņu vai.) Tā sākas sena studentu dziesma.

bez gala. Darbs un darbs, bet laime… ek! Cilvēki sevi apmāna kā prazdami un apdullina . . . Palieciet veseli!

Tā runādams, viņš uzlika galvā cepuri ar atrauto nagu, izdarīja ar rokām dažas mehāniskas kustības, kuru mērķis bija aizpogāt ar neesošām pogām formas mēteli, aizdedzināja papirosu un, atmezdams ar roku, teica:

— Nu! Tagad samaksajiet, jo es esmu gluži tukšā, un dzīvojiet veseli! Varat mani atcerēties, varat arī aizmirst. Man viss vienalga. Es neesmu sentimentāls. Dzīvojiet veseli, mani mīļie zēni …

Pēdējos vārdus viņš izrunāja aizgrābtā, maigā balsī, kā par spīti savam apgalvojumam, ka neesot sentimentāls.

Nabaga sirds ilgojas pēc mīlas un spējīga ari mīlēt gluži tapat kā jebkura cita, bet neveiksmes, nabadzība un cilvēku vienaldzība to jau no bērnības dienām spiedušas noslēgties sevī.

Tā bija lepna, kaut arī karsta dvēsele, un tāpēc arī pilna baiļu, ka viņu var atgrūst, tiklīdz tā kādam sirsnīgi piekļ ausies.

Palikām uz brīdi vieni un atradāmies savādu skumju varā.

Varbūt tās bija skumjas priekšnojautas, jo savu nabaga skolotāju mums vairs nebija lemts redzēt.

Nedz viņš pats, nedz arī mēs nedomājām, ka viņa krūtīs jau ir nāvīgās, nedziedināmās slimības dīgļi.

65

Nabadzība, pārpūlēšanās, trauksmainais darbs, bezmiega naktis un bads paātrināja noslēgumu.

5-23

Rudenī, oktobra nogalē, mūsu skolotājs nomira ar diloni.

Viņa zārkam sekoja tikai nedaudzi studiju biedri, jo bija brīvlaiks, un tikai nabaga māte, kas pie dominikāņu klostera tirgojās ar svētbildēm un vaska svecēm, skaļi apraudāja savu dēlu, kuru viņa gan bieži vien nesaprata, tomēr, kā jau māte, ļoti mīlēja.

V

Nākamajā dienā pēc šīs mūsu iedzeršanas no Hožcļiem ieradās vecā Mirzas zirgi, un mēs ar Selimu agri no rīta izbraucām uz mājām.

Mums priekšā bija divu dienu ceļš, un tāpēc piecēlāmies lidz ar gaismiņu. Mūsu namā vēl visi gulēja, bet pretējās mājas logā starp fuksijām un ģerānijām pazibēja Dusjas sejiņa.

Seliins, uzlicis plecos ceļasomu un galvā studenta cepuri, nostājās pie loga, pilnīgi sagatavojies ceļam, lai liktu saprast, ka aizbrauc, uz ko viņam no ģerāniju puses atbildēja melanholisks skatiens.

Bet tad viņš vienu roku uzlika uz sirds un ar otru nosūtīja skūpstu. Puķēs paslēpusies sejiņa nosarka un ātri nozuda istabas tumsā.

Uz bruģa pagalma nodārdēja pajūgs, kurā bija aizjūgti četri krietni zirgi. Bija laiks iet un sēsties, bet Selims vēl arvien neatlaidīgi stāvēja pie loga un gaidīja, vai ko neieraudzīs.

Viņa cerības tomēr nepiepildījās, un lodziņš palika tukšs.

Tikai tad, kad nokāpām lejā un gājām pa tumšo priekšnamu, ieraudzījām uz sētas mājas kāpnēm divas baltas zeķītes, pelēku kleitiņu, pieliekušos stāvu un divas ar roku piesegtas, spīdošas acis, kuras no kāpņu telpas tumsas pūlējās kaut ko saskatīt dienas gaisma.

Mirza tūlīt ieskrēja kāpņu telpā, bet es, jau sēdēdams pajūgā, dzirdēju kaut kādu čukstoņu un skaņas, kas ļoti līdzinājās skūpstiem.

Pēc tam iznāca Mirza. Viņš bija piesarcis, pa pusei smaidošs, pa pusei uztraukts, un nosēdas man blakus.

Kučieris uzšāva zirgiem, un mēs ar Mirzu neviļus atskatījāmies atpakaļ uz lodziņu. Starp puķēm atkal bija redzama Dusjas sejiņa; vēl brīdis, un logā parādījās maza rociņa ar baltu mutautiņu. Vēl viens atvadīšanās sveiciens, un rati izbrauca uz ielas, aizvedot mani un nabaga Dusjas daiļo ideālu.

Bija ļoti agrs rīts, un pilsēta vēl gulēja. Rītausmas sārtais spīdums atspoguļojās dusošo namu logos. Sur tur atskanēja vientuļu gājēju soļi, vietām sētnieki jau slaucīja ielas, brīžiem nodārdēja sakņu vezumi, braukdami no laukiem uz pilsētas tirgu.

Vispār bija klusi un gaiši, svaigi un jautri, kā tas parasti mēdz būt vasaras agrumā.

5*

67

Mūsu nelielie rati, kuros bija aizjūgti četri vareni zirgi, lēkāja pa bruģi kā saitītē vilkts rieksts. Drīz vien mums sejā iesitās svaigā un aukstā upes dvesma, zem zirgu pakaviem

nodrebēja tilts, un pēc pusstundas brauciena mēs jau bijām ārpus pilsētas, plašo druvu un mežu vidū.

Mūsu krūtis dziļi ieelpoja rita gaisu un acis mielojās apkārtnes ainavās.

Zeme modās no miega, rasas pērles mirdzēja koku mitrajās lapās un labības vārpās. Ceļmalas apstādījumos priecīgi lēkāja putniņi, apsveikdami ar savu čalošanu un čivināšanu skaisto dienu. Meži un pļavas, kā no autiņiem atbrīvojušies, izlīda no rīta miglas; šur tur pļavās pamirdzēja ūdens, kurā starp zeltainām puķēm svinīgi soļoja stārķi. No māju skursteņiem taisni gaisā pacēlās sārtu dūmu strūklas, un vieglais vējiņš viļņoja zeltaino rudzu lauku, birdinādams no vārpām nakts rasu. Pār visu plūda prieks; likās, ka viss mostas, dzīvo un dzied.

Ko mēs izjutām, to viegli sapratīs katrs, atcerēdamies savas jaunības dienas, kad arī viņš tādā pašā burvīgā vasaras rītā atgriezies mājās.

Bērnības gadi un skolas nebrīvība mums jau bija aiz muguras, mums priekšā kā viļņojoša, ziedoša pļava ar savu nepārspējamo apvārsni staroja jaunība, nezināma, vilinoša zeme, uz kuru mēs devāmies zem laimīgas zvaigznes — jauni, priecīgi, gandrīz vai spārnoti kā jauni ērgļi.

No visām zemes bagātībām visdārgākā ir jaunība, un mēs no visas šīs bagātības nebijām vēl iztērējuši ne graša.

Ceļu veicām ātri, jo visās galvenajās pasta stacijās mūs sagaidīja maiņas zirgi.

Braukdami cauru nakti, mēs otrās dienas pievakarē, izbraukdami no meža, ieraudzījām Hožeļus vai, pareizāk sakot, slaido mājas minareta smaili, kas mirdzēja norietošās saules staros.

Drīz vien atradāmies uz vītoliem un kārkliem apauguša dambja, kura abās pusēs gulēja divi lieli dīķi ar dzirnavām un kokzāģētavām.

Mūs pavadīja miegaina varžu kurkstēšana, kuras peldēja dienā sasildītos, ar zālēm apaugušo krastu ūdeņos.

Sur tur bija redzami ļaužu pulciņi, kas ar sirpjiem, izkaptīm un grābekļiem rokās dziedādami steidzās mājup.

Viņi apturēja pajūgu un, skūpstot roku, sirsnīgi apsveica Selimu.

Drīz vien saule vēl vairāk pagriezās uz vakariem un paslēpa pusi no savas mirdzošās ripas aiz niedrēm. Vēl tikai dīķa vidū atspoguļojās zelta gaismas lente un mierīgajā ūdens līmenī noraudzījās krastā augošie koki.

Pagriezāmies mazliet pa labi, un piepeši starp liepām, papelēm un ošiem pamirdzēja Hožeļu muižas baltie mūri.

Pagalmā atskanēja zvana skaņas, aicinādamas vakariņās, bet tajā pašā laikā no minareta torņa nāca mājas muedzina skumjā un dziedošā balss, vēstot, ka pār zemi klājas zvaigžņotā debess un ka Allāhs ir liels.

It kā atkārtodams muedzina vārdus, stārķis, stāvēdams līdzīgi etrusku vāzei koka galotnē novietotā ligzdā, pacēla savu knābi kā vara zobenu pret debesīm, pēc tam nolaida to uz krūtīm un kā sveicinādams sāka parkšķināt.

Es paskatījos uz Sclimu.

Viņas acis bija asaras.

Mēs iebraucām pagalmā.

Stikla balkona priekšā sēdēja vecais Mirza un, vilkdams no pīpes zilus dūmus, priecīgi noraudzījās uz kluso un darbīgo dzīvi, kas norisinājās šai burvīgajā dabas stūrīti.

Ieraudzījis dēlu, vecais strauji uzlēca kājās, apskāva Mirzu un ilgi spieda viņu pie krūts, jo, kaut gan viņš pret dēlu bija ļoti stingrs, tomēr mīlēja viņu vairāk par visu pasaulē.

Viņš tūlīt to iztaujāja par eksāmeniem un atkal apkampa.

Paniču apsveikt saskrēja arī visa lielā muižas saime; suņi priecīgi lēkāja viņam apkārt.

No palieveņa izskrēja pieradinātā vilcene, vecā Mirzas mīlule.

— Guļa! Guļa! — Selims uzsauca, bet tā uzlika savas lielās ķepas uz viņa pleciem, nolaizīja seju un pēc tam kā bezprātīga sāka smilkstēdama skraidīt ap viņu, rādīdama savus drausmīgos zobus.

Pēc tam mēs iegājām ēdamistabā. Apskatīju Hožeļus un visu viņu iekārtu kā cilvēks, kurš alkst pēc atjaunošanās.

Nekas šeit nebija pārvērties; Sclima senču portreti — rotmistri un karogneši — karājās pie sienām tāpat kā agrāk. Drausmīgais Mirza, Sobeska laika Pjatigorskas pulkvedis, noraudzījās manī tāpat kā agrāk savām greizajām, naida pilnajām acīm, bet viņa zobenu izrobotā seja man likās vēl drausmīgāka.

Visvairāk bija pārvērties Mirzas tēvs. Melnie mati jau metās sirmi, lielās ūsas bija kļuvušas gluži baltas, un tatāra tips arvien vairāk bija saskatāms viņa sejā. Ak, kāda atšķirība bija starp veco Mirzu un Selimu, starp šo kaulaino, stingro, gandrīz dusmīgo ģīmi un Selima eņģelim līdzīgo, ziedošo, svaigo un maigo seju!

Bet man tiešām grūti attēlot to mīlestību, ar kādu vecais noraudzījās uz dēlu, ar kādu viņš vēroja katru viņa kustību.

Negribēdams viņus traucēt, turējos sāņus, bet vecais ar īstu poļu šļahtiča viesmīlību apkampa arī mani un pierunāja palikt pa nakti. Negribēju šeit pārnakšņot, jo steidzos mājup, tomēr biju spiests palikt uz vakariņām.

No Hožeļiem izbraucu vēlu un piebraucu pie mājām ap pusnakti. Sādžā logi bija tumši, un tikai tālu meža malā mirdzēja piķa cepļa uguns. Pie sādžu mājām rēja suņi. Liepu alejā, kas veda uz mūsu pagalmu, bija pavisam tumšs. Kāds cilvēks, dungodams dziesmiņu, pabrauca man garām, bet es viņu nepazinu.

Piebraucām pie mājas palieveņa. Logi bija tumši; varēja redzēt, ka visi jau guļ. Tikai suņi saskrēja ap pajūgu un sāka riet.

Izkāpu un pieklauvēju pie durvīm; ilgāku laiku neviens neatsaucās. Tas mani nepatīkami pārsteidza, jo biju cerējis, ka mani sagaidīs. Tikai pēc ilgākas gaidīšanas šur tur logos paspīdēja gaisma, un samiegojusies balss, pēc kuras es pazinu Franeku, jautāja:

—   Kas tur ir?

Es atsaucos. Franeks atvēra durvis un tūlīt sāka skūpstīt manu roku. Apjautājos, vai visi mājinieki veseli.

—   Veseli, — atbildēja Franeks, — taču vecais kungs aizbrauca uz pilsētu un atgriezīsies tikai rīt.

Ta runādams, viņš mani ieveda ēdamistaba, iededza virs galda lampu un izgāja sagatavot tēju.

Bridi paliku viens ar savām domām un uztraukumā pukstošu sirdi. Bet šis bridis bija īss, jo drīz vien istabā ieskrēja naktstērpā ģērbies ksendzs Ludviks, mīļā d'lfas kundze savā naktsjakā un arī Kazimirs, kurš jau mēnesi agrāk bija atbraucis brīvdienās.

Mīļie cilvēki mani aizrautīgi apsveica, brīnījās, cik esmu liels; ksendzs apgalvoja, ka esmu kļuvis skaistāks. Nabaga ksendzs Ludviks tikai pēc ilgāka laika sāka mani bailīgi iztaujāt par eksāmeniem un manu skolas apliecību, bet, izdzirdis par manām sekmēm, pat apraudajās.

Piepeši blakusistabā izdzirdu kailu kājiņu soļus, un istabā, vienos krekliņos un micītēs, iesteidzās abas manas mazās māsiņas, priecīgi saukdamas:

—   Henliks atblaucis! Henliks atblaucis! — un uzlēca man uz ceļiem. Velti d'lfas kundze viņas kaunināja, aizrādīdama, ka tas ir kas nedzirdēts, ka tādas jaunkundzes (vienai biļa astoņi, otrai — deviņi gadi) rādās ļaužu acis tādos tērpos. Meitenes nepievērsa tam ne mazāko uzmanību, apķērās man ar savām mazajām rociņām ap kaklu un skūpstīja mani ar savām daiļajām mutītēm. Pēc kāda laika es kautrīgi apjautājos par Hannu.

— Ak, kā viņa izaugusi! — atbildēja d'Ifas kundze. — Viņa tūlīt nāks, laikam ģērbjas.

Man nenācās ilgi gaidīt: pēc kādām piecām minūtēm ienāca Hanna. Paskatījos uz viņu un — ak Dievs! Kas gan šajā pusgadā bija noticis ar manu sešpadsmitgadīgo, nevarīgo un vājo bārenīti!

Man pretī stāvēja gandrīz jau pieaugusi jaunava. Viņas augums bija nobriedis un līnijas burvīgi noapaļojušās. Sejas krāsa bija atturīga, bet veselīga, uz vaigiem rotājās rīta blāzmai līdzīgs sārtums. Kā no uzziedējušas rozes no viņas viļņoja veselība, jaunība, svaigums un košums.

Ievēroju, ka viņa ziņkāri manī nolūkojas ar savām lielajām, zilajām acīm, un redzēju arī, ka viņa pamanījusi manu izbrīnu un iespaidu, kādu uz mani atstājusi, jo viņas lūpu kaktiņi savilkās kaut kādā sevišķā smaidā. Ziņkārībā, ^ kādu mēs viens uz otru raudzījāmies, bija jau iezagusies jaunekļa un jaunavas kautrība. Sirsnīgas brāļa un māsas attiecības, kādas var pastāvēt tikai starp bērniem, bija zudušas, lai neatgrieztos vairs nekad.

Ak, cik viņa bija skaista ar šo smaidu, ar kluso prieku acīs!

Lampas gaisma krita uz viņas gaišajiem matiem. Viņa bija tērpusies melnā ģērbā ar tādu pašu melnu, steigā uzliktu apkaklīt'i, ko viņa ar roku pieturēja pie krūtīm zem baltā kakla. Visā tērpā bija manāma kaut kāda burvīga nekārtība, ko radījusi steiga, ar kādu viņa bija ģērbusies. No viņas izstaroja miega siltums. Kad sasveicinoties pieskāros viņas rokai, jutu, ka tā ir silta, mīksta, samtaina, un pieskaršanās manī radīja līksmas trīsas.

Hanna bija pārvērtusies iekšēji un ārēji. Aizbraucot es viņu atstāju kā vienkāršu meiteni, pa pusei kalponi; tagad tā bija jaunava ar aristokrātisku sejas izteiksmi un kustībām, kas liecināja par labu audzināšanu un pieradumu pie labas sabiedrības. Viņas acīs atspoguļojās prāta un atziņas atmoda. Nekādā ziņā viņa vairs nebija bērns — to apliecināja neaprakstāmais smaids viņas lūpu kaktiņos un zināma nevainīga koķetērija, ar kādu viņa manī nolūkojās un kas rādīja, ka viņa saprot, cik lielā mērā mūsu pašreizējās attiecības attālinājušās no agrākajām.

Vēlāk pārliecinājos, ka viņa zināmā mērā ir pat pārāka par mani, jo es, kaut gan biju vairāk par viņu mācījies, tomēr dažādos dzīves apstāk|os tik labi iejusties nevarēju, un šajā ziņā es salīdzinājumā ar viņu biju vēl pavisam vientiesīgs zēns.

Hanna izturējās pret mani daudz brīvāk nekā es pret viņu. Bija izgaisis mans aizbildņa un paniča cienīgums. Vēl ce|ā uz mājām es izdomāju, kā Hannu apsveikšu, ko ar viņu runāšu, cik es vienmēr būšu pret viņu labs un iecietīgs, bet visi šie plāni sabruka.

Stāvoklis pamazām sāka mainīties tā, it kā nevis es pret viņu būtu labs un mīļš, bet drīzāk gan otrādi — viņa pret mani bija laba un mīļa. Sākumā es to pats vēl tā labi neapzinājos, es to vairāk izjutu nekā izpratu.

Biju nodomājis viņu izprašņāt, ko viņa mācās, ko jau ir iemācījusies, kā pavadījusi laiku, vai d'Ifas kundze un ksendzs Ludviks bijuši ar viņu apmierināti, bet iznāca tā, ka viņa, vēl vienmēr ar to pašu smaidu lūpu kaktiņos, iztaujāja mani, ko es esmu darījis, ko esmu mācījies, ko domāju darīt nākotnē.

Dīvainā kārtā viss iznāca pavisam pretēji, nekā to biju iedomājies. Tātad mūsu lomas bija mainījušās.

Kad bijām kādu stundu runājuši, devāmies visi gulēt. Iegāju savā istabā mazliet pārsteigts, mazliet vīlies un stipri vien apjucis. Bet ar jaunu degvielu apgādātā mīlestība sāka atkal lauzties uz āru kā liesma caur degoša nama baļķu starpām un drīz vien pārspēja visas citas izjūtas. Tas vienkārši bija Hannas tēls, košas un burvīgas meitenes tēls, tāds, kādu es to redzēju — vilinošs, miega siltuma apņemts; roka saturēja apkaklīti pie krūtīm, bizes bija izirušas — tas satrauca jauno fantāziju un aizsedza visu citu.

Es aizmigu ar viņas tēlu zem acu plakstiņiem.

VI

Otrā dienā piecēlos ļoti agri un izskrēju dārzā. Rīts bija jauks, rasots un ziedu aromāta piesātināts. Steidzīgi soļoju uz vīksnu alejas pusi — sirds man čukstēja, ka tur es

\

satikšu Hannu. Bet redzēju, ka mana priekšnojautām pārāk paļāvīgā sirds bija maldījusies — Hannas tur nebija.

Tikai pēc brokastīm man izdevās palikt ar viņu vienatnē, un es jautāju, vai viņa nevēlas pastaigāties ar mani pa dārzu. Viņa labprāt piekrita, aizskrēja uz savu istabiņu un pēc brīža atgriezās, uzlikusi galvā lielu salmenīcu, kas aizēnoja viņas pieri un acis; rokā viņai bija saulessargs. No cepures apakšas viņa man draiskulīgi uzsmaidīja, it kā gribēdama teikt: «Paskaties, kā man tā piestāv!»

Mēs abi iegriezāmies vīksnu alejā.

Ceļā es pārliku, kā iesākt sarunu. Hanna droši vien prastu to labāk izdarīt, bet viņa, kā likās, negribēja man izlīdzēt, lai varētu papriecāties par manu apjukumu. Es klusēdams soļoju viņai blakus un kapāju arjājampātagu puķes. Piepeši Hanna iesmējās un, satvērusi manu pātagu, teica:

—   Henrika kungs, ko tad puķes jums nodarījušas?

—   Ak, Hanna! Kas gan ir puķes! Tu taču redzi, ka es neprotu ar tevi uzsākt sarunu, — tu esi ļoti pārvērtusies, Hanna! Ak, kā tu esi pārvērtusies!

—   Pieņemsim, ka tā tas ir. Bet vai jūs par to dusmojaties?

—   To es nedaru, — es ar skumju pieskaņu balsī atbildēju. — Bet pie tā es nevaru pierast. Man liekas, ka tā mazā Hanna, kuru cs pazinu agrāk, un tu — esat divas pavisam dažādas būtnes. Tā bija saaugusi ar manārn atmiņām, ar… manu sirdi kā māsa, Hanna kā māsa, bet ši…

—   Bet ši, — un viņa norādīja ar pirkstiņu uz sevi, — jums ir sveša? Vai ne tā? — viņa klusi jautāja.

—   Hanna, Hanna! Kā tu varēji ko tamlīdzīgu domāt!

—   Bet tas jau būtu bijis pavisam dabiski, kaut arī varbūt skumji, — viņa atbildēja. — Jūs meklējat savā sirdī agrākās braļa jūtas un vairs neatrodat. Un tas ir viss!

—   Nē, Hanna, ne jau savā sirdī es meklēju agrāko Mannu — viņa tur ir pastāvīgi. Es viņu meklēju tevī, bet, kas attiecas uz sirdi…

—   Bet, kas attiecas uz sirdi, — viņa jautri uzķēra, — tad es varu gan iedomāties, kas ar to noticis. Tā palikusi Varšavā pie kādas citas laimīgas sirds. To jau nav tik grūti uzminēt.

Es dziji ieskatījos viņai acīs. Nevarēju saprast, vai viņa mani iztaujā vai arī, paļaudamās uz iespaidu, kādu vakar uz mani atstājusi un kuru cs nepratu noslēpt, — vienkārši spēlējas ar mani, turklāt ne bez cietsirdības.

Un piepeši arī manī pamodās protesta gars. Man likās, ka man pašlaik vajag izskatīties ļoti smieklīgam, kad es noraugos uz viņu ar mirstošas stirnas acīm; es pārvarēju jūtas, kas pašlaik mani saviļņoja, un teicu:

—   Un ja tas tiešām tā būtu?

Tikko manāms izbrīns un it kā nepatikas ēna pārslīdēja pār Hannas gaišo sejiņu.

—  Ja tas tiešām tā, — viņa atbildēja,; — tad jūs esat pārvērties, ne es.

Pēc šiem vārdiem Hanna mazliet sarauca pieri un, sānis uz mani noraudzīdamās, kādu laiku klusēdama so|oja man blakus. Es centos noslēpt priecīgo satraukumu, kas mani pārņēma, dzirdot šos vārdus.

«Viņa teica,» es domāju pie sevis, «ja es mīlu citu, tad es pats esmu pārvērties; tātad viņa nav pārvērtusies, tātad viņa mani. . .»

No liela prieka es neuzdrošinājos pabeigt savu gudro slēdzienu.

Un tomēr nevis es biju pārvērties, pārvērtusies bija viņa. Pirms pusgada viņa vēl bija maziņa, no dzīves nekā nezinoša meitenīte, kurai ir prātā nebūtu nācis runāt par jūtām, kurai šāda saruna būtu bijusi Ķīnas ābece, — tagad viņa par to runāja tik brīvi un veikli, it kā atbildēdama labi iemācītu uzdevumu. Cik attīstīts, cik vingrs bija k|uvis šis vēl nesen tik bērnišķīgais prāts!

Bet ar meitenēm tādi brīnumi ir iespējami. Daža no viņām vakarā apguļas kā bērns, bet otrā rītā jau atmostas kā jaunava, ar pavisam citu domu un jūtu pasauli.

Hannu, kura no dabas bija ļoti saprātīga, apķērīga un jūtīga, — pusgada dzīve, jauna sabiedrība, mācības, varbūt arī paslepus lasītas grāmatas bija galīgi pārveidojušas.

Mēs turpinājām soļot blakus un klusējām.

Tagad sarunu uzsāka Hanna:

—   Tātad jūs esat samīlējies, Henrik?

—   Varbūt, — es smīnēdams izvairījos.

—   Tātad jūs ilgojaties pēc Varšavas?

—   Nē, Hanna, es nekad negribētu braukt projām no šejienes.

Hanna ātri uz mani paskatījās. Viņa, kā likās, gribēja kaut ko teikt, bet noklusēja to. Mazliet vēlāk viņa ar saulessargu viegli iesita sev pa svārkiem un, it kā atbildēdama pati savām domām, teica:

—   Ak, cik es esmu bērnišķīga!

ļ — Kāpēc tu tā runā, Hanna? — jautāju.

—   Tāpat vien! Apsēdīsimies uz šī soliņa un parunāsim par kaut ko citu. No šejienes ir brīnišķīgs skats, vai ne? — viņa man jautāja ar jau pazīstamo smaidu. • '

Viņa apsēdās uz soliņa netālu no alejas, zem milzīgas liepas, kur tiešām atklajas brīnišķīgs skats uz dīķi, dambi un tālāk guļošo mežu.

Hanna man uz visu norādīja ar savu saulessargu, bet man, kaut arī ļoti patika skaistā ainava, nebija ne mazākās vēlēšanās uz to skatīties, jo, pirmkārt, es šo skatu ļoti labi pazinu, otrkārt, man blakus sēdēja Hanna, kura manās acīs bija simtkārt daiļāka nekā visa apkārtne, un, beidzot, es domāju pavisam par ko citu.

—   Cik skaisti ūdenī atspoguļojas koki, — Hanna teica.

—   Es redzu, ka tu esi māksliniece, — atbildēju, nelūkodamies ne uz kokiem, ne uz ūdeni.

—   Ksendzs Ludviks māca mani zīmēt, — viņa turpināja. — Ak, es pa to laiku, kamēr jūs nebijāt šeit, esmu daudz mācījusies! Es gribēju … Bet kas ar jums ir? Jūs dusmojaties uz mani?

—   Nē, Hanna, cs nedusmojos, es neprotu dusmoties uz tevi, bet redzu, ka tu neatbildi j uz manu jautājumu un ka mēs spēlējam paI slēpes, kad mums vajadzētu par visu sirsnīgi un atklāti parunāt kā agrāk. Varbūt tu to nesajūti, bet man tas ir ļoti nepatīkami, Hanna!

Sie vienkāršie vārdi panāca tikai to, ka mēs abi pavisam apjukām. Tas tiesa, Hanna izstiepa man pretī abas rokas, un varbūt es šīs rokas pārāk stipri spieda, un — ak, briesmas! — ātri noliecies, es tās noskūpstīju tā, kā tas aizbildnim varbūt nemaz nepiestāvēja. Bet pēc tam mēs apjukām vēl vairāk: Hanna nosarka līdz pašam kaklam, cs tāpat, un beidzot mēs apklusām pavisam, nezinadami, kā iesākt sarunu, kurai vajadzēja būt vaļsirdīgai un uzticības pilnai.

Pēc tam viņa paskatijas uz mani, es uz viņu, un atkal mēs abi nosarkām līdz ausu galiem. Mēs sēdējām viens otram blakus kā divas lelles. Man likās, ka dzirdu pats savas sirds paātrinātos pukstienus.

Mūsu stāvoklis bija neizturams. Brīžiem man likās, ka kaut kāda roka mani saņem aiz apkakles un grib mani nolikt pie Hannas kājām, bet otra mani tur aiz matiem un nelaiž.

Piepeši Hanna ātri uzlēca kājās un steidzīgi apjukušā balsī teica:

—  Man jāiet. Man ir stunda pie d'Ifas kundzes, pulkstenis drīz jau būs vienpadsmit.

Mēs gājām uz māju pa to pašu ceļu un tāpat kā agrāk — klusēdami. IJn cs tāpat ar

jājampātagu kapāju puķu galvas, bet tagad Hanna tās vairs nežēloja.

Neko teikt, tiešām atgriezušās mūsu agrā kās attiecības!

«Mans Dievs! Kas ar mani notiek?» es domāju, kad Manna mani bija atstājusi vienu. Es biju tā samīlējies, ka mati uz galvas cēlās stāvus.

Pa to laiku bija atnācis ksendzs Ludviks un sāka man izrādīt saimniecību. Ceļā viņš man visu laiku stāstīja par mūsu muižu. Tas mani nepavisam neinteresēja, kaut gan izlikos, ka klausos viņā.

Mans brālis Kazimirs, izmantodams brīvdienas, dzīvoja caurām dienām ārpus mājas — zirgu staļļos, mežā, izjāja vai arī, paņēmis līdzi bisi, brauca ar laivu. Patlaban viņš bija nodarbināts ar mūsu jauno zirgu iejāšanu.

Ieraudzījis mani un ksendzu, viņš pieauļoja pie mums uz kada rūsgana kumeļa.

Kasjam ļoti gribējās, lai mēs apbrīnotu kumeļa stāvu, viņa straujumu un gaitu. Pēc tam viņš nokāpa un gaja mums blakus.

Mēs apstaigājām zirgu staļļus, laidarus, klētis un pašlaik gatavojāmies iet uz druvām, kad mums paziņoja, ka atbraucis tēvs. Vajadzēja atgriezties mājās.

Tēvs mani uzņēma tik silti kā vēl nekad. Uzzinājis par manām sekmēm eksāmenos, viņš apkampa mani un teica, ka no šī brīža viņš mani uzskatīšot par pieaugušu.

8t

Un tiešām mūsu attiecībās notika ievērojamas pārmaiņas. Viņš kļuva sirsnīgāks un atklātāks pret mani. Tūlīt viņš sāka man

6—23

stāstīt par mūsu saimniecības lietām, pastāstīja, ka gribot pirkt kādu kaimiņu muižu, un jautāja man, ko cs par to domājot.

Nopratu, ka viņš par visu to runā ar nolūku, lai rādītu man, ka viņš uz mani skatās kā uz ģimenes vecāko dēlu. Turklāt cs redzēju, ka viņš tiešām ir apmierināts ar mani un manām sekmēm mācībās. Viņa tēva lepnumam glaimoja skolotāju atsauksmes, kādas cs biju saņēmis.

Bez tam vēl es nomanīju, ka viņš pūlas izzināt manu raksturu, domu gājienu un goda izjūtu, jo viņš ar nolūku uzdeva man tādus jautājumus, pēc kuriem viņš par to varētu izdarīt savus slēdzienus.

Likās, šis tēvišķīgais eksāmens nebija beidzies man par kaunu. Kaut arī mani filozofiskie un sociālie uzskati stipri atšķīrās no tēva uzskatiem, es to tomēr neuzsvēru, un citos jautājumos mums lielāku domstarpību nevarēja būt.

Mana tēva citkārt tik stingrā seja priekā laistījās kā vēl nekad.

Tajā pašā dienā viņš mani apbēra ar dāvanām — uzdāvināja pistoļu pāri, ar kurām viņš vēl nesen bija šāvies ar Zollu un kuras atcerējās arī citas mana tēva jaunības laiku divkaujas, kad viņš vēl kalpoja armijā. Vēl es saņēmu brīnišķīgu arābu asiņu zirgu un senu tēvutēvu zobenu, kura rokturis bija izrotāts dārgakmeņiem un kura platajā Damaskas tērauda asmenī bija iegravēts dievmātes tēls un uzraksts «Jēzus Mati ja». Sis zobens bija viena no mūsu ģimenes senākajām relikvijām un mans un Kazimira iekāro

šanas objekts jau no pašas bērnības, jo tā asmens grieza dzelzi kā sviestu.

Pasniegdams to man, tēvs izņēma zobenu no maksts un dažas reizes vicināja gaisā ar tādu spēku, ka tērauds iesvilpās un istabā pazibēja dzirksteles. Pēc tam viņš ar zobenu pārmeta pār manu galvu krustu, noskūpstīja dievmātes tēlu un, pasniegdams man ieroci, teica:

—   Lai rokas būtu zobena cienīgas! Es to neesmu apkaunojis, neapkauno arī tu!

Mēs metamies viens otra apkampienos, un pa šo laiku zobens bija nonācis Kazimira rokās.

Kaut gan zēnam bija tikai piecpadsmit gadu, viņš bija ārkārtīgi spēcīgs un rīkojās ar zobenu tik veikli un ātri, ka viņu būtu varējis apskaust kurš katrs paukošanas skolotājs.

Tēvs ar labpatiku noraudzījās viņā un teica:

—   Būs veikls zēns! Bet tu taču arī proti paukoties, vai ne?

—   Pratīšu arī es, tēv. Ar Kasju es vēl tikšu galā … No visiem maniem biedriem, ar kuriem kopā es mācījos paukot, tikai viens bija pārāks par mani.

—   Un kas tas bija?

—   Selims Mirza.

Tēvs sarauca pieri.

—   Ak Mirza! Bet tu taču esi stiprāks par viņu!

6»

83;

—  Tikai tāpēc jau es arī varēju turēties pret viņu. Bet ar Mirzu jau man nekad neiznāks cīnīties.

Nu, pasaulē visādi gadās, — tēvs atteica.

Tajā pašā pēcpusdienā mēs visi ierīkojāmies uz lielas, efejām apaugušas terases, no kuras varēja pārredzēt plašo pagalmu un ēnaino, liepām apstādīto cc]u.

D'lfas kundze adīja altāra segu, tēvs un ksendzs Ludviks dzēra melnu kafiju un smēķēja pīpi, Kasja grozījās ap terasi un vēroja bezdelīgu ātro lidojumu — viņam ļoti gribējās šaut uz tām, bet tēvs viņam to aizliedza. Mēs ar Hannu skatījāmies manis atvestās bildes un domājām par visu citu, tikai ne par šīm bildēm; vismaz es tās izmantoju tikai tādēļ, lai slēptu aiz tām skatienus, kurus raidīju uz Hannu.

—   Nu, kā tev patīk Hanna? Vai viņa nav kļuvusi nejaukāka, aizbildņa kungs? —tēvs, skatīdamies uz meiteni, jokodamies jautāja.

Es cītīgi sāku aplūkot kādu zīmējumu un, aiz tā paslēpies, atbildēju:

—   Es neteikšu, tēv, ka viņa būtu kļuvusi neglītāka, bet viņa ir izaugusi un pārvērtusies.

—   Henrika kungs jau mani izrāja par šo pārvēršanos! — pavisam brīvi piebilda Hanna.

Viņas drosme un pašsavaldīšanās mani pārsteidza; es nebūtu varējis tik mierīgi runāt par šiem pārmetumiem un rājieniem.

—   Vai tad nu tas nav vienalga, — sacīja ksendzs Ludviks, — vai viņa kļuvusi skaistāka vai neskaistaka, bet mācīties gan viņa mācās ātri un labi. Lai d'lfas kundze pastāsta, cik ātri viņa iemācījās runāt franciski.

Šeit jāpiebilst, ka ksendzs Ludviks, kaut gan bija ļoti izglītots cilvēks, franču valodu tomēr neprata un nevarēja to iemācīties, lai. arī bija kopā ar d'Ifas kundzi nodzīvojis mūsu mājās daudzus gadus. Turklāt vēl nabaga vīram bija liela vājība uz franču valodu, un tās prašanu viņš uzskatīja par nepieciešamu augstākajai izglītībai.

—   Es nevaru noliegt, ka Hanna mācās viegli un ar patiku, — atbildēja d'Ifas kundze, — bet man tomēr par viņu jums jāžēlojas,— viņa piebilda, griezdamās pie manis.

—   Bet, kundze! Ko tad nu atkal es esmu nogrēkojusies? — iesaucās Hanna, salikdama rokas.

—   Ko nogrēkojusi? To tu tūlīt pati mums paskaidrosi! — sacīja d'Ifas kundze. — Iedomājieties, tikko viņai ir kāda brīva minūte, viņa tūlīt ķeras pie romāna, un man ir zināms pamats domāt, ka, liekoties gultā, viņa neizdzēš vis tūlīt sveci, bet stundām lasa.

—   Tas nav labi darīts, bet, starp citu, es zinu no citiem avotiem, ka viņa seko savai audzinātājai, — sacīja tēvs, kurš vienmēr, kad bija labā garastāvoklī, mīlēja ar francūzieti paķircināties.

—   Bet atvainojiet, lūdzu! Man jau ir četrdesmit pieci gadi! — atbildēja francūziete.

—   Ko jūs sakāt? To es nekad nebūtu domājis, — tēvs piebilda.

—   Jūs esat ļauns cilvēks!

—  To es nezinu, bet to nu gan zinu, ka Hanna ņem grāmatas kaut kur citur, ne no bibliotēkas, jo atslēgas glabājas pie ksendza Ludvika. Tādējādi visa atbildība krīt uz audzinātāju.

Un tiešām, d'Ifas kundze visu savu mūžu bija bijusi kaislīga romānu lasītāja. Un, tā kā viņai patika atstāstīt to saturu, tad droši vien arī Hannai viņa tos bija atstāstījusi. Tādā kārtā tēva jokos bija da|a patiesības,, un to viņš arī bija gribējis pateikt.

—   Skatieties, kungi, kāds brauc! — piepeši iesaucās Kasja.

Mēs visi paskatījāmies uz tumšo liepas alejas pusi, un tiešam — tās otrā galā kādu versti no mums ieraudzījām putekļu mākoni, kas tuvojās mums neparastā ātrumā.

—   Kas tas varētu būt? Kas par ātrumu! — teica tēvs, pieceldamies kājās. — Tādi putekļi, ka neko nevar ieraudzīt.

Tiešām, viss bija ārkārtīgi izkaitis; lietus nebija lijis jau vairāk nekā divas nedēļas, tāpfc pie katras mazākās kustības uz ceļa putekļi cēlās veseliem mākoņiem. Mēs vēl kādu minūti velti noraudzījāmies mākonī, kas tagad jau atradās tikai dažu soļu attālumā no pagalma, kad piepeši parādījās zirga galva ar sarkanām, ieplestām nāsīm, mirdzošām acīm un plīvojošām krēpēm. Baltais zirgs joņoja pilnos auļos, viņa kājas tikko pieskārās zemei, bet uz viņa, pieliecies pa tatāru paražai pie paša kakla, sēdēja neviens cits kā mans draugs Selims.

—   Selims jāj, Selims! — iesaucās Kasja.

—   Ārprātīgais, ko viņš dara! Vārti ir aizvērti! — es, uzlēkdams kājās, kliedzu.

Atvērt vārtus jau bija par vēlu — neviens nepaspētu pat pieskriet pie tiem. Pa to laiku Selims au|oja kā ārprātīgs, un nebija gandrīz vairs nekādu šaubu, ka viņš ieskries divas aršīnas augstajā sētā.

—   Dievs kungs! Apžēlojies par viņu! — iesaucās ksendzs Ludviks.

—   Vārti! Sēlim! Vārti! — es kliedzu kā ārprātā un, vēdinādams ar kabatlakatiņu, skrēju pār pagalmu.

Piepeši Selims, atrazdamies tikai vairs kādus piecus soļus no vārtiem, saslējās seglos un novērtēja žoga augstumu. Pēc tam izdzirdu terasē sēdošo sieviešu kliedzienus un pakavu spēcīgu dunēšanu — zirgs saslējās gaisā un pilnos auļos pārlēca pār žogu.

Tikai pie pašas terases Selims to apturēja ar tādu spēku, ka priekškājas dziļi iegrima zemē, pēc tam viņš pacēla cepuri un, to vicinādams, sauca:

Pie šiem vārdierņ viņš nolēca no zirga un, nomezdams pavadu Franeka rokās, apkampa ksendzu, tēvu un noskūpstīja sievietēm rokas.

D'Ifas kundze un Ilanna vēl bija gluži bālas no bailēm un tāpēc apsveica Selimu kā no nāves izglābušos, bet ksendzs Ludviks teica:

—       Trakais, trakais! Kā tu mani pārbaidīji! Mēs domājām, ka ar tevi ir beigas!

—   Bet kādēļ?

—        Nu vārtu dēļ. Vai tad tā var skriet kā bez galvas!

—       Bez galvas? Es taču redzēju, ka vārti ir ciet. Oho! Man ir lieliskas tatāra acis!

—   Un tev nebija bail lēkt pāri?

Sclims saka smieties:

—        Nepavisam ne, ksendz Ludvik. Starp citu, tas ir mana zirga nopelns, ne mans!

Voilа un brave garзon." — sacīja d'Ifas kundze.

—       Ak jā! To katrs neuzdrošināsies darīt, — piebilda Hanna.

—       Tu gribēji teikt, — es viņai atbildēju, — ka ne katrs zirgs tā varētu pārlēkt, — jājēju būtu diezgan.

Ilanna ilgi uz mani noskatījās.

—   Es jums to neieteiktu mēģiņāt.

Pēc tam viņa paskatījās uz Sclimu, un viņas acīs bija redzama sajūsma. Un tiešām, nerunājot jau nemaz par šo tatāra pārdrošību, kas vienmēr tā patīk sievietēm, šajā brīdī bija vērts uz viņu paskatīties! Skaistie, melnie mati krita viņam uz pieres, vaigi no straujā jājiena bija piesarkuši, acīs mirdzēja prieks un līksme.

Kā viņš tagad stāvēja Mannai līdzās un ziņkāri raudzījās viņas acīs! Neviens gleznotājs nevarētu izdomāt otru skaistāku pāri.

Kas attiecas uz mani, tad Hannas vārdi mani bija arkārrtgi apvainojuši. Man likās, ka viņas vārdi: «To katrs neuzdrošinātos darīt!» — bija teikti tādā tonī, kurā bija jūtama maza ironija.

Es jautājoši palūkojos uz tēvu, kurš tikko bija apskatījis Selima zirgu. Es pazinu viņa tēva lepnumu, zināju, ka viņš ir greizsirdīgs uz katru, kurš kādā veidā izrādīja pārākumu pār mani, un šajā ziņa viņš jau sen klusībā dusmojās uz Selimu. Tāpēc es cerēju, ka viņš nepretosies, ja gribēšu pierādīt, ka neesmu sliktāks jātnieks par Selimu.

—   Sis zirgs tiešām ir varens lēcējs, — teicu.

—   Bet šis velnēns arī lieliski sēd seglos, — norūca tēvs. — Vai tu arī tā varētu?

—   Hanna par to šaubās, — es ne bez rūgtuma atbildēju. — Vai drīkstu pamēģināt?

Tēvs šaubījās. Viņš paskatījās uz sētu, uz zirgu, uz mani un teica:

—   Liecies mierā!

—   Nu, kā tad! — es dusmās iesaucos. — Labāk jau man palikt par sievišķi Selima priekšā!

—   Hcnrik! Ko tu runā! — iesaucās Selims, apķerdamies man ap kaklu.

—   Nu lec arī, dēls, lec! Bet parādi, ko vari! — noteica tēvs: bija aizskarts viņa lepnums.

—   Dod šurp zirgu! — uzsaucu Franekam, kurš pa pagalmu lēni vadāja nodzīto zirgu.

Piepeši Hanna strauji pielēca kājās.

—   Pan Henrik! — viņa iesaucās. — Tātad es esmu šī mēģinājuma cēlonis! Es negribu, es negribu! To jūs nedarīsiet… manis dēļ .. .

Un viņa paskatījās man acīs tā, it kā gribētu ar acīm pateikt visu to, ko nespēja pateikt vārdiem.

Ak! Par vienu šādu skatienu es būtu bijis gatavs atdot pēdējo asins lāsīti, bet es vairs nevarēju un negribēju atkāpties. Mana aizskarta patmīlība šaja brīdī bija stiprāka par visu pasaulē, tāpēc es savaldījos un sausi atbildēju:

— Tu maldies, Hanna, domādama, ka esi vainīga. Es lēkšu pats sava prieka dēļ.

To teicis, es, neklausoties uz visu citu, vienīgi tēva protestiem, uzlēcu zirgam mugurā un soļos jāju uz liepu alejas pusi.

Francks atvēra vārtus un tūlīt atkal aizvēra tos aiz manis. Manā sirdi bija liels rūgtums, un es būtu lēcis pār šo sētu arī tad, ja tā būtu bijusi divreiz tik augsta.

Nojājis apmēram trīssimt soļu, apgriezu zirgu un palaidu to rikšos, lai tūlīt pēc tam pārietu aulekšos.

Piepeši jutu, ka segli līgojas.

Bija noticis viens no diviem — vai nu seglu vēderjosta bija pārtrūkusi jau pie pirmā lēciena, vai arī Franeks to bija atlaidis, lai zirgs labāk varētu atpūsties, un bija aizmirsis mani par to laikus brīdināt.

Tagad jau bija par vēlu. Zirgs pilnos auļos devās pretī sētai, un es to vairs negribēju apstādināt.

«Ja nositīšos, nositīšos!» nodomāju. Mani bija pārņēmis kaut kāds izmisums. Es drudžaini ar ceļiem sažņaudzu zirga sānus. Ausīs man svilpoja vējš. Piepeši manu acu priekšā parādījās sēta, es pacēlu pātagu, jutu, ka paceļos gaisā, ausīs atskanēja kliedzieni no terases, acīs satumsa un . .. es pamodos no ģīboņa jau zālē.

Uzlēcu kājās.

—   Kas noticis? Vai es nokritu? Zaudēju samaņu? — es iesaucos. Man līdzās stāvēja tēvs, ksendzs Ludviks, Selirns, Kasja, d'Ifas kundze un Hanna, kura bija bāla kā nāve un kuras acis bija pilnas asaru.

—   Kas tev ir? Kas tev ir? — atskanēja saucieni no visām pusēm.

—   It nekas. Es nokritu, bet tā nav mana vaina. Vēderjosta pārtrūka.

Un tiešām, pēc neilga ģīboņa atkal jutos pilnīgi vesels, tikai man bija grūti elpot. Tēvs sāka aptaustīt manas rokas, kājas un muguru.

—   Vai nesāp? — viņš jautāja.

—   Nē, esmu pilnīgi vesels.

Drīz arī elpošana k|uva vieglāka. Es tikai biju noskaities, jo man likās, ka izskatos smieklīgs. Un laikam gan mans izskats tiešām bija diezgan smieklīgs.

Krītot no zirga, biju pārlidojis pāri ceļam zālē. Mana gaišā uzvalka ceļi un elkoņi bija izrotāti zaļiem traipiem, viss uzvalks un mati bija vislielākajā nekārtībā. Tomēr šī nelaime atnesa man arī savu labumu.

Pirms tam mūsu sabiedrības uzmanības centrā bija Selims — kā viesis un jātnieks, tagad pirmajā vietā biju es — kaut arī man par to bija nācies samaksāt ar saviem elkoņiem un ceļiem. Hanna, kas uzskatīja, un, atklāti sakot, ar pilnām tiesībām, ka ir par cēloni manam riskantajam mēģinājumam.

kurš varēja beigties man pavisam slikti, pūlējās labot savu neuzmanību un bija pret mani loti mīļa un laipna.

Tādējādi es drīz vien atguvu savu jautrību, kas pargāja arī uz visu vēl nesen tik izbaidīto sabiedrību. Mēs lieliski pavadījām laiku. Atnesa teju, Hanna saimniekoja, un pēc tam mēs izgājām dārzā.

Dārzā Selirns kļuva tik draiskulīgs ka mazs bērns — smējās, jokojās, un Hanna viņam šajā ziņā palīdzēja, cik spēja.

Beidzot Selirns teica:

Ak, cik mums tagad trijatā būs jautri!

—   Interesanti, — Hanna sacīja, — kurš no mums ir visjautrākais?

—   Droši vien es, — Selirns atbildēja.

—   Bet varbūt es! Pēc dabas es esmu ļoti jautra! — Hanna smējās.

—   Visdrūmākais ir Henriks, — Selirns piebilda. — Viņš pēc dabas ir nopietns un mazliet melanholisks. Ja viņš būtu dzīvojis viduslaikos, viņš būtu kļuvis par ceļojošu bruņinieku un trubadūru. Jā, bet viņš jau neprot dziedāt. Toties mēs abi, — viņš, pagriezies pret Hannu, turpināja, — lieliski saderam kopā.

—   Es tam nepiekrītu, — atbildēju. — Saderas tikai tādi ļaudis, kam ir pretēji raksturi, — vienam ir tās īpašības, kuru trūkst otram.

—   Padevīgi pateicos, — sacīja Selims. — Pieņemsim, ka tu pēc dabas mīli raudāt, bet pane Hanna — smieties. Un pieņemsim, ka jūs esat apprecējušies …

—   Sēlim!

Viņš paskatījās uz mani un sāka smieties.

—   Ko tad tas nozīmē, panič? Ha, ha! Vai tu atceries Cicerona runu: «Pro Archia: Cotnno veri videtur juvenis,» — tas nozīmē: jauneklis liekas apjucis! Bet tas jau neko nenozīmē, tu jau esi paradis sarkt bez jebkādā iemesla. Hanna, Hanna! Viņš ir meistars uz sarkšanu, un šoreiz viņš nosarcis gan pats sevis, gan jūsu priekšā.

—   Sēlim!

—   Nekas, nekas! Es atgriežos pie lietas! Tātad tu, raudātāja kungs, un jūs, smieklu jaunkundze, esat apprecējušies. Un luk, kas nu tagad notiek, — viņš sāk gaudot, jūs smieties, nekad jūs nevarat viens otru saprast; jums nekad nesakrīt, bet vienmēr domas dalās, un to lai sauc par raksturu papildināšanu! Es un jūs — tā pavisam cita lieta. Mēs vienkārši smietos visu mūžu, un ar to pietiek!

—   Ak, ko jūs runājat! — sacīja Hanna.

Bet viņi smējās no sirds.

Man turpretim nepavisam negribējās smieties. Sclims pat nenojauta, ka viņš mani sarūgtina, cenzdamies Hannu pārliecināt par mūsu pretējiem raksturiem. Es ārkārtīgi noskaitos, un tāpēc, griezdamies pie Selima, kodīgi teicu:

—   Tev ir savādi uzskati, un tie mani jo sevišķi pārsteidz tāpēc, ka esmu tevī nomanījis vājību pret melanholiskiem radījumiem.

—   Manī? — Selims, patiesi pārsteigts, brīnījās.

—   Jā gan. Es tikai gribu tev atgādināt kādu lodziņu, uz kura stāv fuksijas, un sejiņu šo fuksiju vidū. Dodu savu godavārdu, ka melanholiskāku seju neesmu redzējis.

Hanna plaukšķināja rokas.

—        Oho! Tas ir kas jauns! — viņa smiedamās iesaucās. — Lieliski, pan Sēlim, lieliski!

Es cerēju, ka Selims apjuks un zaudēs līdzsvaru, bet viņš tikai teica:

—   Henrik!

—   Nu?

—       Vai tu arī zini, ko ar tādiem, kam pārāk gara mēle, dara?

Un viņš sāka smieties.

Bet Hanna uzstāja, lai viņš vismaz pasakot savas izredzētās vārdu.

Un viņš, ne mirkli nevilcinādamies, atbildēja:

—   Dusja!

Bet, ja viņš šim atgadījumam būtu pievērsis kaut mazliet vairāk uzmanību, viņam būtu bijis bargi jāsamaksā par savu vaļsirdību, jo Hanna viņam nelika mieru visu vakaru.

—   Vai viņa ir skaista? — viņa jautāja.

—   Tā nekas.

—   Kādi viņai ir mati, acis?

—        Skaistas, bet ne tādas, kādas man patīk par visām visvairāk.

—   Un kādas jums patīk?

—        Skaisti mati un acis, ar atjauju, zilas, gluži tādas, kādās es nupat noraugos.

—   Ak, pan Sēlim!

Hannas sejai pārslīdēja nepatika, bet Selims salika rokas kā lūgšanā un, skatīdamies uz viņu ar savu neaprakstāmo maigumu, teica:

—   Pane Manna! Nedusmojieties! Ko gan jūsu priekšā noziedzies nabaga tatāriņš? Nedusmojieties! Nu pasmaidiet!

Hanna noraudzījās uz viņu, un pamazām viņas seja noskaidrojās. Selims viņu vienkārši apbūra. Viņas mutes kaktiņos pazibēja smaids, acis kļuva gaišas, sejiņa sāka laistīties, un beidzot viņa maigā, mīļā balsī teica:

—   Labi, es nedusmojos, bet tikai esiet prātīgs!

—   Būšu, es zvēru pie mīlestības uz Muhamedu, būšu!

—   Vai jūs ļoti mīlat savu Muhamedu?

—   Kā suns ubagu!

Un viņi atkal sāka nevaldāmi smieties.

—   Tā, bet tagad pastāstiet man, ko mīl pans Henriks? — Hanna uzsāka atkal. — Es viņam to jautāju, bet viņš man negribēja stāstīt.

—   Henriks? . . . Vai zināt (un Selims iesāņus uz mani paskatījās), man liekas, ka pagaidām viņš vēl nemīl nevienu, bet drīz vien iemīlēsies. Oho! Es ļoti labi zinu, kurā! Un kas attiecas uz mani…

—   Uz jums? … — jautāja Hanna, pūlēdamās apslēpt apjukumu.

—   Es darītu to pašu. Bet, starp citu… lai kungi uzgaida — varbūt viņš jau ir samīlējies.

—   Es tevi lūdzu, Sēlim, liecies mierā!

—   Ak tu, manu mīļo zēn! — iesaucās Selims un apķērās man ap kaklu. — Ak, ja pane zinātu, cik viņš ir mīļš!

—   Nu, to es zinu, — atbildēja Hanna.

—   Es atceros, kāds viņš bija pret mani pēc vectēva nāves.

Uz bridi starp mums nolaidās skumju mākonis.

—       Es jums pastastīšu, — Selims, gribēdams novirzīt sarunu uz citu pusi, teica,

—  es jums pastāstīšu, kā mēs pēc augstskolas iestāšanās eksāmena kopā ar mūsu skolotāju piedzēramies …

—   Piedzērātics? …

—       Jā. Ta ir tāda paraža, no kuras nevar izvairīties. Un tad, kad bijām piedzērušies, es savā vieglprātībā uzaicināju iedzert uz jūsu veselību. Gudri jau tas nebija, bet kā tad Ilenriks uzlēca. «Kā tu drīksti izrunāt Hannas vārdu tādā vietā?» viņš man uzkliedza. Jo tas bija pagraba krodziņš. Tikko nesākām kauties. Viņš nekad nejautu jūs apvainot, nekad ne.

Hanna sniedza man savu roku.

—   Pan Henrik! Cik jūs esat labs!

—       Nu labi, — es, Selima vārdu aizkustināts, teicu, — bet saki, Hanna, vai Selims nav tikpat mīļš, ja viņš par tādām lietām stāsta?

—       Ak, tā nu gan ir liela laipnība! — Selims smiedamies atteica.

—   Bet tā tas tiešām ir! — sacīja Hanna.

—   Jūs abi esat viens otra vērti, un mums visiem kopā būs ļoti labi.

—        Jūs būsiet mūsu karaliene! — Selims sajūsmināts iesaucās.

—       Kungi! Hanna! Lūdzu uz tēju! — no dārza terases atskanēja d'Ifas kundzes balss.

Vislabākajā garastāvoklī mēs visi trīs griezāmies atpakaļ un gājām dzert tēju.

Galds bija klāts terasē; sveces zem stikla aizsargiem trīcēdamas plīvoja, bet naktstauriņi bariem lidoja ap gaismu un sitās pie stikliem. Mežvīnu lapas lēnā vakara vējā čaukstēja, bet aiz sudraba apsēm parādījās dzeltens mēness.

Pēdējā saruna starp mani, Hannu un Selimu bija mūs visus noskaņojusi jauki un draudzīgi.

Klusais un mierīgais vakars atstāja iespaidu arī uz vecās paaudzes garastāvokli. Tēva un ksendza Ludvika sejas bija skaidras kā debess.

Pēc tējas d'Ifas kundze sāka likt pasjansu, bet tēvam bija lielisks garastāvoklis, jo viņš sāka stāstīt par seniem laikiem, kas vienmēr liecināja par viņa labo noskaņojumu.

— Es atceros, — viņš sāka stāstīt, — ka reiz mēs bijām apmetušies kādā sādžā Krasnostavkas apriņķī. — Nakts, atceros, bija tik tumša, dur vai pirkstu acī (šeit viņš no pīpes ievilka dūmus un laida pār sveci), bijām noguruši kā ormaņu kleperi un stāvējām pavisam klusi, kad piepeši…

Un tad sākās stāsts par brīnišķīgiem piedzīvojumiem un pārdzīvojumiem.

97

Ksendzs Ludviks, kurš gan par tiem jau vairākas reizes bija dzirdējis, tomēr pamazam aizmirsa savu pīpi, saka klausīties arvien uzmanīgāk, uzbīdīja brilles uz pieres un, piekrītoši šūpodams galvu, atkārtoja:

7-23

«Hm, hrn!» — vai arī iesaucās: «Jēzus Marija! Un tad?»

Mēs ar Selimu, atspiedušies ar pleciem viens pret otru, nenolaidam no tēva acis un kāri uztvērām katru viņa vārdu; bet neviena sejā tā neatspoguļojās tēva stāstījums kā Selima sejā. Viņa acis spīdēja kā ogles, vaigi piesarka, viņa karstā austrumnieka daba lauzās ārā kā eļļa virs ūdens. Viņam bija grūti nosēdēt uz vietas.

D'ifas kundze paskatījās uz viņu, pasmaidīja un ar acīm norādīja Hannai uz viņu, pēc tam viņas abas sāka jaunekli novērot, jo viņas aizrāva šī seja, kurā kā spoguli vai mierīga ūdens līmenī atspoguļojās viss, kas tai tuvojās.

Tagad, atcerēdamies līdzīgus vakarus, nevaru pārvarēt savu aizgrābtību. Daudz viļņu aizviļņojuši jūrā kopš tā laika, mākoņi aizlidojuši debesīs, tomēr atmiņa vēl arvien atnes manu acu priekšā līdzīgas lauku dzīves, klusu vasaras nakšu un saticīgas, mīlošas, laimīgas ģimenes ainas. Vecs, nosirmojis veterāns stāsta par senās dzīves ce|iem; jaunajiem staro acis, turpat redzama kāda ziedošai puķei līdzīga sejiņa… Ek! Daudz viļņu aizviļņojis jurā kopš tā laika, daudz mākoņu aizlidojuši debesīs…

Pa to laiku pulkstenis nosita desmit.

Sclims pietrūkās, jo viņam bija pieteikts būt vakarā mājās.

Nolēmām visi pavadīt viņu līdz liepu alejas galā stāvošajam krustam, bet es gribēju viņu jāšus pavadīt vēl tālāk — aiz pļavām.

Devāmies visi ceļā, izņemot Kasju, kurš bija jau paspējis aizmigt.

Es, Ilarina un Selims gājām pa priekšu — mēs abi vedām pie pavadas savus zirgus, Hanna gāja starp mums. Vecie trijatā, mums sekoja. Alejā bija tumšs; mēness, lauzdamies cauri biezajai lapotnei, izraibināja tumšo ceļu sidrabainiem plankumiem.

—        Uzdziedāsim kaut ko, — Selims sacīja. — Kādu vecu, bet skaistu dziesmu, piemēram, par Filonu.

—       To jau nekur vairs nedzied, — Hanna atbildēja, — es zinu kādu citu — «Ai, rudenī, rudenī, kad koku lapas vīst!».

Beidzot viņi vienojās, ka vispirms nodziedās par Filonu — šo dziesmu ļoti mīlēja ksendzs un tēvs, jo tā viņiem atgādināja pagājušos laikus, un pēc tam — «Ai, rudenī, rudenī!».

Hanna uzlika savu balto roku uz Selima zirga krēpēm, un viņi abi sāka dziedāt:

—  Jau mēness nozudis, suņi sen klus,

Aiz sila kāds tomēr vēl sēro.

Tas Filons, mans dārgais, droši vien būs,

Zem kļavas tas gaida un vēro.

Kad viņi bija beiguši, tumsā aiz mūsu mugurām atskanēja veco balsis:

—   Bravo! Bravo! Uzdziediet vēl kaut ko!

Es piebalsoju kā varēdams, bet nepratu

7*

99

labi dziedāt, Hannai un Selimam bija jaukas balsis, īpaši Selimam. Brīžiem, kad iedziedājos pārak nepareizi, viņi abi sāka par mani smieties.

Pēc tam viņi vēl nodziedāja vairākas dziesmas, kamēr es pa to laiku domāju: kāpēc Hanna tur savu roku uz Selima, nevis uz mana zirga kakla? Tātad Selima zirgs viņai patīk h-bāk. Brīžiem viņa pieglaudās pie viņa kakla vai glāstīja to ar roku, atkārtodama: «Manu zirdziņ!» — bet skaistais lopiņš sprauslāja un stiepa savas izplestās, šņācošās nāsis pēc viņas rokas, it kā meklēdams cukuru. Tas viss atstāja uz mani tādu iespaidu, ka kļuvu atkal skumjš un nevarēju skatīties ne uz ko citu kā tikai uz šo roku, kas visu laiku gulēja uz Selima zirga kakla.

Bijām nonākuši līdz krustam, kur beidzās liepu aleja. Sclims novēlēja visiem labu nakti, noskūpstīja roku d'Ifas kundzei, gribēja noskūpstīt Hannai, bet viņa to neatļāva, turklāt viņa, it kā baidīdamās, paskatījās uz mani. Toties vēlāk, kad Selims jau sēdēja zirgā, viņa piegāja pie viņa un sāka sarunāties. Mēness gaismā, kuru šajā vietā vairs neaizēnoja liepas, redzēju uz Selimu paceltās Hannas acis un viņa sejas mīlīgo izteiksmi.

— Neaizmirstiet Henriku, — viņa teica. — Būsim vienmēr kopā un dziedāsim dziesmas. Bet tagad — ar labu nakti!

Tā runājot, viņa sniedza Selimam roku un atgriezās reizē ar pārējiem uz mājām, bet mēs ar Selimu devāmies tālāk uz pļavu pusi.

Kadu laiku klusēdami jājām pa klajo ceļu, jo koku šeit nebija. Visapkārt bija tik gaišs, ka varēja saskatīt zemo paegļu zaru adatas, kuri auga gar ceļmalu. Tikai reizēm bija sadzirdama zirgu sprauslāšana un kāpšļu atsišanās pie kāpšļa. Es paskatījos uz Selimu — viņš bija nogrimis domās un raudzījās nakts tumsā.

Mani pārņēma nepārvarama vēlēšanās runāt par Hannu — man vajadzēja kādam izstāstīt šīs dienas iespaidus, pārrunāt katru viņas izteikto vārdiņu, bet es nekādi nevarēju uzsākt šādu sarunu ar Selimu.

Selims pirmais to uzsāka. Viņš piepeši pilnīgi ne no šā, ne no tā noliecās pie manis un, apķēries man ap kaklu, noskūpstīja mani uz vaiga, un iesaucās:

—       Ak, mīļo Henrik! Cik daiļa un mīļa ir tava Hanna! Lai nelabais parauj visu Dusju!

Sis izsauciens mani sastindzināja kā negaidīta ziemeļu vēja pūstna. Es neatbildēju neko, tikai atbrīvoju savu kaklu no Selima rokām un, atbīdījis tās, klusēdams turpināju savu ceļu. Redzēju, ka arī viņš stipri apjuka un apklusa.

Bet brīdi vēlāk viņš pagriezās pret mani un jautāja:

—   Vai tu par kaut ko dusmojies uz mani?

—   Tu esi bērns.

—   Varbūt tu esi greizsirdīgs?

Es apturēju zirgu.

—   Ar labu nakti. Sēlim!

Varēja redzēt, ka viņam nemaz vēl negribējās šķirties, tomēr viņš mehāniski sniedza man atvadām roku. Pēc tam viņš, it kā gribēdams ko teikt, atvēra muti, bet es ātri apgriezu zirgu un rikšoju uz mājām.

—   Ar labu nakti! — iesaucās Selims.

Viņš vēl brīdi pastāvēja uz vietas, tad lēni

sāka jāt uz savu pusi.

Es pieturēju zirgu un jāju soļos. Nakts bija brīnišķīgi jauka, klusa un silta. Rasā mirdzošās pļavas izskatījās kā milzīgi ezeri. Pļavās atskanēja griezes griešana, niedrēs bija dzirdama ezergaiļa balss. Pacēlu acis uz zvaigžņotajām debesīm, man gribējās lūgt Dievu un raudāt.

Piepeši izdzirdu sev aiz muguras zirga pakavu troksni — tas bija Selirns. Viņš mani panāca, aizšķērsoja man ceļu un uztrauktā balsī teica:

— Henrik! Es atgriezos tāpēc, ka ar tevi nav kaut kas kārtībā. Sākumā es domāju — ja nu viņš reiz skaišas, lai skaišas! Bet pēc tam man kļuva tevis žēl. Es to nevarēju izturēt. Saki man — kas tev ir? Varbūt es pārāk daudz runāju ar Hannu? Varbūt tu viņu mīli? Ilenrik?

Asaras man aizžņaudza kaklu, un es tūlīt nevarēju atbildēt. Ak, ja toreiz būtu paklausījis pirmajai iedvesmai un meties pie šī augstsirdīgā zēna krūts, ja es būtu izraudājies un izstāstījis visu!

Ak! Es jau reiz teicu — cik reižu man dzīvē gadījies sastapties ar sirsnīgu atzīšanos, kad arī man pašam sirds vērusies vaļā, tikpat daudz reižu kāds nepārvarams, spītīgs lepnums, ko vajadzēja lauzt kā klinti, stindzināja manu sirdi un slēdza manas lūpas.

Cik daudz laimes man dzīvē atņēmis šis lepnums, cik reižu to vēlāk esmu rūgti nožēlojis! Tomēr pirmajā mirklī es nevarēju viņam pretoties.

Selitns bija teicis: «Man kļuva tevis žēl!»

Tātad viņš sajuta pret mani žēlumu; ar to pietika, lai manas lūpas aizslēgtos.

Tāpēc es klusēju, bet viņš noraudzījās manī ar savām eņģeļa acīm un ar lūgumu un nožēlu balsī teica:

—   Henrik, varbūt tu viņu mīli? Redzi, viņa man patika, bet tas arī ir viss. Ja vēlies, es ar viņu nerunāšu vairs ne vārda. Atbildi man — varbūt tu viņu mīli? Kas tev ir pret mani?

—   Neesmu iemīlējies, un man nekas nav pret tevi. Esmu tikai mazliet nevesels. Nokritu no zirga un sasitos. Es nemaz neesmu iemīlējies, bet tikai nokritu no zirga! Ar labu nakti!

—   Henrik! Henrik!

—   Saku tev vēlreiz, es nokritu no zirga.

Mēs atkal izšķīrāmies. Selims šķiroties

mani noskūpstīja un aizjaja, mazliet nomierinājies, jo bija jau tiešām diezgan ticami, ka kritiens atstājis uz mani tādu iespaidu. Es atkal paliku viens ar sāpēs sažņaugtu sirdi, ar dziļām skumjām, ar asarām, kas žņaudza man kaklu, — aizkustināts par Selima labsirdību, noskaities uz sevi, lādēdams sevi par to, ka biju viņu atstūmis. Palaidu zirgu aulekšos un pēc brīža biju mājās.

Viesistabas logi bija apgaismoti, no turienes plūda klavieru skaņas. Nodevu zirgu Franekam un iegāju istabā. Hanna spēlēja kādu man nepazīstamu dziesmiņu — viņa spēlēja pati sev, ar īstu diletanta pašpaļāvību, spēlēja turklāt nepareizi, jo tikai nesen bija sākusi mācīties mūziku, bet ar to arī pietika, lai aizkustinātu manu daudz vairāk samīlējušos, nekā samudžināto dvēseli.

Kad iegāju istabā, viņa, nepārtraukdama spēli, man uzsmaidīja, bet es iekritu krēslā un sāku raudzīties uz viņu.

Pār nošu pulti bija saskatāma viņas mierīgā, gaišā piere un pareizi veidotās uzacis. Plakstiņi bija nolaisti, jo viņa skatījās uz saviem pirkstiem.

Viņa vēl kādu laiciņu spēlēja, tad pārtrauca spēli un, paskatīdamās uz mani, maigā, sirsnīgā balsī teica:

—   Pan Henrik!

—   Kas ir, Hanna?

—        Es jums gribēju ko jautāt… Jā! Vai jūs ielūdzāt Selimu rītdien pie mums?

—        Nē. Tēvs vēlas, lai rīt mēs braucam uz Uztžicu, jo māte Uztžicka kundzei aizsūtījusi kādu paciņu.

Hanna apklusa un piesita dažus klusus akordus, bet darīja to, kā likās, gluži mehāniski, domādama pavisam ko citu, jo pēc brīža viņa atkal pacēla uz mani acis.

—   Pan Henrik!

—   Kas ir, Hanna?

—        Es jums gribēju ko jautāt… Jā! Vai tā Varšavas Dusja ir ļoti skaista?

A! Tas nu man bija par daudz! Dusmas un sāpes sažņaudza manu sirdi. Es ātri piegāju pie klavierēm, un manas lūpas drebēja, kad es atbildēju:

—       Viņa nav skaistāka par tevi. Vari būt mierīga. Vari droši izmēģināt pie Sclima sava skaistuma iespaidu.

Hanna piecēlās, viņas seja nosarka, dzirdot šo apvainojumu.

—   Pan Henrik, ko jūs runājat!

—   To, ko tu esi nodomājusi darīt.

To pateicis, es paķēru cepuri, paklanījos viņai un izgāju no istabas.

VII

Var viegli iedomāties, kā es pēc šīs dienas neveiksmēm pavadīju nakti. Nolicies gultā, vispirms pats sev jautāju — kas gan noticis un kāpēc es visu dienu biju rīkojis tādus skandālus?

Atbilde bija vienkārša — nebija noticis nekas, tas ir, es nevarēju ne Selimam, ne Haniiaī pārmest neko tādu, ko nevarētu izskaidrot vai nu ar visiem obligāto pieklājību, vai arī ar uzmanību, ar savstarpējām simpātijām. Selims patika Hannai, tāpat kā viņa viņam, tas bija vairāk nekā skaidrs; bet kādas gan man bija tiesības par to uztraukties un bojāt visiem garastāvokli?

Tātad vainīgi nebija viņi, bet tikai es — šai domai vajadzēja mani nomierināt, taču notika kaut kas gluži pretējs. Lai arī kā centos noskaidrot sev viņu attiecības, cik reižu atkārtoju sev, ka patiesībā nekas nav noticis, tā arī es pats sev neatzinos, ka nepelnīti esmu viņiem sagādājis nepatikšanas, tomēr sajutu kādus neskaidrus draudus savai nākotnei. Un tas, ka šie draudi bija neskaidri, ka tos nevarēja ietērpt pārmetumu formā

Mirzam vai Hannai, padarīja tos gluži nepanesamus.

Bez tam vēl mani mocīja kāda cita doma: a nu arī man nav tiesību viņiem ko pārmest, ad tomēr ir pietiekams iemesls uztraukties. Pie bija tikko jūtami sīkumi, kuros mans vientiesīgais prāts maldījās kā pa tumsu.

Jutos tik nomocīts un salauzts kā pēc gara :e|ojuma, turklāt man pa galvu jaucās vēl cāda rūgta un sāpīga doma, proti, es pats ar >avu greizsirdību, ar savu nejēdzīgo rīcību izenu tos vienu otra apkampienos.

Ak! Tik daudz saprašanas man tomēr bija iri jau toreiz, par spīti manam piedzīvojumu rūkumam. Tādas lietas nojauš.

Vēl vairāk — jutu, ka es turpināšu iet pa ;īm pašām nepareizajām un maldīgajām te;ām ne turp, kurp es gribu, bet gan virzienā, :urā mani pavirzīs dažreiz pavisam niecīgs itgadijums un jūtu uzplūds. Un tomēr tieši 10 šiem niekiem daudzreiz atkarīga cilvēka aime.

Kas attiecas uz mani, tad jutos bezgala lelaimīgs, un, ja arī kādam mani sarūgtināumi izliktos bērnišķīgi, tad uz to es gribētu eikt, ka bēdu lielums nav tiešā atkarībā no o būtības, bet gan no tā, kā cilvēks pats tās zjūt.

Un tomēr — nekas taču nebija noticis! «Iekas vēl nebija noticis! Gulēdams gulta, tkārtoju šos vārdus tik ilgi, kamēr domas lamazām sāka jukt, izklīst un pāriet mieainā nesakarībā. Tām sāka piejaukties dažādi lakus elementi. Tēva stāstu varoņi un noikumi jaucās kopā ar pašreizējo dzīves īstenību: ar Selitnu, ar Hannu, ar manu mīlestību.

Varbūt man bija arī neliels drudzis, tapec ka biju sadauzījies.

Izdegušās sveces deglis piepeši iekrita lukturī; kļuva tumšs, tad atkal uzliesmoja zilgana liesma, kas tapa arvien mazāka un mazāka, līdz, vēlreiz spoži uzliesmodama, nodzisa pavisam.

Bija jau gandrīz rīts; pagalmā jau dziedāja gaiļi. Iemigu smagā, neveselīgā miegā, no kura es tik drīz neatmodos.

No rīta izrādījās, ka esmu nogulējis brokastis un tātad arī iespējamību satikt vēl pirms pusdienām Hannu, jo līdz pulksten diviem viņai pie d'Ifas kundzes bija stundas. Toties biju labi izgulējies, ikļuvis možāks un neskatījos vairs tik drūmi uz pasauli.

Nolēmu būt pret Hannu labs un sirsnīgs, lai tādējādi izlabotu savu vakardienas neciešamo izturēšanos. Bet nebiju paredzējis kādu apstākli — Hannai mani pēdējie vārdi bijuši ne tikai nepatīkami, tie bija arī apvainojoši.

Kad Hanna un d'Ifas kundze nonāca lejā pusdienās, es strauji steidzos viņai pretī, bet piepeši mani aplēja kā ar aukstu ūdeni — es atkal ierāvos sevī ar visu savu sirsnīgumu, bet šoreiz ne tāpēc, ka pats to būtu gribējis, bet gan tāpēc, ka tiku atgrūsts.

Hanna man ļoti pieklājīgi pateica «labdien!», bet tas skanēja tik auksti, ka manī izzuda vēlēšanās sirsnīgi izrunāties. Pēc tam viņa nosēdās blakus d'Ifas kundzei un visu pusdienas laiku izturējās tā, it kā manis tur nemaz nebūtu.

Jāatzīstas, ka šajā brīdī man pašam arī mana esamība izlikās loti bēdīga un nožēlojama, un, ja kāds par to būtu devis trīs grašus, es teiktu, ka tas ir pārmaksāts.

Bet ko gan man vajadzēja darīt? Manī atkal pamodās spītības gars, un es nolēmu atmaksāt Hannai ar to pašu. Savāda izturēšanās pret būtni, ko tu mīli par visu vairāk pasaulē. Es tiešām būtu varējis teikt: «Mute tevi nievā, bet sirds asiņo!»

Pa visu pusdienas laiku mēs nepārmijām ne vārda un, ja runājām, tad tikai ar trešo personu starpniecību. Kad Hanna, piemēram, teica, ka uz vakara pusi būs lietus, tad viņa griezās pie d'Ifas kundzes, un es tāpat teicu d'Ifas kundzei, ka lietus nebūs. Sāda savstarpēja ķircināšana un kaitināšana sagādāja man pat savādu uztraucošu baudu.

«Esmu ziņkārīgs, jaunkundz, kā mēs viens ar otru sarunāsimies Uztžicā — jo mums taču šodien jābrauc uz Uztžicu,» domāju pie sevis. Uztžicā es ar nolūku citu klātbūtnē viņai kaut .ko jautāšu, viņa būs spiesta atbildēt, un tādējādi ledus būs salauzts! No brauciena uz Uztžicu es gaidīju ļoti daudz. Tiesa gan, arī d'Ifas kundze brauca līdzi, bet ko tas varēja traucēt?

Pagaidām mani visvairāk interesēja, lai pie galda sēdošie nenojauš mūsu naidu. «Ja kāds to ievēros,» es nodomāju, «tūlīt sāks iztaujāt — vai mēs esam sastrīdējušies, un tādā kārtā viss tiks atklāts!» Iedomājoties vien šādu varbūtību, es sāku sarkt, un sirds man bailēs sažņaudzās.

Bet brīnums! Es novēroju, ka Hanna par to uztraucas daudz mazāk nekā es; vēl vairāk — viņa manas bailes redz un klusībā par tām smejas.

Es jutos pazemots, bet acumirklī tur nekas nebija darāms. Mani gaidīja Uztžica, un tāpēc es šai domai pieķēros kā pie glābšanas riņķa.

Bet bija redzams, ka arī Hanna par Uztžicu bija domājusi, jo, kad viņa pēc pusdienām atnesa tēvam melnu kafiju, viņa tam noskūpstīja roku un teica:

—       Es lūdzu atļauju man palikt mājās un nebraukt uz Uztžicu.

«Ak, cik nekrietna! Cik nekrietna! Cik nekrietna ir šī mana mīļā Hanna,» es nodomāju.

Bet tēvs, kurš vāji dzirdēja, nebija uzreiz viņu sapratis; viņš noskūpstīja Hannu uz pieres un jautāja:

—   Ko tu vēlies, meitēn?

—   Man ir kāds lūgums.

—   Kāids?

—   Vai varu nebraukt uz Uztžicu?

—   Bet kādēļ? Vai esi slima?

«Ja viņa teiks, ka slima,» pie sevis nodomāju, «tad visam ir beigas, jo vairāk tāpēc, ka tēvs ir ļoti labā garastāvoklī.»

Bet Hanna nekad nemeloja, pat nevainīgi meli viņai bija sveši, un tāpēc viņa savu nevēlēšanos nelika vis uz galvassāpju rēķina, bet vaļsirdīgi teica:

—       Nē, es esmu vesela, bet man nav patikas braukt.

—     Nu tādā gadījumā tu brauksi uz Uztžiu,jo tev jābrauc.

Hanna palocījās un, ne vārda neteikusi, >agāja sānis. Kas attiecas uz mani, es prie:ājos no visas sirds un, ja tas būtu bijis espējams, būtu viņai parādījis garu degunu.

Brīdi vēlāk, kad palikām ar tēvu vienatnē, es viņam jautāju, kāpēc viņš lika Hannai braukt līdzi.

—   Es gribu, lai kaimiņi pierod redzēt viņā mūsu radinieci. Braukdama līdzi uz Uztžicu, Hanna to dara it kā tavas mātes vārdā, vai saproti?

Es ne tikai sapratu, bet šajā brīdī būtu varējis noskūpstīt savu mīļo tēvu par šādu domu.

Mums vajadzēja izbraukt pulksten piecos. Hanna un d'Ifas kundze augšā jau ģērbās, es pa to laiku liku iejūgt vieglo, divvietīgo kabrioletu, jo pats biju nodomājis jāt. Līdz Uztžicai bija pusotras jūdzes, tātad, ņemot vērā jauko laiku, mums bija paredzams skaists izbraukums.

Kad Hanna nonāca lejā, tērpusies savā melnajā ģērbā, nevarēju no viņas novērst acis, jo, paklausot mana tēva gribai, viņas apģērbam vajadzēja būt labi šūtam. Viņa izskatījās tik daiļa, ka man uzreiz kļuva silti, un es jutu, kā izkūst visa mana spīts, kā kūst manas sirds mākslīgais ledus.

Bet mana karaliene aizgāja man garām tiešām karaliskā gaitā, pat nepaskatīdamās uz mani, kaut gan ari es biju uzcirties, kā jau nu es to pratu.

Taisnību sakot, viņa tiešām bija neapmierināta, jo viņai ļoti negribējās braukt; gan ne jau tādēļ, lai sagādātu man nepatikšanas, bet, kā es īpar to pārliecinājos vēlāk, pavisam citu, daudz svarīgāku iemeslu dēļ.

Tieši pulksten piecos es uzlēcu zirgā, manas dāmas iesēdās pajūgā, un reizē devāmies ceļā.

Ceļā visu laiku turējos Hannas pusē, dažādi pūlēdamies pievērst viņas uzmanību.

Reiz, kad mans zirgs saslējās stāvus, viņa uz mani paskatījās un nomēroja mani ar savām mierīgajām acīm no galvas līdz kājām.

Man pat likās, ka viņa būtu pasmaidījusi, kas mani pirmajā acumirkli ļoti iepriecināja, bet tūlīt viņa atkal pievērsās d'Ifas kundzei un uzsāka ar viņu tādu sarunu, ka es tur nekādi nevarēju piedalīties.

Beidzot mēs iebraucām Uztžicā, kur atradām jau priekšā Selimu.

Uztžieka kundzes nebija mājās, bija tikai pats Uztžickis un divas mājskolotājas, francūziete un vāciete, un divas jaunkundzes — vecākā Lola, vienos gados ar Hannu, daiļa un jau no dabas diezgan koķeta tumšmate, un jaunākā — Marina, vēl pilnīgs bērns.

Pēc sasveicināšanās dāmas tūlīt iegāja dārzā pie zemenēm, bet mani un Selimu paņēma sev līdzi Uztžieka kungs, lai parādītu mums savu jauno šauteni un suņus mežacuku medībām, kurus viņš par lielu naudu bija atvedis no pašas Vroclavas.

Es jau reiz minēju, ka Uztžickis bija kaislīgākais mednieks visā apkaimē, turklāt viņš bija ļoti cienīts, labsirdīgs un tikpat laipns, cik bagāts.

Viņam tikai bija viena vājība, kas viņu padarīja garlaicīgu — viņš pēc katriem pāris vārdiem smējās, sita sev pa vēderu un pastāvīgi atkārtoja: «Joki, mans kungs, kā lai to saka, vai ne?»

Sā iemesla dēļ arī viņu bija iesaukuši — «Kaimiņš — joks» vai ari «Kaimiņš — kā to lai saka».

Tātad «Kaimiņš — joks» aizveda mūs uz suņu mītni, nerēķinādamies ar to, ka mēs simtreiz labprātāk būtu sekojuši dāmām uz dārzu. Kādu laiku mēs pacietīgi klausījāmies viņa paskaidrojumos, tad piepeši atcerējos, ka man kaut kas jāpasaka d'Ifas kundzei, bet Selims pavisam vaļsirdīgi teica:

—   Tas viss ir ļoti jauki! Suņi ir lieliski, taču ko gan lai mēs darām, ja mums abiem vairāk patīk būt dāmu sabiedrībā?

Uztžickis uzsita sev pa vēderu.

—   Lūk, joki, mani kumgi, kā to lai saka, vai ne. Nu, ejiet, ejiet, es iešu jums līdzi!

Un gājām arī.

Drīz tomēr izrādījās, ka man nav bijis iemesla tik karsti to vēlēties. Hanna, kura turējās no savām draudzenēm sāņus, turpināja mani neievērot un varbūt ar nolūku noņēmās tikai ar Selimu. Man atkal iznāca pievērst uzmanību panei Lolai.

Kādas es ar Lolas jaunkundzi runāju vai nerunāju muļķības, ko es atbildēju uz viņas laipnajiem jautājumiem, to es nezinu, jo visu laiku novēroju Selimu un Hannu, cenzdamies sadzirdēt viņu sarunu, uztvert katru

skatienu un kustību. Selims to neievēroja, bet to bija pamanījusi Hanna, kura ar noIiik 11 sāka runāt klusāk un koķeti raudzījās savā draugā, kuru šī koķetērija pilnīgi savaldzināja.

«Nu pagaidi, Hanna,» es nodomāju, «tu kaitini mani, es darīšu to pašu ar tevi.» Ar tādu apņemšanos es sāku izrādīt uzmanību savai biedrenei. Aizmirsu vēl pateikt, ka Lolai bija vājība pret mani jau no agrākiem laikiem un ka viņa šo vājību pat pārāk atklāti izrādīja.

Tātad es sāku mīlināties ar viņu, jokoju un smējos, bet Lola, priekā starodama, noraudzījās uz mani ar savām valgajām, tumši zilajām acīm un kļuva pavisam romantiska.

Ak! Kaut viņa zinātu, kā es viņu šajā brīdī ienīdu! Bet es biju tā aizrāvies ar savu lomu, ka izdarīju pat zināmu nekrietnību. Kad sarunu laikā Lola izteica par Selimu un Hannu kādu kodīgu piezīmi, es gan dusmās nodrebēju, tomēr neatbildēju viņai kā uakas, tikai kaut kā mu|ķīgi pasmīnēju un aprobežojos ar klusuciešanu. Tā mēs bijām staigājuši kādu stundu, kad padeva launagu zem kupla kastaņkoka, kura zaru gali sniedzās līdz pat zemei, tā radīdami virs mūsu galvām kaut ko za|am kupolam līdzīgu.

Un tikai tagad es sapratu, ka Lola tā nerunāja manis dēļ vien, bet ka viņai bijuši arī citi, daudz svarīgāki iemesli.

113

Lieta bija pavisam vienkārša: d'Ifas kundze, cēlusies no senas muižnieku cilts un turklāt baudījusi daudz labāku izglītību par pārējām mājskolotājām, uzskatīja sevi salī-

8-23

dzinēj urnā ar Uztžicu francūzieti un īpaši vācieti par pārāku. Tas abas savukārt vērtēja sevi augstāk nekā Hannu, kuras vectēvs bijis kalps. Tikai labi audzinātā d'Ifas kundze nelika viņām to sajust, turpretī abas mājskolotājas jūtami un pat stipri nepieklājīgā veidā izrādīja Hannai savu nicināšanu.

Tā bija parastā sieviešu sīkumainība un lētā patmīlība, bet es nevarēju pieļaut, ka mana dārgā Hanna, kura, galu galā, bija simtreiz vairāk vērta nekā visa Uztžica, kļūst par viņu upuri.

So nicināšanu Manna pārcieta ar tādu taktu, kas tiešām darīja godu viņas raksturam, bet nepatīkami tas tomēr viņai bija. Kad pati Uztžicka kundze bija mājās, tad nekas tamlīdzīgs nevarēja notikt, bet tagad abas mājskolotājas gribēja izmantot gadījumu.

Tiklīdz Selims bija nosēdies Hannai blakus, tūlīt sākās čuksti un piezīmes, kurās mazu līdzdalību ņēma arī Lola, kas apskauda Hannas skaistumu. Vairākas reizes es uz šīm piezīmēm asi, varbūt pat pārāk asi atbildēju, bet drīz vien pavisam pret manu gribu manā vietā stājās Selims. Redzēju, ka viņa uzacis uz īsu brīdi savilkās dusmās, bet viņš tūlīt savaldījās un izsmejoši paskatījās uz mājskolotājām. Viņš bija apķērīgs, asprātīgs un daiļrunīgs kā reti kāds viņa gados, un tāpēc viņam nenācās grūti tā samulsināt viņas, ka viņas vēlāk nezināja vairs, kur dēties. Sajā ziņā viņam naca talkā arī d'Ifas kundze ar savu nopietnību un es, kaut gan es vislabāk būtu abas ārzemnieces piekāvis.

Negribēdama mani kaitināt, arī Lola pārgāja mūsu pusē un, kaut ari ne no sirds, bija pret Hannu daudz uzmanīgāka nekā parasti. I .i tad mūsu uzvara bija pilnīga, tikai, par dziļu nožēlošanu un man par lielu sarūgtinājumu, galvenais nopelns arī te bija Selimain. Hanna, kaut arī bija ļoti smalkjūtīga, tikai ar .pūlēm valdīja asaras un sāka skatīties uz Sclimu kā uz savu glābēju — ar pateicību un apbrīnu. Tāpēc arī, kad vēlāk piecēlāmies no galda un pa pāriem iegājām atkal dārzā, redzēju, ka Hanna noliecas pie Selima un klusā balsī viņam teica:

—   Pan Sēlim! Es jums esmu…

Bet tūdaļ arī aprāvās, jo baidījās apraudāties, pretēji pašas gribai, viņu pārņēma arvien lielāks uztraukums.

—   Pane Hanna! Nerunāsim vairs par to. Nepievērsiet tam tādu vērību un. .. neskumstiet.

—   Jūs jau pats redzat, cik grūti man par to runāt, bet es tikai gribēju jums izteikt savu pateicību.

—   Bet par ko tad? Hanna, Hanna! Par ko? Es nespēju redzēt asaras jūsu acīs. Jūsu dēļ es labprāt…

Tagad atkal viņš nepabeidza teikumu, jo nevarēja atrast piemērotu frāzi vai arī apķērās, ka pārāk aizrāvies ar savām jūtām. Tāpēc viņš tikai apjucis pagrieza galvu sānis un apklusa.

8*

115

Hanna uz viņu noraudzījās ar asarās mirdzošām acīm, bet es vairs sev nejautāju, kas noticis.

Es mīlēju Hannu ar visiem savas jaunās dvēseles spēkiem, es dievināju viņu. Es viņu mīlēju tā, kā var mīlēt tikai debesis, es mīlēju viņas stāvu, mīlēju viņas acis, katru viņas matiņu, balss skaņu, mīlēju katru viņas drēbju vīlīti, gaisu, ko viņa ieelpoja, un šī mīlestība mani pārņēma visu, tā bija ne tikai manā sirdi, bet visā manā būtnē: es dzīvoju tikai viņā un viņai, viņa manī pulsēja kā asinis, izstaroja no manis kā siltums.

Citiem cilvēkiem varbūt ir vēl kaut kas ārpus mīlestības, man visa pasaule bija ietverta tajā, ārpus tās nebija nekā. Pārējai pasaulei es biju akls un dumjš, jo manu prātu un jutekļus nodarbināja tikai šī vienīgā izjūta.

Jutu, ka sadegu līdzīgi lapai, ka šī liesma mani aprij un es eju bojā, mirstu. Un kas gan šī mīlestība bija? Lielais sauciens, lielais vienas dvēseles aicinājums otrai:

«Mana dievinātā, mana svētā, mana mīļā, uzklausi mani!»

Tāpēc es arī vairs nejautāju, kas noticis, jo sapratu, ka ne man, nemanam sirds aicinājumam Hanna neatsaucas. Vienaldzīgu ļaužu vidū mīlas izsalcis cilvēks staigā ka mežā. Viņš kliedz un sauc kā mežā, gaida, vai neatsauksies kāda mīļa balss, — un arī tādēļ es vairs tālāk nejautāju, kas noticis, ka cauri savai mīlai, cauri savam veltīgajam saucienam sajutu un sadzirdēju divas radnieciskas balsis: Selima un Hannas balsis! Viņi sasaucās ar savām sirds balsīm, uz manu nelaimi sauca viens otru, paši to nenojauzdami. Viņi bija viens otram kā meža

atbalss, un viņi sekoja viens otram, kā atbalss seko saucienam. Un ko gan es varēju darīt šīs neizbēgamības priekšā, kuru viņi varēja saukt par laimi, bet es — par nelaimi?

Kā es varēju cīnīties par šo dabas likumu, pret šo liktenīgo notikumu loģiku? Kā iekarot Hannas sirdi, ja kāds nepārvarams spēks to velk uz citu pusi?

Es atšķiros no pārējās sabiedrības un nosēdos uz kāda dārza soliņa, bet domas joņoja pa galvu kā iztraucēti putnu bari. Mani pārņēma sāpju un izmisuma ārprāts. Jutos bezgala vientuļš savu tuvinieku un tik daudz labu siržu vidū; visa pasaule man likās tukša un nabaga un debesis tik vienaldzīgas pret inan nodarīto netaisnību, ka negribot kāda cita doma sāka ņemt manī virsroku, sāka apsegt visas citas ar savu drūmo mieru. Un tās vārds bija — nāve. Jā gan, tā bija izeja no apburtā loka, visu ciešanu un skumjās komēdijas gals. Visu manas dvēseles moku atrisinājums un atpūta pēc ciešanām. Ak! Kā es ilgojos pēc šīs atpūtas, un kaut tā arī būtu atpūta tumsā, atpūta nebūtībā, bet mierīga, mūžīga!

Līdzinājos asaru, ciešanu un murgu nomocītam cilvēkam. «Aizmigt! Tikai aizmigt!» domāju. «Par katru cenu, kaut tas arī maksātu dzīvību.» Tad atkal no mūžīgiem, milzīgiem zilo debesu dziļumiem, kuros bija izgaisusi mana bērna ticība, nolaidās vēl kāda doma un kā putniņš uzsēdās man uz galvas.' Sī doma bija izsakāma pāris vārdos:

«Ja nu tomēr? …»

Tas bija kā jauns loks, kurā mani iedzina nepielūdzamais liktenis. Ak! Kā es cietu, bet no tuvējās alejas atskanēja jautra čalošana, aprauti vārdi, visapkārt smaržoja puķes, kokos čivināja putni, kuri jau sen sāka taisīties uz dusu. Virs manis skaidrā debess sārtojās vakara blāzmā: viss bija tik mierīgs, tik pilns laimes, un tikai es ar sāpēs sakostiem zobiem sēdēju vientuļš šajā dzīves ziedonī un kaislīgi vēlējos nomirt.

Piepeši es nodrebēju: manā tuvumā iečaukstējās sieviešu drēbes.

Paskatījos uz augšu — tā bija Lola. Viņa izskatījās mierīga un skaista, noraudzījās uz mani ar līdzcietīgu un varbūt vēl vairāk nekā līdzcietīgu skatienu. Vakara blāzmā kuplās matu pīnes krita viņai pār pleciem.

Sajā brīdī sajutu pret viņu nelabu naidu.

«Vienīgā līdzjūtīgā dvēsele!» es nodomāju. «Vai tu esi nākusi mani mierināt?»

—   Pan Henrik! Jūs esat tik noskumis, vai jums ir kādas ciešanas?

—   Jā gan! Es ciešu! — es strauji iesaucos, un, sekodams pirmajam iespaidam, satvēru viņas roku, uzliku to uz savas karstās pieres, pēc tam noskūpstīju viņu un aizskrēju.

—   Pan Henrik! — viņa klusi sauca.

Tajā pašā brīdī alejas pagriezienā parādījās Selirns un Hanna. Viņi bija redzējuši manu aizraušanos: redzēja, ka es skūpstīju un spiedu pie pieres Lolas roku. Viņi abi to redzēja un tādēļ zīmīgi viens otram uzsmaidīja, it kā gribēdami teikt:

«Mēs saprotam, ko tas nozīmē.»

Beidzot pienāca laiks braukt uz mājām. Selima ceļš tūlīt aiz pirmā pagrieziena veda uz citu pusi, bet es baidījos, ka tikai viņš neiedomājas mūs pavadīt. Steidzīgi sēdos zirgam mugurā un ska|ā balsī teicu, ka jau vēls, ka mums un Selimam laiks doties ce|ā. Atvadoties es no Lolas saņēmu zīmīgi spēcīgu rokas spiedienu, uz kuru neatbildēju, un mēs aizbraucām.

Selims jau pirmajā pagriezienā mūs atstāja un atvadīdamies pirmo .reizi noskūpstīja Hannas roku, un Hanna to viņam arī neliedza.

Viņa vairs neizvairījās arī no manis. Viņa bija pārāk labā garastāvoklī, lai atcerētos agrākās dusmas, bet es to iztulkoju sev, cik ļauni vien varēdams.

D'Ifas kundze aizmiga jau pēc dažām minūtēm un sāka klanīties uz visām pusēm.

Es paskatījos uz Hannu; viņa negulēja. Viņas acis bija plaši ieplestas un, kā man likās, staroja laimē.

Viņa nepārtrauca klusumu, jo bija redzami nodarbināta pati ar savām domām. Tikai māju tuvumā viņa paskatījās uz mani un, redzēdama, ka esmu iegrimis domās, jautāja:

— Par ko jūs domājat? Vai par Lolu?

Es neatbildēju ne vārda, tikai sakodu zobus un nodomāju:

«Moki, moki mani, ja tev tas sagādā prieku, bet no manis gan tu nedzirdēsi nevienu vaidu.»

Bet patiesībā Hannai ne prātā nebija nācis mani mocīt.

Viņa tikai uzdeva man jautājumu, jo viņai bija tiesības to darīt.

Pārsteigta par manu klusēšanu, viņa atkārtoja jautājumu. Es atkal neko neatbildēju. Tad viņa nodomāja, ka tas ir vēl rīta strīda turpinājums, un arī apklusa.

VIII

Dažas dienas vēlāk caur logu slēģos izgriezto sirdi ielauzās aukstās rīta blāzmas pirmie stari un uzmodināja mani. Brīdi vēlāk kāds pie slēģiem pieklauvēja, bet neparādījās vis Mickēviča Zosjas sejiņa, kura tādā veidā modināja Tadeušu, nedz arī mana Hanna. Tā bija mežsarga Vaha ūsainā seja. Turklāt rupja balss sauca:

—   Paničl

—   Kas tur ir?

—   Vilki Pohorovas biezokņos dzenā vilku māti. Mēs taču gribējām iet uz turieni…

—   Tūlīt.

Es apģērbos, paņemu šauteni, medību dunci un izgāju. Vahs, gluži izmircis rīta rasā, gaidīja mani, stāvēdams ar savu sarūsējušo vienstobreni plecos, ar kuru viņš tomēr nekad nenošāva garām.

Bija agrs rīts, saule vēl nebija uzlēkusi. Ari ļaudis vel nebija izgājuši pie darbiem un lopi nebija izdzīti ganos.

Debess sārtojās tikai austrumos, vakaros tā bija drūma un pelēka. Bet vecais bija ļoti nemierīgs un redzami steidzās.

—       Man ir līnijdroška un zirgs. Brauksim, — viņš teica.

Iesēdāmies droškā un devāmies ceļa. Tūlīt aiz šķūņiem izskrēja zaķis no auzām, parskrēja pār ce|u un nozuda pļavā, tikai tumša svītra sudrabotā zālē norādīja viņa pēdas.

Vecais norūca:

—   Zaķis pār ceju! Slikta zīme!

Un piebilda:

—   Jau vēls. Drīz virs zemes staigās ēnas.

Tas nozīmēja, ka drīzumā uzlēks saule,

jo rīta blāzmas laikā priekšmeti ēnu nemet.

—   Bet vai tad ēnas traucē? — es jautāju.

—       Ja tās lielas, tad tā lieta vēl iet, bet pie mazām — veltas pūles.

Mednieku valodā tas nozīmēja: jo vēlāk, jo sliktāk, jo visiem zināms, ka, jo tuvāk pusdiena, jo ēnas īsākas.

—   No kurienes mēs sāksim? — jautāju.

—        No lūžņām, bet tikai pašos Pohorovas biezokņos.

Pohorovas biezokņi bija stipri aizauguša meža daļa, kur atradās daudz lūžņu, tas ir, alas zem vecu, vētras izgāztu koku saknēm.

—        Un jūs domājat, Vali, ka izdosies pievilināt?

_— Sā'kšu gaudot kā vilku māte, varbūt kads atsauksies un iznāks.

—   Varbūt arī ne?

—   Eh! Gan iznāks.

Piebraukuši pie Vaha būdiņas, atstājām zirgu un drošku zēnam un paši gājām tālāk. Pec pusstundas gājiena, kad saule jau leca, nokļuvām lūžņās, kur arī apsēdāmies.

Mums apkārt bija necaurejams krūmu biezoknis; tikai retumis auga lielāki koki, bet ala zem saknēm bija tik dziļa, ka pazudām tajā.

—        Tagad muguru pret muguru! — norūca Vahs.

Mēs nosēdāmies muguru pret muguru tā, ka virs zemes bija saredzami tikai mūsu pakauši un šauteņu stobri.

—       Uzmanību! — teica Vahs. — Tūlīt sakšu!

Ielicis mutē divus pirkstus un modulēdams ar tiem gaudojošas skaņas, Vahs sāka gaudot tā, kā to dara vilku māte, aicinādama vilku.

—   Uzimanību!

Un viņš pielika galvu pie zemes.

Es nedzirdēju neko, bet Vahs, pacēlis savu vaigu no zemes, čukstēja:

—   Atsaucas, bet tālu. Pusjudze būs.

Viņš kādu ceturtdaļstundu gaidīja, tad

sāka atkal gaudot, ielicis pirkstus mutē.

Zēla, bet draudoša balss izlauzās cauri biezoknim, atbalsojās priedēs un aizlidoja talu, tālu pa mitro zemi.

—       Atsaucās! Nav tālāk kā verstis pusotras.

Arī es tagad sadzirdēju kaut ko līdzīgu gaudošanai, kura gan vēl bija neskaidra, bet kuru tomēr varēja atšķirt cauri lapu čabēšaņai.

—   No kuras puses iznāks? — es jautāju.

—   Uz paniču.

Vahs iegaudojās trešo reizi — tagad viņam atbildēja jau pavisam tuvu. Es satvēru savu šauteni ciešāk, nn mēs abi aizturējām elpu. Visapkārt valdīja dziļš klusums, tikai vējiņš purināja no kokiem rīta rasas pilienus, kas čabēdami caur lapām ritēja zemē. Tālumā, meža otrā pusē, bija dzirdama medņa rubināšana.

Piepeši kādu trīssimt soļu attālumā kaut kas biezoknī sakustējās, nolocījās paegļu krūmi un no to tumšajām adatām izlīda pelēka, trīsstūraina galva ar smailām ausīm un sarkanām acīm.

Saut es vēl nevarēju, jo viņš bija pārāk tālu, tāpēc es pacietīgi gaidīju, kaut gan sirds man krūtīs nevaldāmi dauzījās.

Droši vien no paegļu krūmiem jau bija izlīdis arī pats zvērs un, uzmanīgi ostīdams gaisu, tuvojās lūžņām. Apmēram pusotra simta soļu attālumā tas apstājās un saslēja ausis; likās, ka viņš nojautis ko aizdomīgu.

Redzēju, ka tuvāk viņš vairs nenāks, un nospiedu gaili.

Šāviena troksnis saplūda ar vilka sāpju pilno kaucienu. Es izlēcu no lūžņām. Vahs man sekoja, bet vilku mēs iepriekšeja vietā vairs neredzējām.

Vahs tomēr uzmanīgi apskatīja vietu, kur bija nomīdīta rasa, un teica:

—   Krāso!

Un tiešām, zālē bija redzamas asiņu pēdas.

—   Garām nav nošauts, kaut arī aizmucis! Garām nošauts nav; krāso — jāiet pa pēdām.

Un mēs sākām iet. Vietām redzējām nomīdītu zāli un lielākas asins pēdas. Bija skaidrs, ka ievainotais vilks brīžiem atpūties.

Tā mēs gājām pa biezokni vienu stundu, divas: saule jau bija augstu. Bijām nogājuši lielu gabalu, bet neredzejām neka cita kā tikai pēdas, kas beidzot pazuda pavisam. Tad mēs sasniedzām meža malu — pēdas verstis divas gāja pa lauku uz dīķa pusi un tad pazuda ar niedrēm apaugušajā purvā. Tālāk iet bez suņa vairs nevarēja.

—   Tur viņš arī paliks, un rīt es viņu dabūšu, — sacīja Vahs, un mēs griezārnies atpakaļ uz māju.

Drīz vien es aizmirsu gan vilku, gan ne visai veiksmīgās medības un atgriezos atkal pie savām skumjajām domām.

Kad tuvojāmies mežam, man gandrīz pie pašām kājām izskrēja zaķis, bet es tikai viegli satrūkos, it kā iztraucēts no domām. Šaušana man pat prātā nenāca.

—   Ek, pan! — Vahs dusmīgi iesaucās. — Es būtu šāvis pat uz miesīgu brāli, ja viņš man tā būtu maisījies pa kājām.

Es tikai pasmaidīju un klusēdams gāju tālāk. Pāriedams meža ceļu, kuru sauca par «Tantes taciņu» un kurš veda līdz Hožeļu pagalmam, es mitrajā zemē ieraudzīju apkalta zirga pēdas.

—   Vai jūs nezināt, Vah, kas tās varētu but par pēdām? — es jautāju.

—   Man liekas, ka Hožeļu paničs te būs jājis uz muižu, — Vahs atbildēja.

—   Nu tad ari es iešu uz mājām, — es atbildēju. — Palieciet vesels, Vah!

Vahs sāka mani kautri ielūgt pie sevis, jo viņa būdiņa neesot tālu. Es tur varēšot Kaut ko iebaudīt. Es zināju, ka, atsakot viņam, es stipri viņu sāpināju, tomēr šoreiz viņa ielūgumu noraidīju, apsolot apmeklēt viņu otrā rītā.

Es negribēju, lai Selims ar Hannu paliktu vienatnē bez manas klātbūtnes. So piecu dienu laikā, kas jau bija pagājušas pēc mūsu viesošanās Uztžicā, Selims ieradās pie mums katru dienu. Abu jauniešu savstarpējās simpātijas auga ātri manu acu priekšā. Bet es viņus arī uzmanīju kā savu acuraugu, un likai šodien pirmo reizi īpašs gadījums viņiem bija radījis izdevību būt ilgāku laiku vienatnē.

«Bet ja nu,» es domāju, «pa šo laiku viņi būs paspējuši atklāt viens otram savas jūtas?» Un es jutu, ka kļūstu bāls — ka cilvēks, kas zaudējis pēdējo cerību.

Es no tā baidījos kā no nelaimes, kā no neizbēgama nāves sprieduma, par kuru zināms, ka tas ir nenovēršams, bet kuru cilvēks cenšas atlikt, cik tas vien ir viņa spēkos.

Atgriezies mājās, pagalmā satiku ksendzu Ludviku, kuram galvā bija sietiņš, jo viņš grasījās iet uz bišu dravu.

—  Vai Selims ir te? — es viņam jautāju.

—   Jā. Būs pagājušas jau kādas pusotras stundas, kopš viņš ir šeit.

Man sirds sāka dauzīties.

—   Kur es viņu varētu atrast?

—   Viņš kopā ar Hannu un Ieviņu aizgāja uz dīķa pusi.

Ieskrēju ātri dārzā un devos uz diķa malu, kur parasti stāvēja laivas. Un tiešām, vienas no lielākajām laivām nebija. Sāku novērot dīķi, bet sākumā nevarēja nekā ieraudzīt.

Man tūlīt iešāvās prātā, ka Selirns būs iegriezies pa labi, uz alkšņu pusi, tāpēc ari laivu līdz ar braucējiem būs aizsegušas krastmalas niedres.

Paķēru airus un, ielēcis mazā, vienvietīgā laiviņā, klusi īros uz priekšu, pieturēdamies niedrēs tā, lai pats varētu redzēt visu un tajā pašā laikā paliktu, neredzams citu skatieniem.

Drīz vien es viņus ieraudzīju. Kādā plašā, no niedrēm brīvā līcī lēni šūpojās laiva — airi bija ievilkti. Vienā laivas galā, pagriezusi muguru pret Hannu un pret Selirnu, sēdēja mana mazā māsiņa Ieviņa, otrā galā sēdēja viņi abi. Ieviņa bija pārliekusies pār laivas malu, priecīgi sita ar rociņām ūdeni un bija pilnīgi nodevusies šai rotaļai. Selirns ar Hannu, gandrīz skardami viens otra plecus, bija, kā likās, nogrimuši dziļās sarunās.

Ūdens līmenis bija pavisam rāms, ne mazākā vēsmiņa to neviļņoja. Laiva, Ilanna un Selims atspoguļojās tajā kā spogulī, mierīgi un nekustīgi.

Tā varbūt bija ļoti skaista ainava, bet, to redzot, man asinis sakāpa galvā. Es sapratu visu — viņi izskata dēļ bija paņēmuši līdzi Ieviņu, labi zinādami, ka bērns nevar viņus traucēt mīlas atklājumos, jo viņš vēl nekā nesaprata. Tikai izskata dēļ viņi to paņēmuši līdzi, tikai izskata dēļ…

«Tātad tas ir noticis!» es nodomāju. «Tas ir noticis!» čukstēja niedres. «Tas ir noticis!» čaloja vilnītis, atsizdamies pret manas laivas malu. Acis man satumsa, mani ■agrāba drebuļi. Te man bija auksti, te karsti, jutu, -ka seju klāj nāves bālums. «Pazaudēji Hannu! Pazaudēji!» kliedza virs manis un mani balsis. Tad atkal es dzirdēju, it kā tās pašas balsis sauktu: «Jēzus Marija!» — un pēc tam vēl turpinātu: «Piebrauc tuvāk un noslēpies niedrēs, tad tu dzirdēsi vēl daudz ko vairāk!»

Es paklausīju un piezagos ar laivu tuvāk lik klusi kā kaķis. Bet ari tad vēl nevarēju sadzirdēt sarunu, es tikai labāk varēju redzēt. Viņi sēdēja viens otram līdzās uz viena soliņa, bet rokās viņi nebija sadevušies.

Selims bija pagriezies pret Hannu, un man pat uz brīdi likās, ka viņš nometies viņas priekšā ceļos, bet tas tikai tā izlikās. Viņš bija pagriezies pret Hannu un lūdzoši viņu uzlūkoja. Viņa neskatījās uz Selimu, tikai nemierīgi raudzījās apkārt un pēc tam pacēla acis pret debesim.

Redzēju, ka viņa bija stipri samulsusi, redzēju, ka viņš kaut ko lūdz, salicis rokas. Viņa pavisam lēni pagrieza galvu un paskatījās uz viņu. Un beidzot viņa sāka lēni liekties uz Selima pusi, lai pēc tam pēkšņi, it kā kaut ko atcerēdamās, atrautos līdz pašai laivas rnalai.

Tad viņš satvēra Hannu aiz rokas, baidīdamies, ka viņa varētu iekrist ūdenī. Vēl es redzēju, ka tagad viņš vairs neatlaida Hannas roku no savējās, bet pēc' tam es vairs neredzēju neko, jo manas acis aizvilkās kā ar miglu. Es izlaida airus no rokām un iekritu laivā.

«Palīgā! Palīgā! Mans Dievs!» es sava dvēselē kliedzu. «Te nogalina cilvēku!» Es jutu, ka man trūkst gaisa. Ak, kā es viņu mīlēju, cik nelaimīgs es biju!

Gulēdams laivas dibenā un plosīdams ārprāta dusmās savas drēbes, es tomēr tajā pašā brīdī sajutu ari šo dusmu bezspēku. Un tiešām, es biju tikpat bezspēcīgs kā atlēts, kuram saistītas rokas, jo ko gan es būtu varējis darīt?

Es varēju nogalināt Selimu vai sevi. Es varēju ar savu laivu apgāzt viņu laivu un noslīcināt viņus abus, bet nevarēju izraut no Hannas sirds viņas mīlu pret Selimu, nespēju iegūt viņas sirdi, nespēju to paņemt tikai sev, nedalītu!

Ak! Sī bezspēcīgo dusmu izjūta, šī apziņa: nav glābiņa! Tas šobrīd bija visjaunākais, kas pārspēja visas citas izjūtas.

Es vienmēr kaunējos raudāt, kaut arī vienatnē. Ja arī sāpes man ar varu spieda asaras acīs, tad ar ne mazāku varu tās apspieda manī lepnums. Bet tagad beidzot mani salauza manas bezspēcīgās ārprāta dusmas, kas plēsa pušu manas krūtis. Un savā vientulībā netālu no laivas ar mīlas pāri, kas atspīdēja spogulim līdzīgajā ūdens līmenī, zem mierīgas debess un virs manas galvas snaudošajām niedrēm, manu nelaimju un bēdu klusumā — es sāku tik drausmīgi elsot un raudāt, ka asaru straume plūda, un es, gulēdams uz muguras virs galvas saņem

tām rokām, gandrīz vai rēcu, pārņemts no lielām, neizsakāmām žēlām.

Tad mani pārņēma nespēks. Brīdi gulēju kā sastindzis. Mani jutekļi gandrīz stājās darboties, rokās un kājās sāku just aukstumu. Kļuvu arvien nespēcīgāks. Ar pēdējām saprāta paliekām domāju, ka man jau tuvojas nāve un lielais, ledainais miers. Man likās, ka šī drausmīgā kapu valdniece pārņem mani savā varā, un es apsveicu viņu ar mierīgu, glāsmainu skatienu.

«Viss, beigas!» es nodomāju, un man bija tāda sajuta, it kā no manām krūtīm būtu novēlusies smaga nasta.

Bet nekam vēl nebija beigas. Cik ilgi es tā laivā biju gulējis, par to man nebija nojēgas. Pie zilajām debesīm manu acu priekšā slīdēja viegli, puķaini mākonīši, brīžiem pār mani, žēli kliegdamas, pārlaidās kaijas vai dzērves. Saule jau bija pavisam augstu pie debesīm un stipri dedzināja. Vējiņš bija norimis, un niedres stāvēja pavisam mierīgi.

Es atmodos kā no miega un sāku raudzīties sev apkārt. Selima un Hannas laivas vairs nebija. Visā apkārtējā dabā valdošais miers, klusums un svētlaime bija lielā pretstatā tam sastingumam, no kāda es nupat biju atmodies.

129

Man apkārt viss bija tik mierīgs un smaidošs. Tumšā safīra krāsā vizošās ezera spāres sēdās uz laivas malām un ūdensliliju lapām. Mazi, pelēki putniņi, saldi čivinādami, šūpojās niedrēs. Sur tur bija dzirdama uz ūdens nomaldījušās, darbīgās bites dūkšana, brīžiem ņo kalmēm atskanēja mežapīļu

9 23

balsis — viņas izvadāja savus mazuļus. Putnu karaļvalstis un republikas atvēra manam skatienam aizkaru, kas slēpa viņu dzīves ikdienas noslēpumu, bet es nepievērsu uzmanību nekam. Mana miegainība vēl nebija pārgājusi. Diena bija karsta, mani mocīja neciešamas galvassāpes, tāpēc es pārliecos pār laivas malu un, iesmēlis rokās ūdeni, dzēru to savām izkaltušajām lūpām. Tas mani mazliet atspirdzināja.

Saņēmis airus, braucu cauri niedrēm uz māju pusi, jo bija jau stipri vēls, mājās mani droši vien jau meklēja.

Ceļā es mēģināju sevi nomierināt.

«Ja Selims un Hanna ir atzinušies viens otram mīlestībā, tas varbūt ir vēl labāk,» — tā es domāju. Vismaz būs beigušās nolādētās neziņas dienas. Nelaime noņēmusi savu nastu un stāv manā priekšā ar atklātu seju. Tagad es to pazīstu, un tagad man vajag ar to cīnīties.

Un dīvaini, šī idoma man pat sagādāja savādu, mokošu prieku.

Bet man vēl nebija īstas pārliecības, un tāpēc es nolēmu veikli izprašņāt mazo Ieviņu, cik nu tas vispār būs iespējams.

Ierados mājās tieši uz pusdienas laiku.

Es vēsi sasveicinājos ar Selimu un klusēdams nosēdos pie galda.

Tēvs, paskatījies uz mani, iesaucās:

—   Kas tev ir, vai tu neesi slims?

—   Nē, esmu vesels, bet tikai noguris. Šodien piecēlos jau pulksten trijos.

—   Kādēļ?

—   Bijām abi ar Vahu uz vilku medībām.

Aizšāvu vienu. Vēlāk apgulos, un tagad man mazliet sāp galva.

—   Paskaties spogulī, kāds tu izskaties!

Hanna uz brīdi pārtrauca ēšanu un pētoši

uz mani noraudzījās.

—       Var būt, ka vakardienas ciemošanās Uztžicā atstājusi tādu iespaidu uz panu Henriku? — viņa teica.

Es paskatījos viņai tieši acīs un diezgan asi jautāju:

—   Ko tu ar to gribi teikt?

Hanna apjuka un sāka kaut ko nesaprotamu murmināt. Viņai steidzās palīgā Selims.

—        Bet tas taču ir pavisam dabīgi. Iemīlējušies cilvēki vienmēr kļūst vājāki.

Es pēc kārtas mierīgi noraudzījos gan Hannā, gan Selimā un lēni, skaļi, uzsvērdams kairu vārdu, teicu:

—        Es neredzu, ka jūs būtu novājējuši, ne tu, ne arī Hanna.

Tumšs sārtums pārklāja viņu abu sejas. Iestājās .neveikla klusuma brīdis. Nebiju pārliecināts, vai neesmu gājis pārāk tālu, bet, par laimi, tēvs visu runāto nebija dzirdējis, un ksendzs Ludviks to visu uzņēma kā parastu ķīvēšanos starp jauniešiem.

—        Tā ir lapsene ar dzeloni! — viņš, iešņaucis tabaku, iesaucās. — Redziet, kā jums iedzēla. Otrreiz esiet uzmanīgāki ar viņu.

9'

131

Ak Dievs! Cik maz man bija prieka no šīs uzvaras, un cik labprāt es no tās būtu atteicies, ja tikai arī Selims būtu cietis neveiksmi!

Pēc pusdienām, iedams cauri zālei, paskatījos spogulī. Es tiešām izskatījos pēc miroņa. Man likās, ka esmu kļuvis pavisam neglīts, bet tagad tas man bija pavisam vienaldzīgi.

Gāju meklēt Ieviņu. Abas manas māsiņas, kuras pusdienoja pirms mums, atradās dārzā, kur bija ierīkoti vingrošanas piederumi bērniem.

Ieviņa sēdēja šūpolēs, laiku pa laikam papurinādama savu cirtaino galviņu, spārdīdamās kājām un brīžiem sarunādamās pati ar sevi.

Ieraudzījusi mani, viņa sāka smaidīt un izstiepa man pretī savas mazās rociņas.

Paņēmu viņu rokās un gāju dziļāk alejā.

Pēc tam apsēdos uz kāda soliņa un, nolikdams Ieviņu sev priekšā zemē, jautāju:

—   Ko Ieviņa šodien visu dienu darīja?

—        Ieviņa brauca vizināties kopā ar savu vīru un Hannu, — meitene lielīgi atbildēja.

Viņa sauca Selirnu par savu vīru.

—   Bet vai Ieviņa arī bija rātna?

—   Bija.

—       Tas ir labi! Gudri bērni vienmēr uzklausa, ko vecāki cilvēki runā, un ievēro to, lai tā ko iemācītos. Bet vai tu, Ieviņ, atceries, ko Selims ar Hannu runāja?

—   Esmu aizmirsusi.

—       Ej nu, ej! Bet varbūt tu kaut ko mazliet atceries, ko Selims teica?

—   Esmu aizmirsusi.

—        Tu esi nerātna! Atceries tūlīt, jo citādi es Ieviņu vairs nemīlēšu.

Meitene sāka berzēt ar savu mazo dūrīti vienu aci, kamēr otra, pilna asaru, caur pieri uz mani raudzījās. Viņas sejiņa savilkās uz raudāšanu, un viņa jau asarās trīcošu balsi teica:

—   Esmu aizmirsusi.

Un ko gan šis nabaga mazais radījums man būtu varējis pastāstīt?

Jutu, ka kļūstu smieklīgs pats savās acīs, un reizē ar to mani pārņēma kauns par manu viltību šī nevainīgā eņģelīša priekšā: jautāt par vienu, bet censties izzināt pavisam ko citu.

Bez tam vēl Ieviņa bija mūsu visu un arī mana mīlule, tāpēc es arī nolēmu viņu vairs neķircināt.

Noskūpstījis viņas mutīti, noglāstīju viņu un atlaidu rotaļāties.

Meitene tūlīt aizskrēja atpakaļ pie šūpolēm, bet es aizgāju tikpat gudrs kā nācis. Tomēr es biju pārliecināts, ka izskaidrošanās starp Selimu un Hannu jau notikusi.

Tās pašas dienas vakarā Selims man teica:

—       Neredzēšu tevi veselu nedēļu, jo aizbraucu.

—   Uz kurieni? — es vienaldzīgi jautāju.

—        Tēvs grib, — viņš atbildēja, — lai apciemoju savu krusttēvu Sumnajā. Man tur kādu nedēļu būs jāpaliek.

Es paskatījos uz Hannu. Sī ziņa neatstāja viņas sejā nekādu iespaidu.

Bija redzams, ka Selims jau agrāk viņai bija stāstījis par savu aizbraukšanu.

Viņa tikai pasmaidīja un, atrāvusi acis no rokdarba, viltīgi, it kā mazliet pārmetoši paskatījās uz Selimu un jautāja:

—   Un jums šis brauciens ļoti patīkams?

—   Kā sunim ķēdes! — viņš strauji atbildēja, bet tūlīt savaldījās un, redzēdams, ka d'Ifas kundze, kura nevarēja ciest ne mazāko rupjību, drusku saviebjas, vēl piebilda: — Atvainojos par izteicienu, es savu krusttēvu mīlu, bet… man te… d'Ifas kundzes tuvumā … labāk.

Tā runādams, viņš paskatījās uz d'Ifas kundzi ar tik sapņainu skatienu, ka sāka smieties visi, arī d'Ifas kundze, kura parasti ļoti ātri apvainojās, bet pret Selimu viņai bija sevišķa vājība. Tomēr viņa jaunekli viegli saņēma aiz auss un smaidīdama teica:

—   Jaunais cilvēk, es varētu būt tava māte!

Selims noskūpstīja viņas roku, un atkal

viss bija kārtībā, bet es nodomāju: kāda tomēr ir starpība starp mani un Selimu. Ja man piederētu Hannas pretmīlestība, es tikai sapņotu un skatītos debesīs. Man nemaz prāts nenestos uz jokiem, bet viņš smējās, jokoja un bija tik jautrs, it kā nekas nebūtu noticis.

Pat lielākajā laimē starodams, viņš bija jautrs.

īsi pirms braukšanas viņš griezās pie manis un teica:

—   Vai zini ko? Brauc man līdzi!

—   Es nebraukšu. Man nav ne mazākās vēlēšanās.

Atbildes vēsais tonis Selimu kaut kā aizskāra.

—   Pēdējā laikā tu esi kļuvis pavisam savāds, — viņš teica. — Es tevi nemaz vairs nepazīstu, bet…

—   Beidz …

—   Tādam, kas iemīlējies, jau viss piedodams.

—   Izņemot gadījumu, ja viņš mums stajas ceļā, — es atbildēju komandora statujas balsī.

Selims uzmeta man pētošu skatienu, kas gluži kā zibens iespiedās manas dvēseles dziļumos.

—   Ko tu teici?

—   Es teicu, ka nebraukšu, un atkartoju, ka ne viss tiek piedots.

Ja pie šīs sarunas nebūtu visi bijuši klat, Selims droši vien tūlīt visu būtu noskaidrojis. Es turpretī negribēju skaidrību, iekams man nebija rokās skaidru pierādījumu. Es tomēr redzēju, ka mani pēdējie vārdi padarīja Selimu nemierīgu, bet Hannu tie uztrauca. Viņš vēl kādu laiku palika, visādi pūlēdamies novilcināt savu aizbraukšanu, un tad, izmantodams izdevīgu brīdi, Klusi teica:

—   Kāp zirgā un pavadi mani! Gribu ar tevi izrunāties.

—   Citureiz, — es skaļi atbildēju. — Šodien jūtos mazliet nevesels.

IX

Selims tiešām aizbrauca pie sava krusttēva un palika nevis nedēļu, bet gan veselas desmit dienas.

Mums Ļitvinovā šīs dienas likās skumjas un garlaicīgas. Likās, ka Hanna no manis izvairās un noraugās uz mani ar apslēptām bailēm. Patiesībā nemaz nebiju domājis izrunāties ar viņu vaļsirdīgi, jo lepnums man to neļāva, bet nezinu, kāpēc viņa ar nolūku vienmēr iekārtojās tā, ka mēs nevienu mirkli nepalikām vienatnē. Bez tam vēl bija skaidri redzams, ka viņa pēc kaut kā ilgojas. Viņa kļuva pat bālāka un vājāka, bet es ar trīcošu sirdi noraudzījos viņas skumjās un ilgās un domāju — tātad tā nav pārejoša meitenes kaprīze, bet, man par nelaimi, īstas un dziļas jūtas!

Arī es biju saīdzis, drūms un skumjš. Velti mans tēvs, ksendzs un d'Ifas kundze pūlējās izdibināt, kas īsti ar mani notiek. Vai neesot slims?

Atbildēju noraidoši, turklāt šīs viņu rūpes tikai palielināja manu īgnumu. Caurām dienām es zirga mugurā viens pats dzīvoju pa mežu vai braucu ar laivu. Dzīvoju kā mežonis.

Reiz pavadīju mežā pie sakurta ugunskura visu nakti kopā ar suni. Dažreiz nodzīvoju veselu pusdienu pie mūsu aitu gana, kuru visa apkārtne uzskatīja par burvi un kurš, dzīvodams pilnīgā vientulībā, bija pārvērties par īstu pirmatnējo cilvēku. Viņš pastāvīgi vāca visādus augus, izmēģināja to dziedinošās spējas un iepazīstināja mani ar fantastisko māņticības un burvības pasauli.

Bet, lai cik neticami tas arī izklausītos, bija arī tādi brīži, kad es ilgojos pēc Selima un pēc sava «ērkšķu ceļa», kā es saucu savus pārdzīvojumus.

Reiz man ienāca prātā apciemot Hožeļos veco Mirzu.

Vecais bija tik ļoti aizkustināts, ka apciemoju viņu viņa paša dēļ, un uzņēma mani atplestām rokām. Bet es tur biju ieradies pavisam citos nolūkos. Man piepeši bija uznākusi vēlēšanās paskatīties uz drausmīgo Mirzas, Sobeska laika pjatigorskiešu pulkveža, portretu. Un, kad es noraudzījos šajās draudošajās acīs, kas cilvēku pavadīja it visur, man ienāca prātā mani paša senči, kuru portreti karājās mūsu priekšistabā, — viņi bija tādi paši, drūmi, kā no dzelzs izlieti.

Sādu pārdzīvojumu iespaidā mans prāts bija nonācis dīvainā eksaltācijas stāvoklī. Vientulība, nakts klusums, dzīve dabas tuvumā — tam visam vajadzēja atstāt uz mani nomierinošu iespaidu, bet likās, it kā es nēsātu sevī saindētu bultu.

Brīžiem nodevos sapņiem, kas vēl vairāk sabojāja manu garastāvokli. Ne reizi vien, gulēdams kadā vientuļā meža biezoknī vai arī niedrēs laivā, iedomājos, ka atrodos Hannas istabā pie viņas kājām, skūpstu viņas kājas, rokas un drēbes, saucu viņu vismīļākos vārdos, bet viņa uzliek uz manas galvas savu dievināto rociņu un saka:

«Tu esi diezgan cietis, aizmirsīsim visu! Tas bija tikai ļauns sapnis! Es tevi mīlu, Henrik!»

Bet tad nāca atmoda un pelēkā ikdiena, es redzēju atkal savu nākotni, kas bija drūma kā apmākusies diena: muļķīgi bez viņas, līdz mūža galam bez viņas.

Pēc sapņiem šī doma kļuva vēl drausmīgāka. Kļuvu arvien mežonīgāks, izvairījos no cilvēkiem, bēgu pat no tēva, no ksendza Ludvika un no d'lfas kundzes.

Kasja ar savu zēna bezbēdīgo pļāpāšanu, ar ziņkārību un muļķīgiem smiekliem, un nedarbiem bija man apnicis līdz kaklam. Un tomēr viņi visiem spēkiem centās mani izklaidēt un juta līdzi manām sāpēm, nezinādami, ar ko tās būtu izskaidrojamas. Nezinu, vai Hanna ko nojauta vai ne, jo viņai bija daudz iemeslu domāt, ka esmu iemīlējies Uztžicu Lolā, bet ari viņa darīja visu, lai mani iepriecinātu. Bet es biju pret viņu tik neiecietīgs, ka, runājot ar mani, viņa nekad nevarēja atbrīvoties no zināmām bailēm. Tēvs, pat mans tēvs, kurš vienmēr bija tik stingrs un maz rēķinājās ar citiem, mēģināja mani izklaidēt un reizē ar to arī izpētīt mana sliktā garastāvokļa cēloņus. Ne reizi vien viņš uzsāka ar mani sarunas, kurām, viņaprāt, vajadzētu mani ieinteresēt. Reiz pēc pusdienām mēs abi iegājām pagalmā, un viņš piepeši, uz mani noraudzīdamies, jautāja:

— Vai tev brīžiem neliekas dīvaina viena lieta? Es jau sen gribēju ar tevi par to parunāt: vai tev neliekas, ka Selims mazliet par daudz noņemas ar Hannu?

Būtu bijis pavisam dabiski, ja es, šo jautājumu dzirdot, būtu apjucis un ļāvis sevi pieķert. Bet es biju tādā garastāvokli, ka ne muskulītis nepakustējās manā sejā, un es ne ar ko neizrādīju, kādu iespaidu uz mani atstāja tēva jautājums. Es pavisam mierīgi atbildēju:

—       Nē. Esmu pārliecināts, ka tur nekā nav…

Mani apvainoja tas, ka tēvs iejaucas šajās lietās. Domāju, ka tā ir tikai mana darīšana, tāpēc arī tikai man vienam ar visu jātiek galā.

—   Vai tu par to galvo? — tēvs jautāja.

—       Galvoju. Selims ir iemīlējies kādā Varšavas ģimnāzistē.

—       Jo redzi, tu taču esi Hannas aizbildnis, un tev par viņu jārūpējas.

Jutu, ka mans mīļais tēvs to visu saka tikai tādēļ, lai modinātu manī patmīlību, lai' novirzītu manas domas uz kaut ko interesantu, kas varētu mani nodarbināt un izraut no drūmās vienaldzības. Bet es, kā par spīti,, vienaldzīgi un drūmi atbildēju:

—        Kas nu es par aizbildni! Tevis nebija klāt, un tāpēc vecais Mikolajs man viņu atstāja. īstais aizbildnis jau neesmu es.

Tēvs sarauca uzacis un, redzēdams, ka tādējādi netiks ar mani galā, mainīja savu: taktiku. Viņš pasmīnēja savās sirmajās ūsās,, piemiedza pa kareivja ieradumam vienu aci,, saņēma mani viegli aiz auss un draudzīgi,, it kā ķircinādams, jautāja:

—        Bet varbūt Hanna tev pašam sagrozi' jusi galvu Uztžicā, puisi!

—        Hanna? Ij prātā nenāk. Tas tik būtu1 joks!

Meloju kā pēc pasūtījuma, un tas man: izdevās daudz vieglāk, nekā būtu cerējis.

—  Tad varbūt Uztžicu Lola? Ko?

—   Lola Uztžica? Sī koķete!

Tēvs kļuva nepacietīgs.

—  Bet pie velna! Ko tad tu, ja neesi samīlējies, staigā kā rekrūtis pēc pirmajām apmācībām?

—   Vai tad es to zinu? Man nekas nekaiš.

Šie jautājumi, ar kādiem savu rūpju dēj

neskopojās ne tēvs, ne ksendzs Ludviks un pat ne d'Ifas kundze, mocīja un uztrauca mani arvien vairāk.

Beidzot manas attiecības ar viņiem kļuva pavisam neciešamas. Es iekaisu un dusmojos par mazāko nieku. Ksendzs Ludviks manu izturēšanos izskaidroja ar to, ka manī jau parādoties nākamā despota daba un, paskatījies uz tēvu, zīmīgi piebilda: «Ērglēnam aug nadziņi!» Bet ar visu to arī viņam reizēm pietrūka pacietības. Starp mani un tēvu notika daži nepatīkami starpgadījumi. Reiz, sēdot pie pusdienu galda, uzsākām strīdu par aristokrātiju un demokrātiju, turklāt es aizrāvos tik tālu, ka izteicu nožēlu par to, ka esmu piedzimis par šļahtiču. Tad tēvs man pavēlēja atstāt istabu. Sievietes ieraudājās, un šī starpgadījuma dēļ visi mājinieki staigāja pāris dienu saīguši. Bet, kas attiecas uz mani, tad es toreiz nebiju ne aristokrāts, ne demokrāts, biju tikai iemīlējies un nelaimīgs. Manā galvā nebija vietas ne pārliecībām, ne sociālām teorijām, un, ja es cīnījos vienu vārdā pret otrām, tad tas notika tāpēc, ka biju satraukts un gribēju spītēt nezin kam un nezin par ko. Gluži to pašu iemeslu dēļ es ielaidos reliģiskos strīdos ar ksendzu Ludviku, un nobeidzām šo strīdu, aizcirzdami viens aiz otra durvis. Tādējādi es saindēju dzīvi ne tikai sev, bet arī visiem mājiniekiem. Tāpēc, kad pēc desmit dienu ilgas prombūtnes ieradās Selims, visi atviegloti uzelpoja.

Kad viņš ieradās pie mums, manis nebija mājās, jo jādelēju pa apkārtni. Atgriezos tikai pievakarē un tūlīt jāju uz staļiem, kur zirgu puisis, saņemdams pavadu, man teica:

—   Atbraucis Hožeļu paničs.

Tajā pašā brīdī pieskrēja klāt ari Kasja, kurš man atkārtoja to pašu.

—   Es jau to zinu, — asi atteicu. — Kur Selims ir?

—   Liekas, ka dārzā, abi ar Hannu. Iešu viņu uzmeklēt.

Gājām abi uz dārza pusi, bet Kasja aizskrēja man pa priekšu, turpretī es gāju pavisam lēni, ar nolūku nesteigdamies Selimu apsveikt.

Nebiju vēl nogājis ne piecdesmit so|u, kad alejas pagriezienā atkal ieraudzīju Kazimiru, kurš skrēja atpakaļ.

Kasja bija liels grimašu taisītājs un jokupēteris, un tagad viņš jau iztālēm sāka rādīt man kaut kādas zīmes. Turklāt viņš bija piesarcis, pielicis pirkstu pie lūpām, pūlējās savaldīt smieklus. Pienācis man tuvāk, viņš klusi čukstēja:

—   Henrik! Hi, hi!

—   Ko tu muļķojies! — es viņam dusmīgi uzsaucu.

—   Nudien! Hi, hi! Selims apiņu lapenē nometies Ilannas priekšā uz ceļiem. Dieva vārds!

Sagrābu viņu aiz pleciem, un mani pirksti iespiedās viņa miesā.

—   Stāvi klusu! Paliec te! Nevienam ne vārda, vai saproti? Paliec te, es iešu pats, bet stāvi klusu! Ja tev mīļa mana dzīvība, tad nesaki nevienam ne vārda!

Kasja, kurš uz visu notiekošo sākumā raudzījās nenopietni, ieraudzijis mani nobālam, uzreiz pārmainījās un palika stāvam atvērtu muti, bet es kā ārprātīgs skrēju uz apiņu lapenes pusi.

Atri un klusi izlīdu caur lapenes bārbeļu krūmiem un piezagos pie pašas sienas. Sienas bija taisītas kā būris — no plāniem dēlīšiem, tā ka es varēju redzēt un dzirdēt visu. Riebīgā spiegošanas loma man šoreiz nemaz nelikās riebīga. Es uzmanīgi pašķiru lapas un sāku klausīties.

—  Te tuvumā kāds ir! — sadzirdēju Hannas čukstošo balsi.

—   Nē! Tā ir tikai lapu čaboņa, — atbildēja Selims.

Paskatījos uz viņiem caur lapām, kuras aizsedza mani. Selims vairs nestāvēja Hannas priekšā uz ceļiem, bet bija nosēdies viņai blakus uz soliņa. Viņa bija bāla kā drēbe, ar pievērtām acīm viņa bija noliekusi savu galvu uz Selima pleca. Selims viņu bija apņēmis ap vidukli un mīļi kļāva sev klāt.

—   Mīlu, Hanna! Mīlu! Mīlu! — kaislīgi čukstēdams, viņš atkārtoja un, noliecis galvu, meklēja ar savām lūpām viņas lūpas. Hanna it kā izvairījās, tomēr beidzot viņu lūpas sastapās ilgā skūpstā. Tā viņi apkampušies sēdēja ilgi, ilgi. Ak! Man likās, ka tas velkas veselu mūžību!

Un man likās, ka visu, ko viņi gribēja viens otram teikt, viņi izteica šaja skūpstā. Tas, ko viņi kautrējās izteikt vārdiem, — tas tika izteikts šajā skūpstā. Visapkārt valdija nāves klusums, kurā es dzirdēju tikai viņu straujo, kaislīgo elpu.

Ieķēros ar rokām lapenes koka pinumos un baidījos, ka tie nesašķīst zem mana konvulsīvā spiediena. Acīs man satumsa, sāka reibt galva un likās, ka zem kājām sāk zust zeme, aizjoņodama kaut kur nebeidzamā tālē. Bet es, kaut tas man maksātu dzīvību, par katru cenu gribēju zināt, par ko viņi runās. Tāpēc savaldījos un, izkaltušām lūpām tverdams gaisu, piespiedu pieri pie lapenes un klausījos, skaitīdams katru viņu elpas vilcienu.

Kādu laiciņu vēl valdija klusums, bet tad Hanna uzsāka pirmā:

—   Diezgan! Tagad diezgan! Es nedrīkstu paskatīties jums acīs. Iesim prom!

Un, pagriezusi galvu sāņus, viņa centās izrauties no Selima apkampieniem.

—   Ak, Hanna! Kas ar mani notiek, cik es esmu laimīgs! — Selims iesaucās.

—   Iesim projām! Te kāds var uznākt.

Selims uzlēca kājās un dzirkstošām acīm

saslējās.

—   Lai nāk kaut vai visa pasaule, — viņš atteica, — es tevi mīlu un teikšu to visiem acīs. Es pats nezinu, kā tas nāca. Es cīnījos pats ar sevi, cietu, jo man likās, ka Henriks tevi mii un tu — viņu. Bet tagad es nerēķinos ne ar ko. Tu mani mīli, tātad lieta grozās ap tavu laimi. Ak, Hanna! Hanna!

Un atkal es izdzirdu skūpstu, pēc tam Hanna klusā, maigā, it ka nespēcīgā balsi sāka runāt:

—   Es jums ticu, Sēlim, ticu, bet man jums daudz kas jāstāsta! Man liekas, ka mani grib sūtīt no šejienes projām uz ārzemēm, pie kundzes. Vakar d'lfas kundze par to runaja ar kungu: viņa domā, ka esmu vainīga pie pana Henrika sliktā garastāvokļa. Viņi uzskata, ka viņš manī samīlējies. Es pati nezinu, vai tas tā ir vai nav. Brīžiem arī man tā liekas. Es viņu nesaprotu. Man no viņa bail. Es jūtu, ka viņš mums stāsies ceļa, ka viņš mūs izšķirs, bet es…

Un viņa tikko dzirdami čukstošā balsī pabeidza:

—   Es ļoti, ļoti mīlu!

—   Klausies, Hanna! — Selims atbildēja. — Nekada cilvēku vara mūs neizšķirs. .Ja Henriks man aizliegs nākt, es tev rakstīšu. Man ir cilvēks, kas tev vienmēr varēs nogādāt vēstuli. Es pats atjāšu no dīķa puses. Vakara krēslā tu izej dārza pastaigāties. Bet tu neaizbrauksi. Un, ja tevi gribēs aizsūtīt, es to nepieļaušu, tik tiešām, kā Dievs debesīs! Ak, mana mīļā, mīļā!

Saķēris viņas rokas, viņš tās kaisli spieda pie savām lūpām. Viņa strauji pietrūkās no soliņa.

—   Es dzirdu balsis, kāds nāk! — viņa izbailēs iesaucās.

/

Viņi abi izgāja no lapenes, kaut gan nenāca neviens. Vakara saules stari meta uz viņiem zeltainu mirdzumu, bet man šis mirdzums likās tik sārts kā asinis. Arī es lēni

vilkos .uz māju pusi. Tūlīt aiz alejas pagrieziena sastapu Kasju, kurš nebija kustējies no vietas.

—       Viņi aizgāja. Es viņus redzēju, — viņš čukstēja. — Saki — kas man jādara?

—       Triec .viņiem lodi pierēl — es, nevarēdams savaldīties, iesaucos.

Kasja nosarka kā biete, bet viņa acis iedegās fosforescējošā mirdzumā.

—   Labi, — viņš teica.

—       Pagaidi! Neesi mu|ķis. Nedari neko. Nejaucies nekur un klusē! Atstāj visu man. Kad būsi man vajadzīgs, es tev pateikšu,, bet nevienam ne vārda!

—   Pat neiepīkstēšos, lai arī nosit!

Brīdi soļojām klusēdami. Kasju bija pārņēmusi nopietnība, un, nojauzdams varbūtējos notikumus, pēc kuriem tā ilgojās viņa straujā sirds, viņš noraudzījās uz mani dzirkstošam acīm un tad teica:

—   Henrik!

—   Kas ir?

Mēs abi čukstējām, kaut gan tuvumā neviena nebija.

—  Vai tu izsauksi Mirzu uz divkauju?

—   Nezinu. Varbūt.

Kasja piepeši apstājās un apķērās man ap kaklu.

—       Henrik! Mans mīļais, labais, mans vienīgais! Ja gribi ar viņu cīnīties divkaujā, tad atļauj man to darīt tavā vietā. Gan es tiktu ar viņu galā! Atļauj man pamēģināt. Atļauj, Henrik, atļauj!

145

Kasja vienkārši sapņoja par bruņnieciskiem varoņdarbiem, bet es šajā brīdi izjutu

10-23

viņa mīlestību kā vel nekad, tāpēc sirsnīgi spieda viņu pie krūts un teicu:

—   Nē, Kasja, es vēl neko nezinu. Un, otrkārt, viņš to nepieņemtu. Es vēl nezinu neko, nezinu, kas būs tālāk. Bet pagaidām ej un liec apseglot man zirgu. Es izjāšu agrāk, sagaidīšu viņu ceļā un izrunāšos. Pa to laiku uzmani viņus, bet neliec manīt, ka tu kaut ko zini. Liec apseglot manu zirgu.

—   Vai tu ņemsi Ildzi arī ieroci?

—   Ak nē! Kasja! Viņam taču nav līdzi ieroča. Nē! Es tikai gribu ar viņu izrunāties. Esi mierīgs un ej tūlīt uz stalli.

Kasja tūlīt aizskrēja izpildīt manu rīkojumu, bet es lēnām gāju uz māju. Līdzinājos ■cilvēkam, kurš tikko dabūjis ar cirvja pietu pa galvu. Man jāatzīstas, ka nezināju, ko darīt. Nezināju, kā man izturēties. Man vienkārši gribējās kliegt.

Kamēr manī vēl nebija pilnīgas pārliecības, ka esmu zaudējis Mannas sirdi, es ilgojos pēc šīs pārliecības, domāju, ka jebkurā gadījumā man akmens novelsies no sirds: tagad nelaime sevi bija atklājusi, un es noraudzījos tās aukstajā, ledainajā sejā, tās sastingušajās acīs, un neziņa atkal no jauna pamodas manā sirdī. Ne jau nelaimes neziņa, bet vēl simtreiz ļaunāka sava nespēka apziņa, un es nezināju, kā to pārvarēt.

Mana sirds bija žults, rūgtuma un ārprātīgu dusmu pilna. Pašuzupurēšanās, atteikšanās balsis, kuras ne reizi vien agrāk man teica: «Atsakies no Mannas, viņas laimes dēļ atsakies; tev taču pirmām kārtām jārū

pējas par viņas laimi; uzupurējies!» — šis balsis tagad bija pilnīgi apklusušas. Klusu skumju, maigu jūtu un asaru eņģelis bija aizlaidies tālu prom no manis. Biju kā tārps, kuru gan saminusi, bet aizmirsuši tā dzeloni. Līdz šim ļāvu, lai nelaime mani vajā kā suņi vilku, bet tagad, kad biju nonicināts un piespiests pie sienas, sāku rādīt vilka zobus. Manā sirdi pamodās kāds jauns spēks, un šis spēks saucās: atriebība. Sāku izjust pret Selimu un Hannu kaut ko līdzīgu naidam. «Iznīcināšu savu dzīvību,» es nodomāju, «zaudēšu visu, ko cilvēks pasaulē var zaudēt, bet neļaušu viņiem kļūt laimīgiem.» Pārņemts no šīm domām, es tām pieķēros kā slīcējs pie salmiņa. Biju atradis dzīves mērķi: apvārsnis manā priekšā noskaidrojās, un es dziļi un atviegloti uzelpoju — tik brīvi un atviegloti kā vēl nekad! Manas sajauktās un izkliedētās domas atkal noskaidrojās un ar visu spēku tiecās tikai vienā vienīgā, Selimam un Hannai naidīgā virzienā. Kad atgriezos mājās, biju gandrīz mierīgs un aukstasinīgs. Zālē sēdēja d'Ifas kundze, ksendzs. Ludviks, Manna, Selims un Kasja, kurš jau bija atgriezies no zirgu staļļiem un tagad sekoja viņiem abiem kā ēna.

—  Vai mans zirgs apseglots? — jautāju Kasjam.

—  Jā.

—  Vai tu mani pavadīsi? — iejaucas Selims.

10'

147

—   Varu. Gribu aizjāt līdz siena kaudzēm apskatīties, vai nav aizskartas. Kazik, laid mani savā vietā.

Kasja piecēlās, un es apsēdos viņa vietā uz mazā divāniņa pie loga līdzās Selimam un Hannai. Pašam negribot, man ienāca prātā, ka reiz mēs tā jau bijām sēdējuši.

Tas bija sen, |oti sen, tūlit pēc Mikolaja nāves, kad Selims stāstīja Krimas pasaku par sultānu Harunu un burvi Lalu. Bet tad vēl mazā un noraudājusies Hanna nolieca savu zeltaino galviņu pie manas krūts un .aizmiga. Tagad tā pati Hanna, izmantojot zalē valdošo krēslu, slepeni spieda Selima roku. Toreiz mūs visus trīs vienoja saldā draudzības izjūta, tagad drīz vien cīnīsies mīlestība ar naidu. Bet ārēji viss bija mierīgi: iemīlējušies uzsmaidīja viens otram, es biju jautrāks nekā parasti, tā ka neviens nenojauta, kas tā bija par jautrību. Pēc kāda brīža d'Ifas kundze lūdza, lai Selims ko uzspēlē. Viņš piecēlās, nosēdās pie klavierēm un sāka spēlēt Sopēna mazurkas, es toties uz laiku paliku uz dīvāna vienatnē ar Hannu. Redzēju, ka viņa nenolaiž no Selima acis un uz mūzikas spārniem laižas burvīgā sapņu pasaulē. Tādēļ nolēmu atgriezt viņu atpakaļ īstenībā.

—   Vai nav tiesa, Hanna, — es iesāku, — Selimam ir ļoti daudz talantu? Spēlē un dzied.

—   Tiesa gan! — viņa atbildēja.

—   Turklāt viņa seja ir tik skaista, paskaties jel uz viņu!

Hanna paskatijās tajā pašā virzienā, kādā raudzījos es. Selims sēdēja krēslā, tikai viņa galvu apspīdēja pēdējie vakara blāzmas stari, un šajos staros, augšup paceltām acīm, viņš izskatījās kā apgarots, jo šajā brīdī viņš tiešām bija apgarots.

—   Viņš tiešām ir skaists, Hanna, — es atkārtoju.

—   Vai jūs viņu ļoti mīlat?

—   Tas viņam pavisam vienaldzīgi, bet sievietes gan viņu mīl. Ak, kā viņu mīlēja ģimnāziste Dusja!

—   Un viņš? — Hanna jautāja.

—   Ko nu tur! Šodien viņš mīl vienu, rīt citu! Viņš nekad nevar ilgi mīlēt tikai vienu. Viņam ir tāda daba. Ja viņš tev kādreiz stāsta, ka mīl tevi, tu viņam netici (es sāku runāt, uzsvērdams katru vārdu): viņam vajadzīgi tavi skūpsti, ne tava sirds, vai saproti?

—   Pan Henrik!

—   Tiešām! Kādēļ gan es tev to stāstu! Tev taču gar to nav nekādas daļas. Tu taču esi tik kautrīga, ka nekad nedotu skūpstu nevienam svešam cilvēkam. Atvaino, Hanna, jo man liekas, ka es tevi ar šādām domām esmu apvainojis. Tu to nekad nepieļautu. Vai ne, Hanna, nekad?

Hanna pietrūkās kājās un gribēja aiziet, bet es satvēru viņu aiz rokas un piespiedu atkal apsēsties. Pūlējos būt mierīgs, bet ārkārtīgas dusmas žņaudza man ciet kaklu. Jutu, ka sāku zaudēt pašsavaldīšanos.

—   Atbildi! — es, pārvarējis dusmu lēkmi, teicu. — Ātrāk es tevi nelaidīšu!

—   Pan Henrik! Ko jūs no manis gribat? Ko jūs runājat!

—   Es saku … es saku … — zobus sakodis, čukstēju, — kā tev nav kauna! Ha!

Hanna bezspēkā atlaidās uz dīvāna. Paskatījos uz viņu — viņa bija bāla kā nāve. Bet līdzjūtība pret šo nabaga bērnu mani bija atstājusi. Satvēru viņas roku un, žņaug dams viņas sīkos pirkstiņus, turpināju:

—   Klausies! Es gulēju pie tavām kājām! Mīlēju tevi vairāk par visu pasaulē…

—   Pan Henrik! …

—  Ciet klusu! Es redzēju un dzirdēju visu! Kauna tev nav! Ne tev, ne viņam!

—   Ak Dievs! Ak Dievs!

—   Tu esi nekauņa! Es nebūtu uzdrošinājies noskūpstīt tavu drēbju vīli, bet viņš tevi skūpstīja uz lūpām. Tu pati tiecies pēc viņa skūpstiem! Hanna! Es tevi nicinu! Es tevi ienīstu!

Man aprāvās balss. Sāku ātri elsot un tvert gaisu, jo domāju, ka nosmakšu.

—   To tu uzminēji! — pēc brīža turpināju. — Es jūs izšķiršu. Un kaut man tas būtu jāsamaksā ar savu dzīvību, es jūs izšķiršu. Kaut man būtu jānogalina tevi, viņu un sevi pašu. Tā nav taisnība, ko es tev nupat teicu. Viņš tevi mīl, viņš tevi neatstātu, bet es jūs izšķiršu.

—   Par ko jūs tik vētraini sarunājaties? — jautāja zāles galā sēdošā d'Ifas kundze.

Bija bridis, kad gribēju uzlēkt kājās un skaļā balsī pastāstīt visu, bet laikus apķēros un gandrīz mierīgā, kaut arī mazliet aprautā balsī teicu:

—   Mēs strīdamies par to, kura lapene mūsu dārzā ir skaistāka — rožu vai apiņu?

Selims pēkšņi pārtrauca spēli un uzmanīgi paskatījās uz mums. Pēc tam viņš mierīgi teica:

—   Es atdotu visas citas par apiņu lapeni.

—   Tev nav slikta gaume, — es atbildēju. — Tomēr Hanna domā citādi.

—   Vai tiešām, pane Hanna? — viņš jautāja.

Es atkal jutu, ka ilgi tādu sarunu neizturēšu. Man acu priekšā sāka mirgot sarkani riņķi. Uzlēcu kājās un, izskrējis cauri vairākām istabām, iegāju ēdamistabā, paķēru ūdens karafi un izlēju tās saturu sev uz galvas. Pēc tam, nezinādams vairs, ko daru, triecu karafi zemē tā, ka tā sašķīda tūkstoš gabalos. Tad izskrēju priekšnamā.

Mans un Selima zirgs jau stāvēja apsegloti pie lieveņa.

Uz brīdi vēl ieskrēju savā istabā, lai norīvētos ar aukstu ūdeni, taču tūdaļ atkal atgriezos zālē.

Zālē sastapu ksendzu Ludviku un Selimu ļoti uztrauktus.

—   Kas noticis? — satvēris ksendzu pie rokas, iesaucos.

—   Tūdaļ pēc tavas aiziešanas viņa sāka stipri raudāt un zaudēja samaņu. D'Ifas kundze viņu aizveda pie sevis.

Ne vārda neteicis, aizskrēju uz d'Ifas kundzes istabu. Hanna tiešām bija sākusi raudāt un zaudējusi samaņu, bet tagad lēkme jau bija pārgājusi. Kad viņu alkal ieraudzīju, es aizmirsu visu un, nometies pie viņas gultas uz ce|iem, neievērodams d'Ifas kundzes klātbūtni, iesaucos:

—       Hanna! Mana dārgā! Mana mīļā Hanna! Kas tev ir?

—       Nekas, tagad nekas! — viņa vārgā balsī atbildēja un mēģināja smaidīt. — Tagad nav vairs nekas. Tiešām nekas.

Paliku pie viņas apmēram ceturtdaļstundu. Pēc tam noskūpstīju viņas roku un atgriezos zālē. Tā nebija taisnība! Es mīlēju viņu kā vēl nekad! Toties, kad ieraudzīju zālē Selimu, man uznāca vēlēšanās viņu nožņaugt.

Jā gan! Viņu es ienīdu no visas sirds.

Viņi abi ar ksendzu pieskrēja pie manis.

—   Nu, kā ir?

—   Viss labi.

Un, pagriezies pret Selimu, iečukstēju viņam ausī:

—        Brauc mājās! Rīt satiksimies pie kapu uzkalniņa mežmalā. Gribu ar tevi parunāt. Es negribu, ka tu mūs apmeklē. Mūsu pašreizējām attiecībām jāizbeidzas.

Selima sejā saskrēja asinis.

—   Ko tas nozīmē?

—       To es tev rīt pateikšu. Šodien negribu. Vai saproti? Negribu. Rīt pulksten sešos no rīta.

Pēc šiem vārdiem atgriezos d'Ifas kundzes istabā. Selims dažus soļus man sekoja, bet pie durvīm apstājās. Dažas minūtes vēlāk redzēju pa logu viņu aizjājam.

Es kādu stundu nosēdēju istabā, kas atradās blakus Hannas istabai. Iet pie viņas es nevarēju, jo pēc lielās raudāšanas viņa bija aizmigusi. D'Ifas kundze un ksendzs Ludviks bija aizgājuši pie tēva un tur par kaut ko apspriedās. Nosēdēju viens līdz tējas laikam.

Pie tējas galda ievēroju, ka tēva, d'Ifas kundzes un ksendza Ludvika sejas bija tādas savādi nopietnas un stingras. Jāatzīstas, mani pārņēma zināms nemiers. Vai tiešām viņi sāka kaut ko nojaust? Tas bija diezgan ticami, jo šodien ar mums, jauniešiem, bija atgadījušās pavisam neparastas lietas.

—   Šodien saņēmu no mātes vēstuli, — tēvs man teica.

—   Kā mātei ar veselību?

—   Pavisam labi. Bet viņa raizējas par mājām. Viņa grib drīzumā atgriezties, bet to es viņai nejaušu; vēl pāris mēnešu viņai jānodzīvo ārzemēs.

—   Par ko tad māte tā noraizējusies?

—   Tu taču zini, ka sādžā plosās bakas — es biju tik neuzmanīgs un viņai par to rakstīju.

Patiesībā es nezināju, ka sādžā plosījās bakas. Var jau būt, ka par to biju kaut ko dzirdējis, bet šī ziņa man nebija palikusi atmiņā.

—   Vai tēvs viņu negrib apmeklēt? — jautāju.

—   Redzēsim. Parunāsim vēl par to.

—   Būs jau drīz gads, kopš mīļā kundze dzīvo ārzemēs, — teica ksendzs Ludviks.

—   To prasa viņas veselība. Nākamo ziemu viņa jau varēs pavadīt šeit. Viņa raksta, ka jūtoties daudz labāk, tikai ilgojoties pēc mums un esot noraizējusies, — atbildēja tēvs.

Pēc tam, pagriezies pret mani, viņš teica:

—   Pēc tējas atnāc pie manis. Gribu ar tevi parunāties.

—   Labi, tēv.

Piecēlos un reizē ar pārējiem gāju pie Hannas. Viņa jau bija pilnīgi atžirgusi un gribēja celties augšā, bet tēvs to neļāva.

Ap pulksten desmitiem vakarā mājas priekšā piebrauca kāda kariete. Bija atbraucis ārsts Staņislavs, kurš visu dienu bija pavadījis sādžā, apmeklēdams ar bakām saslimušos. Viņš uzmanīgi izmeklēja Hannu un paziņoja, ka viņai nekas nekaiš. Ieteica tikai atpūtu un izklaidēšanos. Aizliedza mācīties un vēlēja būt pēc iespējas jautrākai.

Tēvs viņam jautāja, vai nebūtu labāk, ja pa baku epidēmijas laiku aizvestu kaut kur manas mazās māsiņas. Doktors viņu nomierināja un teica, ka nekādas briesmas nedraud; viņš pats bija rakstījis mātei, lai neuztraucas. Pēc tam viņš aizgāja gulēt, jo bija tā noguris, ka tikko turējās kājās. Pavadīju viņu līdz ērberģim, kur viņam kopā ar mani bija jāguļ, un arī man pašam uznāca vēlēšanās likties gultā, jo šās dienas iespaidi arī mani bija pārāk nogurdinājuši.

Te ienāca Franeks un teica:

—  Vecais kungs lūdz jūs pie sevis.

Es tūlīt gāju. Tēvs sēdēja savā istabā pie rakstāmgalda, uz kura atradās mātes vēstule. Istabā bija arī ksendzs Ludviks un d'Ifas kundze. Sirds man pukstēja tik strauji kā noziedzniekam, kuram jāstājas tiesas priekšā, jo biju gandrīz pārliecināts, ka viņi sāks mani iztaujāt par Hannu. Bet tēvs tūlīt sāka ar mani runāt par pavisam nopietnām lietām. Viņš bija nolēmis aizsūtīt māsiņas līdzi d'Ifas kundzei uz Kopčanovu pie mana krusttēva, lai māte būtu mierīga. Bet tādā gadījumā Hannai būtu vajadzējis palikt pie mums vienai, ko tēvs nevēlējās. Turklāt viņš vēl piebilda, ka zinot — mēs, jaunieši, esam sapinušies attiecībās, par kurām viņš mani negribot iztaujāt, bet kuras viņam nepatīkot; viņš cerot, ka Hannas aizbraukšana visam darīšot galu.

Te visi pētoši uz mani paskatījās un bija pārsteigti, redzēdami, ka es ne tikai nepretojos Hannas aizbraukšanai, bet uzņēmu šo ziņu pat ar prieku. Man bija pavisam vienkāršs aprēķins, ka Hannas aizbraukšana pārtrauks viņas sakarus ar Selimu. Un tad man vēl sirdī iezagās neskaidra kā malduguntiņa cerība, ka neviens cits, bet es pats Hannu aizvedīšu. Zināju, ka tēvs izbraukt nevar, jo durvju priekšā stāvēja ražas novākšana; zināju arī to, ka ksendzs Ludviks nekad nebija, ārzemēs bijis, tātad paliku tikai es. Bet tā bija vāja cerība un tā arī drīz vien kā malduguntiņa izdzisa, jo tēvs tūdaļ pateica, ka pēc dažām dienām uz jūras peldēm izbrauc Uztžicka kundze un ka viņa jau devusi savu piekrišanu ņemt līdzi Hannu un aizvest to pie mātes. Parīt Hannai bija jādodas ceļā. Tas mani skumdināja, tomēr es labāk gribēju, lai viņa aizbrauc kaut vai bez manis, tikai lai nepaliek šeit. Vēl man jāatzīstas, ka mani stipri iepriecināja doma par to, ko darīs un kā šo ziņu uztvers Selims, kad es viņam rīt to pastāstīšu.

Nakamajā dienā pulksten sešos no rīta biju pie kapu uzkalniem, kur Selims jau gaidīja mani. Jādams uz satikšanos, es pats sev svinīgi nosolījos būt mierīgs.

—        Ko tu man gribēji teikt? — Selims jautāja.

—       Gribēju teikt, ka es visu zinu. Tu mīli Hannu, un viņa mīl tevi. Mirza! Tu esi rīkojies negodīgi, cenzdamies iegūt Hannas sirdi. To es tev gribēju pateikt vispirms.

Selims nobālēja, un varēja redzēt, ka viss viņā tiek satraukts. Viņš piejāja man klāt tā, ka mūsu zirgi gandrīz saskārās, un jautāja:

—   Kādēļ? Kādēļ? Apdomā, ko tu runā!

—       Vispirms jau tāpēc, ka tu esi musulmanis, bet viņa kristīta — tu nevari viņu precēt.

—   Es mainīšu reliģiju.

—   Tavs tēvs neatļaus.

—   Ak! Atļaus, bet ja ne. . .

—        Bez tā ir arī vēl citi šķēršļi. Ja arī tu mainītu ticību, ne es, ne mans tēvs, nekad mēs tev Hannu neatdosim, nekad! Vai saproti?

Mirza pieliecās no segliem man tuvāk un, uzsvērdams katru vārdu, teica:

—       Es jums nemaz nedomāju prasīt atļauju! Vai tu to tagad saproti?

Es biju vēl mierīgs un tāpēc ziņu par Hannas aizbraukšanu pataupīju uz beigām.

—        Viņa ne tikai nebūs nekad tava, — es auksti, tāpat uzsvērdams vārdus, atbildēju, — bet tu viņu vairs neredzēsi. Zinu, ka tir gribi viņai rakstīt, bet es tev saku, ka es būšu uzmanīgs un pie pirmā gadījuma likšu tavu vēstuļu nesēju nopērt. Un pats tu vairs pie mums nenāc. Es tev to aizliedzu!

— Redzēsim! — viņš dusmās šņāca. — Bet tagad atļauj man runāt. Nevis es, bet tu esi rīkojies negodīgi. Tagad es skaidri redzu. Es tev jautāju — vai tu viņu mīli? Tu atbildēji: «Nē!» Es gribēju aiziet, kamēr vēl bija laiks, bet tu manu upuri noraidīji. Kas tad ir vainīgais? Tu meloji, sacīdams, ka nemīli viņu. Savas patmīlības, savas egoistiskās lepnības dēļ tu kaunējies atzīties, ka mīli. Tu mīlēji tumsā, es — gaismā. Mīlēji viņu slepeni, es — atklāti. Tu saindēji viņas dzīvi, es centos viņu darīt laimīgu. Kas ir vainīgs? Es būtu atkāpies. Dievs ir mans liecinieks, es būtu atkāpies. Bet tagad jau par vēlu. Tagad viņa mani mīl, un klausies, ko es tev teikšu: jūs varat man aizliegt jūs apmeklēt, varat pārtvert manas vēstules, bet es jums tomēr zvēru, ka no Hannas neatteikšos, ka viņu neaizmirsīšu, ka mīlēšu viņu mūžīgi, ka es viņu atradīšu visur. Es rīkojos taisni un godīgi, es viņu mīlu, mīlu vairāk par visu pasaulē tāpēc, ka viņa ir mana dzīvība, un es nomirtu bez viņas. Negribu ienest nelaimi jūsu mājās, bet iegaumē, ka tagad manī ir kaut kas tāds, no kā man pašam ir bail. Esmu gatavs uz visu. Ak! Ja jūs Hannai nodarīsiet kādu pārestību! . . .

To visu viņš izrunāja ār lielu steigu, nobālis, sakostiem zobiem. So ugunīgo, austrumniecisko raksturu bija pārņēmusi varena inila, un tās karstums it kā izstaroja no viņa. Taču es to neievēroju un ar aukstu un ledainu apņēmību teicu:

—   Neesmu te atnācis klausīties tavu atzīšanos. Es smejos par taviem draudiem un saku tev vēlreiz — Hanna nekad nebūs tava.

—   Uzklausi vēl, — Selims teica. — Es nerunāšu, kā un cik ļoti es Hannu mīlu, jo es to nevarētu izteikt un tu nevarētu saprast. Es tomēr tev zvēru, ka, par spīti visai savai mīlai, es savā sirdī atrastu tik daudz cēlu jūtu, lai atteiktos no viņas uz visiem laikiem. Henrik, mums taču vispirms jādomā par viņu! Tu vienmēr esi bijis augstsirdīgs. Uzklausi tagad nu mani un atsakies no viņas, pēc tam tu vari prasīt no manis, ko gribi, kaut manu dzīvību. Se mana roka, Henrik! Runa taču ir par Hannu! Par Hannu, vai saprati?

Un viņš noliecās pret mani ar izstieptām rokām, bet es atrāvu zirgu.

—   Rūpes par viņu atstāj man un manam tēvam. Mēs par viņu jau esam domājuši. Man ir tas gods tev paziņot, ka Hanna jau parīt izbrauc uz ārzemēm un tu viņu vairs neredzēsi. Bet tagad — ardievu!

—   Aha! Ja tā, tad redzēsim!

—   Redzēsim!

Es apgriezu zirgu un, atpakaļ neskatīdamies, jāju uz mājām.

Līdz Hannas aizbraukšanai atlikušās dienas pagāja drūmi un skumji. D'Ifas kundze un manas māsas aizbrauca jau otrajā dienā pēc sarunas ar manu tēvu. Mājās palikām tikai es, tēvs, ksendzs Ludviks un Hanna.

Nabadzīte jau zināja, ka viņai jāaizbrauc, un šo ziņu uzņēma ar īstu izmisumu. Hann3 centās meklēt palīdzību pie manis, bet es, to nojauzdams, pieliku visas pūles, lai ne uz mirkli nepaliktu ar viņu vienatnē. Es sevī pazinu pietiekami labi un zināju, ka ar asaru palīdzību viņa izdarīs ar mani visu, ka nespēšu viņai atteikt. Izvairījos pat no viņas skatieniem, jo nevarēju izturēt to lūdzošo izteiksmi, kāds bija viņas acīs, tikko viņa paskatījās uz mani vai uz manu tēvu.

No otras puses, es zināju, ka arī mana iestāšanās par viņu nebūtu neko līdzējusi, jo tēvs nekad negrozīja savus lēmumus. Un tad arī vēl kāds neizprotams kauns mani spieda turēties tālāk no Hannas. Man viņas priekšā bija kauns par manu pēdējo sarunu ar Mirzu, par manu neseno cietsirdību un, visbeidzot, par to lomu, kādu es spēlēju, io, netuvodamies viņai, es viņu tomēr iztālēm novēroju. Man arī bija iemesls viņu novērot. Zināju, ka Mirza kā plēsīgs putns dienu un nakti klīst ap mūsu māju, — jau otrajā dienā pēc mūsu sarunas novēroju, ka Hanna steidzīgi noslēpj aprakstītu papīriņu. Tā neapšaubāmi bija vēstulīte vai nu no viņa, vai arī viņam. Brīžiem man ienāca prātā, ka viņi varētu satikties. Tomēr, kaut arī apsargāju mājas līdz vēlam vakaram, man neizdevās Mirzu notvert. Divas atlikušās dienas pagāja ļoti ātri. Tās dienas pievakarē, kad Hannai vajadzēja izbraukt pie Uztžiciem, tēvs aizbrauca uz pilsētas tirgu un paņēma Ildzi Kazimiru. Mums abiem ar ksendzu Ludviku vajadzēja pavadīt Hannu.

Es novēroju, ka līdz ar izšķirošās stundas tuvošanos Hanna kļūst arvien nemierīgāka. Viņas sejas izteiksme mainījās — te viņa sarka, te bālēja un turklāt trīcēja pie visām miesām. Brīžiem it kā izbiedēta piepeši sarāvās. Beidzot saule bija norietējusi, tā iegrima drūmos, biezos un dzeltenīgos mākoņos, kas vēstīja negaisu un krusu. No vakariem bieži vien atskanēja dobji rūcieni, kas līdzinājās negaisa grāvieniem. Gaiss bija nospiedošs, smacīgs un pilns elektrības. Putni meklēja patvērumu zem jumtiem un kokos, un tikai bezdelīgas nemierīgi lidoja; lapas stājās kustēties un karājās kā sastingušas; no pagalma puses skanēja mājās nākošo liellopu žēlie māvieni. Visa daba bija baigu priekšnojautu varā. Ksendzs Ludviks pavēlēja aizvērt logus. Vēlējos nokļūt Uztžicā vēl pirms negaisa un tāpēc piecēlos, lai ietu uz staļļiem un liktu iejūgt zirgus.

Brīdī, kad grasījāmies iziet pa durvīm, Hanna piepeši uzlēca kājās, bet tūdaļ atkal apsēdās. Es paskatījos uz viņu. Viņa gan sarka, gan bālēja.

—   Es smoku nost! — viņa iesaucās un, piespiedusies pie loga, sāka vēdināt mutautiņu. Viņas dīvainais nemiers jūtami pieņēmās.

—   Mēs jau varam uzgaidīt, — ksendzs Ludviks man teica, — negaiss pēc kādas pusstundas būs klāt.

—   Pēc pusstundas, — es atbildēju, — mēs jau būsim Uztžicā. Un nevar jau vēl zināt, vai mūsu uztraukums ir pamatots.

Pēc tam es aizskrēju uz staļļiem. Mans

zirgs jau bija apseglots, bet ar aizjūgšanu bija, kā parasti, nokavējušies. Pagāja kāda pusstunda, kamēr kučieris piebrauca pajūgu pie lieveņa, un es viņam zirgā sekoju. Likās, tūlīt sāksies negaiss, bet es negribēju vairs ilgāk vilcināties. Tūlīt tika iznestas Hannas ce|asornas, kuras piesprādzēja pie ratiem. Ksendzs Ludviks pagalmā jau gaidija, tērpies baltā linu mētelī un ar tādu pašu baltu, milzīgu lietussargu rokā.

—        Kur Hanna? Vai viņa jau gatava? — es jautāju.

—        Gatava. Bet būs jau kāda pusstunda, kopš viņa aizgāja uz mazo baznīciņu.

Es ari aizgāju uz šo baznīciņu, bet Hannu tur vairs neatradu; no baznīciņas iegāju ēdamistabā, no kurienes zālē, bet Hannas nebija nekur.

—   Hanna! Hanna! — sāku saukt.

Neviens neatsaucās.

Jau mazliet uztraucies, devos uz viņas istabu. Baidījos, vai viņai nav kļuvis slikti. Istabā sēdēja raudošā Vengrovska.

—       Vai tad jau jāatvadās no jaunkundzes? — viņa jautāja.

—        Kur ir jaunkundze? — es nepacietīgi jautāju.

—  Jaunkundze iegāja dārzā.

Es izskrēju dārzā.

—   Hanna! Hanna! Laiks braukt!

Klusums . . .

—   Hanna! Hanna!

161

It kā atbildēdamas, nemierīgi iečaukstējās koku lapas, jo nāca pirmā negaisa pūsma un

11-23

nokrita jau dažas lielas lietus lāses. Pēc tam atkal viss apklusa.

«Ko tas nozīmē?» es pats sev jautāju un jutu, ka man no bailēm mati sāk celties stāvus.

—   Hanna! Hanna!

Kādu bridi man likās, ka dārza otrā galā dzirdama atbilde. Atviegloti uzelpoju.

«Ak, cik esmu dumjš,» nodomāju un skrēju uz to pusi, no kurienes nāca šķietamā atbilde.

Neatradu arī tur nekā.

Sajā pusē dārzs izbeidzās ar augstu žogu, aiz kura gāja lauku ceļš uz aitu kūti, kas atradās tīrumā. Pieķēros pie žoga un paskatījos uz ceļu — tur nebija neviena, tikai mazais Ignats turpat tuvumā ganīja govis.

—   Ignat!

Ignats noņēma cepuri un pieskrēja pie žoga.

—   Vai neesi redzējis jaunkundzi?

—   Redzēju. Jaunkundze tikko aizbrauca.

—   Ko? Kas? Uz kurieni viņa aizbrauca?

—        Uz meža pusi, abi ar Hožeļu paniču. Ak! Viņi aizbrauca tik ātri, cik ātri vien zirgi spēja skriet.

—       Jēzus Marija! Hanna ar Sclimu aizbēguši!

Acīs man satumsa, bet tad kaut kas kā zibens iešāvās galvā. Es atcerējos Hannas nemieru, vēstuli, ko biju redzējis viņas rokā. Tātad tas viss bijis norunāts? Mirza viņai bija rakstījis un bija viņu saticis. Viņi bija izvēlējušies mūsu aizbraukšanas brīdi, jo zināja gluži labi, ka tad visi mājās būs aiz

ņemti. Jēzus Marija! Manu pieri klāja auksti sviedri, un mati sacēlās stāvus. Neatceros, kā biju nokjuvis līdz palievenim.

—   Zirgu! Zirgu! — es briesmīgā balsī iesaucos.

11

163

—   Kas noticis? Kas noticis? — ksendzs Ludviks kliedza. Bet viņam atbildēja tikai pērkona grāviens, kas tieši šajā bridi nodārdēja. Man ausis no lielā skrējiena iesvilpās vējš. Izjājis liepu alejā, nogriezos uz to ceļa pusi, pa kuru viņi bija aizbēguši. Pārlēcu pāri vienam, tad otram žogam un devos tālāk. Pēdas bija skaidri saredzamas. Bet pa šo laiku bija sācies negaiss — bija satumsis, un uz melno mākoņu grēdām sāka šaudīties zibens. Brīžiem visa debess likās viena vesela uguns, pēc tam iestājās vēl lielāka tumsa. Lietus gāza kā no spaiņiem. Ceļmalas koki konvulsīvi locījās uz visām pusēm. Mans zirgs no nesaudzīgiem pātagas sitieniem un piešu cirtieniem sāka krākt un stenēt, bet es rēcu no dusmām. Noliecies pār zirga kaklu, es sekoju uz ceļa saredzamajām pēdām, nemanīdams neko citu un nedomādams ne par ko citu. Tā nokļuvu līdz mežam. Sajā brīdi negaiss sāka trakot vēl stiprāk. Debesi un zemi bija pārņēmis kaut kāds dusmu ārprāts. Mežs viļņoja kā labības druva un locīja savus melnos zarus, pērkona dārdi atbalsojās priedēs. Pērkona dārdi, koku stumbru krakšķēšana, lūstošo zaru troksnis — tas viss saplūda varenā elles simfonijā. Tagad vairs nevarēja saredzēt pēdas. Es tomēr devos uz priekšu kā viesulis. Tikai aiz meža zibens gaismā atkal ieraudzīju bēgļu pēdas,

bet tajā pašā brīdī es ar šausmām pamanīju, ka zirga krākšana k|ūst arvien stiprāka, bet soļi — lēnāki. Sāku viņu vēl nesaudzīgāk pātagot. Aiz meža sākās īsta smilšu jūra, kuru es jāšus varēju apiet, bet pa kuru Selimam bija jabrauc. Sim apstāklim vajadzēja aizkavēt bēgļus.

Pacēlu acis pret debesīm. «Ak Dievs! Ļauj man viņus panākt, pēc tam es varu arī mirt!» es izmisumā iesaucos. Un mana lūgšana tika uzklausīta. Piepeši sarkans zibens pāršķēla tumsu, un tās asiņainajā gaismā es ieraudzīju bēgļu pajūgu. Nevarēju vēl labi saredzēt bēgļus, bet biju pārliecināts, ka tie ir viņi. Viņi atradās kādu pusversti man priekšā, bet tagad tie vairs tik ātri netika uz priekšu, jo tumsas un ūdens peļķu dēļ Selimam bija jābrauc uzmanīgāk. Dusmu un prieka pārņemts, es iekliedzos. Tagad viņi vairs nevarēja izbēgt.

Ari Selims atskatījās un, tāpat iekliedzies, sāka sist ar pātagu izbiedētos zirgus. Zibens gaismā arī Hanna bija mani pazinusi. Redzēju, ka viņa izmisumā pieķeras Selimam un ka tas viņai kaut ko saka.

Dažās sekundēs es jau biju tik tuvu, ka varēju sadzirdēt Sclima balsi:

—   Man ir ierocis! — viņš tumsā kliedza. — Netuvojies, citādi šaušu!

Bet es tam nepievērsu uzmanību un tuvojos arvien vairāk un vairāk.

—   Stāvi! — kliedza Selims. — Stāvi!

Atrados tikai kādus piecdesmit soļus no

bēgļiem, bet šajā brīdī ceļš kļuva labāks, un Selims atkal palaida zirgus pilnos auļos.

Uz brīdi attālums starp mums palielinājās, bet tad es atkal sāku viņiem tuvoties. Tad Selims atgriezās un pacēla pistoli. Viņš izskatījās drausmīgs, bet tēmēja pavisam mierīgi. Vēl mirklis, un es būtu sasniedzis ratus. Piepeši atskanēja šāviens … mans zirgs metās sāņus un paklupa uz priekškājām. Uzrāvu viņu augšā, bet viņš nosēdās uz pakaļkājām un, smagi nopūzdamies, nogāzās zemē līdz ar mani.

Es tūdaj piecēlos un sāku skriet kājām, bet tas bija veltīgs spēka patēriņš. Rati attālinājās arvien vairāk un vairāk. Pēc tam es viņus ieraudzīju tikai tad, kad zibens pāršķēla mākoņus. Tad viņi pazuda tutnsā kā pēdējā cerība. Mēģināju kliegt, bet nevarēju — man trūka elpas. Ratu rīboņa k|uva arvien klusāka, un es, uzskrējis virsū kādam akmenim, paklupu.

Pēc brīža atkal piecēlos.

«Aizbrauca! Aizbrauca! Pazuda!» es skaļi atkārtoju, nezinādams īsti, kas ar mani šajā brīdī notiek.

Mani spēki bija izzuduši, un es biju palicis viens naktī un negaisā. Šis velnišķīgais Mirza mani bija uzvarējis. Ak, kaut jel Kasja nebūtu aizbraucis līdzi tēvam, kaut mēs abi būtu dzinušies viņiem paka], bet tagad?

— Kas būs? Kas būs tagad? — es ska|i iesaucos, lai dzirdētu pats savu balsi un nezaudētu prātu. Un man likās, ka vējš, par mani smiedamies, svilpj: «Tu sēdi ceļmalā bez zirga, bet viņš ir tur, kopā ar Hannu!»

Vētra auroja un ņirgādamās par mani smējās. Es lēnām atgriezos pie sava zirga. Viņam no nāsīm tecēja melna asiņu straume, bet viņš vēl bija dzīvs, elpoja un pagrieza pret mani savas dziestošās acis. Nosēdos pie viņa, atspiedu galvu pret viņa sāniem, un arī man likās, ka mirstu. Bet vētra vēl arvien svilpoja pār mani, ņirgājās un sauca: «Viņš ir tur, kopā ar viņu!»

Brīžiem man likās, ka dzirdu ratu ellišķīgo dārdoņu, kas aizsteidzās lidz ar manu laimi. Bet vētra nerima svilpot: «Viņš ir tur, kopā ar viņu!» Mani pārņēma savāds sastingums. Bet cik ilgi tas bija vilcies, nezinu.

Kad atjēdzos, vētra jau bija norimusi. Pie debesīm bija gaišu un vieglu mākonīšu bari, bet to starpās jau bija saredzams debesu zilums un mirdzošais mēness. No tīrumiem nāca mitrs siltums. Mans beigtais zirgs jau bija sastindzis un atgādināja man notikušo. Pa labi ieraudzīju logos gaismu un tāpēc steidzos turp. Izrādījās, ka biju Uztžicas tuvumā.

Nolēmu iet uz muižu un satikt pašu Uztžicki, kas bija izdarāms pavisam ērti, jo viņš nedzīvoja pilī — viņam bija atsevišķa mājiņa, kurā viņš parasti sēdēja un arī gulēja pa nakti. Viņa logos vēl bija uguns. Pieklauvēju pie durvīm.

Viņš pats man atvēra durvis un izbailēs atkāpās atpakaļ.

—  Joki! — viņš teica — Kāds tu, Henrik, izskaties?

—      Zibens man pie pašas Uztžicas nospēra zirgu. Man nebija citas izejas kā atnākt pie jums.

—   Dieva tā kunga un viņa dēla vārdā! Bet tu taču esi galīgi nosalis un izmircis. Tagad jau ir vēls. Joki! Es likšu dot tev paēst un sameklēt drēbes.

—   Nē, nē! Es gribu tūlit griezties atpakaļ!

—   Ko nu runā! Bet kādēļ tad neatbrauca Hanna? Mana sieva izbrauc rīt pulksten divos. Mēs domājām, ka jūs viņu atvedīsiet šeit pārgulēt.

Nolēmu izstāstīt viņam visu patiesību, jo man bija nepieciešama viņa palīdzība.

—   Pie mums notika nelaime, — es iesāku. — Ceru, ka jūs par to nevienam neko neteiksiet, ne sievai, ne meitai, ne mājskolotājām. Runa ir par mūsu ģimenes godu.

Es zināju, ka viņš nevienam neko neteiks, lai gan man vispār nebija nekādu cerību, ka notikums paliks noslēpts. Tāpēc gribēju viņu tam sagatavot, lai varētu vēl visu lietu noskaidrot. Izstāstīju viņam visu, nepieminēju tikai to, ka pats esmu Mannā iemīlējies.

—   Tatad tev vajadzēs izsaukt Selimu uz ■divkauju? Joki! Ko? — noklausījies manu stāstu līdz galam, viņš teica:

—   Tā ir. Es viņu izsaukšu jau rīt. Bet šodien es vēl gribu dzīties viņiem pakaļ un tāpēc lūdzu dot man labākos zirgus.

—   Dzīties viņiem pakaļ nav nekādas nozīmes. Nekur talu viņi nav aizbraukuši. Izbrauks dažādus ceļus un iegriezīsies Hožeļos. Uz kurieni gan viņi varētu aizbēgt? Joki! Iegriezās Hožeļos un nokrita vecajam Mirzam pie kājām. Citas izejas viņiem nav. Vecais Mirza ieslodzīs Sclimu pagrabā, bet jaunkundzi … jaunkundzi aizvedis atpaka|. Joki, vai ne? Bet Hanna! Hanna! Nu zini…

—   Pan Uztžicki!

—        Nu, nu, neskaisties, mans bērns! Es jau viņai to neņemu ļaunā. Manas sievietes — tā pavisam cita lieta. Bet kādēļ velti tērēt laiku?

—   Ak jā! Nekavēsimies!

Uztžickis brīdi pārlika.

—        Es zinu, kā jārīkojas. Es tūlīt braukšu uz Hožeļiem, bet tu brauc uz mājām vai labāk uzgaidi tepat. Ja Hanna būs Hožeļos, es viņu aizvedīšu pie jums. Bet varbūt viņi man negribēs Hannu izdot? Joki! Tomēr esmu labak ar mieru būt kopā ar veco Mirzu, kad vedīsim Hannu atpakaļ, jo tavs tēvs ir pārāk karstas dabas cilvēks. Viņš vēl var izsaukt veco Mirzu uz divkauju, bet vecais taču nav vainīgs. Vai ne?

—   Tēva nav mājās.

—   Vēl labāk! Vēl labāk!

Uztžickis sasita plaukstas.

—  Janek! Nāc šurp!

Ienāca sulainis.

—        Lai man pēc desmit minūtēm būtu iejūgti zirgi! Vai saproti?

—       Un kā būs ar maniem zirgiem? —jautāju.

—   Otru pajūgu paničam! Joki! Vai ne?

Kādu laiciņu klusējām. Pēc tam es teicu:

—       Vai atļausiet uzrakstīt Selimam zīmīti? Es vinu gribu izaicināt rakstiski.

—   Kādēļ?

—   Es baidos, ka vecais Mirza viņam aizliegs pieņemt izaicinājumu. Viņš to vienkārši kādu laiku paturēs ieslodzījumā un domās, ka ar to lieta izbeigta. Bet man tas ir par maz! Par maz! Ja Selims būs jau ieslodzīts, jūs viņu nesastapsiet; caur veco viņam to paziņot nevar, bet vēstuli var atstāt kādam citam. Es savam tēvam arī neko nestāstīšu. Viņš pats var vēl izaicināt veco, bet vecais nav vainīgs. Bet, ja es jau iepriekš būšu duelējies ar Selitnu, tad viņam vairs nebūs iemesla to darīt. Un jūs taču pats teicāt, ka man viņš jāizaicina uz divkauju.

—   Es tā domāju! Divkauja ir jāizcīna. Tā ir vienmēr tā labakā ideja šļahtičam, vai nu viņš būtu vecs, vai jauns, tas viss vienalga! Citam tas būtu joks, bet tikai ne šļahtičam. Nu raksti! Tev taisnība.

Es apsēdos pie galda un uzrakstīju:

«Tu esi nelietis. Ar šo vēstuli es Tevi izpļaukāju. Ja Tu rīt nebūsi ar pistolēm vai zobeniem pie Vaha būdiņas, tad Tu būsi pēdējais gļēvulis, kāds Tu laikam jau esi tagad.»

Aizzīmogoju vēstuli un nodevu to Uztžickim. Pēc tam izgājām abi pagalmā, kur mūs jau gaidīja divi pajūgi.

īsi pirms sēšanās pajūgā man galvā ienāca briesmīga doma.

—   Bet ja nu Selims nav aizvedis Hannu uz Hožeļiem? — es jautāju Uztžickim.

—   Ja viņš to nav aizvedis uz Hožeļiem, tad viņš ir ieguvis daudz laika. Tagad ir nakts, desmitiem ceļu ved uz visām pusēm un . . . meklē tad čigānu krūmos! Bet uz kurieni tad viņš to būtu varējis aizvest?

—   Uz R. pilsētu.

—   Sešpadsmit jūdzes ar tiem pašiem zirgiem? Tādā gadījumā esi mierīgs. Joki! Vai ne? Tad es rīt braukšu uz R. pilsētu, varbūt šodien pat, bet papriekš uz Hožeļiem. Es tev vēlreiz saku: esi mierīgs!

Stundu vēlāk es jau biju mājās. Bija jau vēla nakts, pat ļoti vēla, bet visos logos vēl bija uguns. Varēja redzēt, ka pa istabām skraida ļaudis.

Kad mani rati nodārdēja palieveņa priekšā, priekšnamā iznāca ksendzs Ludviks ar sveci rokā.

—   Klusāk! — viņš čukstēja, pielicis pirkstu pie lūpām.

—   Hanna? — es viņam ātri jautāju.

—   Runā klusāk. Hanna jau ir te. Viņu atveda vecais Mirza. Nāc pie manis, es tev visu izstāstīšu.

Iegājām ksendza istabiņā.

—   Kas notika ar tevi?

—   Es viņiem džinos pakaļ. Mirza man nošāva zirgu. Vai tēvs tnajās?

—   Viņš atgriezās tūlīt pēc vecā Mirzas aizbraukšanas. Kas tā par nelaimi! Kas tā par nelaimi! Tagad pie viņas jau ir ārsts. Mēs domājām, ka viņu ķers trieka. Viņš tūlīt gribēja braukt un izaicināt Mirzu uz divkauju. Neej pie tēva, jo tas viņam varētu nākt par ļaunu. Rīt tu viņu atrunā, lai viņš neizaicina Mirzu. Tas būtu liels grēks, un turklāt vecais Mirza jau nav nemaz vainīgs. Selirnu viņš piekāvis un ieslodzījis, bet Hannu atveda pats. Saviem ļaudīm viņš piekodinājis ciest klusu. Laime, ka viņš nesastapa tēvu!

Izrādījās, ka vecais Uztžickis visu bija paredzējis.

—   Kā jūtas Hanna?

—   Izmirkuši līdz pēdējai vīlītei. Tagad viņai ir karsonis. Tēvs viņu ļoti izrāja. Nabaga bērns!

—   Vai doktors Stass viņu apskatīja?

—   Apskatīja un pavēlēja tūlīt likties gultā. Pie viņas sēd vecā Vengrovska. Uzgaidi mani te. Es iešu pie tēva un pateikšu viņam, ka tu esi atgriezies. Viņš jau izsūtīja uz visam pusēm zirgus pēc tevis. Kasja arī nav mājās, jo aizjāja meklēt tevi. Ak Dievs! Visuspēcīgais Dievs! Kas gan te notika!

Tā runādams, ksendzs Ludviks iegāja pie tēva, bet es nevarēju viņa istabā nociesties un aizskrēju pie Ilannas. Es negribēju viņu redzēt, ak nē! Tas viņai maksātu pārāk bargi. Drīzāk gribēju pārliecināties, vai viņa ir mūsu mājās, drošībā, manā tuvumā, pasargāta no visiem šīs dienas drausmīgajiem notikumiem.

Kad tuvojos viņas istabai, mani pārņēma dīvainas izjūtas. Manī nebija ne dusmu, ne naida, tikai neizsakams žēlums pret šo Selima trakulības upuri. Man viņa likās kā balodis, kurš nokļuvis vanaga nagos. Ak, kādu pazemojumu un kaunu viņai vajadzēja pārdzīvot Hožeļos pie vecā Mirzas! Es tūlīt devu sev zvērestu neizteikt viņai nc mazāko pārmetumu nc šodien, ne arī turpmāk, un izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Kad biju piegājis pie viņas istabas durvīm, durvis atvērās un iznāca vecā Vengrovska. Es viņu aizturēju un jautāju:

—  Vai paņeņka guļ?

—   Negu|, neguļ nabadzīte, — vecenīte atbildēja. — Ak, manu zelta panič, ja jūs zinātu, kas te notika! Kad vecais pans uzkliedza panei (te vecā Vengrovska sāka slaucīt priekšautā asaras), es domāju, ka nabadzīte nomirs uz vietas. Kā viņa bija sabaidījusies, kā izmirkuši! Ak Dievs! Ak Dievs!

—   Bet kā viņa jūtas tagad?

—   Jūs redzēsiet, panič, ka viņa to visu samaksās ar slimību. Laime, ka ārsts bija tuvumā.

Es liku Vengrovskai tūlīt atgriezties pie Hannas un atstāt durvis vaļā, jo gribēju uz viņu kaut iztālēm paskatīties. Skatoties caur atvērtām durvīm no tumšas istabas, ieraudzīju viņu sēžam gultā vienā veļā. Viņas vaigi kvēloja, acis spīguļoja; redzēju, ka viņa elpo ļoti ātri. Bija skaidrs, ka viņai ir drudzis.

Kādu laiku pavadīju šaubās, iet viņas istabā vai neiet, bet šai brīdī pie manis pienāca ksendzs Ludviks.

—   Tevi sauc tēvs, — viņš teica.

—   Ksendz Ludvik! Viņa ir slima!

—   Ārsts tūlīt ies pie viņas atkal. Pa to laiku tu parunāsi ar savu tēvu. Ej tagad, ej! Ir jau vēls.

—   Cik ir pulkstenis?

—   Ir jau pirmā rīta stunda.

Es saķēru galvu. Man taču pulksten piecos no rīta bija nolikta divkauja ar Selimu!

Pēc sarunas ar tēvu, kas ilga kādu pusstundu, es atgriezos ērberģī, bet gulēt vairs negāju. Aprēķināju, ka man jāiziet no mājam jau ap pulksten četriem, ja gribu piecos būt pie Vaha būdiņas; tātad manā rīcībā bija tikai nepilnas trīs stundas. Drīz vien pie manis ieradās ari ksendzs Ludviks, kurš gribēja pārliecināties, vai neesmu slims pēc šīs trakās jāšanas un vai esmu pārmainījis izmirkušo apģērbu. Bet man bija gluži vienalga, vai esmu izmircis vai ne. Ksendzs gribēja, lai es tūlīt eju gulēt, bet beidzot sāka ar mani pļāpāt, un tā pagāja vesela stunda.

Viņš man vēl īsi izstāstīja, ko viņam teicis vecais Mirza. Pēc viņa atstāstījuma iznāca, ka Selims ir izdarījis īstu neprātību, bet viņš stāstījis tēvam, ka nav redzējis citas izejas. Viņš bijis pārliecināts, ka pēc bēgšanas viņa tēvam cits nekas neatliks kā dot savu svētību un mēs atkal būsim spiesti atdot viņam Hannu. Izrādījās arī, ka viņš pēc sarunas ar mani ne tikai rakstījis Hannai, bet arī ticies ar viņu, un tieši tad viņi norunājuši bēgšanu. Meitene, kaut arī nenojauzdama šā soļa sekas, tomēr viņam pretojusies visiem spēkiem; tomēr Selims viņu savaldzinājis ar savām lūgšanām un mīlestību. Bez tam vēl viņš šo bēgšanu iztēlojis kā vienkāršu pastaigas braucienu līdz Hožeļiem, pēc kura viņi būs vienoti un laimīgi uz visu mūžu. Pārliecinājis Hannu, ka vēlāk viņš pats to atvedīšot atpakaļ pie mums, bet jau kā savu līgavu, ka mans tēvs tam visam piekritīšot un ari man beidzot jādara tas pats, jo es viegli aizmirsīšot savas bēdas pie Uztžicu Lolas. Viņš lūdzies Hannu un zvērējis, ka viņas dēļ gatavs ziedot savu dzīvību, ka viņš nepārdzīvošot šķiršanos: viņš vai nu noslīcināšoties, vai nošaušoties, vai arī noindēšoties. Pēc tam viņš meties Hannas priekšā ce|os un panācis, ka meitene, galu galā, bijusi ar mieru uz visu. Bet, tikko pienākusi bēgšanas stunda un viņi sākuši braukt, Hanna ar asarām acīs lūgusi viņu atgriezties; bet viņš to negribējis, jo, kā pats vēlāk atzinies tēvam, tajā brīdī aizmirsis visu pasauli.

Tā vecais Mirza bija stāstījis ksendzam Ludvikam. Tā viņš visu bija attēlojis varbūt arī tādēļ, lai pārliecinātu, ka Selims, ja arī bija spēris šo ārprāta soli, to nebija darījis zemiskos nolūkos. To visu apsverot, ksendzs Ludviks nepiekrita tēva dusmām, kurš apvainoja Hannu nepateicībā. Pēc ksendza domām, Hanna nebija nepateicīga, viņa tikai bija grēcīgas, pasaulīgas mīlestības apmāta. Ņemot to vērā, ksendzs arī man deva dažas pamācības par pasaulīgām jūtām, bet es nebūt nedusmojos uz Hannu viņas pasaulīgo jūtu dēļ. Es tikai būtu atdevis savu dzīvību, lai šīs jūtas būtu vērsušās uz citu pusi. Pret Hannu es sajutu lielu žēlumu, jo mana sirds bija tā saaugusi ar viņu, ka, viņu atraujot, man būtu tā jāsarausta gabalos. Es vēl palūdzu ksendzu, lai viņš iestājas par Hannu tēva priekšā, lai izskaidro viņam tās rīcību tā, kā viņš to bija skaidrojis man, un tad es atvadījos no viņa, jo gribēju palikt viens.

Kad ksendzs bija aizgājis, es noņēmu no sienas veco, slaveno, tēva dāvāto zobenu un pistoles, lai sagatavotu visu rītdienas divkaujai. Līdz šim man nebija bijis ne laika, ne arī patikas par šo divkauju domāt. Es gribēju cīnīties uz dzīvību vai nāvi, un tas bija viss. Par Sclimu man bija pārliecība, ka viņš mani nepievils. Es rūpīgi ar vati notīrīju zobenu, tā platajā, zilganajā asmenī, ar visu zobena vairāk nekā simts gadu vecumu, nebija ne mazākā robiņa, lai gan tas bija šķēlis ne mazums bruņu cepuru un uzpleču, dzēris daudz zviedru, tataru un turku asiņu. Zeltītais uzraksts «Jēzus Marija!» mirdzēja spoži; es pārbaudīju tā asmeni — tas bija plāns kā zīda lentes mala; likās, ka tā spala zilie tirkīzi man uzsmaidītu, it kā lūgdamies satvert un sasildīt viņus.

Beidzis ar zobenu, ķēros pie pistolēm, jo nezināju, kādus ieročus Scliins izvēlēsies. Iesmērējis atslēgas, es abas pistoles uzmanīgi pielādēju. Sāka aust gaisma. Pulkstenis jau bija trīs. Pabeidzis darbu, es atkritu krēslā un sāku domāt. Sekojot notikumu gaitai un visam tam, ko man bija stāstījis ksendzs Ludviks, kļuva skaidrs viens — visā notikušajā arī mana vaina bija liela. Es sev jautāju, vai esmu izpildījis kā nākas savus aizbildņa pienākumus, kādus man uzlika vecais Mikolajs, un atbildēju: nē! Vai biju domājis tikai par Hannu, nevis par sevi? Tikai par sevi! Hanna, šī daiļā, neaizsargātā būtne, starp mums bijusi kā balodis plēsīgu putnu ligzdā. Nespēju pārvarēt riebigp sajūtu, ka mēs ar Sclimu esam plēsušies ap viņu kā ap kārdinošu laupījumu, un šajā ziņā, kur plēsoņas galvcnām kārtām bija domājuši tikai par sevi, visvairāk bija cietusi tā, kuras vaina bija vismazākā. Tagad, pēc pāris stundām, mums būs jāizcīna pēdējā cīņa par viņu. Tās bija riebīgas, smagas domas. Izrādījās, ka visa šī mūsu šļahtiču pasaule Hannai bija pārāk neveselīga. Kā par nelaimi, manas mātes ilgāku laiku nebija mājās un mums, vīriešiem, bija bijušas pārāk rupjas rokas, kas sadurstīja šo vāro puķi, kuru liktenis bija iemetis mūsu vidu. Vaina gūlās pār visu mūsu namu, un tā bija jānomazgā vai nu ar manām, vai Selima asinīm.

Biju sagatavojies ir uz vienu, ir otru varbūtību. Pa to laiku rīta ausma spiedās manas istabas logos arvien vairāk un vairāk. Aiz loga, apsveikdamas jauno dienu, iečirkstējās bezdelīgas. Nodzēsu uz galda degošo sveci — bija jau pavisam gaišs. Zālē pulkstenis nosita pusčetri. «Nu, tagad laiks!» es nodomāju un, uzmetis uz pleciem mēteli, lai varētu apslēpt ieročus, ja mani kāds satiktu, izgāju ārā.

Ejot gar dzīvojamo ēku, ievēroju, ka galvenās durvis, kas parasti pa nakti bija aizbultētas ar diviem dzelzs stieņiem, ir atvērtas. Tātad kāds jau bija izgājis no mājas, un man vajadzēja būt ļoti uzmanīgam, lai es viņu nesastaptu. Klusi zagdamies gar pagalma malu uz liepu alejas pusi, es uzmanīgi vēroju apkārtni, un man likās, ka visi vēl mierīgi guļ. Tikai alejā es droši pacēlu galvu, jo biju pārliecināts, ka tagad mani

no mājas vairs nevar saredzēt. Pēc vakardienas vētras bija iestājies skaidrs un brīnišķīgs rīts. Alejā bija jūtama spēcīga medus smarža, kas nāca no mitrajām liepām. Nogriezos pa kreisi uz smēdes, sudmalu un dambja pusi, jo tur gāja ceļš uz V'aha būdiņu. Skaistā rīta un svaigā gaisa iespaidā mans miegs un nogurums bija pilnīgi pārgājis.

Biju cerību pilns, un kāda pārliecība man teica, ka es šajā cīņā, kurai vajadzēja notikt jau pēc nedaudz mirkļiem, iziešu kā uzvārētājs. Selims gan šāva ar pistoli kā īsts meistars, bet arī es šāvu ne sliktāk; zobenu cīņā, viņš gan bija par mani veiklāks, toties es biju daudz spēcīgāks, pat tik spēcīgs, ka viņš tikai ar pūlēm varēja izturēt manus cirtienus. «Bet, galu galā, lai nāk kas nākdams,» es nodomāju, «ar to būs viss izbeigts. Un, ja ar to nebūs šis Gordija mezgls atraisīts, tad tas vismaz būs pārcirsts, un tad tas vairs nemocīs, kā tas jau tik ilgi ir bijis.» Turklāt Selims, kaut arī to negribēdams, nodarījis Hannai tādu pārestību, ka vienam par to jāsamaksā.

Tā domādams, biju sasniedzis dīķa malu. Uz ūdens bija nolaidusies migla. Rīta ausmas krāsas atspoguļojās ūdens līmenī. Rīts tikai tagad sākās; gaiss kļuva arvien dzidrāks, visur bija jūtams svaigums, viss likās brīnišķīgs, rožains un kluss; tikai no niedru puses atskanēja pīļu balsis. Biju jau pavisam tuvu pie slūžām un pie tilta, kad piepeši apstājos kā sastindzis.

177

Uz tilta stāvēja mans tēvs, salicis rokas

12 — 23

uz muguras, ar nodzisušu pipi rokā; viņš bija atspiedies pie tilta margām un domīgi raudzījās dīķa līmenī un rīta ausmā. Bija skaidrs, ka arī viņš nebija varējis aizmigt un tāpēc iznācis ieelpot svaigo rīta gaisu, varbūt arī apskatīt saimniecību.

Es viņu agrāk nebiju ievērojis, jo gāju pa ceļa malu, tādēļ man viņu un tilta margas aizsedza vītolu zari; tagad atrados vairs tikai kādus desmit soļus no viņa. Aizslēpos aiz vītola un nezināju, ko iesākt.

Arī tēvs stāvēja nekustēdamies. Es paskatījos uz viņu: viņa sejā atspoguļojās rūpes un bezmiegā pavadītā nakts. Viņa skatiens klīda pa dīķa līmeni, bet lūpas murmināja rīta lūgšanu. Es skaidri sadzirdēju:

—  Esi sveicināta, Marija, tu svētā, tas Kungs ir ar tevi! — Tālāk viņa balss pārgāja čukstoņā, un tad atkal izdzirdu: — Lai svētīts tava klēpja auglis. Āmen!

Man zuda pacietība vēl ilgāk stāvēt aiz koka, un es nolēmu klusi aizzagties pāri tiltam. Es varēju riskēt tāpēc, ka tēvs bija pagriezies pret ūdeni, turklāt, kā man tai bridi ienāca prātā, viņš labi nedzirdēja, jo viņa dzirde bija bojāta jau kara laikos no lielgabalu šāvienu trokšņa. Iedams pavisam uzmanīgi, es žagos pāri tiltam, bet, par nelaimi, sakustējās daži vaļīgi tilta dēļi, un tēvs atskatījās.

—   Ko tu te dari? — viņš jautāja.

Kļuvu sarkans kā vēzis.

—  Izgāju tikai pastaigāties tēv, tikai pastaigāties …

Bet tēvs, pienācis man klāt un atvilcis mēteļa malu, kurā es centos ietīties, norādīja uz zobenu un pistolēm un teica:

—   Bet kas tad tas?

Nebija vairs citas izejas — bija jāatzīstas.

—   Es jums pateikšu visu, — atbildēju. — Es eju duelēties ar Selimu.

Biju gaidījis, ka tēvs sāks bārties, bet viņš pavisam negaidot jautāja:

—   Kurš kuru izaicināja?

—   Es viņu.

—   Neaprunājies ar tēvu, neteicis viņam ne vārda?

—   Es viņu izaicināju jau vakar, tūlīt pēc pakaļdzīšanās, kad biju Uztžicā. Es nepaspēju jums neko pateikt; un tad vēl — es baidījos, ka jūs man to aizliegsiet.

—   To tu pareizi uzminēji. Ej atpakaļ uz māju. Atstāj man visu šo lietu.

Man sirds tā sažņaudzās sāpēs un izmisumā kā vēl nekad.

12'

179

—   Tēv, — es iesaucos, — es tevi, no Dieva puses, lūdzos pie visa, kas tev svēts, pie tava vectēva piemiņas, neaizliedz man cīnīties ar tatāru! Es atceros, ka tu mani nosauci par demokrātu un dusmojies par to uz mani. Bet tagad es atcerējos, ka manās dzīslās rit tava vectēva un tavas asinis. Tēv! Viņš ir apvainojis Hannu, un vai tas lai viņam paietu garām nesodīts? Ļaudis nedrīkst runāt, ka mūsu dzimta ļāvusi apvainot bārenīti un nav to atriebusi. Esmu ļoti vainīgs: es viņu milēju un neteicu to jums, bet es zvēru, ka pat tādā gadījumā, ja es viņu nemīlētu, es tomēr viņu aizstāvētu, mūsu dzimtas un mūsu

vārda dēļ darītu to pašu, ko es daru tagad. Mana sirdsapziņa saka man, ka tas ir augstsirdīgi, un tu, tēv, man neaizliegsi; es neticu, es neticu, ka tu man aizliegsi būt augstsirdīgam! Tēv! Neaizmirsti, ka Hanna ir apvainota, ka es esmu izaicinājis, ka esmu devis vārdu! Es zinu, ka neesmu vēl pilngadīgs, bet vai tad nepilngadīgam nav tādas pašas tiesības uz cieņu un godu kā pieaugušam? Es izaicinaju, es devu savu vārdu, un tu taču pats man ne reizi vien esi teicis, ka gods ir šļahtiča pirmais likums. Es devu savu vārdu, tēv. Hanna ir apvainota, uz mūsu dzimtas guļ kauna traips, un es esmu devis savu vārdu. Tēv! Tēv!

Es saķēru viņa roku, skūpstīju to, raudāju un lūdzos, jo tēva seja k|uva pieļāvīgāka. Beidzot viņš pacēla acis uz augšu, un uz manas pieres nokrita smaga, īsta tēva asara.

Viņš grūti cīnījās pats ar sevi, jo es biju viņa acuraugs, un viņš mani mīlēja vairāk par visu pasaulē, tāpēc viņš trīcēja par mani, bet beidzot viņš tomēr nolieca savu sirmo galvu un klusā, tikko sadzirdamā balsī teica:

—   Lai tavu tēvu Dievs tevi pavadai cj, cīnies ar tatāru!

Mēs abi viens otru apkampām.

Tēvs mani piespieda sev klāt un turēja mani ilgi pie savām krūtīm.

Tad viņš pārvarēja savas jūtas un teica man vēl, bet jau jautrakā balsī:

—   Bet tad kaujies tā, lai debesis sakarst!

Noskūpstīju viņa roku, bet viņš man vēl

jautāja:

—  Ar zobeniem vai ar pistolēm? 180

—   Viņam ir izvēle.

—   Bet sekundanti?

—   Bez sekundantiem. Es viņam ticu tāpat kā viņš man. Kam tad mums vajadzīgi liecinieki, tēv?

Es viņu vēlreiz apkampu un tad devos ceļā, jo bija jau laiks.

Gabaliņu pagājis, es vēlreiz atskatījos atpakaļ: tēvs vēl arvien stāvēja uz tilta un iztālēm man veltīja krusta zīmi. Uz viņa slaido stāvu krita uzlēcošas saules pirmie stari un ietina viņu it kā svēto spīdumā. Un šajos staros sirmais veterāns ar savām paceltajām rokām man atgādināja vecu ērgli, kurš no tālienes svēta savu mazuli tādai pašai slavas pilnai un brīvai dzīvei, kādu viņš pats kādreiz dzīvojis.

Ak, mana sirds tajā brīdī bija tik pilna cerību, ticības un drosmes, ka mani būtu varējuši gaidīt desmit Selimi pie Vaha būdiņas, es bez jebkādas stomīšanās būtu izaicinājis viņus visus.

Beidzot es nonācu pie būdiņas.

Selims mani meža malā jau gaidīja. Jāatzīstas, ka, ieraugot viņu, manī pamodās tādas jūtas, kādas ir vilkam, kad tas noraugās savā laupījumā.

Naidīgi un ziņkārīgi mēs paskatījāmies viens otram acīs. Sajās nedaudzajās dienās Selims bija stipri pārvērties; viņš bija kļuvis vājāks un neglītāks; bet varbūt man tikai tā izlikās, ka viņš ir kļuvis neglītāks. Viņa acis drudžaini spīdēja un lupu kaktiņi drebēja.

Mēs tūlīt devāmies meža biezokni, bet visu ceļu nerunājam ne vārda.

Beidzot mēs uzgājām mazu laukumiņu starp priedēm. Es apstājos un teicu:

—   Paliksim šeit. Vai esi ar mieru?

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu un sāka atpogāt svārkus, lai pirms divkaujas tos nosviestu.

—        Izvēlies! — es, norādīdams uz pistolēm un zobenu, teicu.

Viņš noradīja uz savu līdzatnesto zobenu. Tas bija turku zobens, un tā Damaskas tērauda asmenis bija stipri izliekts.

Es nosviedu svārkus; viņš sekoja manam paraugam, bet pirms tam viņš no svārku kabatas izņēma vēstuli.

—       Ja es krītu, nodod to, lūdzu, panei Hannai.

—   Es to nepieņemu.

—       Tā nav mīlestības vēstule, tur ir tikai paskaidrojumi.

—   Tad labi.

Tā sarunādamies, uzlocījām kreklu piedurknes. Tikai tagad mana sirds sāka pukstēt straujāk.

Beidzot Selims satvēra zobena spalu; pēc tam viņš saslējās, ieņēma izaicinošu un lepnu paukotāja stāvokli un, turēdams zobenu virs galvas, īsi teica:

—   Esmu gatavs!

Es ieņēmu tādu pašu stāvokli, un mēs sakrustojām zobenus.

—   Vai viss kārtībā?

—   Jā.

—   Tad saksim.

Es tūlīt pārgāju tik straujā uzbrukumā, ka viņam sākumā bija par dažiem soļiem jāatkāpjas, turklāt viņš tikai ar pūlēm varēja atturēt manus cirtienus; bet uz katru manu cirtienu viņš atbildēja ar savu cirtienu tik ātri, ka sitiens un atsitiens notika gandrīz reizē.

Sclims piesarka; viņa nāsis iepletās un acis, kuras bija kļuvušas drusku ieslīpas — kā tatāram —, meta zibeņus.

Kādu laiciņu bija dzirdama tikai zobenu asmeņu šķindoņa, tērauda sausā skaņa un mūsu svelpjošā elpa.

Selims drīz vien nojauta, ka gadījumā, ja cīņa ieilgs, viņam būs jāzaudē, jo viņam pietrūks spēka un izturības. Uz viņa pieres parādījās lielas sviedru lāses, viņa elpa kļuva arvien gārdzošāka.

Bet tajā pašā laikā viņu pārņēma ārprāta dusmas, īsts cīņas trakums. No straujajām kustībām izspūrušie mati krita viņam uz pieres, atvērtajā mutē bija redzami baltie, sakostie zobi.

Varēja teikt, ka viņā bija pamodusies mežonīgā tatāru daba, kas sajuta rokā zobenu un saoda asinis.

Tomēr man bija tā priekšrocība, ka pie līdzīgām dusmām es biju par viņu spēcīgāks!

Reiz viņš jau nespēja atturēt manu cirtienu, un no viņa kreisās rokas izsprāga asinis; pēc dažām sekundēm mana zobena spals skāra viņa pieri.

Ar šo sārto asiņu strūklu, kas bija sajaukusics ar sviedriem un lēni tecēja pār viņa pieri uz lūpām un smakru, viņš izskatījās pavisam drausmīgs.

Bet likās, ka tas viņu satracināja vēl vairāk. Viņš pielēca un atkal atiēca no manis kā ievainots tīģeris. Viņa zobena gals apžilbinošā ātrumā zibēja ap manu galvu, rokam un krūtīm.

Tikai ar lielām pūlētn es spēju atsist šos trakos cirtienus, vēl grūtāk tas nācās tāpēc, ka tajā pašā laikā es biju nodarbināts ar domām, kā trāpīt viņam.

Brīžiem mēs bijām piegājuši viens otram tik tuvu, ka mūsu krūtis gandrīz saskārās.

Piepeši Selitns atlēca atpakaļ, viņa zobens iesvilpās turpat pie maniem deniņiem, bet es to atsitu ar tādu spēku, ka Selima galva uz brīdi palika pilnīgi neaizsargāta; es jau nomērķēju cirtienu, kuram vajadzēja pāršķelt viņa galvaskausu, bei… šai mirklī manu galvu ķēra pērkona spērienam līdzīgs trieciens; es tikai iekliedzos:

— Jēzus Marija!

Ierocis man izkrita no rokām, un es kā nopļauts nokritu ar seju pret zemi.

XII

Kas pēc tam ilgāku laiku ar mani bija noticis, es nezinu un neatceros.

Kad pamodos, gulēju uz muguras tēva istabā un viņa gultā, bet tēvs sēdēja pie manis atzveltnes krēslā. Viņš bija atgāzis galvu atpakaļ, bija ļoti bāls un sēdēja pievērtiem plakstiņiem.

Logu slēģi ari bija pievērti, uz galda dega sveces un istabā valdošo klusumu pārtrauca tikai sienas pulksteņa tikšķēšana.

Kādu laiku es nejūtīgi raudzījos griestos un mēģināju koncentrēt savas kūtrās domas; pēc tam gribēju pakustēties, bet to man nejāva neciešamas galvassāpes. Sis sāpes man mazliet atgādināja visu notikušo, un es klusā, vājā balsi iesaucos:

—   Tēti

Tēvs nodrebēja un noliecas pār mani. Viņa sejā bija saredzams reizē ir prieks, ir maigums, kad viņš teica:

—       Es tev pateicos, mans Dievs! Viņš ir atguvis samaņu. Kas ir, dēliņ, kas ir?

—   Vai es cīnījos ar Selimu, tēv?

—  Jā, mījais! Bet nedomā par to!

Kādu laiciņu valdīja klusums, bet pēc tam es atkal jautāju:

—   Tēt! Kas mani atgādāja no meža mājās?

—        Es tevi atnesu uz savām rokām; bet tagad nerunā — nenogurdini sevi.

Bet nebija pagājušas ne piecas minūtes, kad es atkal uzsāku iztaujāšanu. Es tikai runāju ļoti lēni:

—   Tēt!

—   Kas ir, mans bērns?

—   Bet kas notika ar Selimu?

—       Viņš ari zaudēja samaņu asins zaudējuma dēj. Es liku viņu aizvest uz Hože|iem.

Gribēju vēl jautāt par Hannu un par māti, bet jutu, ka man atkal zūd samaņa.

Man likās, ka pie manas gultas, saslējušies uz pakaļkājām, sāk dejot dažādi rnelrii un dzelteni suņi, un es sāku tajos noraudzīties.

Tad atkal es sapņoju, ka dzirdu ganu stabuļu skaņas, te atkal brīžiem pulksteņa vietā redzēju kādu seju, kura no sienas raudzījās uz mani — te parādījās, te izzuda.

Tas nebija pilnīgs bezsamaņas stāvoklis, tas bija tikai drudzis un domu sajukums; bet tas laikam vilkās diezgan ilgi.

Brīžiem man k|uva labāk, un tad es sāku pazīt ap manu gultu stāvošo sejas: redzēju tēvu, Kasju, ksendzu, doktoru Stasu.

Atceros, ka vienas sejas trūka, bet nevarēju iedomāties, kādas. Es tikai zinu, ka šo trūkumu es izjutu un instinktīvi pēc tās tiecos.

Pēc kādas labi izgulētas nakts es atmodos agri. Uz galda vēl dega svece.

Es jutos ļoti, ļoti nespēcīgs.

Piepeši ieraudzīju kādu pār mani pārliekušos stāvu, kura seju es uzreiz nepazinu, bet kuru ieraugot man kļuva tik labi, it kā es jau būtu nomiris un atrastos debesīs.

Tā bija īsta eņģeļa seja — tik svēta ar savām klusajām asarām, ka man gribējās raudāt.

Bet tad man atgriezās samaņa, acis noskaidrojās, un es vāji un klusi iesaucos:

—   Māmiņ!

Eņģeļa seja noliecās pār manu novājējušo, bezspēkā uz gultas segas guļošo roku un piespieda pie tās savas lūpas.

Es mēģināju piecelties, bet atkal sajutu deniņos sāpes un tāpēc tikai klusi iesaucos:

—   Māmiņ! Sāp!

Mana māte, jo tā bija viņa, sāka pārmainīt uz manas galvas ledus kompreses.

Parasti man šī operācija sagādāja lielas ciešanas, bet tagad šīs saldās, mīļās rokas darbojās ap manu nabaga pāršķelto galvu ar tik rūpīgu maigumu, ka es, nemanīdams ne mazākās sāpes, sāku čukstēt:

— Labi! Ak, cik labi!

No šī brīža man sāka atgriezties samaņa, un tikai uz vakara pusi mani atkal pārņēma drudzis.

Tad es atkal sapņoju par Hannu, kaut gan skaidros brīžos es viņu nekad nebiju redzējis. Bet murgos es viņu vienmēr redzēju, dažādu briesmu apdraudētu.

Te viņai uzbruka kāds vilks ar sarkanām acīm, te viņu atkal gribēja nolaupīt, turklāt šis laupītājs izskatījās pēc Selima, brīžiem atkal ne, jo viņa seja bija apaugusi melniem sariem, un uz galvas tam bija ragi. Tad es gan kliedzu, gan atkal ļoti mīļi un pazemīgi lūdzos vilku un ragaini, lai viņi man nenolaupa Hannu. Tādos brīžos māte man uzlika savu roku uz pieres, un murgi tūlīt pazuda.

Beidzot drudzis pazuda pavisam, es atguvu pilnu samaņu, bet tas vēl neliecināja, ka mana veselība kļuvusi labāka. Piesitās kāda ļauna slimība, kaut kāds nedzirdēts nespēks, kura iespaidā es sāku, acīm redzot, nonīkt. Dienām un naktīm es varēju noraudzīties vienā vienīgā istabas griestu punktā. Biju pie apziņas, bet visa apkārtne man bija gluži vienaldzīga. Mani neinteresēja ne dzīve, ne nāve, ne arī personas, kas atradās pie manas gultas. Es gan uzņēmu iespaidus, redzēju visu, kas ap mani notiek, atcerējos visu, bet man trūka spēka sakopot domas un kaut ko izjust. ;

Kādu vakaru es nepārprotami sāku izdzist pavisam. Pie manas gultas bija nolikta liela, dzeltena svece, un pēc tam es ieraudzīju ksendzu Ludviku, kurš bija savā amata tērpā. Viņš man pasniedza svēto vakarēdienu, svaidīja mani un turklāt tā raudāja, ka gandrīz zaudēja samaņu. Māti iznesa noģībušu no istabas. Kasja, piespiedies pie sienas, raudāja un plēsa sev matus; tēvs, sažņaudzis rokas, sēdēja kā pārakmeņojies. Es to visu redzēju gluži skaidri, bet biju pilnīgi vienaldzīgs un, kā parasts, noraudzijos ar savām nedzīvajām, glāžainajām acīm griestos, uz gultas kājgali vai arī uz logu, caur kuru istabā strāvoja mēness sidrabbaltā gaisma.

Vēlāk istabā pa visām durvīm sanāca mūsu mājkalpotāji; kliedzieni, raudas un elsas, kuras visas pārspēja Kasja balss, piepildīja istabu, tikai tēvs vēl arvien sēdēja kā pārakmeņojies. Beidzot, kad visi noslīga ceļos, un ksendzs sāka skaitīt pēdējo lūgšanu, kuru viņš asaru dēļ bija spiests pārtraukt, tēvs piepeši uzlēca kājās un, iekliegdamies: «Ak Dievs! Ak Dievs!» — nogāzās visā augumā uz grīdas.

Sajā brīdī jutu, ka mani roku un kāju pirksti sāk kļūt auksti, un mani pārņēma dīvaina miegainība un tieksme žāvāties. «Aha! Tātad es mirstu,» es nodomāju un aizmigu.

Un tiešām — es nevis nomiru, bet aizmigu un turklāt tik ciešā miegā, ka atmodos tikai pēc kādām divdesmit četrām stundām un tā atspirdzis, ka pats nevarēju saprast, kas īsti ar mani noticis. Mana apātija bija zudusi, spēcīgais, jaunais organisms bija uzvarējis pašu nāvi un tagad ar atjaunotiem spēkiem modās jaunai dzīvei.

Tagad pie manas gultas norisinājās tādas prieka ainas, ka nemaz negribu mēģināt tās aprakstīt. Kasja aiz laimes gandrīz vai zaudēja prātu.

Vēlāk man stāstīja, ka tūlīt pēc divkaujas, kad tēvs mani ievainotu atnesis uz māju un ārsts nevarējis pateikt, vai palikšu dzīvs vai ne, manu mīļo Kasju vajadzējis vienkārši ieslēgt, jo viņš sācis Selimu medīt kā kuru katru zvēru un nozvērējies, ka tnanā nāves gadījumā viņš to nošaus pie pirmās tikšanās. Par laimi, arī vieglāk ievainotais Selims bija spiests pavadīt kādu laiku gultā.

Pa to laiku es kļuvu žirgtāks ar katru dienu. Manī pamodās dzīvesprieks. Tēvs, māte, ksendzs un Kasja pavadīja pie manas gultas dienas un naktis.

Kā es toreiz viņus mīlēju, kādas man uznāca žēlas, kad kāds no viņiem atstāja manu istabu! Bet līdz ar dzīvesgribu manī atkal atdzīvojās agrākās jūtas pret Hannu. Kad atmodos no tā miega, kuru visi bija noturējuši par mūžīgā miega sākumu, es tūlīt apjautajos pēc Hannas.

Tēvs man atbildēja, ka Hanna esot vesela, bet kopā ar d'Ifas kundzi un māsām aizbraukusi pie krusttēva, jo sādžā stipri plosoties bakas. Bez tam vēl viņš man teica, ka esot viņai piedevis, ka esot visu aizmirsis un es varot būt pilnīgi mierīgs. Vēlāk es nevienu reizi vien par viņu tiku runājis arī ar māti, kura, redzēdama, cik ļoti mani šis temats interesē, pati uzsāka sarunu, bet pabeidza ar neko neizteicošiem vārdiem, ka, tiklīdz es būšot izveseļojies, viņa runāšot ar tēvu par daudzām lietām, kuras man būšot ļoti patīkamas. Tagad man tikai jābūt mierīgam un jācenšas pēc iespējas ātrāk kļūt veselam.

Tā runājot, viņa man skumji uzsmaidīja, bet man atkal gribējās raudāt no prieka. Brīžiem tomēr mājās atgadījās kaut kas tāds, kas traucēja manu prieku un dažreiz pat iedvesa bailes. Tā kādu vakaru, piemēram, kad māte sēdēja pie manis, ienāca sulainis Franeks un lūdza māti uz Mannas istabu.

Es uzreiz pietrūkos gultā sēdus.

—   Vai atbraukusi Hanna? — jautāju.

—   Nē! — māte atbildēja. — Viņa vēl nav atbraukusi. Viņš mani aicina uz Hannas istabu tāpēc, ka to krāso un liek jaunas tapetes.

Dažreiz man likās, ka uz to cilvēku pierēm, kuri atrodas man apkart, guļ kāds dziļš, bet vāji apslēpts skumju zīmogs. Nevarēju saprast, kas notiek, un uz saviem jautājumiem saņēmu stipri izvairīgas atbildes. Jautāju Kasjam, bet arī viņš atbildēja tāpat kā citi, ka mājās viss kārtībā, ka māsas, d'Ifas kundze un Hanna drīzumā atgriezīšoties, un pabeidza ar parasto: esi mierīgs.

—   Bet kādēļ tad visi tik skumji? — es jautāju.

—   Redzi, es tev pastāstīšu visu. Katru dienu pie mums ierodas Selims ar veco Mirzu. Selims pavada cauras dienas izmisumā, raud un grib tevi katrā ziņā redzēt. Bet tēvs un māte baidās, ka šī vizīte tev varētu kaitēt.

Es pasmaidīju.

—   Cik Selims ir gudrs! — es teicu. — Gandrīz ielauž man galvaskausu un tagad par mani raud. Bet vai par Hannu arī viņš vēl arvien domā?

—   Kur nu! Tagad viņam domas vērstas pavisam uz citu pusi. Neesmu viņam arī par to jautājis, bet esmu pārliecināts, ka viņš no tās galīgi atteicies.

—   Nu tas vēl jautājums!

—   Katrā ziņā viņu iegūs kāds cits: vari būt mierīgs!

Tā runājot, Kasja savilka seju grimasē kā īsts skolas puika un, viltīgi smīnēdams, vēl piebilda:

—   Es pat zinu, kurš. Lai tikai Dievs dotu, ka…

—   Ko lai Dievs dotu?

—   Ka viņa ātrāk atgrieztos, — viņš ātri pabeidza iesākto frāzi.

Sie vārdi mani galīgi nomierināja. Dažas dienas vēlāk pie manas gultas kādu vakaru sēdēja tēvs un māte. Mēs ar tēvu sākām spēlēt šahu. Māte pēc kāda laiciņa izgāja, neaizvērusi durvis, caur kurām bija redzama vesela rinda istabu, kuru galā atradās ari

Hannas istaba. Es uz to paskatījos, bet nevarēju neko saredzēt, jo, izņemot manu istabu, citas visas bija tumšas, un, cik es šai tumsā varēju saredzēt, Mannas istabas durvis bija aizvērtas.

Tad, pavisam negaidot, redzēju, ka tur iegāja kāds cilvēks, — un man likās, ka tas bija doktors Stass. Staņislavs, kurš durvis atstāja va|ā.

Sirds man kļuva pavisam nemierīga. Hannas istabā bija gaisma.

Sī gaisma meta gaišus starus blakus esošajā zālē, un šajos staros es ieraudzīju mazus dūmu mutulīšus, kuri tur riņķoja, tā kā putekļi mēdz riņķot saules staru gaismā.

Lēnām man nāsis iesitās kāda nenoteikta smaka, kas ar katru stundu kļuva stiprāka.

Piepeši man sāka celties mati stāvus: tā bija paegļu smarža.

—   Tēv! Ko tas nozīmē? — es skaļi iesaucos, nogrūzdams zemē šaha galdiņu.

Mans tēvs, kurš arī bija sajutis šo nolādēto smaku, apjucis uztrūkās kājās un ātri aiztaisīja istabas durvis.

—   Tas nav nekas! — viņš steidzīgi atbildēja.

Bet es jau biju kājās un, kaut gan vēl nedroši ļodzījos, tomēr ātri devos uz durvju pusi.

—    Kādēļ tur kvēpina paegļus? — iesaucos. — Es gribu redzēt, kas tur noliek!

Tēvs mani pusceļā aizturēja.

—    Nē, uz turieni tu neiesi! Nekādā ziņā: es tev to aizliedzu!

Mani pārņēma izmisums, tāpēc es saķēru savu galvas apsēju un dusmās kliedzu:

—   Nu tad labi! Bet es zvēru, ka noraušu šo apsēju un pats savām rokām uzplēsīšu brūci! Hanna ir mirusi! Es viņu gribu redzēt!

—   Es tev dodu savu godavārdu, ka Hanna ir dzīva! — iesaucās tēvs un saķēra manu roku. — Viņa bija slima, bet tagad viņai jau ir labāk! Apmierinies! Apmierinies! Vai tad jau nav diezgan nelaimes! Es tev izstāstīšu visu, bet liecies gultā. Pie viņas tu nevari iet. Ar to tu viņu nobeigtu. Apmierinies! Liecies gultā! Es tev zvēru, ka viņai jau labāk.

Spēki mani bija atstājuši, un, iekritis gultā, es tikai atkārtoju:

—  Mans Dievs! Mans Dievs!

—   Henrik! Atjēdzies! Vai tad tu esi sieviete? Esi vīrs! Tagad viņai vairs briesmas nedraud. Es tev apsolīju visu pateikt un ari pateikšu, bet tikai ar to noteikumu, ka uzkrāsi spēkus. Noliec galvu uz spilvena! Tā. Apsedzies un guli mierīgs.

Es paklausīju.

—   Es jau esmu nomierinājies, bet stāsti ātrāk, tēv, stāsti ātrāk! Man gribas uzreiz dabūt visu zināt. Vai tiešām viņai jau labāk? Kas viņai bija?

193

—   Nu tad klausies: naktī, kad Selimsviņu aizveda, bija negaiss. Hanna bija pavisam viegli ģērbta un bija izmirkuši līdz pēdējai vīlītei. Bez tam arī šis ārprāta solis viņai maksāja ļoti dārgi. Hožeļos, uz kurieni viņu Mirza bija aizvedis, viņai nebija ko pārģērbt, tāpēc viņai bija jābrauc atpakaļ tajās pašās

13 — 23

drēbēs. Jau tajā pašā dienā viņai uznāca drudzis un liels karstums. Otrajā dienā vecā Vengrovska nebija varējusi nociesties un bija viņai pastāstījusi par notikumu ar tevi. Viņa bija pat pateikusi, ka tu esot nogalināts. Tas viņai redzami kaitēja. Vakarā jau viņa bija bez samaņas. Ārsts ilgāku laiku nevarēja saprast, kas viņai ir, līdz beidzot… Tu zini, visā sādžā plosījās un vēl tagad plosās baku sērga: Hannai bija bakas.

Aizvēru acis, jo man likās, ka arī es zaudēju samaņu. Beidzot es teicu:

—   Stāsti, tēv, tālāk, es taču esmu pavisam mierīgs.

—   Bija brīži, — tēvs turpināja, — kad briesmas bija ļoti lielas. Tieši tajā pašā dienā, kad gaidījām tavu nāvi, arī ar viņu gāja uz beigām. Bet tad jums abiem uznāca laimīga krīze. Tagad viņa izveseļojas, tāpat kā tu. Bet kas te mājās notika!

Tēvs pabeidza un uzmanīgi uz mani noskatījās, it kā baidīdamies, ka viņa vārdi varētu pārāk satraukt manus vēl vājos prātus.

Ilgāku laiku valdīja klusums. Es pūlējos koncentrēt domas un sāku pārlikt jauno nelaimi.

Tēvs bija piecēlies un, staigādams lieliem soļiem pa istabu, laiku pa laikam noraudzījās uz mani.

—   Tēv! — es pēc ilgākas klusēšanas teicu.

—   Kas ir, manu zēn?

—  Vai … vai viņa ir ļoti izķēmota?

Mana balss bija mierīga un klusa, bet

mana sirds, gaidot uz atbildi, sita strauji.

—  Jā, — tēvs atbildēja, — kā jau pēc bakām. Var jau būt, ka vēlāk nepaliks nekādas pēdas. Tagad vēl ir, bet gan jau izzudīs, droši vien izzudis.

Es aizgriezos pie sienas un jutu, ka man kļūst sliktāk nekā parasti.

Bet pēc nedēļas es jau biju uz kājām, un vēl nedēļu vēlāk es ieraudzīju Hannu.

Ak! Es pat negribu mēģināt aprakstit, kas bija noticis ar šo skaisto, ideālo sejiņu. Kad nabadzīte iznāca no savas istabas un kad es viņu pirmo reizi ieraudzīju, es, kaut gan pirms tam biju nozvērējies neizrādīt ne mazāko uztraukumu, tomēr piepeši saguru un iekritu nemaņā.

Ak, cik šausmīgi bija sakropļota viņas seja!

Kad nācu pie samaņas, Hanna skaļi raudāja par sevi un droši vien arī par mani, jo arī es vairāk līdzinājos ēnai nekā cilvēkam.

—   Un es pie visa tā esmu vainīga! — viņa raudādama atkārtoja, — es, vienīgi es.

—   Hanna, ināsiņ! Neraudi, es tevi vienmēr mīlēšu! — es iesaucos un satvēru viņas roku, gribēdams to noskūpstīt kā parasti.

Bet piepeši es nodrebēju un atrāvos.

Sīs kādreiz tik baltās, delikātās un skaistās rokas tagad bija drausmīgas. Tās bija pilnīgi pārklātas ar tumšiem plankumiem un kļuvušas asas, gandrīz vai riebīgas.

—   Es tevi vienmēr mīlēšu! — es ar pūlēm atkārtoju.

13*

195

Es meloju. Sirdī man bija liels žēlums un brāļa mīlestība, mana sirds raudāja, bet ag

rākās jūtas bija aizlaidušās kā putns, neatstājot ne mazāko pēdu.

Izgāju dārzā un iegāju tajā pašā apiņu lapenē, kur bija notikusi Selima un Hannas pirmā izskaidrošanās, un raudāju tā, it kā būtu zaudējis sev tuvu cilvēku.

Un tiešām, agrākā Hanna man bija mirusi vai, pareizāk sakot, mirusi bija mana mīlestība. Sirdī bija palicis tikai tukšums un sāpes kā pēc nesadzijušas brūces, kā arī atmiņas, no kurām asaras spiedās acīs.

Ta es sēdēju ilgi, ilgi. Klusā rudens vakara sārtā blāzma sāka rotāt koku galotnes. Mani bija sākuši meklēt pa visu māju, līdz lapenē ienāca tēvs.

Viņš paskatījās uz mani un sajuta cieņu pret manām bedarn.

—   Nabaga zēn! — viņš teica. — Dievs tevi smagi piemeklējis, bet paļaujies uz viņu! Viņš vienmēr zina, ko dara.

Es atspiedu galvu pie tēva krūts, un kādu laiciņu mēs abi klusējām.

Tad tēvs teica:

—   Tu viņai biji ļoti pieķēries un tāpēc atbildi tagad man: ja es tev teiktu: «Es tev viņu atdodu, dod viņai uz mūžu savu roku,» — ko tu uz to atbildētu?

—   Tēv! — es atbildēju. — Mīlestība varēja aizlaisties no manis, bet ne pienākuma apziņa: es esmu ar mieru.

Tevs mani sirsnīgi noskūpstīja.

—   Lai Dievs tevi svētī! No šīs atbildes es tevi pazīstu; bet tas nav tavs pienākums, tas Selima pienākums.

—   Vai viņš ieradīsies šeit?

—   Viņš atbrauks kopā ar savu tēvu. Viņa tēvs zina visu.

Pievakarē Selims atbrauca. Ieraudzījis Hannu, viņš sākumā nosarka, bet tad kļuva bāls kā linu audekls. Kādu laiciņu viņa sejā atspoguļojās smaga cīņa starp sirdsapziņu un jūtām.

Bija redzams, ka arī no viņa bija aizlaidies spārnotais putns, kura vārds ir mīlestība.

Bet augstsirdīgais jauneklis sevi parvarēja: viņš saslējās, izstiepa rokas, nokrita Hannas priekšā uz ceļiem un iesaucās:

—  Mana Hanna! Es vienmēr esmu tāds pats, kā biju: es tevi neatstāšu nekad, nekad!

Gaužas asaras ritēja pār Hannas vaigiem, viņa tomēr Sclimu lēni atstūma no sevis.

—   Es neticu, es neticu, ka tagad mani vēl varētu mīlēt, — viņa teica un pēc tam, aizklādama seju rokām, iesaucās:

—   Ak! Cik jūs visi esat labi un augstsirdīgi! Vienīgi es neesmu tāda, es esmu visvairāk nogrēkojusies. Bet tagad tam visam beigas: es esmu tapusi pavisam cita!

Un, par spīti vecā Mirzas un Selima uzstājibai, viņa negribēja sniegt tam savu roku.

šo skaisto, tikko uzplaukušo ziedu salauza pirmā dzīves vētra. Nabaga meitene! Tagad, pēc vētras, viņai bija vajadzīga kāda klusa piestātne, kur varētu nomierināt savu sirdsapziņu un atgūt sirdsmieru.

Un viņa arī atrada šo kluso un svēto ostu: viņa kļuva par žēlsirdīgo māsu.

Pēc dažiem gadiem es viņu negaidot sastapu: klusums un miers atspoguļojās šajā eņģeļa sejā; briesmīgās slimības pēdas bija galīgi nozudušas; melnajā tērpā ar balto mūķenes galvassegu viņa izskatījās tik skaista kā nekad, bet šis skaistums nepiederēja vairs šai pasaulei.

Henriks Senkevičs

HANNA

Redaktors Andrejs Rijnieks Mākslinieciskais redaktors .Modris Adumāns Tehniskā redaktore Viktorija Blaua

S1A, Bērnu un jaunatnes literatūras apgāds «Sprīdītis». Reģistrācijas apliecības № 2-0820. Iespiesta tipogrāfijā «Rota». LV-1011. Rigā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. № 23.

1 Luk … brašs zēns! (Tulk. no franču vai.)

[1] lai dzīvo! lai dzīvo! (Tulk. no latīņu vai.)

Content

Senkevičs Henriks Hanna

VECAIS KALPS

HANNA