Senkevičs Henriks

Tuksnesī un džungļos

Henriks Senkevičs

Tuksnesī un džungļos

I

—   Zini, Nellij, — Stass Tarkovskis teica savai mazajai draudzenei, anglietei, — vakar zaptiji [1] arestēja uzrauga Smaina sievu un viņas trīs bērnus, nu to, Fatimu, kas vairākas reizes bijusi tava un mana tēva birojā.

Skaistai gleznai līdzīgā mazā Nellija pacēla savas zaļās acis uz Stasu un pus izbrīnā, pus nedroši prasīja:

—   Vai viņu ielika cietumā?

—   Nē, bet viņai aizliedza braukt uz Sudānu! Ir ieradies arī kāds ierēdnis, kas uzmanīs, lai viņa ne soli nespertu no Portsaīdas.

—   Kādēļ?

Stass, nepilnus četrpadsmit gadus vecs zēns, ļoti mīlēja savu inazo draudzeni, bet uzskatīja to vēl par gluži mazu bērnu, tādēļ atbildēja jo lepni:

—   Kad būsi pasaulē nodzīvojusi tikpat ilgi kā es, tad zināsi ne tikai to, kas notiek gar kanālu no Portsaīdas līdz Suecai, bet arī visā Ēģiptē. Vai neesi neko dzirdējusi par Mahdiju?

—   Es dzirdēju, ka viņš esot neglīts un slikts.

Zēns augstasinīgi pavīpsnāja.

—   Vai neglīts, nezinu. Bet teikt, ka viņš ir tikai slikts, par cilvēku, kas tik daudzus pazudinājis, var vienīgi tāda astoņus gadus veca meitene kā tu, lūk, tādā kleitītē — līdz ceļiem.

—  Man tēvs tā teica, bet tēvs zina labāk par visiem.

—   Viņš tā teica tādēļ, ka citādi tu nesaprastu. Man vis viņš tā neteiktu. Mahdijs ir ļaunāks par veselu baru krokodilu. Saprati? Labi teikts — «slikts», tā saka vienīgi bērniem.

Bet, ieraudzījis meitenes saviebto sejiņu, zēns apklusa un tad turpināja:

—   Nellij, tu zini, es negribēju tevi apbēdināt. Pienāks laiks, kad arī tev būs četrpadsmit gadu. To tev droši apsolu.

—  Jā-ā! — meitene norūpējusies atbildēja, — ja nu Mahdijs līdz tam laikam uzbrūk Portsaīdai un mani apēd?

—  Mahdijs nav cilvēkēdējs: viņš tos neēd, bet gan nokauj. Portsaīdai viņš arī neuzbruks, bet, ja nu uzbruktu un gribētu tevi nogalināt, tad vispirms viņam būtu darīšana ar mani.

Sis apgalvojums, kā arī svilpiens, kas atskanēja, Stasam gaisu ievelkot degunā, nomierināja Nelliju.

—  Zinu, ka tu mani neatdosi, bet kādēļ gan Fatimu neizlaiž no Portsaīdas?

—   Fatima ir Mahdija māsīca. Viņas vīrs Smains paziņoja

Ēģiptes valdībai Kairā, ka dosies uz Sudānu un atsvabinās visus eiropiešus, kas atrodas Mahdija gūstā.

—  Tatad Smains ,ir labs?

—   Pagaidi. Tavs un mans tēvs, labi pazīdami Smainu, brīdināja Nubara-pašu, lai viņam neuzticas. Valdība tomēr piekrita, un nu jau ir pusgads, kamēr Smains atrodas pie Mahdija. Gūstekņi ne tikai neatgriezās, bet ir pat pienākušas vēstis no Hartūmas, ka mahdisti ar viņiem apietas Joti cietsirdīgi, un ka Smains, saņēmis valdības naudu, palicis neuzticīgs. Viņš galīgi pārgājis Mahdija piekritējos un iecelts par emīru. Ļaudis apgalvo, ka šausmīga kauja, kurā krita ģenerālis Hiks, Smains vadījis Mahdija artilēriju, un ka vienīgi viņš šos mežoņus iemācījis šaut ar lielgabaliem, ko viņi līdz tam nav pratuši.' Lūk, tadēj Fatima, droši vien jau agrāk zinādama, ko darīs Smains, klusītēm gribēja izbraukt no Portsaīdas, bet valdība to aizturēja.

—   Kāds gan valdībai labums no Fatimas un viņas bērniem?

—   Valdība pateiks Mahdijam: «atdod mums gūstekņus, mēs tev atdosim Fatimu.»

Saruna pārtrūka, jo Stasa uzmanību saistīja putni, kas devās no Ehtum om Fagaras uz Manzala ezera pusi. Viņi laidās diezgan zemu, un dzidrajā gaisā bija skaidri saredzami vairāki pelikani. Atpakaļ atmestiem kakliem, tie lēni lidoja, plivinot savus milzīgos spārnus. Stass tūdaļ sāka atdarināt viņu kustības, atlieca galvu un, vēcinot izplestās rokas, noskrēja pāris desmit soļu pa krasta uzbērumu.

—   Skaties, arī flamingo, — iesaucās Nellija.

Mirklī Stass apstājās. Patiesi, aiz pelikāniem, tikai mazliet augstāk, divi milzīgi purpursārti ziedi likās iegrimuši debess zilgmē.

—   Flamingo! Flamingo!

—  Vakaros vini atgriežas uz saliņām savās ligzdās. Būtu man bise!

—   Kādēļ tu gribi viņus šaut?

—   Sievietes no tādām lietām neko nesaprot. Iesim tālāk» varbūt vēl redzēsim viņus.

To teicis, viņš paņēma meiteni pie rokas, un abi devās uz pirmo kanāla piestātni aiz Portsaīdas. Viņiem steidzīgi sekoja nē&eriete Dinaha, mazās Nellijas bijusī aukle. Bērni gaja pa uzbērumu, kas atdalīja Manzala ezera ūdeņus no kanāla, kur patlaban brauca kāds liels angļu tvaikonis loča vadībā. Tuvojas vakars. Saule atradās vēl diezgan augstu, bet slīdēja jau uz; ezera pusi. Sāļie ūdeņi sāka mirdzēt zeltā un virmot pava spalvu krāšņumā. Arābu krastā, cik tālu sniedza skats, izpletās neauglīgs smilšu tuksnesis — mēms, draudošs, nedzīvs. Starp stik»

laino, gandrīz nekustīgo debesi un smilšu kroku bezgalību nebija nevienas dzīvas radības. Tanī pat laikā, kad kanāla kūsāja dzīve, traucās laivas, atskanēja tvaikoņu sirēnas, virs Manzala ezera saulē mirgoja kaiju un mežapīļu bari, — tur, Arābijas krastā, likās bija nāves valsts. Vienīgi, saulei pamazām nolaižoties, smiltis sāka krāsoties blāvi violetos toņos, tādos, kādi rudenī izskatās virši Polijas ;mežos.

Turpinot ceļu uz piestātnes pusi, bērni ieraudzīja vēl dažus flamingo, kas viņiem izvilināja jūsmīgus piekrišanas saucienus, bet nēģeriete Dinaha tos pārtrauca, paziņojot, ka tagad Nellijai laiks doties mājup. Ēģiptē karstām dienām, kā tas arī ziemā mēdz būt, seko ļoti aukstas naktis, un, tā kā Nellijas veselība prasīja vislielāko uzmanību, viņas tēvs Raulisons pēc saules rieta meitenei neatļāva uzturēties pie ūdens. Tūdaļ viņi atgriezās pilsētas tuvumā esošajā Raulisona vasarnīcā. Saulei jūrā grimstot, tie bija jau mājās. Drīz ieradās pusdienās uzaicinātais inženieris Tarkovskis, un visa sabiedrība, ieskaitot Nellijas skolotāju, francūzieti Olivjē kundzi, sēdās pie galda.

Misters Raulisons, viens no Suecas kanāla kompānijas direktoriem, un Vladislavs Tarkovskis, tās pašas kompānijas vecākais inženieris, jau vairākus gadus bija sirsnīgi draugi. Tarkovska kundze, dzimusi francūziete, nomira, kad Stass pirmoreiz ieraudzīja dienasgaismu, tas ir mazliet vairāk nekā pirms trīspadsmit gadiem; Nellijas māte mira ar diloni Helvānā, kad meitene bija trīs gadus veca. Abi atraitņi dzīvoja Portsaīdā kaimiņos un, ņemot vērā viņu nodarbošanos, satikās katru dienu. Kopējā nelaime viņus tuvināja un nostiprināja abu starpā dzimušo draudzību. Raulisons iemīļoja Stasu kā savu dēlu, bet Tarkovskis mazās Nellijas dēļ bija ar mieru doties ugunī un ūdenī. Dienas darbus beidzot, viņu patīkamākā atpūta aizritēja sarunas par bērnu audzināšanu un nākotni. Gadījās, ka šādos sarunu brīžos Raulisons sāka slavēt Stasa drošsirdību un enerģiju, bet Tarkovskis jūsmoja par Nellijas piemīlību un eņģelim līdzīgo sejiņu. Kā vienam, tā otram bija taisnība. Stass, mazliet lielīgs un iedomīgs, lieliski mācījās. Portsaīdas angļu skolas skolotāji cildināja viņu kā ļoti apdāvinātu skolēnu. Kas attiecas uz drosmi un apķērību, tad šīs spējas zēns mantoja no tēva, kam to bija pārpilnībā. Savu pašreizējo izcilo stāvokli tas iekaroja tikai ar ārkārtīgu uzņēmību. 1863. gada [2] karā viņš bez pārtraukuma cīnījās vienpadsmit mēnešus. Ievainotu un sagūstītu viņu notiesāja izsūtīšanai uz Sibīriju. No Krievijas vidienes tas aizbēga uz ārzemēm, vienu gadu nodarbojās ar hidrauliku un dabūja darbu pie Suecas kanāla. Pēc vairāku gadu centīga darba tika atzītas viņa zināšanas, spējas, enerģija un čaklums, un viņš ieguva atbildīgu vecākā inženiera vietu.

Stass piedzima, uzauga un nodzīvoja līdz savam četrpadsmitajam gadam Portsaīdā pie kanāla, tādēļ tēva draugi, citi inženieri, viņu iesauca par «tuksneša bērnu». Vēlāk, skolas gados, Stass savās brīvdienās pavadīja tēvu vai arī m«isteru Raulisonu viņu ceļojumos no Portsaīdas līdz Suecai, lai pārraudzītu uzbēruma un kanāla padziļināšanas darbus. Stass pazina visus, gan inženierus, muitas ierēdņus, gan arī strādniekus — arābus un nēģerus, viņš bija visur, pēkšņi ieradās tur, kur to vismazāk gaidīja, devās garākos pārgājienos pa uzbērumu, apbraukāja laivā Manzala ezeru un nereti pārcēlās arābu krastā. Ja viņam palaimējās nokļūt pie zirga, kamieļa vai pat ēzeļa, Stass tēloja tuksneša farisu. Vārdu sakot — klaiņoja, kā viņa rīcību nosauca Tarkovskis-, un katru no mācīšanās brīvo sekundi pavadīja uz ūdens.

Tēvs viņa rīcībai nepretojās, jo zināja, ka airēšana, jāšana un svaigais gaiss stiprina zēna veselību un attīsta veiklību. Stass arī bija dižāks un spēcīgāks nekā citi zēni viņa vecumā. Vajadzēja tikai ieskatīties viņa acīs, lai teiktu, ka briesmu brīdī viņš būs drīzāk pārdrošs nekā gļēvs. Četrpadsmit gadu vecumā Stass bija labākais peldētājs Portsaīdā, kas bija liels gods, jo nēģeri un arābi peld kā zivis. Ar mazkalibra karabīni pīles un Ēģiptes zosis šaujot, viņš attīstīja sev drošu roku un asu skatu. Zēns sapņoja par daudz lielāku zvēru medībām Āfrikas vidienē; kāri tas klausījās kanāla strādnieku nostāstos par plēsīgo zvēru un biezādaino medībām Sudānā. Līdz ar nostāstiem Stass iemācījās stāstītāju valodas.

Nepietika ar Suecas kanāla izrakšanu, to vienmēr vajadzēja uzraudzīt un tīrīt, pretējā gadījumā gada laikā tuksneša smiltis to no jauna aizbērtu. Lielais Lesepsa pasākums prasa pastāvīgu nenogurstošu darbu un uzraudzību. Tādēļ arī līdz mūsu laikiem pie kanāla padziļināšanas darbiem strādā milzīgas mašīnas un tūkstošiem strādnieku pieredzējušu inženieru vadībā. Kanālu rokot, bija nodarbināti divdesmit pieci tūkstoši strādnieku, tagad, nodarbinot jaunizgudrotās mašīnas, tik daudz darba roku vairs nevajag, tomēr to skaits vēl arvien ir liels. Lielākais vairums strādnieku ir vietējie, bet netrūkst arī nūbiešu, sudāniešu, somāļu un citu nēģeru cilšu pārstāvju, kas apdzīvo Baltās un Zilās Nīlas piekrastēs, tas ir, tos apgabalus, kuri līdz Mahdija dumpim piederēja Ēģiptes valdībai. Stass ar visiem sadzīvoja vienādi drau» dzīgi un, kā jau visi poļi, ātri iemācījās valodas.

Viņš pats nezināja, kad un kur bija apguvis dažādas izloksnes. Dzimis Ēģiptē, tas kā īsts arābs runāja arābiski. No zanzibariem, mašīnu kurinātājiem, viņš 'iemācījās kisvahilu valodu, kas jo plaši pazīstama Āfrikas vidienē; varēja saprasties ar dinku un šilluku cilšu neģeriem, kas apdzīvoja Nīlas piekrasti aiz Fašodas. Bez tam viņš tekoši runāja angļu, franču un poļu valodā, jo viņa tevs, liels patriots, rūpējās, lai dēls zinātu ari savu dzimto valodu. Protams, Stasam poļu valoda likās skaistākā no visām, un ne bez sekmēm viņš mācīja to arī mazajai Nellijai. Tomēr viņam neizdevās panākt, lai Nellija viņa vārdu izrunātu «Stass», bet ne «Stess». Bieži vien šādi mēģinājumi izbeidzās ar strīdu, bet ne ilgu, jo, līdz ko Nellijas acīs pamirdzēja asaras, «Stess» atvainojās un dusmojās pats uz sevi.

Slikts paradums Stasam bija arī tas, ka viņš augstprātīgi noniecināja Nellijas astoņus gadus, uzsverot savu solīdo vecumu un pieredzi. Viņš domāja, ka zēns, kam jau četrpadsmitais gads, nav vairs bērns, bet, ja nu vēl nav gluži pieaudzis, tad tomēr spējīgs izdarīt varoņdarbus, sevišķi, ja viņa dzīslās tek franču un poļu asinis. Tādēļ Stass jo karsti ilgojās pēc kāda varoņdarba, sevišķi tāda, kas prasītu aizstāvēt Nelliju. Abi viņi izgudroja visādas briesmas, un Stasam bija jāatbild, ko viņš darītu, ja Nellijas istabā pa logu ielīstu desmit metrus garš krokodils vai skorpions suņa lielumā. Ne vienam, ne otram nebija ne jausmas, ka; jau drīzumā tie sastapsies ar drausmīgo īstenību, kas pārspēs visas fantastiskās izdomas.

II

Pusdienojot bērnus pārsteidza jaunas, priecīgas vēstis. Tarkovskis un Raulisons kā pieredzējuši inženieri bija uzaicināti apskatīt un novērtēt kanālu tīkla darbus Faijūmas provincē, Medinetes pilsētas apkārtnē, pie Kārūna ezera un gar Jusufas un Nīlas upēm. Sis brauciens prasīja apmēram mēnesi laika, un viņi no priekšniecības izprasīja šim nolūkam nepieciešamo atvaļinājumu. Tā kā tuvojās Ziemassvētki un abi tēvi negribēja šķirties no saviem bērniem, tie1 nolēma, ka Stass un Nellija brauks līdzi. Dzirdot šo priecīgo vēsti, bērni bija ļoti sajūsmināti. Līdz šim viņi pazina tikai kanāla pilsētas Ismaīliju un Suecu, bet aiz kanāla' vienīgi Aleksandriju un Kairu, kuras apkārtnē atrodas lielās piramīdas un sfinksas. Braucieni uz šīm pilsētām bija niecīgi, salīdzinot ar ceļojumu uz Medineti, jo, lai nokļūtu Medinete, bija visu dienu jābrauc vilcienā uz dienvidiem gar Nīlu, bet no Vestas jādodas uz vakariem Lībijas tuksnesī. Stass pazina Medineti pēc jaunāko inženieru un ceļotāju nostāstiem, kas turp devās ūdensputnu, tuksneša vilku un hiēnu medības. Viņš zināja, ka Medinete ir plaša no Nīlas ūdeņiem neatkarīga oāze ar savu ūdens sistēmu, ko veido Bahreljusufas upe, Kārūna ezers un plašs kanālu tikls. Visi, kas šo oāzi redzējuši, apgalvoja, ka, lai gan tā piederot Ēģiptei, tomēr no pēdējās ir it kā ar tuksnesi nošķirta un liekas gluži savdabīgi patstāvīga. Tikai Jusufa to savieno ar Nīlas līdzenumu kā ar šauru, zilu lenti. Daudz ūdeņu, zemes auglība, floras bagātība to pielīdzina paradīzei zemes virsū, bet milzīgās Krokodilopoles pilsētas drupas aicina neskaitāmus tūristu barus. Tomēr par visu vairāk Stasu vilināja Kārūna ezera putnu bagātības un vilku medības Hebel el Sedmentas kalnājos.

Tā kā brīvdienas sākāstikai pēc pāris dienām, bet revīzijas darbi bija steidzami, nolēma, ka abi tēvi brauks tūdaļ un bērni tikai pēc nedēļas Olivjē kundzes pavadībā. Kā Nellijai, tā arī Stasam gribējās braukt jau tūlīt, bet zēns neuzdrošinājās tēvam to lūgt. Bērni sāka izvaicāt par ceļojuma sīkumiem, un viņos radās vēl jo lielāka sajūsma, uzzinot, ka viņi nedzīvos vis neērtajās grieķu viesnīcās, bet Kuka ekskursiju biedrības šim nolūkam sagatavotās teltīs. Parasti lielākā daļa ceļotāju no Kairas uz Medineti tā iekārtojās. Kuks pagādā teltis, kalpotājus, pavārus, proviantu, zirgus, kamieļus un pavadoņus, tā kā ekskursantiem pašiem ne par ko nav jārūpējas. Visi šie sabiedrības pakalpojumi, protams, maksā milzīgu naudu, bet Raulisons un Tarkovskis par to nebēdāja, jo revīzijas brauciena izdevumus sedza Ēģiptes valdība. Mazajai Nellijai par visu vairāk patika vizināties ar kamieli, un tēvs viņai apsolīja, ka tai būs pašai savs kamielis, ar kuru tā varēs Olivjē kundzes, Dinahas vai Stasa pavadībā piedalīties kopējos izbraukumos pa pilsētas apkārtni un uz Kārūna ezeru. Stasu tēvs apsolīja paņemt līdzi vilku medībās, un, ja atnesīšot no skolas labu liecību, tad uzdāvināšot arī angļu bisi un visus medību piederumus. Stass, būdams pārliecināts, ka liecība būs laba, jau tagad uzskatīja sevi par bises īpašnieku un klusībā nolēma izdarīt brīnišķus, neaizmirstamus varoņdarbus.

Tā tērzējot, bērni pusdienoja. Vismazāk sajūsmas izrādīja Olivjē kundze, kurai negribējās šķirties no mājīgās vasarnīcas Portsaīdā; viņu baidīja doma, ka ilgāku laiku būs jādzīvo teltū Vēl nepatīkamāka bija doma par priekšā stāvošiem izbraukumiem ar kamieļiem. Visi eiropieši, dzīvojot Ēģiptē, ziņkārības pēc atļaujas sev to prieku, bet gandrīz katru reizi šie mēģinājumi jāuzskata par neveiksmīgiem. Arī ar Olivjē kundzi tā gadījās. Vienreiz kamielis piecēlās par ātru un viņa, nepaspējusi ne apsēsties, pārvēlās tam pāri otrā pusē. Otrreiz dromedārs, kā izrādījās, bija smago nastu nesējs un viņu tik ļoti izpurināja, ka tā divas dienas nespēja atjēgties. Cik ļoti Nellija pēc diviem trim viņai atļautajiem braucieniem jūsmoja, tik' nepatīkamas atmiņas tas sagādāja Olivjē kundzei. Viņa apgalvoja, ka tas viss ir ļoti tīkami arābiem vai arī tādai drostaliņai kā Nellijai, kuru kamielis nevar sakratīt vairāk par mušu, ja tās nosēstos uz kupra, bet ne tādiem kā viņa — ar cienījamu svaru un tieksmēm uz neciešamo jūras slimību. Viņai bija arī vēl citi baiļu iemesli. Portsaīda, Kairā, Aleksandrijā un visā Ēģiptē dzirdēja šausmu nostāstus par Mahdija sacelšanos un dervišu mežonībām. Labi nezinot, kur atrodas Medinete, Olivjē kundze uztraucās, vai tik nebūs jādzīvo tuvu nemierniekiem, un tādēļ nedroši sāka izvaicāt Raulisonu. Raulisons pasmaidīja un teica:

—   Mahdijs pašreiz ir aplencis Hartūmu, kuru aizstāv ģenerālis Gordons. Vai jūs zināt, cik tālu ir no Medinetes līdz Hartūmai?

—   Nē.

—  Ne tuvāk un ne talak kā no šejienes līdz Sicīlijai.

—   Ne tuvāk, ne tālāk, — Stass apgalvoja. — Hartūma atrodas tur, kur Baltā ar Zilo Nīlu savienojas vienā upē. Mahdiju no mums šķir plašā Ēģipte un visa Nūbija.

Viņš gribēja piebilst, ka, ja arī Medinete atrastos mahdistu ieņemto apgabalu tuvumā, tad tur būs arī viņš, Stass, ar savu bisi. Te Stass atcerējās, ka par tamlīdzīgu lielīšanos bieži saņēmis no tēva rājienus, tādēļ apklusa.

Pieaugušie sāka pārrunāt par Mahdiju un sacelšanos, jo patlaban tas bija nopietnākais jautājums Ēģiptē. No Hartūmas nāca ļaunas vēstis. Jau pusotru mēnesi pilsētu ielenca mežoņu pulki. Ēģiptes un angļu valdība nesteidzās. Palīgspēkus izsūtīja tikai nesen un visur dzirdēja runājam, ka, neskatoties uz Gordona slavu un pieredzi, šī pilsēta tomēr kritīšot barbaru rokās. Arī Tarkovskis tā domāja, jo viņam likās, ka Anglija tīši nesteidzas, lai Mahdijs paspētu atņemt Ēģiptei Sudānu un tad savukārt angļi to atņemtu Mahdijam, tādējādi iegūstot šo zemi par savu īpašumu. Tomēr, nevēlēdamies aizskart Raulisona patriotiskās jūtas, Tarkovskis savas aizdoma.s neizteica.

Beidzis pusdienot, Stass sāka izvaicāt, kādēļ gan Ēģiptes valdība ieņēmusi visus dienvidos no Nūbijas atrodošos apgabalus — Kordofanu, Dārfūru un Sudānu līdz Alberta Njasai un nolaupījusi iedzīvotājiem viņu brīvību. Raulisons centās izskaidrot, ka viss, ko Ēģiptes valdība dara, tiek darīts saskaņā ar Anglijas rīkojumiem, jo Ēģipte atrodas Anglijas protektorātā.

—   Ēģiptes valdība nevienam cilvēkam nav laupījusi brīvību, — viņš sacīja, — taisni otrādi, atdevusi to simtiem tūkstošiem. Sudānā nebija vairs nevienas neatkarīgas valstiņas. Vienā otrā vietā kāds nenozīmīgs valdnieks izteica pretenzijas uz kādu apgabalu un to iekaroja, nerēķinoties ar šo apgabalu iedzīvotāju gribu. Lielais iedzīvotāju vairums bija nēģeri-arābi, tas ir, cilvēki, kuru dzīslās rit abu šo rasu asinis. Viņi pastāvīgi dzīvoja nesaskaņā, viena cilts uzbruka otrai, laupīja zirgus, ragulopus un it sevišķi cilvēkus. Notika daudzi varasdarbi. Visjaunākie tomēr bija ziloņu ilkņu un cilvēku mednieki — tirgotāji. Viņi devās Āfrikas vidienē un gūstīja tur kā vīriešus, tā arī sievietes, netaupīdami pat bērnus. Pie tam viņi postīja ciematus, iestrādātos lāukus un apkāva visus, kas pretojās. Sudānas, Dārfūras un Kordofanas dienvidu apgabali palika gluži neapdzīvoti. Arābu bandas virzījās arvien tālāk un tālāk, tā kā visa centrālā Āfrikā pārvērtās par asaru un asins zemi. Tu zini, ka Anglija vienmēr un visur karo pret vergu tirdzniecību. Tādēļ tā deva Ēģiptes valdībai rīkojumu ieņemt visus šos apgabalus, jo tas bija vienīgais līdzeklis piespiest šos cilvēkus atteikties no viņu riebīgās tirdzniecības un paturēt tos savā uzraudzībā. Nabaga nomocītie nēģeri atpūtās, laupīšanas un uzbrukumi mitējās un visus pasargāja likums. Sāds stāvoklis, kā redzams, nepatika vergu tirgotājiem, un tie sāka musināt uz svēto karu, jo Muhameda ticība tiekot apspiesta. Tad visi kā viens ķērās pie ieročiem. Lūk, kādēļ sākās ēģiptiešiem līdz šim neveiksmīgais karš. Vīsās kaujās Mahdijs sakāva valdības karapulkus un ieņēma Sudānu, Kordofanu un Dārfūru. Viņa pulki tagad ielenkuši Hartūmu un virzās uz Nubijas ziemeļiem.

—   Bet vai viņi nokļūs arī līdz Ēģiptei? — Stass vaicāja.

—  Nē, — Raulisons atbildēja. — Ir tiesa, Mahdijs apgalvo, ka viņš iekarošot visu pasauli, bet viņam par maz prāta. Nekad viņš neieņems Ēģipti, jo Anglija to nepieļaus.

—  Bet ja nu viss Ēģiptes karaspēks būs iznīcināts?

—  Tad nāks angļi, kurus vēl nekad un neviens nav uzvarējis.

—   Kādēļ gan Anglija atļauj Mahdijam iekarot tik lielus apgabalus?

—  Kā tu zini, ka Anglija atļauj, — Raulisons atteica, — Anglija nekad nesteidzas, jo tā ir mūžīga.

Tālāko sarunu pārtrauca kalps-nēģeris. Fatima, Smaina sieva, esot atnākusi un lūdzot, lai viņu uzklausa.

Austrumos sievietes lielākoties aizņemtas mājas darbos un reti kad iziet no harēma. Tikai nabadzīgās iet uz tirgu vai strādā lauku darbos, kā to dara Ēģiptes iemītnieku fellahu sievas. Lai gan Fatimas dzimtenē, Sudānā, šo paradumu neievēroja un viņa jau agrāk bija bijusj Raulisona birojā, tomēr viņas vēlā ierašanās, un pie tam vēl privātā mājā, radīja klātesošajos lielu izbrīnu.

—  Tagad dzirdēsim kaut ko jaunu par Smainu, — Tarkovskis piebilda.

—  Jā, — Raulisons atbildēja, tanī pat laikā pamādams nēģerim, lai ieved Fatimu.

Brīdi vēlāk ienāca jauna, slaida sudāniete, ļoti tumšu ādas krāsu un brīnišķām, lai gan mežonīgi mirdzošām acīm. Ienākusi ta sabruka pie zemes. Kad Raulisons pavēlēja tai piecelties, viņa tikai mazliet pacēla galvu un palika stāvot uz ceļiem.

—  Sidi, — viņa teica, — lai Allah tevi svēta, tavu dzimtu, tavu namu un tavus ganāmpulkus!

—   Ko tev vajag? — inženieris prasīja.

—  Žēlsirdību, glābiņu un palīdzību nelaimē, kungs! Esmu gūstekne Portsaīda, briesmas ir pār manu un manu bērnu galvām.

—  Tu esot gūstekne, bet kā gan tu varēji atnākt šurp un vēl naktī?

Mani pavadīja «zaptiji», kuri dienu un nakti apsargā manu māju, viņiem dota pavēle tuvākajās dienās mūs visus nokaut.

—   Runā tā, kā tas pieklājas prātīgai sievietei, — Raulisons atteica. — Tu neesi Sudānā, bet Ēģiptē, kur bez tiesas lēmuma nevienam nelaupa dzīvību. Tu vari būt droša: ne matiņš nenokritīs no tavas galvas.

Fatima sāka lūgties, vai nevarētu vēlreiz griezties pie Ēģiptes valdības un dabūt viņai un bērniem atļauju braukt pie Smaina. «Tādi ievērojami angļi kā tu, — viņa teica, — var visu izdarīt. Valdība Kairā domā, ka Smains ir nodevējs. Tas nav tiesaf Vakar pie manis bija tirgotāji no Suvākinas. Nesen viņi pirkuši Sudānā ziloņu ilkņus un gumiju. Tie man pastāstīja, ka Smains guļot Fāširā slims… viņš saucot mani ar bērniem pie sevis, lai mūs vēl pirms nāves svētītu.»

—  To visu tu pati izdomāji, Fatima, — Raulisons viņu pārtrauca.

Fatima sāka zvērēt pie Allaha, ka viss taisnība, un, ja tikai Smains izveseļošoties, viņš izpirkšot visus gūstekņus — eiropiešus, bet, ja nomiršot, tad viņa kā Mahdija radiniece viegli varēšot tam piekļūt un izlūgties visu, kas vajadzīgs. Lai viņi tikai ļaujot izbraukt, viņas sirds sāpot ilgās pēc vīra. Ar ko gan viņa, nelaimīga sieviete, izpelnījusies valdības un kediva nežēlastību? Vai viņa vainīga, ka ir derviša Mohameda Ahmeda radiniece?

Fatima «angļu» klātbūtnē neuzdrošinājās nosaukt savu radinieku par «Mahdi», kas nozīmē: «Pasaules atpestītājs». Viņa zināja, ka Ēģiptes valdība to sauc par musinātāju un krāpnieku. Nepārtraukti sitot pieri pie grīdas un piesaucot debesis kā savas nevainības liecinieci, viņa sāka raudāt un vaimanat, kā to dara austrumu sievietes, vīram vai dēlam mirstot. Pec tam viņa no jauna piespieda seju pie grīdas, pareizāk sakot, pie paklaja, ar kuru bija pārsegts parkets, un klusēdama gaidīja.

Mazajai Nellijai pēc ēšanas ļoti gribējās gulēt, bet tagad viss miegs pārgāja. Meitenei bija līdzjūtīga sirds, un, tēvam roku skūpstīdama, viņa saka lugt par Fatimu.

—   Palīdzi viņai, tētiņ, palīdzi!

Fatima, kā liekas, sapratusi angliski, šņukstot un nepaceļot seju no paklāja, iesaucās:

—  Lai Allah tevi svētī, tu paradīzes ziediņš, Omaija lepnums, nevainīga zvaigznīte…

Lai gan Stass pret mahdistiem bija visai neiecietīgs, tomēr Fatimas bēdas viņu aizkustināja, un it sevišķi vēl tādēļ, ka ari Nellija lūdza. Galu galā Stass vienmēr vēlējās to, ko gribēja meitene… Tādēļ, it kā pie sevis, bet pietiekoši skaļi, lai visi dzirdētu, viņš teica:

—   Ja es būtu valdība, es gan atļautu Fatimai aizbraukt.

—  Bet tā kā tu neesi valdība, — Tarkovskis atteica, — tad bus labak, ja tu neiejauksies tur, kur tev nevaicā.

Arī Raulisons nebija cietsirdīgs, un viņu aizkustināja Fatimas bēdas, bet daži sīkumi sudānietes stāstā izklausījās melīgi. Viņš ik dienas sazinājās ar Ismaīlijas muitas valdi un zināja, ka pēdējā laikā pa kanālu nav pienākuši ne gumijas, ne ziloņkaula sutījumi. Tirdzniecība ar šo preci bija gandrīz izbeigusies. Arī arābu tirgoņi nevarēja atgriezties no Fāširas, jo mahdistu varas sakumā nevienu tirgotāju Sudānā neielaida, bet tos, kurus tiem izdevās sagūstīt, aplaupīja un stingri uzraudzīja. Nevarēja būt šaubu, ka arī stāsts par Smaina slimību ir meli.

Nellijas acis visu laiku lūdzoši noraudzījās tēvā un, negribēdams meiteni apbēdināt, viņš Fatimai teica:

—   Fatima, esmu jau rakstījis valdībai, bet bez sekmēm. Tfigad paklausies. Rīt mēs abi ar šo «mehendisu» brauksim uz Medineti, pa ceļam uz vienu dienu apstāsimies Kairā, jo kedivs grib ar mums parunāt par Bahreljusufa kanāliem. Sajā sarunā mēģināšu izteikt arī tavu lūgumu, varbūt man izdosies dabūt izbraukšanas atļauju. Vairāk tomēr tev nevaru solīt.

Fatima piecēlās un, kā pateicībā izstiepusi abas rokas uz priekšu, iesaucās:

—   Tagad esmu glābta!

—   Nē, Fatima, — Raulisons atbildēja, — nerunā par glābšanu. Es jau teicu, ka ne tev, ne taviem bērniem nedraud briesmas. Vai kedivs ļaus tev izbraukt, nevaru iepriekš pateikt, jo tavs virs Smains ir nodevējs. Paņēmis no valdības naudu, viņš vēl līdz šim nav no Mohameda Ahmeda nevienu gūstekni izpircis.

—   Smains nav vainīgs, viņš guļ Fāširā slims, — Fatima atkārtoja, — bet, ja arī viņš būtu valdību piekrāpis, tad zvēru tev, savam labdarim, ka, ja man tik atļaus izbraukt, es nemitēšos lūgt Mohamedu Ahmedu, līdz neizlūgšu no viņa visus gūstekņus.

—   Labi, vēlreiz solu, ka aizrunāšu par tevi pie kediva.

Fatima sāka pateikties.

—   Pateicos tev, sidi! Tu neesi tik vien kā varens, bet ari taisnīgs. Lugšu vēl ko, ļauj man kalpot kā tavai verdzenei.

—   Ēģiptē neviens nevar būt vergs, — Raulisons atteica smaidīdams. — Kalpu man diezgan un tavi pakalpojumi man nebūs vajadzīgi, jo, kā jau teicu, mēs visi brauksim uz Medinetu un paliksim tur vismaz līdz ramazanam.

—   Zinu, kungs, man to teica uzraugs Hadigi. To izdzirdusi, es atnācu pie tevis ne tikai lūgt palīdzību, bet arī pateikt, ka divi mani ciltsbrāļi, Idriss un Gebrhs, ir Medinetē karavānu pavadoņi. Tiklīdz tu tur ieradīsies, viņi tev paklanīsies un nodos tavā rīcībā kā sevi, tā arī savus kamieļus.

—  Labi, labi, — inženieris atbildēja, — tā jau ir Kuka darīšana, ne mana.

Noskūpstījusi abiem inženieriem un bērniem rokas, Fatima, pateikdamās un Nelliju svētīdama, aizgāja. īsu brīdi visi klusēja» tad Raulisons sacīja:

—   Nabaga sieviete..  bet melo gan tā, kā prot melot vienīgi austrumos. Pat viņas pateicības vārdi liekas neīsti, viltoti.

—   Nav šaubu, — Tarkovskis atteica. — Bet valdībai tomēr nav tiesības to Ēģiptē aizturēt, jo viņa nav atbildīga par sava vīra rīcību.

—   Uz Suvākinu un Nūbiju valdība neatļauj izbraukt nevienam sudānietim. Aizliegums neattiecas tikai uz Fatimu vien. Ēģiptē viņu ir daudz, tie ierodas te peļņā. Starp viņiem daudzi dangali, Alahdija ciltsbrāļi. Pie šīs pašas cilts pieder arī Fatima, Hadigi un tie divi kamieļu dzinēji. Ēģiptiešus mahdistš sauc par turkiem un karo ar viņiem, bet arī starp vietējiem arābiem atradīsies daudz Mahdija piekritēju, kas labprāt aizbēgtu pie viņa. Pie tiem pieskaitāmi ari Araba pašā bijušie piekritēji fanātiķi un liela daļa nabadzīgo iedzīvotāju. Tie pārmet valdībai par padošanos angļu iespaidam un apgalvo, ka no tā ciešot viņu ticība. Dievs vien zin, cik daudzi ir aizbēguši caur tuksnesi. Valdība, uzzinājusi, ka arī Fatima grib bēgt, pavēlēja to aizturēt. Varbūt vienīgi maiņas ceļā pret Mahdija radinieci un tās bērniem izdosies atdabūt gūstekņus.

—   Vai tiešām zemākie tautas slāņi ir Mahdija pusē?

—  Mahdijam ir piekritēji pat karaspēkā, varbūt ar to ar? izskaidrojamas nesekmīgās kaujas.

—   Bet kā gan sudānieši spēj pārvarēt ceļu pa tuksnesi — tūkstošiem jūdžu?

—  Viņi ari vergus veda pa šo ceļu.

—   Domāju, ka Fatimas bērni šo ceļojumu neizturētu.

—  Tādēļ jau viņa grib ceļu saīsināt un braukt līdz Suvākinal pa jūru.

—  Nabaga sieviete …

Saruna izbeidzās.

Divpadsmit stundas vēlāk «nabaga sieviete», ieslēgusies savā mājā, sarauktām uzacīm un draudošu skaisto acu skatu sačukstējās ar uzrauga Hadigi dēlu.

—   Hamiss Hadiga dēls, te ir nauda. Jau šodien brauc uz Medineti un nodod Idrisam šo svētā derviša Belali rakstīto vēstuli. Mehendisu bērni ir labi, bet, ja nedabūšu atļauju aizbraukt, tad cita līdzekļa nav… Es zinu, tu mani nenodosi… Atceries, ka ari tavs tēvs ir no dangalu cilts, no kuras cēlies lielais Mahdijs.

III

Nākošajā naktī abi inženieri izbrauca uz Kairu, lai apmeklētu angļu rezidentu un nokļūtu audiencē pie vicekaraļa. Stasis aprēķināja, ka šim nolūkam nepieciešamas vismaz divas dienas, un tā arī bija. Trešās dienas vakarā viņš saņēma tēva telegrammu jau no Medinetes: «Teltis sagatavotas, izbrauciet, brīvdienām sākoties. Paziņo Hadigi Fatimai, ka neko nevarēju izdarīt viņas labā.» Tādu pat telegrammu saņēma arī Olivjē kundze un tūlīt ar nēģerieti Dinahu sāka posties ceļojumam.

Sī gatavošanās vien jau radīja bērnos lielu sajūsmu.

Tad atgadījās kas neparedzēts un gandrīz vai izjauca visus nodomātos plānus.

Dienu pirms izbraukšanas Olivjē kundzi pēcpusdienā, dārzā diendusu guļot, sadzēla skorpions. Sie indīgie radījumi Ēģiptē nav visai bīstami, tomēr kodiens varēja būt arī nāvīgs. Skorpions bija rāpies pa guļamkrēsla audeklu un iekodis kaklā tanī brīdī, kad viņa, pagriežot galvu uz otru pusi, bija to saspiedusi. Nesen Olivjē kundze bija pārcietusi sejas tūsku un nu baidījās, ka siimība varētu atkārtoties. Tūdaļ ataicināja ārstu, bet tas ieradās tikai pēc divām stundām, jo bija aizņemts pie cita slimnieka. Kakls un pat seja sapampa, paaugstinājās temperatūra un parādījās saindēšanās pazīmes. Ārsts paziņoja, ka šādā stāvoklī par braukšanu nevar ne domāt, un pavēlēja slimniecei likties gultā. Protams, nu bērniem Ziemassvētki bija jāpavada mājās. Nellija pirmajā mirklī vairāk nožēloja savas slimās skolotājas ciešanas nekā visus Medinetes priekus. Tikai vēlāk, nolīdusi kaktiņā, viņa apraudājās, ka neredzēs tēti ātrāk kā pēc dažām nedēļām. Stass tomēr tik viegli nepadevās. Vispirms viņš nosūtīja tēvam telegrammu un tad vēstuli ar jautājumu, ko darīt. Pēc divām dienām pienāca atbilde. Raulisons bija sarakstījies ar ārstu un uzzinājis, ka briesmas pāri, bet ceļojumu neatjauj vienīgi aiz bailēm, ka neatkārtotos nesen pārciestā sejas tūska. Vispirms Raulisons nodrošināja slimnieces uzraudzību, apkopšanu un tikai tad deva atļauju braucienam Dinahas pavadībā.

Lai gan nēģeriete ļoti mīlēja Nelliju, viņa tomēr nespēja uzņemties rūpes par vilcieniem un viesnīcām. Par jnentoru un kasieri iecēla Stasu. Viegli iedomāties, cik Stass jutās lepns par savu jauno domu, ar kādu bruņiniecismu viņš apsolīja Nellijai, ka ne matiņš tai nenokritīšot no galvas, it kā ceļojums uz Kairu un Medineti patiesi būtu grūts un bīstams. Ceļojuma sagatavošanās darbi bija jau iepriekš veikti, un tādēļ bērni tanī pat vakarā devās pa kanālu uz Ismaīliju, tad ar vilcienu uz Kairu, kur vajadzēja pārnakšņot, lai otrā dienā dotos tālāk uz Medineti. Izbraucot no Ismaīlijas, viņi redzēja Timsaha ezeru, ko Stass jau pazina. Tarkovskis, būdams kaislīgs mednieks, brīvajos brīžos ņēma arī zēnu sev līdzi ūdensputnu medībās. Tālāk ceļš veda gar Vādi-Tumilatu, saldūdens kanālu, kurš sākās pie Nīlas un izbeidzās pie Ismaīlijas. So kanālu izraka vēl pirms Suecas kanāla, jo pretējā gadījumā visiem lielā Lesepsa darba veicējiem būtu bijis jāiztiek bez dzeramā ūdens. Vādī-Tumilata kanālam bija arī cita vērtība. Viss apgabals, līdz tam neauglīgs smilšu tuksnesis, no dzīvinošās saldūdens straumes kļuva bagāts un ziedošs. Pa vagona logiem bērni kreisajā pusē redzēja plašas, zāļainas pļavas ar neskaitāmiem zirgu, kamieļu, ēzeļu un aitu ganāmpulkiem, kā arī iestrādātus un apsētus kukurūzas, prosas un citas labības laukus. Kanāla krastā rēgojās dažādas aku būves, gan lielu riteņu veidā, ar piekārtiem spaiņiem, gan arī parastās, ar lielu kārti. Fellahi steidzīgi smēla ūdeni un iznēsāja to pa vagām vai arī veda mucās, vēršiem aizjūgtos ratos. Virs ziemājiem lidinājās baloži un dažreiz pacēlās arī paipalu bari. Gar krastu svinīgi pastaigājās stārķi un dzērves. Tālumā virs fellahu māla būdām kā milzīgi sultāni pacēlās detaļu palmu virsotnes.

Uz dienvidiem no dzelzceļa līnijas izpletās kails tuksnesis, tomēr citāds, nekā tas bija aiz Suecas kanāla Arābijas krastā. Pēdējais līdzinājās no ūdens atbrīvotam jūras dibenam ar smilšu krokām, —šeit smiltis likās dzeltenākas un izveidoja ar pelēkiem augiem apaugušus uzkalnus. Starp uzkalniem, vietām krietni prāviem, šur tur pavīdēja karavānu rindas.

Pa vagona logu bērni saskatīja garā virknē vienu aiz otra soļojošus, nastām apkrautus kamieļus. Katru kamieli veda arābs baltā burnusā un baltā turbānā. Mazā Nellija atcerējās bībeles ainas par izraēļu ienākšanu Ēģiptē Jāzepa laikos. Tie tur izskatījās gluži tādi paši kā šajās bildītēs. Diemžēl, karavānas labi

apskatīt viņai neizdevās, jo vagona dienvidu pusē pie loga sēdēja divi angļu virsnieki un aizsedza skatu.

Līdzko Nellija to pateica Stasam, tas, cēli pielicis pirkstus pie cepures, griezās pie viņiem ar lūgumu:

—  Džentlmeņi! Vai jūs neatvēlētu savu vietu mazajai mis,, kurai ļoti gribētos redzēt kamieļus?

Abi virsnieki tikpat cēli pieņēma priekšlikumu, un viens no viņiem ne tikai atdeva savu vietu, bet pacēla mazo, ziņkārīgo* mis un noscdinaja to uz sola pie paša loga.

Stass sāka paskaidrot:

—   Sī ir senā Gošena, kuru faraons Jāzeps atdāvināja saviem, brāļiem izraeļiem. Kādreiz, senā pagātnē, jau bija izrakts saldūdens kanals, tā kā tagadējais ir vecā atjaunojums. Pirmais kanals iznīka, un zeme atkal palika neauglīga .Tagad tā no jauna atplaukst.

—   Kā jūs to visu zināt? — viens virsnieks vaicāja.

—  Tās ir manos gados vispār zināmas lietas, — Stass atbildēja, — vēl nesen profesors Sterlings mums stāstīja par VādiTumilatu.

Lai gan Stass tekoši runāja angliski, tomēr viņa akcents pievērsa otrā virsnieka uzmanību, un viņš jautāja:

—   Vai mazais džentlmenis nav anglis?

—  Mis Nellija ir maza, un viņas uzraudzību ceļā man uzticēja tās tēvs; es neesmu anglis, bet gan polis, kanāla inženiera dēls.

Virsnieks pasmaidīja, noklausījies Stasa pašpārliecināto atbildi, un teica:

—  Es ļoti cienu poļus, jo esmu no tā kavalēristu pulka, kuršNapoleona laikā cīnījās ar poļu ulāniem. Līdz pat šim laikam uzglabājušies slavas pilnie nostāsti par viņu varonību.

—   Patīkami iepazīties, — Stass atbildēja.

Turpmāk valodas risinājās nepiespiesti. Kā redzams, Stass virsniekus uzjautrināja. Izrādījās, ka arī viņi abi brauc no Portsaīdas uz Kairu, lai satiktu angļu sūtni un saņemtu instrukcijas tālākam ceļam. Jaunākais no viņiem bija kara ārsts. Otram,, kas sarunājās ar Stasu, kapteinim Glenam, bija savas valdības uzdevumā jādodas no Kairas caur Suecu uz Mombasu, un jauzņemas to ostai piederošo apgabalu pārvaldība, kas stiepās līdz pat neizpētītajai Sambūrai. Vislielāko prieku Stasam sagādaja Āfrikas ceļojumu aprakstu lasīšana, un viņš zinaja, ka Mombasa atrodas dažus platuma grādus zem ekvatora, un ka tuvējie apgabali, lai gan pieder Anglijai, ir vēl neizpētīti. Tie vēl ir mežonīgi, pā.rpilni ziloņiem, žirafēm, degunradžiem, bifeļiem, dažādu sugu antilopēm, ar kuriem pastāvīgi sastopas kā kara un misionāru, tā ari tirgotāju ekspedīcijas.

IT

No visas sirds Stass izjuta skaudību pret kapteini Glenu un paziņoja, ka viņš to Mombasā apciemos, lai dotos kopīgās lauvu un bifeļu medībās.

—   Labi, bet lūdzu ierasties ar mazo mis, — Glens atteica smiedamies, norādīdams uz Nelliju, kura tanī brīdī atgāja no loga un apsēdās Stasam blakus.

—   Mis Raulisonei ir tēvs, — zēns atteica, — es esmu tikai viņas aizstāvis ceļā.

Dzirdot šo vārdu, otrais virsnieks spēji apgriezās un prasīja:

—   Raulisons? Vai tas nav viens no kanāla sabiedrības direktoriem, un vai viņa brālis nedzīvo Bombejā?

—   Bombejā dzīvo mans krusttēvs, — pacēlusi pirkstiņu, Nellija atbildēja.

—   Darling, tavs krusttēvs ir apprecējis manu māsu! Mani sauc Klerī. Mēs esam radinieki; no sirds priecājos, ka satikos ar tevi un iepazinos, mazo, mīļo, putniņ!

Ārsts patiesi bija priecīgs. Viņš paskaidroja: tūliņ pēc ierašanās Portsaidā esot devies uz galveno direkcijas biroju, bet viņam teikts, ka Raulisons aizbraucis. Viņš nožēloja, ka kuģis, ar kuru viņam un Glenam jādodas uz Mombasu, atiet no Suecas jau pēc dažām dienām, un viņš vairs nevar nokļūt Medinetē.

Viņš lūdza Nelliju pasveicināt tēvu un solījās viņai no Mombasas rakstīt. Abi virsnieki tagad sarunājās tikai ar Nelliju un Stasu neievēroja. Toties katrā piestātnē radās veselas kaudzes mandarīnu, svaigas vīģes un pat lielisks šerbets. Bez Stasa un Nellijas našķējās arī Dinaha, pie kuras labajām īpašībām varēja pieskaitīt arī lielu ēstgribu.

Gluži nemanot pagāja ceļš līdz Kairai. Virsnieki atvadoties noskūpstīja Nellijas pierīti un rociņas, bet Stasam paspieda roku. Kapteinim Glenam patika drošais puisēns un, pusjokojot, pusnopietni viņš teica:

—   Klausies, zēn! Kas zin, kur un kādos apstākļos mēs vēl dzīvē sastapsimies, atceries, arvien tu vari paļauties uz manu palīdzību un draudzību.

—  Arī no manas puses! — cienīgi sveicinot, Stass atbildēja.

IV

Tarkovskis un Raulisons mīlēja Nelliju vairāk par savu dzīvību un ļoti priecājās par bērnu ierašanos. Arī mazie jūsmīgi apsveica tēvus un tūlīt devās apskatīt dārgo viesu uzņemšanai uzpostās teltis. Teltis izrādījās lieliskas: dubultas, viena apšūta ar zilu, otra ar sarkanu flaneli, izklātas ar biezu tūbas paklāju un plašu istabu lielumā.

Kuka sabiedrība bija papūlējusies, lai Suecas kanāla atbildīgo darbinieku mītne būtu ērta un tīkama. Sākumā Raulisonsbaidījās, vai ilgāka dzīve teltīs neapdraudēs Nellijas veselību, un mierināja sevi ar domu, ka sliktā laikā vienmēr vēl varēs pārcelties uz viesnīcu. Tomēr, pārbaudījis apstākļus uz vietas, viņšpārliecinājās, ka Nellijas veselībai būs labāk kā dienas, tā arī naktis pavadot svaigā gaisā nevis piesmakušās viesnīcas istabās. So domu vēl veicināja jaukais laiks. Medinete, no visām pusēm ierobežota smilšu kāpām, klimatiskā ziņā izrādījās labāka» par Kairu, un ne velti to dēvēja par «rožu zemi». Tuksnesis un gaisa valgums oāzē naktis te padarīja siltākas nekā citos, pat vairāk uz dienvidiem atrodošās Ēģiptes apvidos. Ziema bija visbrīnišķākā, jo tieši novembrī viskrāšņāk sazaļoja augi. Dateļpalmas, eļļas koki, pomeranci, mandarīni, milzīgie rīcini, granātr un daudzi citi dienvidu augi kā blāvs mežs sedz oāzi. Dārzi noklāti akācijām, ceriņiem, rozēm, un naktī niecīgākajā vēja pūsmā jūtama to saldā smarža. Te var elpot ar pilnu krūti un, kā vietējie izsakās, — «negribas mirt».

Tāds pats klimats ir arī viņpus Nīlas, vairāk uz ziemeļiem — Helvānā, bet tur trūkst šīs augu bagātības. Raulisonam ar Helvānu saistījās skumjas atmiņas: tur mira Nellijas māte. Tādēļ Medinete viņam likās vēl jaukāka un, skatoties Nellijas mīļajā sejiņā, viņš sevī nosolījās iegūt savā īpašumā nelielu zemesgabalu ar dārzu, uzcelt angļu māju un pavadīt šai svētītajā apvidū savas brīvdienas un atvaļinājumus. Varbūt pat, pēc kanāla būvdarbu pabeigšanas, palikt te dzīvot uz visiem laikiem.

Tomēr tie bija tikai nezināmās nākotnes plāni, vēl miglā tīti. Pagaidām bērni kā mušas izlodāja visas vietiņas, lai līdz pusdienai paspētu apskatīt kā teltis, tā arī no vietējiem iedzīvotājiem Kuka sabiedrības īrētos kamieļus un ēzeļus. Tomēr izrādījās, ka, dzīvnieki atrodas tālās ganībās, un tos izdosies redzēt tikai rīt. Toties Raulisona telts tuvumā bērnus pārsteidza satikšanās ar Hamisu Hadiga dēlu, savu labo paziņu no Portsaīdas. Viņš nepiederēja pie Kuka sabiedrības kalpotājiem, un Raulisons, viņu ieraugot, izbrīnījās. Tomēr, tā kā jau Portsaīdā Raulisons viņam uzticēja savu darba instrumentu nešanu, tad arī tagad viņu pieņēma par izsūtāmo un pakalpojumu zēnu.

Vēlās pusdienas izrādījās lieliskas, jo vecais, ja.u sen gadus iecienītākais Kuka sabiedrības pavārs gribēja palepoties ar savu mākslu.

Bērni tēviem izstāstīja par savu iepazīšanos ceļā ar diviem virsniekiem. Sevišķi par to interesējās Raulisons, kura brālis Ričards, apprecējis Klerī māsu, jau vairākus gadus dzīvoja Indijā. Laulātajam pārim nebija bērnu, un tādēļ krusttēvs jo sevišķr iemīļoja mazo krustmeitu, lai gan Nelliju pazina vienīgi no fotogrāfijām un vēstulēm. Abus tēvus sasmīdināja kapteiņa 31ena uzaicinājums Stasam paviesoties Mombasā. Zēns uzaicinājumu uzņēma nopietni un svēti sevī nosolījās katrā ziņā apciemot savu jauno draugu viņpus ekvatora. Tarkovskis bija spiests paskaidrot, ka angļu atbildīgie darbinieki Āfrikas nelabvēlīga klimata dēļ, nekad ilgi neuzturas vienā vietā, un, kamēr Stass izaugs liels, kapteinis Glens atradīsies jau vismaz desmitā vietā vai arī nebūs vairs dzīvs.

Pēc maltītes visi izgāja no telts, kuras priekšā apkalpotāji bija novietojuši saliekamos audekla krēslus un pieaugušajiem sagatavojuši šifonus ar sodas ūdeni, kā ari brendju. Tuvojās nakts, ļoti silta un, spīdot pilnam mēnesim, gaiša kā diena. Teltīm iepretim pilsētas māju baltās sienas mirgoja zaļganos toņos. Pie debesīm spīguļoja zvaigznes un gaisā vīdēja akāciju, rožu un heliotropu smaržas. Pilsēta gulēja. Retumis nakts klusumā atskanēja no Nīlas uz Kārūna ezeru lidojošo dzērvju un flamingo kliedzieni.

Pēkšņi nakts klusumu satricināja dobjš, zems suņa rējiens; likās, tas nāca no vēl neapskatītās ceļa piederumu, seglu un darba instrumentu telts-noliktavas.

—   Jādomā, tas ir ļoti liels suns. Iesim paskatīties, — Stass

teica.

Tarkovskis pasmaidīja, bet Raulisons, nokratījis cigāra pelnus, smiedamies sacīja:

—  Well! Pārsteigums neizdevās. — Pagriezies pret bērniem, viņš turpināja:

—   Neaizmirstiet, ka rīt ir svētvakars, un šis suns bija domāts kā svētku dāvana Nellijai no Tarkovska kunga. Bet, tā kā «pārsteigums» sāka riet, esmu spiests atklāt noslēpumu jau šodien.

To dzirdot, Nellija vienā mirklī ierāpās Tarkovskim klēpī, apkampa to un tad pieskrēja atkal pie tēva.

—   Tētiņ! Esmu gan laimīga! Ak, cik laimīga!

Skūpstiem un apkampieniem nebija gala. Pēc tam, kad tēvs viņu no klēpja nolika zemē, Nellija vaicājoši sāka lūkoties Tarkovskim acīs.

—   Mister Tarkovskij!

—   Ko tu teiksi, Nellij!

—  Ja nu es jau zinu, ka viņš ir tur, vai tad es viņu nedrīkstu jau šovakar redzēt?

—  Es jau zināju, — Tarkovskis ar nodomu dusmīgi atbildēja, — ka mazā mušele neapmierināsies, iekāms. nepanāks, ko gribēs. — Tarkovskis pavērsās pret Hamisu un teica:

—   Hamis, atved suni!

Jaunais sudānietis pazuda aiz virtuves telts un pēc brīža atgriezās, vezdams saitē milzīgu dzīvnieku.

Nellija izbrīnā atkāpās.

—  Vai! — viņa iesaucās, satverdama tēva roku.

—  Tas jau ir lauva, ne suns!

—   Viņu sauc Sabā*, — Tarkovskis atbildēja. — Tas ir vislielākais mastīfu sugas suns pasaulē. Viņš ir tikai divus gadus vecs un patiesi — milzīgs. Nebīsties, Nellij, viņš ir rāms kā jērs. Esi drošāka.

—   Palaid viņu va|ā, Hamis!

Hamiss atbrīvoja kakla saiti, aiz kuras saturēja suni. Tas, sajutis brīvību, sāka luncināt asti, glausties pie Tarkovska un priecīgi riet. Ar Tarkovski viņi jau bija veci paziņas.

Mēness gaismā bērni izbrīnījušies apskatīja suņa vareno, apaļo galvu atkārtām lūpām, smagās ķetnas un spēcīgo stāvu. Patiesi, kā ar savu balti dzelteno spalvas krāsu, tā ar ķermeņa uzbūvi viņš atgādināja īstu lauvu. Līdz šim bērni vēl neko līdzīgu nebija redzējuši.

—   Ar tādu suni var droši apceļot visu Āfriku, — Stass apgalvoja.

—   Paprasi viņam, vai tas varētu nomedīt degunradzi? — Tarkovskis teica.

* Sudāniski: lauva.

Uz šo jautājumu Sabā tomēr nevarēja atbildēt. Atbildes vietā; viņš jo priecīgāk sāka luncināties un tik sirsnīgi tiecās pie cilvēkiem, ka Nellijai pārgāja bailes un viņa sāka glaudīt suņa galvu,.

—   Sabā, mīļais, dārgais Sabā!

Raulisons noliecās, paņēma suņa galvu rokās, tuvināja Nellijas sejiņai un teica:

—  Sabā, ievēro šo meitiņu. Tā ir tava saimniece, klausi viņu un apsargā. Vai saprati?

—  Vau, — Sabā, it kā sapratis, basā ierējās.

Izrādījās, viņš saprata labāk nekā to varēja iedomāties, jo, izmantojis brīdi, kad meitenes sejiņa atradās tikpat augstu kā. viņa purns, nolaizīja ar savu plato mēli Nellijas vaidziņus un deguntiņu.

Visi sāka smieties, un Nellijai vajadzēja iet teltī nomazgāties. Atgriezusies pēc stundas ceturkšņa, viņa redzēja, ka Sabā uzlicis ķetnas uz Stasa pleciem, un ka zēns tik tikko varēja noturēt lielā zvēra smagumu. Suns bija par veselu galvu lielāks, neka Stass.

Tuvojās gulētiešanas laiks, bet Nellija izlūdzās vēl pusstundiņu, lai labāk paspētu iepazīties ar savu jauno draugu.

Savstarpējā iepazīšanās nevilkās ilgi, un jau drīz vien Tarkovskis uzsēdināja Nelliju sunim uz muguras, pieturēja viņu, lai tā nenokristu, un lika Stasam vest suni aiz kakla saites. Nellija tā pavizinājās dažus soļus. Pēc viņas arī Stass mēģināja uzsēsties uz dīvainā zirga, bet suns tanī brīdī apsēdās, un puisēns atradās zemē, smiltīs pie suņa astes.

Bērni jau gatavojās doties pie miera, kad tālumā, mēness apgaismotā klajumā, parādījās divi balti tēli.

Līdz tam rāmais Sabā sāka dobji un draudoši riet. Raulisons pavēlēja Hamisam turēt suni pie saites.

Pa to laiku divi baltos burnusos tērpti cilvēki pienāca pie teltīm.

—   Kas jūs esat? — Tarkovskis prasīja.

—   Kamieļu dzinēji, — viens no pienācējiem atbildēja.

—  Ak! — Tas jau ir Idriss un Gebrhs! Ko jūs gribat?

—   Mēs atnācām pavaicāt, vai rīt neesam vajadzīgi.

—  Nē. Rīt un parīt ir lieli svētki, tad nepieklājas izbraukt. Atnāciet aizparīt no rīta.

—  Pateieamies, efendi.

—  Vai jūsu kamieļi ir labi? — Raulisons prasīja.

—   Bismallah! — Idriss atteica, — īstie «hegin'»* ar tukliem kupriem un leni, kā «ha'-ga»*. Pretēja gadījumā Kuks mūs nesalīgtu.

—  Vai viņi nekrata?

—   Kungs, katram uz muguras varat uzlikt sauju zirņu, un pat visātrākā jajiena ne graudiņš nenokritīs.

—   Lielīt liela īsti arābiski, — Tarkovskis smiedamies teica.

—  Vai arī sudāniski, — Raulisons piemetināja.

Pa to laiku Idriss un Gebrhs stāvēja kā divas baltas kolonnas, un vērīgi apskatīja Stasu un Nelliju. Mēness gaismā viņu tumšās sejas izskatījās kā no bronzas izlietas. Acu baltumi zem turbāniem atmirdzēja zaļganā krāsā.

—  Ardievu, — Raulisons teica.

—  Efendī, lai Allah dienu un nakti jūs sargā!

To teikuši, abi palocījās un aizgāja. Viņus pavadīja Sabā rūkšana kā tāli pērkona grāvieni. Sunim acīmredzot abi svešinieki nepatika.

V

Tuvākās dienās izbraukumi nenotika, toties svētvakarā, līdz ar pirmo zvaigzni pie debesīm, Raulisona teltī simts sveču gaismā atmirdzēja Nellijai gatavotā eglīte. Tomēr tā bija tikai kāda Medinetes dārza tūja, bet tās zaros meitene atrada daudz saldumu un lielu lelli, kuru tēvs bija atvedis no Kairas. Stass tūjas zaros atrada savu sen gaidīto angļu karabīni, dabūja no tēva daudz patronu un medību piederumu, kā arī jājamos seglus. Nellija atklāti izrādīja savu sajūsmu par saņemtajām dāvanām, bet Stass domāja, ka karabīnes īpašniekam ir jāizturas cienīgi, tomēr neizturēja un mirklī, kad neviena nebija tuvumā, aiz prieka apgāja uz rokām visapkārt teltij. So mākslu viņš bija iemācījies Portsaīdā skolā un izpildīja virtuozi. Nereti viņš, uz rokām staigādams, uzjautrināja Nelliju, kura tomēr sirdī par šim Stasa spējām sajuta skaudību. Svētku sestdienā un pirmajā svētku dienā bērni pavadīja laiku dievkalpojumos, savas rotaļlietas apskatot un dresēja Sabā. Jaunais draugs izrādījās ļoti atjautīgs un jau pirmajā dienā iemācījās pasniegt ķepu, atnest kabatlakatiņus, kurus ne labprāt atdeva, un saprata, ka laizīt Nellijas sejiņu sunimdžentlmenim nepiedien. Nellija, pielikusi pirkstu pie suņa deguna, viņam daudz ko stāstīja. Suns, asti kustinadams, lika saprast, ka prot klausīties ar vajadzīgo uzmanību un cenšas visu saprast. Pastaigājoties pa Medinetes pilsētas tirgus laukumu, Sabā slava auga ik stundu. Kā jau katrai, tā arī Sabā slavai bija sava nepatīkamā puse, jo suni apbrīnot saradās veseliem bariem arābu bērni. No sākuma viņi turējās atstatu, bet tad, Sabā rāmuma iedrošināti, spiedās arvien tuvāk un tuvāk, un beidzot tā ielenca telti, ka ne apgriezties vairs nevarēja. Bez tam katrs arābu bērns no agra rīta līdz vēlam vakaram sūkā cukurniedres un līdz. ar to saradas veseli jau tā uzmācīgo mušu leģioni. Sīs mušas Ēģiptē iznēsā plaši izplatīto acu iekaisumu, un kalpi sāka dzīt bērnus prom. Nellija tomēr viņus aizstāvēja un vēl pamudināja,, izdalīdama «helou'u», tas ir, saldumus. Protams, bērnu mīlestība pret meiteni līdz ar to auga, bet auga arī pūlis.

Pēc trim dienām sākās izbraukumi. Gan ar šaursliežu dzelzceļu, gan ar ēzeļiem un dažreiz arī ar kamieļiem.

Izrādījās, ka Idriss savu kamieļu labās īpašības bija pārspīlējis. Ne tikai zirņiem, bet pat cilvēkiem grūti nācās noturēties seglos. Bija arī sava daļa patiesības: kamieļi bija «hegin» sugas, tas ir, jājamie, un, tā kā tos labi baroja ar durru [3] , tad viņu kuprī bija tauki, un kamieļi labprāt auļoja tā, ka tos nevarēja ne apturēt. Sudānieši, Idriss un Gebrhs, neskatoties uz ļauni spīdošajām acīm, ar savu laipnību iemantoja visu mīlestību, jo sevišķi ar pakalpojumiem un izpalīdzību Nellijai. Neskatoties uz visu, Gebrha sejas izteiksme palika ļauna un mežonīga, bet Idriss, ātri sapratis, ka meitene ir visu acuraugs, katrā izdevīgā gadījumā pasvītroja, ka vairāk rūpējas par viņu nekā par «savu dvēseli». Protams, Raulisons zināja, ka viņš te mēģina tuvoties viņa naudas makam, bet līdz ar to arī radās pārliecība, ka nevar būt pasaulē tāda cilvēka, kas nemīļotu viņa vienīgo meitiņu. Viņš bija Idrisam pateicīgs un nežēloja bakšišu [4] .

Piecu dienu laikā viņi paspēja apmeklēt pilsētas tuvumā atrodošās Krokodilopoles drupas, kur senie ēģiptieši pielūdza «Sobek'u» — dievu ar cilvēka ķermeni un krokodila galvu. Nākošajā ekskursijā viņi devās uz Hanara piramīdu un Labirinta drupām pie Karūna ezera. Sis bija pirmais lielākais ceļojums ar kamieļiem. Kārūna ezera ziemeļu krasts bija vienīgi kails tuksnesis, kurā, izņemot seno ēģiptiešu pilsētu drupas, nebija ne dzīvas radības. Toties uz dienvidiem zeme bija auglīga, ezera krasti apauguši kalvēm un niedrēm, un ar lielu putnu bagātību: pelikāniem, flamingo, mežapīlēm un zosīm. Te arī Stasam izdevās palepoties ar savu šaušanas māku. Kā no vienkāršas šautenes, tā arī no karabīnes zēns šāva tik labi, ka pēc katras zalves atskanēja izbrīna pilni Idrisa un arābu-airētāju mēles klakšķiem, bet katru krītošu putnu pavadīja neiztrūkstoši izsaucieni «Bismallah» un «Mašallah».

Arābi apgalvoja, ka otrā ezera krastā mājojot daudz vilku un hiēnu, vajagot tik uz smiltīm atstāt beigtu aitu, lai tiem viegli piekļutu šāvienā atstatumā. Pamatojoties uz šiem apgalvojumiem, Stass un Tarkovskis pavadīja divas naktis tuksnesī netālu no Dimē drupām, bet pirmo aitu tūliņ pēc mednieku aiziešanas nozaga beduīni, un pie otrās atvilkās tikai klibs šakālis, kuru tad arī Stass nošāva. Turpmākās medības vajadzēja atlikt, jo pienāca inženieru revīzijas darbu sākuma termiņš Bahreljusufā.

Raulisons ļoti gaidīja atbraucam Olivjē kundzi. Diemžēl viņas vietā pienāca ārsta vēstule, ka tuvākā nākotnē nevar domāt par izbraukšanu no Portsaīdas, jo Olivjē kundze no jauna •saslimusi ar sejas tūsku. Stāvoklis patiesi k|uva nepatīkams. Nemt līdzi abus bērnus, veco Dinahu, teltis un kalpus nebija nozīmes jau tādēļ vien, ka abiem inženieriem šodien bija jābrauc uz vienu, bet rīt jau pavisam uz citu pusi, bez tam varēja gadīties, ka tiem jāaizbrauc arī uz lielo Ibrahima kanālu. Visus radušos apstakļus vērā ņemot un pēc īsām pārdomām Raulisons nolēma Nelliju atstāt Dinahas un Stasa gādībā, kā arī mudira* un itāļu konsulāta aģenta aizbildniecībā. Tā kā meitenei bija žēl šķirties īio tēva, Raulisons apsolīja, ka no visām tuvākajām vietām abi ar Tarkovski ieradīsies Medinetē vai ari, ja vien gadīsies kas apskatīšanas vērts, izsauks bērnus pie sevis.

—   Mēs ņemam līdzi Hamisu, kuru tādā gadījumā atsūtīsim pēc jums, — viņš teica. — Lai Dinaha vienmēr pavada Nelliju, bet, tā kā Dinaha dara visu, ko vien Nellija grib, tad tu, Stass, uzmani abas.

—  Varat būt pārliecināti, — Stass atbildēja, — sargāšu Nelliju kā savu māsu. Viņai ir Sabā, man ir karabīne, lai tik kāds mēģina Nellijai nodarīt ļaunu …

—   Tas nav galvenais, — Raulisons teica. — Sabā un karabīne, jādomā, nebūs vajadzīgi. Esi tik labs un pasargā viņu no pārpūlēšanās un gādā, lai viņa nesaaukstētos. Es lūdzu konsulu, lai Nellijas saslimšanas gadījumā tūliņ izsauc no Kairas ārstu. Lai zinātu, kā jums klājas, mēs atsūtīsim Hamisu cik iespējams biežāk. Arī mudirs jūs apciemos. Ceru, ka mūsu šķiršanās būs īsa.

ArīTarkovskis nežēloja padomus Stasam. Viņš sacīja, ka Nellijai nav vajadzīga apsardzība, jo Medinetē, kā arī visa Faijūmas provincē, nav ne mežoņu, ne plēsīgu zvēru. Tamlīdzīgas smieklīgas lietas nedrīkst iedomāties zēns, kuram drīzumā būs jau četrpadsmit gadu. Tādēļ Stasam ir jābūt tikai gadīgam un uzmanīgam. Pats uz savu galvu viņš nedrīkst doties ar Nelliju tālākos izbraukumos un nekādā ziņā uz kamieļiem, kas ir ļoti nogurdinoši.

To dzirdot, meitenes sejiņa kļuva bēdīga, un Tarkovskis bija spiests viņu nomierināt.

—   ProtamsL jūs vizināsities ar kamieļiem, — viņš sacīja, meitenes galvu glāstīdams, — bet kopā ar mums, vai pat atbrauksit pie mums, ja vien atsūtīsim Hamisu.

—  Vai mēs vieni nekur nedrīkstam izbraukt, kaut pavisam maz? — meitene lūdzās.

Viņa sāka rādīt uz pirkstiņiem, par cik īsiem izbraukumiem ir runa. Beigu beigās abi tēvi deva atļauju, vienīgi ar norunu, ka ne uz kamieļiem, bet ēzeļiem, kā arī ne uz Krokodilopoli, kur viegli var notikt kāda nelaime, bet pa ceļu aiz pilsētas uz tuvējām pļavām un dārziem. Pavadoņiem jābūt kalpiem un dragomanam.

Abi tēvi aizbrauca, bet netālu, jo pēc desmit stundām vēlā vakarā viņi atgriezās Medinetē. Tā tas turpinājās vairākas dienas, iekams viņi nepaguva apskatīt tuvākā apkārtnē atrodošos kanālu. Pēc tam, kad viņu darba vietas atradās jau tālākos apvidos, bet ne pavisam tālos, naktī ieradās Hamiss, lai no rīta aizvestu bērnus uz pilsētiņām. Viņi nodzīvoja kopā lielāko dienas daļu, un, vakaram tuvojoties, atgriezās Medinetē. Gadījās arī dienas, kad Hamiss neatbrauca, tad Nellija, neskatoties uz Stasa un Sabā sabiedrību, kurā viņa atklāja arvien jaunas spējas, ar ilgām gaidīja sūtni. Tā pagāja laiks līdz Trijkungu dienai, kad abi inženieri atgriezās.

Pēc divām dienām viņi jau atkal aizbrauca, bet šoreiz jau uz ilgāku laiku, lai dotos līdz Benī Suvaitai un tālāk līdz Fahenai, kur sākās tāda pat nosaukuma kanāls paralēli Nīlai.

Lielu izbrīnu trešās diena rītā radīja Hamisa ierašanās Medinetē. Pirmais viņu ieraudzīja Stass, kas bija aizgājis uz ganībām apskatīt kamieļus. Hamiss sarunājās ar Idrisu un strupi paziņoja, ka ieradies pēc viņa un Nellijas. Viņš tūlīt atnākšot uz telti, lai tuvāk pastāstītu, kurp jābrauc abiem bērniem, paklausot vecāku gribai. Zēns tūliņ steidzās ar priecīgo vēsti pie Nellijas, kas telts priekšā rotaļājās ar Sabā.

—    Tu zini! Hamiss ir teļ — viņš sauca jau no tālienes.

Nellija aiz prieka sāka lēkāt uz abām kājām, kā to dara meitenes, lecot pār lecamo virvi.

—   Brauksim! Brauksim!

—  Jā, brauksim, un tālu!

—   Kurp? — viņa prasīja, atbīdot uz pieres noslīdējušos matus.

—   Nezinu. Hamiss teicās tūliņ atnākt un pastāstīt.

—   Kā tad tu zini, ka tālu?

—  Tādēļ, ka dzirdēju Idrisu sakām, ka viņš ar Gebrhu uz kamieļiem tūliņ došoties ceļā. Tas nozīmē, ka brauksim ar vilcienu un ka kamieļi mūs sagaidīs tur, kur ir mūsu tēvi. Tad mēs droši vien piedalīsimies ekskursijās.

Nellijai nemitīgi lēkājot, viņas mati aizsedza ne tikai acis vien, bet visu seju. Kājiņas tik viegli atrāvās no zemes, it kā butu no gumijas.

Pēc ceturtdaļstundas ieradās Hamiss un palocījās abiem bērniem:

—   Khanage [5] , — viņš griezās pie Stasa, — mēs brauksim pēc trim stundām ar pirmo vilcienu.

—   Kurp?

—  Uz Garāku el Sultānu, bet no turienes kopā ar vecākajiem kungiem uz Vādī Raijanu.

Aiz prieka Stasam sirds stiprāk iepukstējās, bet tanī pat laikā Hamisa vārdi viņu pārsteidza. Zēns zināja, ka Vādī Raijana ir liels smilšu uzkalnu gredzens Lībijas tuksnesī uz dienvidiem un dienvidvakariem no Medinetes. Starp citu, Raulisons un Tarkovskis aizbraucot teicās doties uz pretējo pusi, pie Nīlas.

—  Kas noticis? — Stass vaicāja. — Vai tad mans tēvs un Raulisona kungs nav Benī Suvaifā, bet Garākā?

—  Tā gadījās, — Hamiss atbildēja.

—   Bet rakstīt viņi mums lika uz Fahenu.

—  Vēstulē vecākais efendi raksta, kādēļ viņi nokļuva Garākā.

Brīdi viņš meklēja vēstuli, tad iesaucās:

—   Ak, nabi! [6] aizmirsu vēstuli somā pie kamieļu dzinējiem. Tūliņ skriešu, iekāms Idriss un Gebrhs vēl nav aizbraukuši.

Hamiss aizskrēja pie dzinējiem, bet Dinaha un bērni sāka gatavoties ceļam. Priekšā stāvēja tāls ceļš, un Dinaha iesaiņoja Nellijai v'airākas kleitiņas, mazliet veļas un siltākās drēbes._ Arī Stass par sevi parūpējās un, protams, neaizmirsa karabīni, kā arī patronas, jo cerēja Vādī Raijana kalnājos sastapties ar vilkiem un hiēnām.

Hamiss atgriezās tikai pēc stundas, nosvīdis, aizelsies un ilgi nevarēja atgūties.

—   Es dzinējus vairs nesastapu, — viņš teica, — tikai velti noskrējos. Nav liela nelaime, mēs atradīsim vēstules un vecākos •efendi Garākā. Vai Dinaha arī brauks?

—   Protams.

—   Vai viņai labāk nepalikt mājās? Vecākie efendi par viņu nekā neminēja.

—   Aizbraucot viņi pieteica, ka Dinahai vienmer Nellija japavada, tādēļ viņa brauks arī tagad.

Hamiss palocījās, pielicis roku pie sirds, un atbildēja:

—  Vajaga pasteigties, kungs, citādi nokavēsim «katr'u»*.

Ce|a somas bija jau sakārtotas, tādēļ bērni laikā ieradās

piestātnē. Attālums no Medinetes līdz Garākai nav lielāks par trīsdesmit kilometriem, bet šos apvidus savienojošie blakus līniju vilcieni brauc nesteigdamies un ļoti bieži ceļā apstājas. Ja Stass būtu viens, viņš labāk ceļotu ar kamieli, nekā pa dzelzceļu, jo, ņemot vērā to, ka Idriss un Gebrhs izbrauca divas stundas agrāk, viņi jau sen varēja būt Garākā. Nellijai tomēr šis ceļojums būtu pārāk ilgstošs, un tādēļ mazais aizbildnis, atcerēdamies tēvu brīdinājumus, negribēja meiteni nogurdināt. Laiks tomēr pagāja ātri un, nespējuši ne labi apskatīties, viņi jau atradās Garākā.

Mazā piestātnīte, no kuras angļi dodas izbraukumos uz Vādī Raijanu, bija gluži tukša. Bija redzamas tikai pāris biezos plīvuros ietinušās sievietes ar mandarīnu groziem, divi sveši beduīni — kamieļu dzinēji, kā arī Idriss un Gebrhs ar septiņiem kamieļiem, no kuriem viens apkrauts smagām nastām. Raulisonu un Tarkovski nekur neredzēja.

Idriss viņu neierašanos paskaidroja šādi:

—  Vecākie kungi devās tuksnesī, lai uzceltu no Etsahas atvestās teltis, un lika mums viņiem sekot.

—   Kā gan mēs viņus kalnos atradīsim?

—  Viņi atsūtījuši pavadoņus, kuri mūs aizvedīs.

To teicis, viņš norādīja uz beduīniem. Vecākais palocījās un, paberzējis savu vienīgo aci, teica:

—   Mūsu kamieļi nav tauki, bet tikpat ātri kā jūsu. Pēc stundas mēs būsim galā.

Stass jūsmoja, ka nakti pavadīs tuksnesī, bet Nellija jutās vīlusies, jo bija pārliecināta, ka sastaps tēvu jau Garākā.

Tanī brīdī pienāca stacijas priekšnieks, samiegojies ēģiptietis, sarkanā feskā, tumšās brillēs un aiz gara laika sāka apskatīt eiropiešu bērnus.

—  Tie ir to «inglezī» bērni, kuri šorīt ar šautenēm aizbrauca tuksnesī, — Idriss sacīja, Nelliju seglos iesēdinādams.

Atdevis Hamisam karabīni, Stass iesēdās platos palankinam līdzīgos seglos aiz Nellijas. Dinaha iekārtojās aiz Hamisa; pārējie uzsēdās katrs savam kamielim, un visi devās ceļā.

Ja stacijas priekšnieks ilgāk novērotu aizbraucējus, tad varbūt viņu pārsteigtu apstāklis, ka angļi, kurus minēja Idriss, aizbrauca uz pilsētas drupām, dienvidiem, bet mūsu ceļotāji devās uz Taleju, tas ir, uz pretējo pusi. Stacijas priekšnieks, nenogaidījis viņu aizbraukšanu, atgriezās mājās, jo tanī dienā Garākā vairs nepiestāja neviens vilciens.

Pulkstens bija pieci pēc pusdienas. Laiks brīnišķīgs. Saule jau bija pārpeldējusi viņpus Nīlas un slīga tuksnesi, grimdama, pati savā sārtumā. Gaiss likās piesātināts ar rozā krāsu, tā ka. no krāsas pārpilnības sāpēja acis. Lauki sedzās violetiem toņiem, bet attālāko kalnāju asie silueti uz saules sārtā fona atmirdzēja ametista dzidrumā. Visa pasaule it kā pazaudēja reāla zīmējumu, likās, rotājās pārdabīgā spīdumā.

Kamēr viņi jāja pa zaļiem, uzartiem laukiem, pavadonis beduīns veda karavānu mēreniem soļiem, bet, līdz ko zem kamieļu kājām sāka čirkstēt cietās smiltis, visa viņa rīcība pārvērtās.

—  Jalla … Jalla! — iekaucās mežonīgas balsis.

Tanī pat brīdī atskanēja pātagu švīkoņa, kamieļi pārgāja no rikšiem aulekšos un drāzās vēja ātrumā, kājām izmētājot smiltisun sīkus akmentinus.

—  Jalla! Jalla!

Rikšojot kamielis parasti krata, bet auļojot, ko šie dzīvnieki, dara visai reti, viņš vairāk šūpo. No sākuma trakais jājiens bērnus uzjautrināja, bet visiem zināms, ka šūpošanās izsauc galvasreibšanu. Pēc brīža, neprātīgajai auļošanai turpinoties, Nellijai sāka reibt galva un palika nelabi.

—   Stass, kurp mēs tā auļojam, — pagriezusies pret zēnu, viņaizsaucās.,

—  Domāju, ka, atļāvuši kamieļiem skriet, viņi tos vairs nevar apturēt, — Stass atbildēja.

Ievērojis, ka meitene nobāl, viņš sauca priekšā jājošajiem beduīniem, lai tie pagausina skrējiena ātrumu. Stasa kliedzieni izsauca tikai mežonīgo kaukšanu «Jalla!», un dzīvnieki vēl paātrināja gaitu.

Pirmajā mirklī zēns nodomāja, ka beduīni nav viņa vārdussapratuši, bet, kad pēc otrā sauciena nesekoja atbilde un Gebrhstik turpināja dzīt kamieli, uz kura sēdēja Nellija un Stass, zēnamradās doma, ka kamieļi nav satracināti, bet nezināma iemesla dēļ steidzas paši dzinēji.

Viņam ienāca prātā doma, ka varbūt tie ir nomaldījušies, un,, lai atgūtu nokavēto laiku, steidzas izbēgt bārienam par viņu vēloierašanos. Drīz vien zēns pārliecinājās, ka ne tādēļ: Raulisons vēl; . vairāk dusmotos par Nellijas pārpūlēšanu., Ko tas gan nozīmē? Kādēļ gan neklausa viņa pavēlēm? Zēna sirdī pamodās dusmasun bailes par meiteni.

—   Stāvi! — pret Gebrhu atgriezies, Stass no visa spēka' iekliedzās.

—   «Ouskount!»* — iekaucās sudānietis. Un viņi joņoja tālāk..

Ēģiptē nakts sākas jau sešos vakarā, un tādēļ saules rietafblāzma drīz vien nodzisa. Jau pēc brīža debess malā uzripoja liels, saules rieta atspīdumā gluži sārts mēness un pārlēja tuksnesi ar gaišu, mīkstu gaismu.

Klusumā bija sadzirdama vienīgi kamieļu straujā elpošana un ātrie kāju spērieni smiltīs, retumis švīkstēja pātaga. Nellija •nogura, un Stass viņu turēja. Ik brīdi viņa aptaujājās, vai vēl tālu jājāj, un, likās, viņas spēkus uzturēja tikai doma, ka drīz -.redzēs tevu. Velti bērni lūkojās apkārtnē. Pagāja stunda, pagaja otra — ne teltis, ne ugunskuri nekur nebija manāmi.

Stasam mati saslējās stāvus. Viņš saprata: nolaupīti.

VI

Tarkovskis un Raulisons patiešām gaidīja bērnus, bet-ne jau ~Vādī Raijanas smilšainajos kalnājos, kurp doties viņiem nebija «ne mazākā vēlēšanās, nedz arī vajadzība. Viņi gaidīja savus bērnus pavisam citā apvidū, Fahenā, pie tāda pat nosaukuma kanāla, kur revidēja pagājušā gadā pabeigtos kanāla būvdarbus.

Attālums starp Fahenu un Medineti taisnā ceļā līdzinās -četrdesmit pieciem kilometriem. Bet, tā kā tiešas satiksmes ceļa ;nebija, tad vispirms ar vilcienu bija jābrauc uz Vestu, kādēļ attālums gandrīz divkāršojās. Raulisons, izpētījis visus vilcienu sarakstus, nāca pie šāda slēdziena:

—   Hamiss izbrauca aizvakar, — viņš teica Tarkovskim, — un -devās ar vilcienu uz Kairu, tātad šorīt viņš jau nokļuva Medinetē. Bērni sagatavojās braucienam stundas laikā. Ja viņi izbrauktu ar pusdienas vilcienu, tad Kairā tiem būtu jāgaida nakts -vilciens. Bet, tā kā esmu aizliedzis Nellijai nakti pavadīt vilcienā, tad no Kairas viņi izbrauks šorīt no rīta un ieradīsies pie mums līdz ar saules rietu.

—   Pareizi, — Tarkovskis teica, — Hamiss arī gribēs atpūsties, bet Stass, lai gan liels karstgalvis, piekāpsies Nellijas dēļ. Ari es viņam aizsūtīju zīmīti ar lūgumu nebraukt ar nakts vilcienu.

—' Stass ir ļoti saprātīgs zēns, un es viņam pilnīgi uzticos, — Raulisons atbildēja.

—  Tas tiesa, arī es uz viņu paļaujos. Neskatoties uz dažādām negatīvām īpašībām, zēnam ir taisnīgs raksturs, viņš ir drošsirdīgs un runā vienīgi patiesību, jo tikai gļēvuļi melo. Viņam -netrūkst drosmes, un, ja ar gadiem tas paliks saprātīgāks, ceru, •dzīvē tad nepazudīs.

—  Domāju gan. Kas attiecas uz saprātīgumu, vai tad tu pats viņa vecumā tāds biji?

—  Jāatzīstas, ka nē, — Tarkovskis smiedamies atbildēja, — bet es nebiju tik pašpārliecināts.

—   Tas viss pāries. Pagaidām vari lepoties, ka tev ir tāds zēns.

—  Un tu, ka tev ir tik jauka un mīļa meitene kā Nellija*

—   Lai Dievs viņus pasargā, — Raulisons atbildēja.

Draugi paspieda viens otram roku un sēdās pie darba —aprēķinu un plānu izskatīšanas. Darbs aizpildīja laiku līdz pat vakaram.

Sešos vakarā, līdz ar nakts iestāšanos, viņi ieradās piestātnē un, pastaigājoties pa peronu, turpināja valodas par bērniem.

—   Brīnišķs laiks, bet vēss, — Raulisons bēdājās, — vai tika? Nellija būs paņēmusi līdzi siltākus apģērbus.

—   Stass nebūs piemirsis, arī Dinaha nē.

—   Es nožēloju, ka mēs paši nebraucām uz Medineti, bet saucām bērnus šurp.

—  Atceries, arī es tā gribēju.

—   Zinu, ja vien mums nebūtu jādodas vēl tālāk prom uz dienvidiem, es būtu klausījis tavam padomam. Bez tam es aprēķināju, ka ceļš mums atņemtu daudz laika un mēs tik ilgi nevarētu palikt pie bērniem Medinetē, kā viņi pie mums Fahenā. Starp citu, atzīšos — Hamiss mani pierunāja. Viņš tā esot pēc bērniem noilgojies un gauži priecātos, ja viņam ļautu viņus atvest. Es nebrīnos par Hamisa ilgām …

Turpmāko sarunu pārtrauca vilciena tuvošanos vēstošie signāli. Pēc brīža nakts tumsā parādījās lokomotīves uguns acis. Arvien skaidrāk bija sadzirdama vilciena dārdoņa un svilpieni.

Apgaismoto vagonu rinda pazibēja gar peronu, iedrebējās un apstājās.

—   Ne pie viena loga es viņus neredzēju, — Raulisons teica.

—   Droši vien viņi sēdēja vagona otrā pusē.

No vagoniem sāka izkāpt pasažieri, bet, izņemot arābus, citus> ceļotājus neredzēja. Tūristiem Fahenā1 bez skaistajām palmu urr akāciju birzīm nekā cita nav ko redzēt. Bērni neatbrauca.

—  Vai nu Hamiss nokavējis Vestas vilcienu, — ar skumju humoru Raulisons teica, — vai arī aizgulējies pēc nakts brauciena, un bērni ieradīsies tikai rīt.

—   Varbūt, — nemiera pilnā balsī Tarkovskis atbildēja,.

—  ka tik kāds nebūtu saslimis.

—  Tādā gadījumā Stass telegrafētu.

—   Kas zin, vai viesnīcā mūs jau negaida telegramma?

—   Iesim.

Bet viesnīcā nebija nekādu ziņu. Raulisons uztraucās arvien vairāk.

—  Vai zini, kas vēl varēja atgadīties? — Tarkovskis teica.

—   Varbūt Hamiss aizgulējās un, negribēdams atzīties, ieradās-

3V.

pie berniem tikai šodien un paziņoja, ka jāizbrauc rīt no rīta. Mums viņš vienkārši paskaidros, ka nav sapratis pavēli. Es tomēr Stasam telegrafešu.

—   Bet es Faijūmas inudīram.

Abi tēvi nosūtīja divas telegrammas. Tiesa, vēl nekāda pamata uztraukumam nebija, bet, neskatoties uz to, atbildi gaidot, viņi slikti gulēja un piecēlās jau agri no rīta.

Mudīra atbilde pienāca tikai ap desmitiem un vēstīja sekojošo:

«Stacijā pārbaudīts. Bērni vakar izbrauca uz Garāku el 'Sultānu.»

Viegli saprotams bija abu tēvu uztraukums un dusmas, saņemot šo pārsteidzošo vēsti. Brīdi viņi skatījās viens otrā un nevarēja izrunāt ne vārda. Tarkovskis, būdams ļoti nervozs, uzsita ar roku uz galda un iesaucās:

—   Tā ir Stasa gudrība, bet gan es viņu atradināšu no līdzīgām patvaļībam.

—   To nu gan es no Stasa negaidīju, — Nellijas tēvs atbildēja.

Pēc mirkļa viņš vaicāja:

—   Bet Hamiss?

—  Vai nu nesastapa viņus Medinetē, vai aizbrauca tos meklēt.

—   Arī es tā domāju.

Pēc stundas abi tēvi devās uz Medineti. No kalpotājiem viņi uzzināja, ka esot pazuduši ari kamieļu dzinēji, bet piestātnē paskaidroja, ka Hamiss ar bērniem aizbraucis uz Garāku.

Un tikai Garākā sāka noskaidroties drausmīgā patiesība.

Stacijas priekšnieks, miegainais ēģiptietis, melnās brillēs un sarkanā feskā, pastāstīja, ka redzējis aizbraucot tuksnesī apmēram četrpadsmit gadus vecu zēnu, astoņus gadus vecu meiteni un padzīvojušu nēģerieti. Viņš neatceroties vai bijuši astoņi, vai deviņi kamieļi, bet viens no tiem bijis apkrauts lielām nastām, domājams ar nolūku — tālam ceļam. Arī diviem dzinējiem pie segliem bijuši lieli aizsaiņi. Viņš labi atceroties, ka viens no dzinējiem, sudānietis, teicis, ka bērni dodoties uz Vādī Raijanu, kurp "torīt jau aizbraukuši daži angļi.

—  Vai tie angļi jau atgriezās? — Tarkovskis prasīja.

—   Jā. Viņi jau vakar atgriezās ar diviem nošautiem vilkiem o,i, jāatzīstas, biju pārsteigts, ka neredzēju bērnus. Es tomēr neko neprasīju, jo tā nav mana darīšana.

To teicis, viņš devās pildīt savus pienākumus.

Pa sarunas laiku Raulisona seja nobāla kā papīrs. Miglai'nārn acīm viņš raudzījās savā draugā, noņēma cepuri, pacēla roku pie nosvīdušās pieres un sagrīļojās.

—    Raulison, esi vīrs, — Tarkovskis iesaucās. — Mūsu bērni -nolaupīti, mums viņi jāglābj.

—   Nellij, Nellij, — nelaimīgais tēvs atkārtoja.

—   Nellija un Stass! Tā nav zēna vaina. Viņus abus negodīgi pievīla un nolaupīja. Kas lai zina, kādēļ? Varbūt, lai saņemtu izpirkšanas naudu? Acīmredzot arī Hamiss piedalās sazvērestībā. Tāpat Idriss un Gebrhs.

Viņš atcerējās, ka abi sudānieši ir no dangalu cilts, tas ir, no tās pašas, no kuras cēlies Mahdijs. Arī Hadigi, Hamisa tēvs. To iedomājoties, viņam uz brīdi sirds pārstāja pukstēt, viņš saprata: bērni nolaupīti ne tādēļ, lai par tiem saņemtu izpirkšanas naudu, bet gan, lai tos samainītu pret Fatimu un viņas bērniem.

Ko gan ar viņiem darīs ļaunā pravieša ciltsbrāļi? Tuksnesī vai Nīlas krastos viņiem neizdosies noslēpties. Tuksnesī tie nomirs badā un slāpēs, bet pie Nīlas tos drīz vien notvers. Vienīgais, ja viņi ar bērniem dotos pie paša Mahdija.

Sī doma šausmināja Tarkovski, bet drīz vien jau atkal bijušais enerģiskais karavīrs ņēma viņā virsroku. Rūpīgi viņš domās apsvēra visu notikušo, līdz ar to pārdomājot, kā izlīdzēties nelaimē.

—   Fatimai, — viņš prātoja, — nebija iemesla atriebties ne mums, ne mūsu bērniem, bet, ja nu tie tomēr ir nolaupīti, tad, kā redzams, ar nolūku nodot viņus Smainam. Nāve tiem nekādā ziņā nevar draudēt. Tā ir laime nelaimē; bet viņus gaida mokošs ceļojums, kas var kļūt liktenīgs.

Sīs aizdomas viņš tūdaļ izteica savam draugam un piemetināja.

—   Kā jau neattīstīti mežoņi, .Idriss un Gebrhs iedomājas, ka mahdisti nav visai tālu, bet Hartūma, līdz kurai jau nokļuvis Mahdijs, atrodas no šejienes vismaz divu tūkstošu kilometru attālumā. So ceļu tiem vajadzēs veikt gar Nīlu, jo pretējā gadījumā ka kamieļi tā ļaudis aizies bojā aiz slāpēm. Brauc tūlīt uz Kairu un lūdz kedivu nekavējoši izsūtīt visām karaspēka nodaļām telegrammas, lai organizētu bēgļu notveršanu gar abiem Nīlas krastiem. Apsoli piekrastes šeihiem lielu atlīdzību. Lai ciematos aiztur visus, kas vien mēģina nokļūt pie upes pēc ūdens. Tādā veidā Idriss un Gebrhs neizbēgami nokļūs valdības rokās, bet mēs atgūsim mūsu bērnus.

Raulisona aukstasinība jau atgriezās.

—   Es braukšu, — viņš teica. — Sie klaidoņi aizmirsuši, ka Volsleja armija steidzas palīgā Gordonam un atgriezīs tos no Mahdija. Viņiem neizbēgt! Tūlīt nosūtīšu ministram telegrammu un pats braukšu. Ko tu domā darīt?

—  Telegrāfiski pieprasīšu atvaļinājumu un, nenogaidījis atbildi, došos gar Nīlu uz Nūbiju, lai sekotu bēgļiem.

—  Tad jau mēs tiksimies. To pašu es domāju darīt no Kairas.

—  Labi!

—  Ar Dievpalīgu! — Raulisons atbildēja.

VII

Pa to laiku kamieļi kā viesulis nesās pa mēness apspīdētajām tuksneša smiltīm. Iestājās vēla nakts. Sarkanais mēness, milzīga riteņa lielumā, palika blāvāks un pacēlās augstu pie debesīm. Tālēs smilšu pauguri ietinās caurspīdīgā miglā kā plīvurā, nenoslēpjot kontūras, tikai apklājot tos ar spokainu mirdzumu. Pa laikam no tuvējām klinšu aizām atskanēja šakāļu kliedzieni.

Pagāja vēl viena stunda. Stass turēja Nelliju, cieši sev klāt piespiedis, pūlēdamies tādējādi cik necik mīkstināt joņojošo kamieļu nepanesamos grūdienus. Meitene jo biežāk vaicāja Stasam, ko gan nozīmējot šī auļošana un kādēļ vēl arvien neesot redzami ugunskuri, teltis un tēvi. Stass nolēma pateikt taisnību, kura tikpat, agri vai vēlu, kļūs saprotama.

—   Nellij, — viņš teica, — novelc cimdiņu un nemanot nosvied zemē.

—  Kādēļ, Stasik?

Viņš piekļāva sev meiteni ar neparastu, sevišķu maigumu un teica:

—   Izpildi manu lūgumu.

Nellija ar vienu roku turējās pie Stasa un baidījās to atlaist. Viņa tomēr atcerējās, ka var izpalīdzēties arī citādi — sāka ar zobiņiem novilkt cimdu, aizķerot katru pirkstiņu atsevišķi, un nosvieda to zemē.

—   Mazliet vēlāk nosvied otru, — Stass teica. — Savus es jau nometu, bet tavējos vieglāk ieraudzīt, tie ir gaišāki.

Redzot, ka meitene viņu jautājoši uzlūko, viņš piemetināja:

—   Nebīsties, Nellij! … redzi… var gadīties … mēs nesatiksim ne tavu, ne manu tēvu … Iespējams, ka šie ļaunie cilvēki mūs ir nolaupījuši. Mūs tomēr drīz vien panāks. Tādēļ arī lūdzu tevi nosviest cimdus, lai meklētājiem būtu vieglāk sadzīt mūsu pēdas. Pašlaik mēs neko nevaram darīt, bet gan jau vēlāk es ko izdomāšu … protams, izdomāšu, tikai tici man un nebīsties …

Nellija, izdzirdusi, ka nesastaps tētiņu un ka viņus ved tālu prom tuksnesī, sāka raudāt. Elsodama viņa vaicāja Stasam, kādēļ gan viņi nolaupīti un kurp tos ved. Viņš mierināja meiteni kā mācēdams, gandrīz tiem pašiem vārdiem, kādiem viņa tēvs mierināja Raulisonu. Viņš teica, ka tēvi nekavējoties dosies viņus meklēt un izziņos visiem sargposteņiem gar Nīlu. Beidzot viņš apsolīja Nellijai, ka, lai arī kas notiktu, viņš to arvien aizstāvēšot un nekad, nekad neatstāšot.

Skumjas un ilgas pēc tēva pārspēja pat meitenes bailes, un viņa ilgi nemitējās raudāt. Tā viņi abi noguruši, pret savu gribu, turpināja joņot arvien tālāk pa mēness apspīdētajām tuksneša smiltīm.

Stasam sažņaudzās sirds ne tik vien aiz žēluma un iespējamām draudošām briesmām, bet arī aiz kauna. Sinī gadījumā viņš nebija vainojams, bet viņš atcerējās savu pastāvīgo lielīšanos, par kuru vienmēr tēvs dusmojās. Agrāk Stass bija pārliecināts, ka nav tāda stāvokļa, no kura viņš neizkļūtu, un uzskatīja sevi par varoni, kas spēj izaicināt cīņā vai visu pasauli. Tagad viņš saprata, ka ir tikai niecīgs zēns, ar kuru katrs var darīt kā tīk, un ka pašlaik, pret savu gribu, viņam jājoņo uz kamieļa tuksnesī tikai tādēļ, ka pusmežonīgs dzinējs — sudānietis viņa kamieli dzen. Sīs domas zēnā izsauca pazemojuma sajūtu, un viņam nebija spēka tās aizdzīt. Viņš bija pat spiests sev atzīties, ka baidās no šiem cilvēkiem un tuksneša, baidās par to, kas viņus ar Nelliju turpmāk gaida.

Tomēr kā Nellijai, tā arī pats sev viņš cieši nosolījās rūpēties un sargāt meiteni, kaut arī būtu jāatdod sava dzīvība.

No raudāšanas un gandrīz sešu stundu ilgās nogurdinošās auļošanas Nellija sāka snaust un brīžiem pat iemiga. Stass zināja, ka, krītot no auļojoša kamieļa, var nosisties, tādēļ piesēja meiteni pie sevis ar seglos atrastu virves gabalu. Pēc neilga laika, neskatoties uz to, ka zeme palika līdzenāka, Stasam likās, ka kamieļi sāk samazināt gaitu. Tālumā rēgojās kāpas, bet klajumā sākās parastie tuksneša nakts rēgi. Mēness palika arvien bālāks, un virs ceļotājiem pavisam zemu plīvoja brīnišķi rozā it kā caurspīdīgi, gaisīgi gaismas mākoņi. Neizprotami, kur tie radās, un likās, ka viss, kas iekļūst šo mākoņu svītrās, pārklājas it kā ar rozā gaismu: beduīnu burnusi, kamieļi un arī visa karavāna likās pārklāta ar plānu, rožainu mirdzumu. Brīžiem atkal mākoņi kļuva debess zili. Tā tas turpinājās līdz pat kalnāju pakājei.

Tuvojoties kalnājiem, kamieļu gaita vēl jūtami palēninājās. Visapkārt pacēlās klintis un mežonīgi, izsvaidīti smilšu pauguri. Zeme kļuva akmeņaināka. Ceļā gadījās dažas gravas, laikam izžuvušu upju gultnes. Vietām gravas bija dziļas, un tās vajadzēja apiet ar līkumu. Kamieļi cēla un lika savas kājas uzmanīgi, it kā dejoja starp sausiem, sakaltušiem krūmiem un rožu puduriem, kas bagātīgi auga uz klintīm un smiltājā. Te viens, te otrs kamielis paklupa un acīmredzot dzīvniekiem bija jādod atpūta.

Beidzot, dziļā gravā, beduīni apstājās un, izlēkuši no segliem, sāka atraisīt maisus. Viņi atsegloja kamieļus, palaida iemauktus vaļīgāk, noņēma paunas ar pārtiku un meklēja plakanus akmeņus ugunskuram. Neatradis ne koku zarus, ne arī izkaltušus mēslus, kurus arābi lieto ugunskuriem, Hamiss, Hadigi dēls saplūca veselu rožu klēpi un aizdedzināja. Brīdī, kamēr sudāniest bija aizņemti darbā, Stass, Nellija un aukle, vecā Dinaha, palika vieni. Vairāk par bērniem bija izbijusies vecā nēģeriete un nespēja izrunāt ne vārda. Viņa ietina Nelliju siltā lakatā un, nosēdusies zemē blakus meitenei, sāka šņukstēt un skūpstīt meitenes rokas. Stass nekavējoties sāka izprašņāt Hamisu, ko gan viss notikušais nozīmē, bet tas, nicīgi smiedamies, atņirdza savus baltos zobus un aizgāja pēc rozēm ugunskuram. Uz to pašu jautājumu viņam atbildēja Idriss vienā vārdā: «Redzēsi», un piedraudēja ar pirkstu. Kad beidzot ugunskurs aizdegās, lai gan rozes vairāk gruzdēja nekā dega, visi, izņemot Gebrhu, kas palika pie kamieļiem, sastājās ap uguni un sāka ēst kukurūzas plācenīšus un kaltētu auna vai kazas gaļu. Garajā ceļā izsalkušie bērni arī ēda, kaut gan Nellijai acis lipa ciet. Tanī brīdī pie nespodrā ugunskura parādījās tumšmatainais Gebrhs un, ļauni zvērošām acīm, parādījis divus mazus, baltus cimdiņus, prasīja:

—   Kam tie pieder?

—  Man, — miegainā, nogurušā balstiņā atbildēja Nellija.

—  Tev, mazā čūska? — saniknotais sudānietis šņāca caur zobiem. — Tu apzīmē ceļu, lai tavs tēvs zinātu, kur mūs meklēt?

To teicis, viņš iesita Nellijai ar šausmīgo arābu pletni, kura pārcērt pat kamieļa ādu. Meitene, lai gan bija ietīta biezā lakatā, iekliedzās aiz sāpēm un bailēm, bet Gebrhs nepaspēja pacelt roku otram sitienam, kad Stass kā meža kaķis mirklī pielēca pie Gebrha, iesita viņam ar galvu krūtīs un satvēra to pie kakla.

Viss notika pārāk pēkšņi, sudānietis pakrita, Stass virs viņa, un abi cīņā sāka vārtīties pa zemi. Neraugoties uz gadiem, zēns bija ļoti stiprs, bet drīz vien spēcīgais sudānietis viņu pievārēja. Vispirms, atsvabinājis savu kaklu no Stasa rokām, viņš apgrieza to ar seju uz leju un, ar dūri piespiedis zēna galvu pie zemes, sāka to sist ar savu briesmīgo pletni.

Nepalīdzētu ne Nellijas kliedzieni, ne asaras un lūgšanās, lai piedod Stasam, ja negadītos cits palīgs — Idriss. Viņš bija vecāks nekā Gebrhs, stiprāks un jau no Garākas el Sultānas visi klausīja viņa pavēles.

Idriss izrāva no brāļa rokām pletni un, to tālu aizsviedis, kliedza:

—  Vācies prom, neprātīgais!

—  Es nositīšu to skorpionu! — zobus griežot, Gebrhs atbildēja.

Kā atbildot, Idriss satvēra viņu aiz apmetņa pie krūtīm un,

acīs skatoties, sāka runāt klusā, bet pavēlošā balsī:

—  Augsti dzimusī Fatima aizliedza apvainot bērnus!

—   Nositīšu! — Gebrhs atkārtoja.

—   Bet es tev saku, tu to nedrīksti. Par katru vienu sitienu bērniem tu no manis saņemsi desmit.

Viņš purināja Gebrhu kā palmas zaru un turpināja:

—   Sie bērni — Smaina īpašums un, ja viens no viņiem mirtu, tad pat Mahdijs lai Dievs ļauj viņam dzīvot mūžīgi) tevi pakārtu. Vai saprati, nejēga?

Mahdija vārds iedvesa visos viņa piekritējos milzīgu cienību, jo Gebrhs tūlīt nolieca galvu un izbijies sāka čukstēt:

—  Allah akbar! Allah akbar!

Nopērts un noskumis, Stass lēni piecēlās, bet viņš zināja, ja to redzētu viņa tēvs, tas varētu ar savu dēlu lepoties. Stass ne tikai aizstāvēja Nelliju, bet arī tagad, nedomādams par savām sāpēm, lai gan'pletnes sitieni dedzināja viņa miesu kā uguns, tūlīt devās mierināt un izvaicāt meiteni par viņas sāpēm.

Zēns teica:

—   Nu, un kas par to! Pērienu es saņēmu, bet tevi viņš vairs neaizskars. Ak, būtu jel kāds ierocis!

Mazā sieviete abām rokām apskāva Stasa kaklu un, vienās asarās, sāka apgalvot, ka sāpes esot ne sevišķi lielas un ka viņa raudot ne aiz sāpēm, bet žēluma par Stasa ciešanām. Zēns piekļāva savas lūpas pie Nellijas austiņas un čukstēja:

—   Nellij, es zvēru, ka nekad viņam nepiedošu nevis to, ka viņš mani sita, bet gan tevi.

Negaidītais notikums izbeidzās. Mazliet vēlāk Gebrhs ar Idrisu salīga mieru, izklāja savus apmetņus un apgūlās. Drīz arī Hamiss sekoja viņu piemēram. Beduīni nobēra kamieļiem durr'u, tad paši uzkāpa uz diviem neapkrautiem kamieļiem un devās Nīlas virzienā. Nellija atspieda galviņu pret Dinahas ceļiem un aizmiga. Ugunskurs nodzisa. Pie debesīm uzpeldēja mākonīši, brīžiem aizsegdami mēnesi. Nakts tomēr bija gaiša. No klintīm atskanēja nepārtraukta žēla šakāļu kaukšana.

Pēc divām stundām beduīni atgriezās ar lieliem ūdens maisiem apkrautiem kamieļiem. Atjaunojuši ugunskuru, viņi apsēdās un sāka ēst. Viņu atgriešanās uzmodināja Stasu, kas tikko bija iesnaudies. Pamodās arī abi sudānieši un Hamiss, Hadiga dēls. Sākās saruna:

—  Vai varam doties ceļā? — Idriss prasīja.

—  Nē, mums un kamieļiem jāatpūšas.

—   Neviens jūs neredzēja?

—  Neviens. Mēs nokļuvām pie upes starp diviem ciematiem. Tālumā tikai suņi ierējās.

—    Pēc ūdens būs vienmēr jādodas pusnaktī un neapdzīvotas vietas. Ja vien mēs nokļūtu aiz pirmā «hallal» [7] , tad jau ciematus, sastapsim retāk, un to iedzīvotāji ir pravietim uzticīgāki. Mums drc.ši vien sekos ķērēji.

Hamiss nogūlās uz muguras, atbalstīja galvu ar rokām un teica:

—  Mehendisi gaidīs bērnus Fahenā visu nakti līdz nākošam vilcienam. Tikai tad viņi brauks uz Faijūmu un no turienes uz Garāku. Tur viņi sapratīs, kas noticis, un atgriezīsies Medinetē, lai nosutītu pa kapara stieplēm skrejošus vārdus uz pilsētām pie Nīlas, un arī, lai sameklētu jātniekus uz kamieļiem, kas dzītos mums pakaļ. Tas viss prasīs vismaz trīs dienas laika. Mums nav vērts steigties un velti mocīt dzīvniekus, mēs varam mierīgi dzert dūmus no čubukiem. [8]

To teicis, viņš paņēma no sārta jerihonas rozes zaru un aizkūpināja savu pīpi, bet Idriss pēc arābu paražas sajūsmā čāpstināja lūpām:

—   Tu visu labi iekārtoji, Hadiga dēls, — viņš teica, — tomēr mums nevajag velti laiku tērēt; pa šīm trim naktīm un dienām mums jānokļūst pēc iespējas tālāk uz dienvidiem. Mierīgi uzelpošu tikai tad, kad atstāsim aiz muguras tuksnesi starp Nīlu un Hārgu [9] . ak dievs, kaut jel kamieļi izturētu!

—   Izturēs, — viens beduīns atsaucās.

—   Ļaudis stāsta, — Hamiss iesaucās, — ka Mahdija karaspēks tuvojoties Asuānai.

Stass, uzmanīgi sekojis sarunai, piecēlās sēdus un iesaucās:

—  Mahdija karaspēks atrodas pie Hartūmas.

—   La, la! Ne, ne! — Hamiss protestēja.

—   Nepiegriežat viņa vārdiem vērību, — Stass atteica, — viņam ne tikai āda, bet arī smadzenes ir melnas. Pērkat ik trīs dienas jaunus kamieļus un traucaties tā kā šodien, tomēr Hartūmā jus ātrāk nenokļūsiet kā pēc mēneša. Varbūt jūs arī vēl nezināt, ka ceļu jums krustos nevis Ēģiptes, bet angļu armija.

Vārdi atstāja iespaidu, un, to sajuzdams, Stass turpināja:

—   Iekāms jūs nokļūsit starp Nīlu un lielo oāzi, visus tuksneša ceļus apsargās kara patruļas. Jā! Vārdi skrien pa vara stiepli ātrāk nekā kamieļi! Kā gan jums izdosies aizbēgt? Jums tomēr būs jāturas pie upes.

—  Mēs varam arī pārcelties upes otrā krastā, bet mūs meklēs gar šo.

—  Pa stiepli skrejošie vārdi nokļūs abu krastu pilsētās.

—   Tad Mahdijs atsūtīs mums eņģeli, kas aizsegs angļu un turku (ēģiptiešu) acis, bet mūs noslēps zem saviem spārniem.

—   Idriss, — Stass teica,— es nerunāšu ar Hamisu, kam galva ir kā tukša melone, ne ar Gebrhu, šo mežonīgo šakāli, bet gan ar tevi. Es jau zinu, ka gribat mūs aizvest pie Mahdija, lai nodotu Smainam. Ja to darat naudas dēļ, tad zini, ka mazās «bint» tēvs ir bagātāks nekā visi sudānieši.

—   Nu, un tad? — Idriss pārtrauca.

—  Ja atgriezīsities labprātīgi, tad zināt, ka vecākais mehendiss neskoposies ar naudu, un tāpat arī mans tēvs.

—  Vai arī nodos mūs valdībai, kura pavēlēs mūs pakārt.

—   Nē, Idris! Jūs droši vien pakārs tad, ja tagad bēgot noķers. Tā arī būs. Bet, ja labprātīgi atgriezīsities, tad nekādu sodu nesaņemsiet, bet līdz mūža beigām būsiet bagāti. Tu zini, ka baltie eiropieši vienmēr tur solījumus. Es dodu jums vārdu abu mehendisu vietā, ka viss būs tā, kā teicu.

Patiesi, Stass bija pārliecināts, ka viņa tēvs un Raulisons simts reižu labāk turētu viņa doto solījumu, nekā ļautu viņiem abiem un sevišķi Nellijai doties drausmīgā ceļojumā caur tuksnesi un izbaudīt drausmīgu dzīvi mežonīgo un zvērīgo mahdis.tū vidū.

Strauji pukstošu sirdi Stass gaidīja Idrisa atbildi, bet viņš apklusa un tikai pēc ilgām pārdomām atbildēja:

—  Tu saki, ka mazās bint un tavs tēvs dos daudz naudas?

—   Jā…

—   Bet vai gan visa viņu nauda spes mums atvērt paradīzes vārtus, kurus mums atvērs Mahdija svētība?

—   Bismallah! — kā atbildot atsaucās abi beduīni, Hamiss un Gebrhs.

Stasam zuda visas cerības, jo viņš zināja, lai arī cik mantkārīgi un nopērkami ir orienta iedzīvotāji, bet, ja īsts muhamedānis apsver kādu jautājumu no tīri reliģiskā viedokļa, tad nav pasaulē dārguma, kas to spētu iekārdināt.

Idriss, savu biedru saucienu uzmudināts, turpināja runāt, ne lai atbildētu Stasam, bet lai radītu savējos vēl lielāku cieņu par viņa gudrību:

—   Mēs varam būt lepni, jo esam no tās pašas cilts, no kuras cēlies lielais pravietis. Augsti dzimusī Fatima ir viņa radiniece. Mahdijs viņus mīl. Ja mēs Mahdijam aizvedīsim mazo bint un tevi, viņš apmainīs jūs pret Fatimu un viņas dēliem, bet mūs svētīs. Zini, ka pat ūdens, kurā viņš pēc korāna priekšraksta katru rītu mazgājas, izārstē slimības un atsvabina no grēkiem. Ko gan lai tad neteiktu par viņa svētību!

—   Bismallah! — sudānieši un beduīni atkartoja.

Stass, kā slīkonis tverdamies pie salmiņa, iesaucās:

—  Tad ņemiet mani, bet mazo bint lai beduīni aizved atpakaļ. Pret mani samainīs Fatimu un viņas dēlus.

—  Vēl jo drošāk viņi to darīs pret jums abiem.

Pret Hamisu pagriezies, Stass atbildēja:

—   Tavs tēvs atbildēs par tavu noziegumu.

—  Mans tēvs ir jau tuksnesī, ceļā pie pravieša, — Hamiss atteica.

—  Tad viņu noķers un pakārs.

Gribēdams iedrošināt savus biedrus, Idriss iesaucās:

—   Tie kraukļi vēl nav izšķīlušies, — viņš teica, — kuri noknābs miesu no mūsu kauliem. Mēs zinām, kas mums draud, bet neesam vairs bērni un labi pazīstam tuksnesi. Lūk, šie ļaudis, — viņš norādīja uz beduīniem, — daudz reižu bijuši Berberā, un viņiem pazīstamas tādas takas, kur skrien tikai gazeles. Neviens mūs tur neatradīs un nepanāks. Protams, mēs būsim spiesti nogriezties no ceļa pēc ūdens uz Bahreljusufu un vēlāk uz Nīlu, bet to mēs darīsim tikai naktīs. Bez tam, vai gan jūs domājat, ka Nīlas krastos neatradīsim nevienu patiesu, lai gan varbūt slepenu Mahdija draugu? Varu apgalvot: jo tālāk uz dienvidiem, jo lielāks ir viņu skaits. Veselas ciltis ar saviem šeihiem tik gaida izdevīgu brīdi, lai ķertos pie šķēpiem un dotos cīņā par svēto ticību. Viņi paši mums piegādās ūdeni, pārtiku, kamieļus un meklētājiem parādīs nepareizas pēdas. Ir tiesa, mēs zinām, ka līdz Mahdijam tālu, bet zinām arī to, ka katra diena mūs tuvina tās aitas ādai, uz kuras lielais pravietis, ceļos mezdamies, skaita savas lūgšanas.

—   Bismallah! — viņa biedri trešo reizi iesaucās.

Cieņa pret Idrisu pieauga ik brīdi. Stass saprata — visas cerības zudušas, bet, vēlēdamies pasargāt Nelliju no sudāniešu niknuma, teica:

—   Pēc sešu stundu nepārtraukta ceļojuma mazā jaunkundze ir tikko dzīva. Kā gan, pēc jūsu domām, viņa izturēs tālo ceļu? Ja viņa nomirs, nomiršu arī es. Ko gan mūsu vietā jus aizvedīsiet Mahdijam?

Šoreiz Idriss neatrada atbildi. To redzot, Stass turpināja.

—  Kā gan jūs uzņems Mahdijs un Smains, ja uzzinās, ka aiz jūsu muļķības Fatima un viņas dēli zaudēs galvu?

Sudānietis tomēr attapās un atbildēja:

—   Es redzēju, kā tu satvēri Gebrhu pie rīkles. Zvēru pie Allaha, tu, lauvas bērns, tu nemirsi, bet viņa …

Viņš paskatījās uz gulošās Nellijas galviņu, kas atbalstījās pret Dinahas ceļiem, un pabeidza ar jūtamu maiguma pieskaņu balsī:

—   Bet viņai kā putniņam novīsim ligzdiņu uz kamieļa kupra, lai viņa nejustu ne mazāko nogurumu un varētu ceļā tikpat saldi gulēt kā tagad.

To teicis, viņš devās pie kamieļiem un ar beduīnu palīdzību sāka pierīkot sēdekli labākā dromedāra mugurai.

Viņi daudz prātoja un pat sastrīdējās, tomēr beidzot ar virvju un bambusniedru palīdzību uztaisīja dziļu kurvi, kurā varēja ērti sēdēt, gulēt, bet no kura nekādā ziņā nevarēja izkrist. Virs sēdekļa, kurā varēja iesēsties arī Dinaha, viņi vēl pārvilka audekla jumtiņu.

—   Vai redzi, — Idriss Stasam teica, — te pat paipalas ola nesaplīstu. Vecā brauks kopā ar jaunkundzi, lai to apkalpotu kā dienu, tā arī nakti. Tu sēdīsies pie manis, varēsi arī turēties viņas tuvumā un to uzraudzīt.

Stass bija laimīgs, ka jel nedaudz spēja uzlabot Nellijas stāvokli. Mazliet padomājis, viņš nāca pie slēdziena, ka droši vien pie pirmā ūdenskrituma viņus panāks ķērēji, un šī doma zēnu uzmundrināja. Pašlaik viņam ļoti gribējās gulēt, un viņš nolēma piesiet sevi pie segliem ar virvi un, tā kā Nellija viņam vairs nebija jātur, nogulēt dažas stundas.

Nakts debesis baloja, un šakāļu kaukšana gravās bija apklususi. Karavāna posās ceļā, bet sudānieši, vērodami rīta tuvošanos, steidzās izpildīt korāna priekšrakstu — rīta mazgāšanos. Viņi mazgājās ar smiltīm, jo ūdeni vajadzēja taupīt. Drīz arī atskanēja viņu skaļās balsis, skaitot «soubhg», pirmo rīta lūgšanu. Tuksneša klusumā bija skaidri sadzirdami viņu vārdi: «Žēlsirdīgā un visuvarenā Dieva vārdā. Lai slava tam Kungam pasaules Valdniekam, žēlīgam un žēlsirdīgam pastarā tiesā. Tevi teicam, tev sūdzam mūsu grēkus, tev lūdzam palīdzību. Vadi mūs pa tiem ceļiem, kas dod labklājību un tavu svētību, bet ne pa grēcinieku takām, kas pelnījuši tavas dusmas un sodu. pastarā tiesā. Āmen.»

Un, ieklausījies balsu skaņās, Stass, pacēlis acis. pret debesīm, tālu no savējiem, vientuļā, neauglīgā tuksnesī, lūdza:

«Tavu palīdzību lūdzam, svētā Dievmāte …»

VIII

Ausa rīts. Ļaudis jau gatavojās kāpt uz kamieļiem, kad pēkšņi netālu no nometnes ieraudzīja tuksneša vilku. Vilks apmēram simts soļu attālumā pārlēca pār aizu un, uzkāpis uz stāvās klints sienas, steigšus devās tālāk. Zvērs skrēja, asti iemiedzis, likās nobijies no ienaidnieka, kas to acīmredzot vajāja. Ēģiptes tuksnešos nemājo tik nikni zvēri, kurus vilki bītos, tadeļ sudānieŠu arābi manāmi uztraucās. Ko tas nozīmē? Vai tiešām pēdas jau sadzītas? Viens beduīns ātri uzrāpās uz kādas klints, bet paskatījies, vēl steidzīgāk nokāpa zemē.

—  Zvēru pie pravieša, — viņš kliedza bailēs un uztraukumā, — šurp skrien liels lauva un ir jau gluži tuvu.

Tanī pat brīdī aiz klintīm atskanēja dobjš «vau», kam sekoja Stasa un Nellijas saucieni:

—   Sabā, Sabā!

Tā kā arābiski «sabā» ir lauva, tad beduīni sabijās vēl vairāk, bet Hamiss smiedamies teica:

—   So lauvu arī es pazīstu.

To teicis, viņš gari iesvilpās, un jau nākošā mirklī starp kamieļiem paradījās milzīgais suns. Ieraudzījis bērnus, tas aiz prieka devās pie Nellijas, apgāza viņu, tad pielēca pie Stasa, riedams un smilkstēdams apskrēja dažus riņķus ap bērniem, no jauna apgāza Nelliju, apošņāja Dinahu un beidzot, nogūlies pie bērnu kajam, sāka žāvāties.

Suņa sāni bija iekrituši, no izkārtās mēles krita putas, tomēr viņš priecīgi luncināja asti un pacēla savas mīlas pilnās acis pret Nelliju, it kā gribēdams teikt: «Tavs tēvs lika man tevi sargāt, un, lūk, te es esmu!»

Bērni nosēdās līdzās Sabā un sāka to glāstīt. Beduīni, kas nekad vēl nebija redzējuši tik lielu suni, bailēs atkāpās un samulsuši atkārtoja: «Allah, Allah, o kelb kebir!»*

Brīdi Sabā gulēja mierīgi, tad, pacēlis galvu, ar savu melno, milzīgam trifelim līdzīgo degunu, sāka ošņāt gaisu. Steigšus tas uzlēca kājās un piesteidzas pie nodzisušā ugunskuru, kur zeme gulēja pāri palikušās ēdiena atliekas. Tanī pat mirklī viņa spēcīgajos zobos kā salmi sāka krakšķēt_ kazu un aunu kauli. Astoņu cilvēku ēdiena atliekas pietika arī tādam lielam zvēram ka «kelb kebir».

Sudānieši līdz ar Sabā ierašanos_ palika nemierīgi, un divi kamieļu dzinēji, pasaukuši Hamisu sānis, uztraukti saka sačukstēties.

—   So suni atvedis pats Ibliss! — Gebrhs iesaucas. — Kā gan viņš atradis bērnus, ja viņi uz Garaku atbrauca vilcienā?

'—Acīmredzot tas sekojis pa kamieļu pedam, — Hamiss atbildēja.

—   Slikti. Katrs, kas ieraudzīs suni, ieveros karavanu un norādīs, kurp tā devusies. No suņa katra ziņā jaatsvabinas.

—   Bet kā? — Hamiss vaicāja.

—  Mums ir šautene. Atnes to un iešauj sunim lodi galvā.

—   Šautene gan ir, bet es neprotu šaut. Varbūt kāds no jums to var izdarīt?

Hamiss kā nebūt arī izšautu, jo Stass viņa klātbūtnē vairāk reižu bija pielādējis un izlādējis karabīni, bet viņš žēloja suni, kuru patiesi bija iemīļojis vēl pirms bērnu atbraukšanas uz Medineti. Viņš zināja, ka sudānieši neprot apieties ar jaunākās sistēmas šauteni.

—   Ja jūs neprotat, — viņš viltīgi smīnēdams teica, — tad suni nošaut var vienīgi mazais «nouzrani» [10] , bet bise izšauj vairākas reizes no vietas, un tādēļ neieteicu to dot zēna rokās.

—   Pasargi Dievs, — Idriss atbildēja. — Viņš apšautu mūs kā paipalas.

—   Mums ir dunči, — Gebrhs piemetināja.

—   Mēģini vien: tikai neaizmirsti, ka tev ir rīkle, kuru suns pārkodīs ātrāk, iekāms tu paspēsi viņu nodurt.

—   Nu, ko tad lai darām?

Hamiss paraustīja plecus.

—   Kādēļ gan suns jānonāvē? Ja arī jūs viņu apraksiet smiltīs, vienalga, hiēnas tikpat to atradīs. Ķērēji pazītu kaulus un uzzinātu, ka neesam pārcēlušies pāri Nīlai, bet bēgam pa šo krastu. Lai viņš skrien līdzi. Varat man ticēt, ka katru reizi, kad beduīni dosies pēc ūdens un mēs slēpsimies kādā gravā, suns paliks pie bērniem. Allah!

—   Ir labi, ka suns mūs jau tagad panāca, citādi viņš aizvestu ķērējus līdz Berberai. Barot viņu nevajadzēs, viņam pietiks kaulu atlieku, un, ja arī nē, tad tam nebūs grūti nomedīt kādu hiēnu vai šakāli. Atstājiet suni mierā, saku jums, netērēsim laiku veltās sarunās.

—  Varbūt tev taisnība, — Idriss teica.

—   Un, ja man taisnība, tad es pats viņam došu dzeramo ūdeni, lai viņš neskrietu meklēt ūdeni pie upes vai apkārtējos ciematos.

Tā izšķīrās Sabā liktenis, kurš, mazliet atpūties, krietni paēdfs un iztukšojis lielu ūdens trauku, atjaunotiem spēkiem sekoja karavānai.

Drīz vien karavāna izkļuva vēja sakrokotā augstā smilšu līdzenumā, gar kuru uz abām pusēm bija redzams plašs tuksnesis. Debesis mirdzēja perlamutra krāšņumā. Austrumos pie debess pamales lidoja viegli mākonīši opāla krāsā, tad pēkšņi iemirdzējās zeltā. Izlauzās viena saules svītra, tad otra, un saule, kā tas mēdz būt dienvidos, bez krasas tumsas un gaismas maiņas neuzausa, bet gan izlauzās no mākoņiem kā vesels ugunssārts un ar spilgtu gaismu aplēja visu horizontu. Debesis atdzīvojas, atdzīvojās zeme, bet cilvēku skatam pavērās nepārskatāmas smilšu tāles.

—  Vajag steigties cik jaudas, — Idriss teica, — te mūs var ieraudzīt jau iztālēm.

Padzirdinātie un atpūtinātie kamieļi skrēja gazeļu ātrumā. Saba palika iepakaļ, bet baidīties, ka viņš nomaldīsies un neieradīsies pirmaja atpūtas vietā, nebija iemesla. Dromedārs, uz kura jaja Idriss un Stass, skrēja blakus Nellijas kamielim, un bērni varēja sarunaties. Sudaniešu uztaisītais sēdeklis bija ērts, un Nellija tajā patiesi izskatījās kā putniņš ligzdiņā. Arī aizmigusi viņa no ta nevarētu izkrist, un jājiens to nogurdināja mazāk nekā iepriekšēja naktī. Spilgtā dienasgaisma iedvesa bērnos lielāku drosmi. Stasam pamodas cerība: ja jau Sabā viņus panācis, tad arī ķērēji panāks. Savas domas viņš uzticēja Nellijai, un.meitene pirmo reizi pēc viņu nolaupīšanas pasmaidīja:

—   Kad viņi mūs panāks? — viņa vaicāja franciski, lai Idriss nesaprastu.

—   Nezinu, Varbūt vēl šodien, varbūt rīt, vai pēc divām, trim dienām.

—   Bet atpakaļ mēs nebrauksim ar kamieļiem?

—   Nē, mēs aizjāsim tikai līdz Nīlai, bet Vestā atgriezīsimies ar kuģj.

—   Cik labi, ai, cik labi!

Nabaga Nellijai agrāk tik patīkamā vizināšanās ar kamieli bija jau palikusi pretīga.

—   Pa Nīlu … uz Vestu pie tētiņa! — viņa atkārtoja miegainā balstiņā.

Iepriekšējā naktī meitene nebija pietiekoši izgulējusies, un tagad viņa aizmiga cietā miegā, tadā, kā guļ pārpūlējušies cilvēki uz rīta pusi. Pa to laiku beduīni bez atpūtas dzina kamieļus, un Stass ievēroja, ka viņi dodas arvien dziļāk tuksnesī.

Stass, vēlēdamies satricināt Idrisa pārliecību, ka iespējams izbēgt no ķērējiem un līdz ar to pierādīt, ka tic laupītāju vajāšanai, sacīja:

—   Jūs attālināties no Nīlas un Bahreljusufas, bet tas neko nelīdzēs, jo mūs nemeklēs vis krastmalās, kur ciemati atrodas tuvu viens otram, bet gan tuksnesi.

Idriss prasīja:

—   Kā tu zini, ka attālināmies no Nīlas, ja neredzi krastu?

Zinu tādēļ, ka saule pašlaik debess austrumu puse, bet

silda mums muguras, tas nozīmē, ka virzāmies uz vakariem.

—  Tu esi gudrs zēns, — Idriss izbrīnā teica.

Mazliet vēlāk viņš piebilda.

—   Bet ķērēji mūs tomēr nenoķers, un arī tu neizbēgsi.

—  Nē, — Stass atbildēja, — es nebēgšu … Varbūt tikai kopā ar viņu.

Zēns norādīja uz Nelliju.

Līdz pusdienas laikam karavāna traucās bez atpūtas, bet, kad saule pacēlās augstu pie debesīm un sāka karsēt, kamieļi, pēc dabas maz svīstoši, palika slapji, un viņu gaita sāka pamazām gausināties. Atkal tie nokļuva klinšainā apgabalā.

Arvien biežāk ceļā gadījās gravas, tā saucamās «khor'as». Vienā, klintīm visapslēptākā gravā, beduīni beidzot apturēja karavānu. Tiklīdz beduīni nokāpa no kamieļiem, viņi sāka mežo

nīgi kliegt un, akmeņus sviezdami, skrēja uz priekšu. Stass, vēl kamieļa mugurā, izbrīnā vēroja neparasto skatu. «Khor'as> dibenā starp sausiem krūmiem slīdēja liela čūska, kas zibensātrumā izlocījās starp klinšu plaisām un, liekas, steidzās uz viņai zināmu drošu paslēptuvi. Uztrauktie beduīni dzinās tai pakaļ, palīgā piesteidzās arī Gebrhs ar lielu sudāniešu šķēpu. Čūskai bija grūti trāpīt, jo zeme bija ļoti nelīdzena, tādēļ jo drīz visi trīs ar izbailēm sejā atgriezās.

Atskanēja parastie arābu saucieni:

—  Allah!

—   Bismallah!

—  Mašallah!

Abi sudānieši neparastu, jautājošu un naidīgu skatu vēroja Stasu, kurš neko nesaprata.

Pa to laiku arī Nellija nokāpa no kamieļa un, lai gan viņa jutās mazāk nogurusi nekā naktī, Stass noklāja krūmu ēnā voiloku un lika tai atgulties, lai «izstaipītu kājiņas». Arābi sāka azaidu, kurš sastāvēja no vienkāršiem sausiņiem, vīģēm un ūdens malka. Kamieļus nedzirdīja, jo tie jau bija dzēruši naktī. Idrisa, Gebrha un beduīnu sejas izteiksme visu laiku bija drūma.

Beidzot, pasaucis Stasu sāņus, Idriss sāka to noslēpumaini un bailīgi izvaicāt.

—  Tu redzēji čūsku?

—   Redzēju.

—  Vai tu viņai pavēlēji mums parādīties?

—   Nē.

—  Mūs sagaida nelaime, jo šie muļķi nevarēja čūsku nosist!

—  Jūs gaida karātavas.

—  Klusē! Tavs tēvs ir burvis?

—  Jā, viņš ir burvis, — ne mirkli nešauboties, Stass atbildēja, jo noprata, ka māņticīgie beduīni rāpuļa sastapšanu ceļā uzskatīja par nelaimes vēsti un paredz bēgšanas neizdošanos.

—  Tātad tavs tēvs viņu mums atsūtīja, — Idriss atbildēja. — Bet viņam vajadzēja zināt, ka mēs viņa burvības atriebsim pie tevis.

—  Neko jūs man neizdarīsiet: par man nodarīto ļaunumu atbildētu Fatimas dēli.

—   A, arī to jau tu esi sapratis? Piemini, ja ne es, tad jau sen tu izlaistu garu zem Gebrha pletnes, tu un arī mazā «bint».

—  Arī es aizstāvēšu tikai tevi, Gebrhu turpretim pakārs.

Pārsteigts Idriss ilgu, pētošu skatu noraudzījās zēnā un

beidzot teica:

—   Mūsu dzīvības vēl nav tavā varā, bet tu runā ar manī jau kā pavēlnieks … Tu esi brīnišķīgs «uleds»*, nekad vēl tādu neesmu redzējis. Tikai iegaumē, līdz šim esmu bijis labs, saproti to un nedraudi.

—  Dievs soda visus neģēļus, — Stass atbildēja.

Bija skaidrs, ka zēna pārliecinošā valoda sakarā ar ļaunās burvības parādīšanos čūskas veidā Idrisu uztrauca. Kāpjot uz kamieļiem, viņš vairāk reižu atkārtoja: «Jā! Esmu bijis labs pret jums!», it kā gribētu katram gadījumam nodrošināt sev Stasa labvēlību. Tad, paņēmis lūgšanas krellītes, kas darinātas no «dum» rieksta čaumalas, sāka skaitīt lūgšanas.

Ap pulksten diviem dienā karstums kļuva neciešams, neskatoties uz to, ka bija ziemas vidus. Pie debesīm nebija ne mākonīša, bet horizonta malas krāsojās draudoši pelēkas. Virs karavānas lidoja da^i kraukļi, kuru plaši atplestie spārni meta spocīgas, kustošas ēnžvs dzeltenajās smiltīs. Sakarsētajā gaisā likās izplūstam smacējoša tvana smaka. Kamieļi auļojot sāka savādi krākt.

Viens no beduīniem tuvojās Idrisam:

—  Briesmas tuvojas, — viņš teica.

—  Kādas? — sudānietis prasīja.

—  Ļaunie gari uzmodinājuši tuksneša rietumos gulošos vējus, un tie traucas šurp.

Idriss mazliet pacēlās seglos, ieurbās skatiem tālēs un atbildēja:

—  Pareizi. Tas nāk no dienvidvakariem, bet nav tik spēcīgs, kā «khmasins». (Arī dienvidvakaru vējš, bet — pavasara.)

—   Pirms trīs gadiem Abū Hamedas tuvumā viņš tomēr apbēra karavānu, bet atsedza to tikai pagājušajā ziemā. Hallo! Viņam pietiks spēka piedzīt kamieļu nāsis ar smiltīm un izsusināt dzeramo ūdeni ādas maisos.

—  Vajag pasteigties, lai viņš aizskartu mūs tikai ar vienu savu malu.

—  Mēs dodamies viņam tieši virsū, un mums neizdosies izbēgt.

—  Jo ātrāk uznāks, jo ātrāk arī pāries.

To teicis, Idriss iesita kamielim ar pletni, pārējie sekoja viņa piemēram. Kādu brīdi bija dzirdami vienīgi pletņu sitieni un mežonīgie kliedzieni «jalla!» Pelēkais horizonts dienvidvakaros satumsa. Karstums nemitējās, un saule nežēlīgi dedzināja jātnieku galvas. Kraukļi, jādomā, cēlās arvien augstāk, jo viņu spārnu ēnas kļuva ik brīdi mazākas, līdz pamazām pazuda.

Gaiss kļuva smacīgs.

Arābi kliedza uz kamieļiem, kamēr izkalta rīkles, tad apklusa. Iestājās dziļš klusums, kuru pārtrauca dzīvnieku vaidi. Divas mazas lapsiņas «fennek'i» ar milzīgām ausīm aizdrāzās gar karavanu pretējā virzienā.

Tas pats beduīns, kurš iepriekš runāja ar Idrisu, teica savada, pārvērstā, it kā svešā balsī:

—   Savāds vējš! Mums seko ļaunas burvības. Pie visa vainīga čūska …

—   Zinu, — Idriss atteica.

—   Paskaties: gaiss viļņo, ziemā tas nekad nenotiek.

Patiesi, sakarsētais gaiss viļņoja un, pateicoties redzes māņiem, likās, viļņoja arī tuksnesis. Beduīns noņēma piesvīdušo cepurīti un teica:

—  Tuksneša sirds pukst bailēs.

Tanī brīdī otrs beduīns, karavānas vadonis, atgriezās un sauca:

—  Tuvojas! Tuvojas!

Viesulis tuvojās. Tālumā parādījās it kā tumšs7 mākonis, acīm redzot augošs, un tuvojās karavānai. Visapkā/t saviļņojās gaisa slāņi un pēkšņi smiltis sagriezās virpuli. -Vietām izveidojās smilšu piltuves, it kā kāds ar milzīgu koku/urbtu tuksneša virsmu; vietām pacēlās viesuļa smilšu stabi, apaķsā tievi un arvien augstāk — platāki, kā sultāni. Tas viss bija /edzams īsu brīdi. Viesuļa mākonis uznāca pārsteidzoši ātri. Ļaudis un dzīvniekus, likās, skāra gigantiska putna spārnu vēzļe'ns. Jātnieku acis un mutes mirklī piepildījās ar smiltīm. Smilšu mākoņi aizklāja debesis, sauli, un visapkārt iestājās tumsā. Ļaudis nevarēja vairs saskatīt tālāk stāvošos un arī kamieļi likās šūpojās miglā. Viesuļa dunoņa, ne šalkoņa, jo tuksnesī nav koku, apslāpēja dzinēju kliedzienus un dzīvnieku rēcienus. Gaisā izplatījās nejauka smaka, kas ļoti līdzinājās ogļu tvanam. Kamieļi apstājās un, pagriezuši muguras pret vēju, izstiepa kaklus tā, ka nāsis gandrīz skāra zemi.

Sudānieši tomēr negribēja apstāties, jo viesuļa laikā stāvošās karavānas nereti apbēra ar smiltīm. Tādos brīžos vislabāk joņot viesuļa virzienā, bet Gebrhs un Idriss to neuzdrošinājās, jo līdz ar to viņi atgrieztos uz Faijūmu, no kurienes gaidīja ķērējus. Tādēļ, līdz ko pirmais viesuļa brāziens mazliet aprima, viņi atkal dzina kamieļus uz priekšu.

Iestājās klusums, bet rūsganā krēsla klīda lēni un saules stari nespēja izlauzties cauri biezajiem smilšu putekļu mākoņiem. Smagākie smilšu graudi tomēr sāka krist zemē, piepildīdami visus seglu izliekumus, un pārklāja visas drēbju krokas. Ar katru elpas vilcienu kā ļaudis, tā arī dzīvnieki ieelpoja sevī putekļus, kas kairināja plaušas un čirkstēja starp zobiem.

Viesulis ik brīdi varēja atkal sākties un aizklāt pasauli ar necaurredzamu tumsu. Stasam pavīdēja doma: ja nu tagad viņš ar Nelliju atrastos uz viena kamieļa, atgrieztu to pa vējam un kā viesulis aizauļotu uz ziemeļiem… Kas zina, vai tādā tumsā un dabas stihijā viņus kāds uzmanītu. Ja tik izdotos nokļūt līdz kādam Bahreljusufas ciematam pie Nīlas, viņi būtu glābti: Gebrhs un Idriss neuzdrošinātos tiem sekot aiz bailēm nokļūt vietējo zaptiju rokās.

Visu apsvēris, Stass pieskārās pie Idrisa pleca un teica:

—   Dod man ūdens trauku.

Idriss nepretojās, jo, lai gan atradās tuksnesī, tālu no upes, ūdens bija pietiekoši daudz, un arī kamieļi nakts atpūtā bija krietni dzēruši. Bez tam viņš labi pazina tuksnesi un zināja, ka viesulim seko lietus, kas visas izkaltušās «khor'as» uz laiku pārvērš putojošos strautos.

Stasam tiešām gribējās dzert un tādēļ, norijis krietnu malku*, tas traukikneatdeva, bet atkal pieskārās Idrisa plecam:

—  Apturi karavānu,

—   Kādēļ^ — sudānietis prasīja.

—   Gribu pārsēsties uz mazās «bint» kamieļa un viņu padzirdīt.

—   Dinahai ir\airāk ūdens nekā man.

—   Bet viņa ir rijīga un droši vien būs jau visu paspējusi* izdzert .Bez tam sēdeklī, kuru jūs viņai izgatavojāt, būs sakrājiesdaudz smilšu. Dinaha hezinās ko iesākt.

—   Pēc brīža būs jauivs brāziens un atkal visu aizbērs.

—   Tādēļ arī mazajai «bint» palīdzība ir nepieciešama.

Idriss iesita kamielim, un brīdi viņi jāja klusēdami.

—   Kādēļ tu neatbildi? — Stass prasīja.

—  Es domāju, kā būtu labāk: piesiet tevi pie segliem, vai sasieti rokas aiz muguras.

—  Tu esi traks!

—   Nē! Es tikai uzminēju tavus nodomus.

—  Nav šaubu, ka ķērēji mūs panāks, tādēļ nav nozīmes bēgti

—  Tuksnesis ir Dieva rokās.

Viņi apklusa. Rupjākie smilšu graudi jau bija nolijuši zemē. Gaisā palika sīkie, sarkanie smilšu putekļi, līdzīgi rūsai, un saule caur šo iesarkano mākoni līdzinājās kapara medālim. Tāles sāka. skaidroties. Karavānas priekšā izplatījās līdzenums, kura vienā;, malā arābu vērīgā acs saskatīja jaunu viesuļa mākoni. Sis bija. lielāks par iepriekšējo, un no tā atdalījās milzīgi smilšu stabi kāi augsti skursteņi. To redzot, arābiem un beduīniem bailēs sažņaudzās sirdis: viņi pazina lielo tuksneša viesuli. Idriss pacēla rokas, un, pielicis plaukstas pie ausīm, sāka lūdzoši klanīties viesulim.. Viņa ticība vienīgajam Dievam netraucēja pielūgt arī citus dievus^ jo Stass skaidri dzirdēja Idrisa vārdus:

—  Valdniek, mēs tavi bērni, — tu mūs neiznīcināsi!

Bet «valdnieks» atdrāzās tik piepeši un strauji, ka gandrīz, apgāza kamieļus. Dzīvnieki sablīvējās ciešā lokā ar galvām uz vidu. Pacēlās veseli smilšu mākoņi. Gaiss kļuva vēl nospiedošāks kā iepriekš, un šinī tumsā gar jātniekiem kā gigantiski putni: lidoja neskaidri priekšmeti vai līdzi viesulim joņojoši kamieļi. Viesuļa dunoņā izskanēja savādas skaņas, līdzīgas elsām, smiekliem, palīgā saucieniem. Arābi šausmās trīcēja: viņi ticēja, kavaid smiltīs aprakto cilvēku un dzīvnieku dvēseles. Tomēr viss bija tikai dzirdes halucinācijas. Karavānai draudēja simtkārt lielākas, īstas briesmas. Sudānieši zināja, ja kāds viesuļa stabs, kādi; nepārtraukti veidojās viesuļa darbības sfērā, aizķers viņus sava virpuli, tas_ mirklī izraus jātniekus no segliem, un kamieļus izsvaidīs uz visam pusēm. Ja šāds viesuļa stabs pēkšņi lūstu, tas apbērtu viņus ar lielu smilšu kāpu, zem kuras tiem būtu jāgaida tik ilgi, līdz jauna viesuļvētra viņu ģindeņus atputiriātu.

Stasam reiba galva, aizrāvās elpa, smiltis aizlipināja acis. Laiku pa laikam viņam likās, ka dzird Nellijas saucienus un raudas. Izmantodams gadījumu, kad kamieļi/bija saspiedušies cieši kopā un ari to, ka Idriss nav spējīgs pašreizējos apstākļos viņu uzmanīt, tas nolēma uzrāpties seglos pie meitenes, ne ar nodomu bēgt, bet būt viņas tuvumā un tai palīdzēt. Bet, tikko viņš pievilka kājas un pastiepa roku, lai satvertu Nellijas kamieļa seglus, viņu aizturēja Idrisa lielā J^epa. Sudānietis sagrāba zēnu kā spalviņu, nolika sev priekšā, sasēja rokas ar palmu virvi un piesēja to pie segliem. Stass, zobus sakodis, pretojās no visa spēka, bet velti. Izžuvušu balssrīkli un smiltīm mutē viņš nespēja un arī nevēlējās Idrisam pierādīt, ka gribējis tikai palīdzēt meitenei, nevis bēgt.

Drīz vien viņš juta, ka noslāps smilšu pārpilnībā, un apspiestā balsī sauca:

—  Palīdziet mazajai bint!… Palīdziet mazajai bint!

Bet arābi domāja vienīgi par savu dzīvību.

Viesulis bija tik spēcīgs, ka nebija iespējams noturēties seglos, bet kamieļi nespēja nostāvēt uz vietas. Abi beduīni, Gebrhs un Hamiss, nolēca zemē, lai turētu kamieļus pie virvēm, kas bija piesietas pie apakšējo žokļu iemauktiem. Idriss piesēja Stasu pie segliem un darīja to pašu. Kamieļi izpleta kājas jo plati, lai labāk pretotos stiprajiem viesuļa grūdieniem, bet spēki viņus atstāja. Drīz vien zem rupjo smilšu graudu nepārtrauktiem sitieniem, kas līdzinājās tūkstoš pletņu pērieniem, un sīko putekļu kniepadatu dūrieniem tie sāka griezties un atkāpties. Laiku pa laikam zem kājām viesuļa izrautās bedrēs zuda pamats, te jau atkal sīkie akmetniņi un smiltis, atsizdamies pret kamieļu sāniem, ieraka karavānu līdz pat ceļiem. Tā viņi mocījās vairākas stundas.

Briesmas kļuva arvien draudošākas. Beidzot Idriss nāca pie slēdziena, ka vienīgais glābiņš — auļot viesuļa virzienā. Lai arī tas nozīmētu atgriezties uz Faijūmu, kur viņus gaida Ēģiptes tiesa un karātavas.

—   Ko gan citu darīt! — viņš prātoja. — Viesulis, protams, aizkavēs ķērējus; kad tas beigsies, mēs turpināsim ceļu uz dienvidiem.

Viņš kliedza, lai visi tūdaļ kāpj seglos.

Tanī brīdī notika kas neparedzēts. Tumšie, gandrīz melnie mākoņi pēkšņi atspīdēja zilā mirdzumā. Satumsa vēl vairak, un tanī pat brīdī atskanēja pērkona grāvieni, vareni, nikni, spēcīgi, kas nodārdēja starp Arābijas un Lībijas tuksnešiem. Likās, ka sagrūtu kalni vai klintis un veltos lejā no debesīm. Apdullinošie grāvieni aizvien pieauga, saviļņoja visu pasauli, pārņēma vištļ apkārtni un dažu brīdi trakoja ar tādu spēku, it kā debess velve būtu pārplīsusi un kristu lejup. Un no jauna rūca pērkons, ilgi urv dobji, žilbināja zibens. Pērkona grāvieni traucās, un sprāga kā milzu raķetes, gan klusāk, gan spēcīgāk, gan pārejot nerimstošā dunoņa.

Vējš pēkšņi aprima kā nedarbos pārsteigts zēns. Iestājās stindzinošs klusums, tāds klusums, kas lika domāt, ka debesu vārtf pēkšņi būtu aizvērušie!

Sai klusumā atskanēja beduīna balss:

—   Dievs apturēja viesuļvētru! Mēs esam glābti!

Karavāna devās ceļā. Tumsa bija necaurredzama un, neskatoties uz to, ka kamieļi turējās cieši viens otram blakus, cilvēkus, nevarēja saredzēt. Ļaudis visu laiku sasaucās, lai nenoklīstu un nepazustu. Laiku pa laikam pazibēja apžilbinoši zilas vai sarkanas, zibens svītras, un tumsa, kas tām sekoja, likās gandrīz taustāma.. Neskatoties uz karavānas vadoņa uzmundrinošiem saucieniem,, ka briesmas pāri, visi jutās nospiesti tādēļ, ka bija jājāj uz labui laimi, nezinot, vai ietur pareizo virzienu, vai neriņķo uz vietas,, vai varbūt pat atgriežas uz ziemeļiem. Dzīvnieki visu laiku klupaun nespēja rikšot. Viņi elsoja tik dīvaini un skaļi, ka jātniekiem, likās, — tās ir tuksneša baiļu elsas. Beidzot nokrita pirmās lielās lietus piles. Viesuļvētrām arvien seko lietusgāzes. Tumsā atskanēja vadoņa balss:

—   «Khor!..»

Viņi atradās pie gravas. Kamieļi uz mirkli apstājās un tadfc sāka uzmanīgi nokāpt lejup.

IX

«Khora» bija dziļa, sīkiem akmentiņiem kā nosēta, starpkuriem auga izkaltuši un panīkuši krūmi. Gravas dienvidu pūsti veidoja līkumotas un šķeltas klintis. Visu to arābi novēroja arvien>i gaišākos zibens uzliesmojumos. Drīzumā viņi atrada klinšainai gravas sienā ko līdzīgu seklai alai vai iedobumam, kurā visi; varēja ērti novietoties un pat paslēpties no lietusgāzes. Arī kamieļi atrada patvērumu uz nelielā paaugstinājuma pie alas ieejas.. Beduīni un abi sudānieši atsegloja un noņēma visas nastas no kamieļu mugurām, lai tos labi atpūtinātu; Hamiss pa to laiku sagrieza sausus zarus ugunskuram. Retas, smagas lietus lāses, pilēja bez apstājas. īstā gāze sākās tad, kad ļaudis jau bija nolikušies naktsguļai. Vispirms likās, lietus tecēja smalku, garupavedienu veidā, tad virvju resnumā un beidzot līdzinājās veselām

Sietus upēm. Sāds lietus līst vienu reizi vairāku gadu starplaikā, ari ziemā. Tas paceļ ūdenslīmeni kanālos un Nīlā, bet Adenā piepilda milzīgas ūdens cisternas, bez kurām pilsētas nespētu eksistēt. Nekā līdzīga Stass vēl nebija redzējis. Gravas dibenā šalca straume, likās, vesels ūdens aizkars aizsedz alas ieeju. Nebija iespējams sadzirdēt kādu citu skaņu, izņemot ūdens šļakstēšanu un burbuļošanu. Kamieļi stāvēja augstā vietā, ūdens tos varēja tikai izmērcēt, bet katru mirkli beduīni uzmanīja, vai tikai dzīvniekiem nedraud kādas briesmas. Cilvēkiem bija patīkami sēdēt sausā, no lietus aizsargātā alā pie gaiši degoša sārta. Viņu sejās rotājās prieks. Idriss, atsvabinājis Stasa rokas, lai zēns varētu paēst, pavērsās pret viņu un, nicīgi smīnēdams, teica:

— Mahdijs ir varenāks nekā visi baltie burvji. Viņš apklusināja viesuli un atsūtīja mums lietu.

Stass neatbildēja, jo rūpējās par Nelliju. Vispirms viņš izpurināja smiltis no meitenes matiem, tad pavēlēja Dinahai atraisīt no Faijūmas līdzpaņemto drēbju saini, jo bērni bija pārliecināti, ka dosies pie saviem tēviem. Zēns paņēma dvieli, samērcēja to, uzmanīgi izslaucīja meitenes acis un notīrīja sejiņu. Dinaha to nespēja, jo viņa bija redzīga tikai ar vienu aci, otra tai bija akla. Negaisa laikā viņa gandrīz pilnīgi zaudēja savu redzes spēju. Nelīdzēja arī sakarsēto acu plakstiņu mazgāšana vēsā ūdenī. Nellija padevās Stasa gādībai, raugoties viņā kā noguris putniņš, un tikai tad, kad zēns novilka viņai kurpītes, lai izpurinātu smiltis, un izklāja voiloku kur apgulties, viņa aptvēra savām rociņām Stasa kaklu.

Puisēna sirds pildījās skumjām. Pašreiz viņš sajuta, ka ir meitenes vienīgais aizbildnis, vecākais brālis un sargātājs. Līdz ar to viņš sajuta, ka mīl šo mazo māsiņu, mīl stiprāk nekā jebkad. Arī Portsaīdā viņš to mīlēja, bet uzskatīja meiteni par gluži maziņu, un nekad tam nebūtu ienācis prātā atvadoties noskūpstīt viņas rociņu. Agrāk viņš šādu rīcību atzītu par trīspadsmit gadus vecam zēnam nepiedienīgu, kas noniecinātu viņa pašcieņu un pašlepnumu. Kopējā nelaime pamodināja snaudošās jūtas un viņš noskūpstīja ne tikai vienu, bet abas meitenes rociņas.

Apgūlies viņš turpināja domāt par meiteni un nolēma, ka darīs visu iespējamo, lai tik viņu atbrīvotu no gūsta. Viņš būtu mierā paciest visu, smagas ciešanas un pat nāvi, protams, gan ar mazu cerības stariņu dvēselē, lai šīs ciešanas nebūtu pārāk mokošas, un nāvi — ne gluži īstu, jo citādi jau viņš neredzētu atbrīvotās Nellijas prieku. Zēns sāka pārdomāt meitenes atbrīvošanas iespējamības, bet domas klīda. Brīdi vēlāk viņam šķita, ka to apber veseli smilšu kalni, tad likās, it kā veseli kamieļu bari gribētu ielīst nogurušajās smadzenēs, un beidzot viņš aizmiga.

Apkopuši kamieļus, cīņā ar viesuli nogurušie arābi aizmiga ciešā miegā. Sārts izdzisa, un ala iegrima tumsā. Gulošie drīz vien saka krākt, un no gravas atskanēja spēcīgas ūdens straumes šļākoņa.

Tā pagāja nakts. Tikai gaismai austot, Stass pamodās no dziļa miega un sajuta aukstumu. Izrādījās, ka virs klints bija sakrājies ūdens, kas sāka pilēt cauri neredzamai plaisai viņam tieši uz galvas.

Zēns pacēlās sēdus un brīdi cīnījās ar miegu, nevarēdams saprast, kur viņš atrodas un kas ar to notiek.

Beidzot apziņa atgriezās.

—   Ahā! — viņš atcerējās. — Vakar bija viesulis… mūs nolaupīja … bet šī — ala, kur noslēpāmies no lietus. Viņš palūkojās visapkārt. Vispirms zēnu pārsteidza tas, ka lietus bija mitējies un ka alu apgaismoja jau rietumos zemu virs horizonta noslīdējušais mēness. Blāvajā gaismā varēja saskatīt platās, bet :zemās alas iekšpusi. Stass skaidri redzēja arābus, kas gulēja viens otram blakus, un otrā alas kaktā Nelliju, baltā kleitiņā, līdzās vecajai auklei Dinahai.

No jauna viņa sirds pildījās ar žēlumu.

—   Guļ, Nellija guļ, bet es esmu nomodā un… man viņa jāglābj.

Paskatījies uz gulošajiem arābiem, viņš domas piebilda:

—  Ak, es šos laupītājus …

Zēns satrūkās.

Viņa skats nevilšus apstājās pie ādas kastes, kurā atradās tēva dāvātā bise. Netālu, tepat starp viņu un Hamisu, gulēja patronsoma, vajadzēja tikai pastiept roku.

Drudžaini iepukstējās Stasa sirds. Kaut viņam izdotos atdabūt savu karabīni un patronas, viņš tūdaļ kļūtu pašreizējā stāvokļa pavēlnieks. Viņam tikai vajadzētu klusiņām izlīst no alas, dažu desmit soļu attālumā paslēpties aiz klinšu bluķiem un gaidīt arābu iznākšanu.

«Sudānieši un beduīni, — viņš prātoja — pamodīsies, ieraudzīs, ka manis nav, un visi uzreiz izskries no alas. Ar diviem šāvieniem nošaušu pirmos divus; iekāms atskries pārējie, paspēšu no jauna pielādēt karabīni. Dzīvs paliktu vienīgi Hamiss, bet gan jau ar to es tiktu galā.»

Tūdaļ viņa acu priekšā parādījās četri asiņaini līķi: šausmas un bailes sažņaudza zēna sirdi. Nokaut četrus cilvēkus! Tiesa, viņi ir laupītāji, tomēr tas ir šausmīgi! Atmiņā uzpeldēja ceļamkrāna ritenī saplosītais strādnieka fellaha līķis, kas gulēja pats savu asiņu peļķē un raustījās pēdējās priekšnāves trīsās. Šīs pārdomas izsauca saltus drebuļus, kas pārskrēja pār visu ķermeni.

Bet tagad — nošaut četrus! Grēks un šausmas! Nē, nē! To viņš nespētu izdarīt.

Viņš cīnījās pats ar savām domām. Sevis dēļ viņš to nekad nedarītu. Bet Nellija, viņas aizstāvēšana un glābšana? Viņa neizcietīs šo pārdzīvojumu un nomirs vai nu ceļā, vai arī mežonīgo un zvērīgo dervišu ordā. Ko gan nozīmē četru laupītāju dzīvības pret Nellijas dzīvību, vai ir vēl jāšaubās?

—   Nellijas dēļ, dēļ Nellijas!

Pēkšņi, zibeņātrumā, viņa smadzenēs iešāvās doma: kas gan notiktu, ja viens laupītājs pieliktu pie Nellijas krūtīm nazi un paziņotu, ka to nodurs, ja Stass nepadosies un neatdos karabīni? Ko tad?

—  Tad es nekavējoši padotos.

Juzdams savu bezspēcību, viņš saguris atkrita uz voiloka.

Mēness stari kļuva arvien slīpāki, un līdz ar to alā palika tumšāks. Arābi turpināja krākt. Stass brīdi gulēja, un viņa smadzenēs radās jauns plāns.

Ja nu cilvēku vietā viņš apšautu kamieļus? Ir žēl nevainīgo dzīvnieku, bet ko darīt? Ļaudis kauj lopus, ne dzīvības glābšanai, bet vienkārši zupai un cepetim. Ja tik vien viņam izdotos nošaut četrus vai ari piecus kamieļus, tad tālākais ceļojums būtu neiespējams. Neviens karavānas dalībnieks neuzdrošinātos doties tuvējos piekrastes ciematos, lai nopirktu citus kamieļus. Tādā gadījumā Stass, Nellijas un sava tēva vārdā, droši varētu apsolīt glābšanu no gaidāmā soda, arī naudas balvu un … viņiem nebūtu citas izejas, kā — atgriezties.

Lieliski! Ja nu beduīni tomēr nedotu laiku tuvākiem paskaidrojumiem un viņu pirmajā niknumā nodurtu?

Tomēr laika pietiks, jo ar šauteni rokā viņš spēs tos noturēt pienācīgā attālumā. Viņš tiem visu paskaidros, tad viņi arī sapratīs, ka vienīgais glābiņš — padoties. Tad viņš pats stāsies karavānas priekšgalā un dosies uz Bahreljusufu un Nīlu. Taisnība, patlaban viņi atradās visai tālu no upes, dienas vai pat divu dienu jājienā, jo arābi aiz uzmanības bija novirzījušies diezgan dziļi tuksnesī. Stāvokli tas tomēr nepasliktinās, jo divus kamieļus viņš atstās dzīvus, un uz viena no tiem jās Nellija. Stass vērīgi lūkojās arābos. Viņi gulēja cietā miegā, kā guļ nomocīti ļaudis. Ņemot vērā, ka tuvojās rītausma, tie drīzi varēja atmosties.

Paņemt patronu kasti nebija grūti, tā gulēja tepat blakus. Grūtāk bija tikt pie karabīnes, tā atradās starp Hamisu un Gebrhu. Stass nolēma šauteni nozagt, bet izņemt to no kastes un pielādēt ne ātrāk, iekāms neatradīsies vismaz desmit soļu attālumā no alas, jo baidījās, ka metāla šķindoņa varētu uzmodināt gulētājus.

Tuvojās izšķirošais brīdis. Zēns pārliecās pār Hamisu un, saņēmis kastes rokturi, centās to klusi pārcelt savā pusē. Sirds un pulss strauji pukstēja, acīs kļuva tumšs, elpa paātrinājās, bet, zobus sakodis, tas mēģināja savu uztraukumu pārvarēt. Un tomēr, kad viņš pacēla kasti un iečirkstējās roktura siksnas, zēna piere pārklājās aukstiem sviedriem. Viena sekunde likās mūžīga. Hamiss tomēr pat nepakustējās. Kaste ar šauteni aprakstīja gaisā loku un nokļuva blakus patronsomai.

Stass atviegloti uzelpoja. Puse no darba bija veikta. Atlika vēl nepamanītam izlīst no alas un noslēpties aiz kādas klints, dažu soļu attālumā no ieejas. Tad, sagatavot šauteni, pielādēt to un iebāzt kabatā vairākas patronas, un visa karavāna būs viņa rokās.

Stass lēni tuvojās alas izejai. Vēl sekunde, un viņš būs jau ārā. Vēl minūte, un zēns jau noslēpsies klintīs, un tad, ja arī kāds no ļaundariem uzmostos, iekāms tas noprastu stāvokļa nopietnību un uzmodinātu citus, būtu jau par vēlu. Baidīdamies nogrūst kādu akmeni, kuru uz alas sliekšņa bija daudz, zēns izstiepa kāju un ar pēdu lūkoja sataustīt cietāku pamatu.

Beidzot viņš izbāza no alas galvu un jau gatavojās spert pirmo soli brīvībā, kad notika kas tāds, no kā asinis uz mirkli sastinga viņa dzīslās.

Valdošā klusumā kā pērkona grāviens atskanēja Sabā priecīgais rējiens, piepildīja visu gravu un atmodināja klintīs snaudošo atbalsi. Visi arābi kā viens cilvēks uzlēca stāvus, un pirmais, ko viņi redzēja, bija Stasa siluets ar karabīni vienā un patronu kasti otrā rokā.

Sabā, Sabā, ko tu izdarīji!

X

Šausmīgi kliedzot, beduīni uzklupa Stasam, izrāva tam no rokām šauteni un patronas, nogāza zemē, sasēja rokas un kājas, sita un spārdīja zēnu, iekāms Idriss, bailēs par zēna dzīvību, tos neaizdzina. Viņi sāka sarunāties īsās, saraustītās frāzēs, kā mēdz runāt ļaudis, kurus tikai laimīgs gadījums izglābis no draudošām briesmām.

—  Viņš ir sātana iemiesojums! — aiz uztraukuma nobālušu seju iesaucās Idriss.

—  Apšautu mūs kā meža zosis cepetim! — piezīmeja Gebrhs.

—   Nebūtu suņa!

—  Dievs viņu atsūtīja!

—   Bet jūs gribējāt to nogalināt, — teica Hamiss.

—   No šī brīža neviens nedrīkst suni aizskart!

—  Vienmēr viņam būs kauli un ūdens!

—  Allah! Allah! — kā nespēkā atkārtoja Idriss. — Nāve lidinājās par mums. Ak!

Naida pilniem skatiem tie sāka vērot zemē gulošo Stasu un; brīnījās, ka tāds mazs puika būtu viņu neveiksmes un nāvescēlonis.

—   Zvēru pie pravieša! — iesaucās viens beduīns. — Vajadzētu nodrošināties, lai šis Iblisa dēls mums visiem nenolauž: sprandu. Mahdijam gan aizvedīsim īstu čūsku! Ko esat nolēmuši ar viņu darīt?

—  Viņam jānocērt labā roka! — Gebrhs kliedza.

Beduīni neko_ neatbildēja, bet Idriss pretojās. Viņam radāsdoma, ja nu ķērēji tos panāktu, sods būtu drausmīgāks par zēna: sakropļošanu. Kas varētu galvot, ka zēns pēc šādas operācijasnenomirst? Tad maiņai pret Fatimu un viņas bērniem paliktu tikai Nellija.

Tādēļ, kad Gebrhs izvilka nazi, lai stātos pie draudu izpildīšanas, Idriss satvēra viņa elkoni un to apturēja.

—   Nē! — viņš teica. — Būtu kauns pieciem piedzīvojušiem' karotājiem bīties niecīga kristīta kucēna un nocirst tam rokas.. Mēs saistīsim viņu katru nakti, bet par to, ko tas nupat gribēja izdarīt, sodīsim puiku ar desmit pletnes sitieniem.

Gebrhs tūdaļ bija mierā izpildīt spriedumu, bet Idriss viņu atbīdīja sānis un uzticēja šo darbu vienam beduīnam, iepriekšiečukstējis ausī, lai nesit pārāk stipri. Hamiss, vai nu atcerējies agrāko laiku kalpošanu pie inženiera, vai kāda cita iemesla dēļ, negribēja iejaukties arābu rīcībā, tādēļ otrais beduīns apgrieza Stasu ar muguru uz augšu un eksekūcijai bija jāsākas, kad radās negaidīts traucēklis.

Pie alas izejas tanī brīdī parādījās Nellija un Sabā.

Nodarbināta ar sava mīluļa atgriešanos, kas, līdzko iekļuva alā, metās pie meitenes kājām, viņa dzirdēja arābu kliedzienus, bet nepievērsa tiem vērību: Ēģiptē arābi un beduīni kliedz katrā izdevīgā gadījumā tā, it kā viņus spīdzinātu.

Vairākkārt saukusi Stasu un nesaņēmusi atbildi, viņa izgāja paskatīties, vai tikai zēns jau nesēž kamieļa mugurā. Uzlecošās saules pirmajā mirdzumā tā ieraudzīja zemē gulošo puisēnu un beduīnu ar pletni paceltā rokā. To redzot, meitene sāka kliegt un spārdīt zemi ar savām mazajām kājiņām. Tomēr beduīns viņas kliedzieniem nepievērsa ne mazāko vērību un jau gatavojās sitieniem, kad Nellija metās pie zēna un aizklāja to ar savu mazo ķermenīti.

Beduīns mirklī apstājās, jo nebija saņēmis pavēli sist meiteni. Nellija šausmās un izmisumā sauca:

—   Sabā! Sabā!

Sabā, nojautis briesmas, ar vienu lēcienu atradās pie bērniem. Uz muguras un kakla tam spalva bija saslējusies stāvus, acu baltumi pieplūduši ar asinīm, bet spēcīgā rīkle un varenās krūtis izgārdza pērkonam līdzīgus grāvienus.

Grumbainajā purnā lūpas pamazām atvērās līdz pat sarkanajām smaganām, atņirdzās zobi un baltie, asie ilkņi. Milzīgais suns lēni grozīja galvu uz vienu un otru pusi, it kā gribētu parādīt .savus drausmīgos ieročus sudāniešiem un beduīniem, lai tos brīdinātu:

—   Palūkojieties! Ar šiem es sargāšu bērnus!

Bailēs visi atkāpās jo, pirmkārt, apzinājās, ka Sabā izglābis -viņu dzīvības, otrkārt, bija pārliecināti, ja vien šinī brīdī kāds mēģinātu tuvoties Nellijai, tam satrauktais suns tūdaļ mestos virsū.

Viņi stāvēja neziņā, viens otru jautājoši uzlūkodami, kā vaicājot, kas gan būtu darāms?

Sāds stāvoklis vilkās diezgan ilgi. Nellija paspēja atsaukt veco Dinahu un lika tai atraisīt sasieto Stasu. Zēns uzcēlās un, •uzlicis roku uz suņa galvas, sacīja:

—   Negribēju nošaut jūs, bet gan kamieļus.

Arī šī Stasa atzīšanās tā satracināja arābus, ka tie no jauna būtu zēnam uzbrukuši, ja tikai nedraudētu Sabā zvērojošās acis un saslietā vilna. Gebrhs gandrīz nenocietās, bet viņu atturēja Sabā draudošā rūkšana.

Iestājās mirklis klusuma, bet tūlīt jau arī atskanēja Idrisa skanīgā balss.

—   Ceļā! Ceļā!

XI

Pagāja diena, nakts, vēl viena diena, bet viņi turpināja doties uz dienvidiem, tikai neilgu laiku apstājoties «khor'ās», lai nepārpūlētu kamieļus un tos padzirdītu, kā arī lai paši paēstu. Bīdamies no ķērējiem, tie virzījās uz rietumiem no Nīlas, jo dzeramā ūdens pagaidām bija pietiekoši. Lai gan lietus gāze ilga tikai septiņas stundas, tā tomēr bija tik spēcīga, ka likās pār tuksnesi pārplīsusi lietus mākoņu jūra. Tādēļ arī Gebrhs un Idriss, kā arī beduīni, zināja, ka gravās un vietās, kur klintis izveido dabīgus iedobumus, vairāku dienu laikā atradīs pietiekami daudz ūdens kamieļiem, sev un arī rezervēm. Pēc negaisa, kā tas parasti mēdz būt, laiks kļuva lielisks. Debesis — bez mākonīša, gaiss tik dzidrs, ka acs spēja redzēt bezgalīgas tāles. Zvaigžņotās naktīs pie debess mirdzēja miriādēm dimantu. Tuksneša smiltis izstaroja atspirdzinošu svaigumu.

Kamieļu kupri palika vājāki, bet, labi paēduši, kamieļi nezaudēja spēkus un skrēja tikai mazliet lēnāk nekā pirmajā dienā, izbraucot no Garākas el Sultānas. Stass izbrīnā vēroja, ka beduīni dažās no lietus pasargātās klinšu spraugās atrod durras un žāvētu vīģu krājumus. Zēns noprata, ka viņu nolaupīšanas plāns , jau iepriekš bijis sagatavots un apspriests ar Fatimu, Gebrhu un Idrisu no vienas, un beduīniem no otras puses. Nebija ilgi jādomā, lai noprastu, ka arī beduīni bija Mahdija piekritēji, un vēlējās nokļūt pie sava «pravieša». Tādēļ arī sudānieši viņus bija_ pierunājuši piedalīties nolaupīšanas un aizvešanas plānā. Faijūmas apkārtnē un pie Garākas el Sultānas dzīvoja daudz beduīnu ar savām ģimenēm un kamieļiem. Tie meklēja nodarbošanos dzelzceļu piestātnēs un Medinetē. Tomēr šos divus zēns redzēja pirmo reizi, un tie arī nekad nebija Medinetē bijuši, jo neko nezināja par Sabā.

Zēns pārdomāja, vai nevarētu viņus piekukuļot, bet atcerējās viņu padevīgi slavējošos izsaucienus, dzirdot Mahdija vārdu, un saprata, ka tas būtu velti. Tomēr puisēns nepadevās. Viņa bērnišķīgajā dvēselē slēpās apbrīnojama enerģija, kuru līdzšinējās neveiksmes vēl nocietināja. Viņš arvien atkārtoja:

«Mani mēģinājumi katru reizi beigušies ar pērienu. Bet, lai vai katru dienu mani sistu un pat gribētu nosist, es nebeigšu meklēt ceļu, kā atsvabināt Nelliju un sevi no šiem neģēļiem. Jo labāk, ja tos notvertu ķērēji, bet es izlikšos, ka nekad neesmu par bēgšanu domājis.» Atceroties pēdējo neveiksmi, viņā modās dusmas un naids pret šiem cietsirdīgajiem mežoņiem, kas, atņēmuši viņam šauteni, sita viņu un spārdīja kājām. Zēns sajuta sevi ne tikai uzvarētu, bet arī jutās aizskarts kā eiropietis. Visvairāk tomēr zēnu aizvainoja Gebrha sitiens Nellijai. Sīs jūtas līdz ar rūgtumu, kas cēlās zēna dvēselē pēc pēdējās neveiksmes, pārvērtās nesamierināmā naidā. Lai gan zēns bija no tēva bieži dzirdējis un arī zināja, ka naids padara cilvēku aklu un tam padodas tikai garīgi nespējīgi cilvēki, viņš tomēr nevarēja sevi pārvarēt un šīs jūtas noslēpt.

Idriss kļuva nemierīgs: viņš zināja, ka nav vairs cerību izglābties no cilpas, ja izsūtītie ķērēji tos notvertu.

Lai gan Idriss nekad neizvairījās no neģēlīgiem pasākumiem, viņš, saprātīgs būdams, zināja, ka viss jādara tā, lai briesmu brīdī vēl atrastos kāda izeja glābiņam. Pēc visa notikušā viņš gribēja ar Stasu samierināties. Pirmajā atpūtas vietā viņš tuvojās zēnam un teica:

— Es biju spiests tevi sodīt, pretējā gadījumā viņi tevi nosistu, bet es pavēlēju beduīnam nepērt tevi sāpīgi.

Nesaņēmis atbildi, viņš mazliet vēlāk turpināja:

—   Klausies, tu vienmēr apgalvoji, ka baltie tur doto solījumu. Ja zvērēsi pie tava Dieva un mazās «bint» galvas, ka neko neuzsāksi pret mums, tad nelikšu tevi pa nakti saistīt.

Arī šoreiz Stass neatbildēja, tikai, redzot zēna zvērojošās acis, noprata, ka runājis velti.

Neskatoties uz Gebrha un beduīnu pierunāšanu, viņš neļāva zēnu saistīt, bet, kad Gebrhs neapmierinājās, tam nikni atbildēja:

—  Tu šonakt paliksi nomodā un sargāsi nometni. Vispār, sākot ar šo dienu, katru nakti viens sargās, kamēr pārējie gulēs.

Tā arī bija. Katru nakti pa kārtai kāds sargāja. Tas viss izjauca Stasa plānus, jo izcila vērība tika pievērsta katrai zēna kustībai.

Līdz ar sardzes ieviešanu bērni kļuva brīvāki, jo varēja biežāk būt kopā un sarunāties. Pirmajā atpūtas vietā Stass nosēdās Nellijai blakus, jo ļoti gribēja meitenei pateikties par palīdzību. Lai gan zēns bija gauži aizkustināts, tomēr nespēja to izteikt ne sirsnīgā, ne arī «augstā» stilā, tādēļ tikai cieši saspieda Nellijas rociņas.

—   Nellij, — viņš teica, — tu esi ļoti laba, es tev pateicos. Saku tev gluži vaļsirdīgi, ka tā būtu uzvedusies vismaz trīspadsmit gadus veca meitene.

Dzirdēt no Stasa ko līdzīgu bija vislielākā uzslava, tādēļ mazās sievietes sirds pildījās ar prieku un lepnumu. Sinī mirklī nekas viņai nebūtu par grūtu.

—  Atļauj tik man izaugt lielai, tad viņi redzēs! — meitene atteica, varonīgi paskatījusies uz sudāniešiem.

Nellija vēl nezināja, kāda iemesla dēļ arābi zēnam uzbrukuši, un zēns sāka stāstīt, ka gribējis nozagt karabīni, nošaut kamieļus un piespiest viņus atgriezties mājās.

—  Ja mans nodoms izdotos, — viņš teica, — mēs jau butu brīvi.

—   Bet viņi pamodās? — ar strauji pukstošu sirdi meitene jautāja.

—  Pamodās! Pie visa vainīgs Sabā, kas pieskreja pie alas un sāka tik skaļi riet, ka uzmodinātu pat miroņus.

Meitenes dusmas pavērsās pret Sabā.

—   Pretīgais Sabā! Lai tik viņš atskrien, lūk, par to es ar viņu nerunāšu vairs ne vārda, tikai pateikšu, ka viņš ir slikts.

Zēns pasmaidīja:

—   Kā gan tu viņam pateiksi vārdu «slikts», ja ne vārda nerunāsi?

Nellija uzrāva uzacis, un viņas sejiņa kļuva domīga.

—  Viņš to nopratīs no manas sejas izteiksmes, — viņa atbildēja.

—  Varbūt. Bet viņš nav vainīgs, jo nezinaja, kam jānotiek. Neaizmirsti, ka drīz pēc tam viņš mums palīdzēja.

To atceroties, Nellijas dusmas mazliet samazinājās, tomēr tik viegli viņa negribēja vainīgajam piedot.

—   Labi, — viņa teica, — bet īsts džentlmenis nedrīkst sasveicinoties riet.

Stass vēlreiz pasmaidīja:

—   īsts džentlmenis nerej arī atvadoties, ja vien viņš nav suns, bet Sabā ir suns.

Tanī pat brīdī zēna skats jau atkal kļuva drūms; pāris reižu nopūties, tad, piecēlies no akmeņa, uz kura tas sēdēja, viņš teica:

—  Visļaunākais, ka tomēr nespēju tevi atsvabināt.

Pacēlusies pirkstgalos, Nellija aptvēra savām rociņām zēna

kaklu. Viņa gribēja Stasu nomierināt, pačukstēt mīļu paldies, piespiežot savu deguntiņu viņa sejai, bet, neatradusi vārdus, jo ciešāk saspieda zēna kaklu un noskūpstīja viņa ausi. Tanī mirklī atskrēja Sabā, kā jau vienmēr, ar nokavēšanos, un ne tādēļ, ka nespētu sekot karavānai, bet aiz tā iemesla, ka pa ceļam vienmēr nodarbojās ar šakāļu dzenāšanu un uz klintīm sēdošo kraukļu apriešanu. Sunim ierodoties, bērni piemirsa visas grūtības, glāstīja viņu un ar to rotaļājās. Hamiss padeva sunim ēdienu un ūdeni, tad visi kāpa kamieļu mugurās un devās tālāk.

XII

Sis bija visgarākais jājiens, kas ar īsu pārtraukumu vilkās gandrīz astoņpadsmit stundas. Tik ilgu skrējienu var izturēt vienīgi īstie jājamie kamieļi ar lielu ūdens krājumu vēderā. Idriss kamieļus netaupīja, jo baidījās no dzinējiem. Viņš saprata, ka ķērēji jau sen ir ceļā, un zināja, ka abi inženieri netērēs laiku velti. Briesmas draudēja no Nīlas, jo, bez šaubām, tūliņ pēc bērnu nozušanas visiem sargposteņu šeiliiem bija izsūtītas telegrammas ar prasību sarīkot meklēšanu tuksnesī abos Nīlas krastos un aizturēt visus, kas dodas uz dienvidiem. Hamiss apgalvoja, ka valdība un inženieri esot izsolījuši lielu naudas balvu bēgļu notvērējiem un droši vien viss tuksnesis pārpildīts slazdiem. Vienīgā izeja bija doties arvien vairāk uz rietumiem, bet arī tur nevarēja justies drošībā, jo netālu atrodas Hārgas oāze, kurp nokļūstot visas telegrammas. Arī attālināšanās no Nīlas nebija iespējama, jo pēc nedaudz dienām viņiem pietrūktu ūdens, un tie mirtu tuksnesī slāpēs.

Radās arī jautājums par ēdamvielām. Divas nedēļas pirms bērnu nolaupīšanas viņi nogādāja zināmās vietās «durras» vīģu un sausiņu krājumus, bet arī — tikai četru dienu attālumā no

Medinetes. Bailēs Idriss domāja, ka agri vai vēlu viņš būs spiesta sūtīt beduīnus apgādāt pārtiku Nīlas piekrastes ciematos. Sakarā ar izsolītajām naudas balvām šeihi būs ļoti uzmanīgi un bēgļu notveršana būs vairāk nekā iespējama. Stāvoklis bija grūts, un Idriss ar bailēm sirdī sajuta, cik bīstamu dēku uzsācis.

— Ja izdotos aizkļūt līdz Asuānai! Ja izdotos! — bailēs un izmisumā viņš klusībā atkārtoja.

Viņš neticēja Hamisa apgalvojumam, ka Mahdija karaspēks atrodas jau pie Asuānas, jo Stass to noliedza. Idriss jau sen noprata, ka baltais «oled» zina vairāk nekā viņi visi. Viņš tomēr cerēja, ka aiz pirmā ūdenskrituma atradīs jau mežonīgākus iedzīvotājus, kur angļu un ēģiptiešu iespaids mazāks, bet slepeno Mahdija piekritēju vairāk. Kaut jel izdotos sastapt pravieša piekritējus, tad karavāna būtu bagātīgi apgādāta ar pārtiku un varētu nopirkt pat jaunus kamieļus.

Bet arī līdz Asuānai, pēc beduīnu aprēķina, bija jāceļo vismaz piecas dienas. Ceļš palika arvien nedrošāks, un barības krājumi katrā pieturas vietā acīm redzot izsīka.

Vienīgā laime, ka kamieļus varēja dzīt auļos, jo karstums netraucēja. Pašā dienvidū saule gan dedzināja, bet gaisā bija jūtams vēsums. Naktis bija aukstas, un Stass ar Idrisa atļauju pārsēdās uz Nellijas kamieļa, lai pasargātu meiteni no saaukstēšanās.

Stasa bailes bija veltas: Dinahas redze, tas ir, redzošā acs, jūtami uzlabojās, un vecā nēģeriete ar vislielāko gādību rūpējās par savu jaunkundzi. Zēns brīnījās, ka meitenes veselība nav pasliktinājusies un ka ceļojumu, kā arī arvien īsākos atpūtas brīžus, meitene pacieš tikpat varonīgi kā viņš. Acīmredzot skumjas un asaras pēc tētiņa meitenei nav nesušas redzamu ļaunumu. Viņabija kļuvusi mazliet vājāka, bet toties bālie vaidziņi, vēja nopūsti, — brūnāki. Pēdējās dienās Nellija vairs nejutās arī tik nogurusi kā sākumā. Idriss Nellijai iedeva visvieglākās gaitas kamieli un izgatavoja lieliskus seglus gulēšanai, galvenokārt, protams, visas grūtības palīdzēja pārciest svaigais tuksneša gaiss,, kuru Nellija elpoja dienā un naktī.

Stass ne tikai rūpējās par meiteni, bet vēl ar nodomu likās to dievinām. Viņš nojauta, ka tāda izturēšanās rada arābos izbrīnu un pret pašu gribu tiem rodas sajūta, it kā viņu mazā gūstekne būtu kāda nesamaksājami dārga būtne, ar kuru jāapietaspēc iespējas uzmanīgāk. Idriss pie tā jau bija pieradis Medinetē un tādēļ pret meiteni izturējās ļoti labi. Nežēloja viņai ne ūdeni,, ne vīģes. Pat niknais Gebrhs neuzdrošinātos vairs pacelt pret meiteni savu smago roku. Iespējams, ka viņus apbūra Nellijasneparastais skaistums un trauslums, nenoskāršama līdzība ar ziedu vai putniņu, un šai burvībai nespēja pretoties pat arābu mežonīgās dvēseles. Nereti atpūtas brīžos, sēdot pie rožu vai dadžu ugunskura, meitene izskatījās tik skaista, ka klātesošie nespeja no viņas novērst acis un izbrīnā, lūpas čāpstinot, sauca: «Allah! Mašallah!» vai arī «Bismallah!»

Nākoša dienā ap pusdienas laiku bērni, kas pēdējā laikā arvien sēdēja uz viena kamieļa, pārdzīvoja brīnišķus prieka un uztraukuma mirkļus. Tūlīt pēc saules lēkta pār tuksnesi pārlaidās gaiša, caurspīdīga migla, bet drīz nozuda. Kad saule jau bija pacēlusies virs horizonta, kļuva, salīdzinot ar citām dienām, neciešami karsts. Brīžiem, kad kamieļi apstājās, gaisā nebija jūtama ne mazākā vēja pūsma. Likās — gaiss un smiltis iemiguši aiz karstuma, saules spožuma un klusuma. Karavāna patlaban izkļuva no akmeņaina apgabala smilšu līdzenumā, un pēkšņi bērnu acu priekšā parādījās skaista ainava. Slaidu palmu birzis, piparkoku puduri, mandarīnu plantācijas, baltas mājas, maza baznīca ar cakainu minaretu, bet zem tā dārzu izrobotās sētas, — tas viss parādījās tik skaidrs un tuvs, ka likās, pēc pusstundas brauciena ceļinieki jau atradīsies oāzes paēnā.

—   Kas tas? — iesaucās Stass, — Nellij! Nellij! Paskaties!

Nellija pacēlās seglos un azbrīnījusies apklusa, tad laimīgā

balstiņā iesaucās:

—   Medinete! Pie tētiņa! Pie tētiņa!

Stass aiz uztraukuma nobāla.

— Patiesi! Vai tā nav Hārga? Tomēr nē … Tā taču Medinete… pazīstu minareti un pat varu saskatīt aku riteņus …

Tālumā līdzīgi milzīgām, baltām zvaigznēm mirdzēja amerikāņu tipa aku riteņi. Koku zaļajā fonā tie bija tik skaidri saskatāmi, ka zēna asais skats redzēja pat riteņu sarkani krāsotās malas.

—   Jā, Medinete …

Stass, protams, no grāmatām un nostāstiem zināja, ka tuksnešos ceļiniekiem bieži gadās redzēt parādību, ko sauc par «fatamorgānu» — oāzu, pilsētu, ūdeņu un mežu veidā. Tas nav nekas cits kā gaismas staru rotaļa, reālu, bet tālu priekšmetu atspoguļojums dzidrajā gaisā. Šoreiz parādība bija tik neapstrīdami jaušama, ka zēns nešaubījās un bija pārliecināts, ka patiesi redz Medineti. Lūk, tornītis virs mudīra mājas; lūk, apaļais balkons zem minaretes kupola, no kura muedzins sasauc uz rīta lūgšanu; lūk, pazīstamās koku grupas, bet sevišķi — šie riteņi! Nē, tā tomēr īstenība! Zēnam pamirdzēja doma, vai tik sudānieši nav grozījuši savu lēmumu un sapratuši, ka tomēr nespēs veikt grūtību pilno ceļu un, ne vārda neteikuši, atgriezās Faijūmā? Tomēr viņu mierīgās sejas iedvesa pirmās šaubas. Ja tā patiesi būtu Faijūma, vai gan viņi varētu izturēties tik aukstasinīgi? Viņi taču redzēja visu, jo norādīja uz pilsētu ar pirkstiem, bet viņu sejas neizpauda ne mazāko uzbudinājumu. Vēlreiz zēns paskatījās un šoreiz, varbūt arābu mierīgās izturēšanās dēļ, ainava vairs nelikās tik reāla. Stass bija jau arī pārdomājis, ka atgriešanās gadījumā viņi jātu visi kopā, bet beduīni jau vairākas dienas jāja pirmie, labu gabalu karavānai pa priekšu. Arī pašlaik beduīni nebija pat saskatāmi. Arjergardā Idriss likās tik mazs kā zemu lidojošs krauklis.

—  Fatamorgāna, — viņš klusi teica.

Pēc brīža pie Stasa piegāja Idriss un sauca:

—   Ei! Pasteidzies, vai neredzi Medineti?

Idrisa balss skaņā un vārdos bija jūtams izsmiekls. Zēna dvēselē izzuda pēdējā cerības ēna.

Skumjām sirdī Stass pavērsās pret Nelliju, lai sagrautu skaisto ilūziju, kad viņa uzmanību pēkšņi novērsa kāds sevišķs notikums.

Vispirms parādījās viens no beduīniem, kas steigšus auļoja tiem pretim un jau no tālienes vicināja garu arābu šauteni, kādas līdz šim nevienam karavānas dalībniekam nebija. Pieauļojis pie Idrisa, viņš steigā izdvesa dažus vārdus, un karavāna nekavējoši novirzījās dziļāk tuksnesī. Un tikai pēc ilgāka laika parādījās otrais beduīns. Viņš veda virvē resnu, apseglotu un ādas maisiem apkrautu kamieli. Atkal īsa saruna, kuru zēns nespēja uztvert un saprast. Karavāna acīmredzot ļoti steidzās, arvien vairāk novirzoties uz vakariem, un apstājās tikai tad, kad nonāca pie šauras, akmeņainas un dziļas gravas ar daudz slepenām alām. Viena no šīm alām bija pietiekoši liela, lai tur atrastu patvērumu visi ļaudis un kamieļi. Lai gan Stass varēja iedomāties, kas noticis, viņš nogūlās blakus Idrisam un likās iemidzis ar nodomu, ka, iepriekš paspējuši izmainīt tikai nedaudzus vārdus, arābi tagad sīkāk pārrunās notikušo. Cerības nebija veltas. Pabarojuši kamieļus, sudānieši ar Hamisu un beduīniem sāka apspriesties.

—   No šā brīža mēs drīkstam jāt tikai naktīs, bet dienās vajadzēs slapstīties, — vienacainais beduīns teica. — Khor'u tagad būs daudz, un katrā no tām mēs atradīsim drošu patvērumu.

—  Vai esat pārliecināti, ka tā bija sardze? — Idriss vaicāja.

—   Allah! Mēs tak ar viņu runājām. Laime, ka tas bija viens. Viņš stāvēja aiz klints un mēs to nebūtu ievērojuši, ja kamielis neiebrēktos. Tad mēs samazinājām gaitu un piejājām viņam klāt tik klusi, ka viņš mūs ieraudzīja tikai nedaudz soļu attālumā. Viņš ļoti sabijās un sāka uz mums tēmēt. Ja tas tikai paspētu izšaut, mūs nemaz neievainojot, viņa šāvienu tomēr sadzirdētu t pārējā sardze, tādēļ es aši iesaucos: «Stāvi! Mēs ķeram tos, kas ^nolaupījuši divus baltos bērnus, drīz ieradīsies pārējie.» Puisis bija vēl jauns un muļķis, noticēja, tikai lika mums zvērēt pie 'Korāna, ka runājam taisnību. Mēs nokāpām no kamieļiem un •zvērējām … Mahdijs piedos mūsu grēkus …

—   Un svētīs, — Idriss sacīja. — Stāsti, kas notika pēc tam?

—   Nu, un tad, —beduīns stomījās, — pēc zvēresta es puisim sacīju: «Kas gan mums apzvērēs, ka tu pats neesi viens no ļaundariem, balto bērnu laupītājiem, un vai tikai tu neesi atstāts sar'dzē, lai kavētu ķērējus?» Arī es no savas puses pieprasīju zvērestu, kas jo vairāk stiprināja viņa uzticību pret mums. Mēs sākām izvaicāt, vai pa metāla stiepli ir saņemtas šeihu pavēles 11 n vai arī tuksnesī ir noorganizēta ķeršana. Viņš manus vārdus apstiprināja un vēl pastāstīja, ka apsolīta liela naudas balva bērnu atradējiem. Visās gravās esot izlikta sardze divu dienu jļjājienā gar abiem Nīlas krastiem un pa upi nepārtraukti braukājot babur'as [11] ar karaspēku.

—   Ne babur'as, ne karaspēks nepasargās tos no Allah un pravieša varenības…

—   Lai piepildītos tavi vārdi!

—   Bet pastāsti, kā jūs ar puisi tikāt galā?

Vienacainais beduīns norādīja uz savu draugu.

—   Abu Anga, — viņš sacīja, — prasīja viņam, vai tuvumā ir "vēl kāds sargs, bet, saņēmis noraidošu atbildi, iegrūda tam kaklā nazi tik veikli, ka puisis pat nepaspēja iekliegties. Mēs to ielikām dziļā iedobumā un apkrāvām ar akmeņiem. Ciematā nodomās, ka viņš bēdzis pie Mahdija, viņš pats teica, ka bēgšanas .gadījumi esot visai bieži.

—   Lai Dievs dod žēlastību bēgļiem tāpat, kā viņš to devis jums, — Idriss atbildēja.

—   Viņa žēlastība ir pār mums, — Abu Anga teica, — mēs iagad zinām, ka mums jāturas trīs dienu attālumā no Nīlas, bez "tam ieguvām šauteni un slaucamu kamieli.

—  Gurdas** pilni ar ūdeni, somās pietiekoši daudz graudu; tikai pulvera maz.

—  Hamisam ir vairāki simti baltā zēna šautenes patronu, bet no tās mēs neprotam šaut. Pulveris visām patronām vienāds, un arī mums noderēs.

To teicis, Idriss pārdomās apklusa, un rūpju ēna parlidoja pār viņa tumšo seju: viņš noprata, ka, ja uz viņu sirdsapziņas ir slepkavība, tad notveršanas gadījumā nekādi zēna lūgumi un ieteikšana viņus nespētu vairs glābt no tiesas un soda.

Stass klausījās pukstošu sirdi, saspīlētā uzmanībā. Viņu sarunā bija labas ziņas, noskaidrojās, ka viņi tiek meklēti, izsolītas godalgas un šeihiem dotas pavēles aizturēt visas uz dienvidiem ceļojošās karavānas. Arī pa Nīlu braucošie kuģi ar karaspēku iepriecināja zēnu. Mahdija derviši spēja karot ar ēģiptiešiem, varēja tos arī uzvarēt, bet ar angļiem tas bija citādi, un Stass ne mirkli nešaubījās, ka pirmā sadursme beigsies ar visu mežonīgo bandu iznīcināšanu. Atvieglots viņš klusībā prātoja: «Ja arī viņi mus_ aizvestu pie Mahdija, var gadīties, ka, iekāms tur nokļūsim, nebūs vairs_ ne dervišu, ne paša Mahdija.» Tomēr prieku saindēja doma, ka tādā gadījumā meitenei būs jāpārvar ilgs, veselību postošs vairāku nedēļu garš ceļojums un neciešamā laupītāju — klaidoņu sabiedrība. Šausmas un izmisums pārņēma zēna dvēseli, iedomājoties par nupat pastrādāto slepkavību. Viņš nolēma Nellijai neko neteikt, lai to nebaidītu un nepadziļinātu viņas skumjas par skaistās parādības — Fajūmas oāzes un Medinetes pilsētas izgaišanu. Uzzinājis no beduīnu sarunas visu, viņš izlikās, ka mostas, piecēlās un piegāja pie meitenes. Viņa sēdēja blakus Dinahai alas stūrītī un ēda vīģes, slacīdama tās retām, lielām asarām. Ieraudzījusi Stasu, viņa atcerējās zēna uzslavu viņas vīrišķībai un salīdzinājumu, ka tā uzvestos vismaz trīspadsmit gadus veca meitene. Viņa nevēlējās jau atkal parādīt savu mazdūšību un visiem spēkiem iekodās ar zobiem vīģes kauliņā, lai apturētu elsas.

—   Nellij! — puisēns teica, — tā Medinete bija tikai parādība, bet es noteikti zinu, ka mēs tiekam meklēti, tādēļ neskumsti un neraudi.

Meitene pacēla savas saraudātās actiņas un satrauktā balstiņā sacīja:

—  Nē, Stass!… es neraudu … tas tāpat… man acis aizsvīdušas …

Bet jau tūliņ ietrīcējās meitenes zodiņš, no aizvērtajiem plakstiem sāka ritēt lielas asaras un tā sāka skaļi, nevaldāmi raudāt.

Viņa kaunējās no savām asarām un gaidīja, ka Stass viņu izzobos, tādēļ aiz kauna un bailēm noslēpa savu galviņu pie zēna krūtīm.

Stass centās viņu uzjautrināt:

—   Nellij, nepaliec par strūklaku! Vai tu ievēroji, ka viņi kādam arābam atņēmuši šauteni un kamieli? Jel saproti, tas nozīmē, ka tiekam meklēti, ka tuksnesī izlikti sargposteņi. Šoreiz viņiem laimējās notvert vienu sargu, bet citreiz viņus pašus noķers… Patiesi! Mēs atgriezīsimies mājās, Nellij, un ar kuģil Nebīsties!

Viņš turpinātu Nelliju mierināt, ja vien tanī brīdī savādas skaņas no apkārtējiem, nesenās vētras sanestiem smilšu pauguriem nesaistītu zēna uzmanību. Tās līdzinājās augstai metāliskai skaņai. Stass apklusa un sāka klausīties. Mazliet vēlāk tādas pat sīkas, vaidošas skaņas jau atskanēja no vairākām pusēm reizē. Zēnam pavīdēja doma, vai tik arābu sardzes patruļas nav ielenkušas gravu un nesasaucas ar svilpieniem. Viņa sirds iepukstējās straujāk. Viņš vēroja sudāniešus un centās saskatīt bailes viņu sejās. Nekā tamlīdzīga: Idriss, Gebrhs un abi beduīni mierīgi grauza sausiņus, tikai Hamiss likās mazliet izbrīnījies. Skaņas turpinājās. Beidzot Idriss piecēlās un, paskatījies pa alas ieeju, atpakaļ nākot, sacīja bērniem:

—   Smiltis sākušas dziedāt.

Stasam tas likās tik interesanti, ka tanī brīdī viņš aizmirsa savu apņemšanos neielaisties ar Idrisu nekādās sarunās, un vaicāja:

—   Smiltis? Ko tas nozīmē?

—   Jā gan. Tas nozīmē, ka pieturēsies sauss laiks. Bet arī karstums mūs nemocīs: līdz pat Asuānai mēs jāsim tikai naktīs.

Neko vairāk zēns neuzzināja. Stass un Nellija līdz pat saules rietam ilgi klausījās savādajās skaņās. Iestājās nakts, un karavāna turpināja savu ceļu.

XIII

Dienās viņi slēpās labi aizsargātās un grūti pieejamās vietās, bet naktīs joņoja bez atpūtas, iekams nenokļuva aiz pirmā ūdenskrituma. Tikai tad, kad pēc gravu un apkārtnes izskata nosprieda, ka Asuāna jau sen aiz muguras, Idriss brīvi uzelpoja. Tā kā bija sajūtams ūdens trūkums, tad viņš pats uzdrošinājās tuvoties Nīlai pus dienas attālumā. Naktij iestājoties, Idriss aizsūtīja beduīnus ar visiem kamieļiem uz upi, lai tos krietni un arī ilgākam laikam padzirdītu. Auglīgā zemes josla gar Nīlu aiz Asuānas pamazām sašaurinājās. Vietām tuksnesis aizstiepās līdz pat upei. Ciemati viens no otra atradās diezgan tālu. Sī apstākļa dēļ beduīni, neviena neievēroti, atgriezās ar bagātu ūdens krājumu. Tomēr bija jādomā arī par barību, jo dzīvnieki barības trūkuma dēļ pēdējā nedēļā bija pārāk novājējuši. Kakli izstiepās, kupri samazinājās, bet kājas kļuva gurdas. Ēdamā kā cilvēkiem, tā kamieļiem labākā gadījumā pietiktu dienām divām. Idriss cerēja, ka jau pēc pāris dienām, ja ne dienas laikā, tad vismaz naktī, varēs tuvoties piekrastes ganībām, lai ciematā nopirktu sausiņus un vīģes.

Sabā jau sen nedabūja ne ēdienu, ne ūdeni, tikai bērni viņam taupīja barības atliekas. Suns droši vien pats sagādāja sev pārtiku, jo nereti atpūtas vietās ieradās ar asiņainu purnu un svaigām kodienu rētām uz krūtīm un uz kakla. Vai viņa upuri bija hiēnas, šakāļi, smilšu lapsas vai gazeles, tas palika noslēpums, — pietika ar to, ka viņš necieta badu. Dažreiz viņa melnās lūpas bija valgas. Beduīni prātoja, ka suns rokot gravu dibenā dziļas bedres, kamēr uzrokot ūdeni, kuru ar savu teicamo ožu atrodot zem zemes. Tā dara arī nomaldījušies ceļinieki. Klinšu plaisās tie ūdens trūkuma gadījumā atrok zemi un, ja arī neatrod ūdeni, tad vismaz izsūc smilts mitrumu, tādējādi apmānot savas slāpes.

Arī Sabā bija pārvērties. Viņa krūtis un skausts joprojām bija masīvi, bet sāni iekrituši, un tas izskatījās daudz lielāks. Viņa asinīm pieplūdušajās acīs šķita jūtama mežonība un draudi. Pret Stasu un Nelliju viņš izrādīja agrāko uzmanību un ļāva darīt visu, kas tiem nāca prātā; Hamisam retumis paluncināja asti, bet uz beduīniem un sudāniešiem nikni rūca, rādīdams savus baltos, briesmīgos ilkņus kā dzelzs durkļus. Idriss un Gebrhs sāka no viņa bīties. Neskatoties uz izdarīto pakalpojumu, viņi tik ļoti ienīda Sabā, ka labprāt to nošautu ar iegūto šauteni, ja vien nebūtu vēlēšanās aizvest Smainam neredzēto zvēru, turklāt ari Asuāna jau atradās aiz muguras.

Jau aiz Asuānas! Stass nebeidza domāt, un viņa dvēselē zagās skumjas. Vai tik izsūtītās patruļas tos panāks? Ir tiesa, viņš zināja, ka ne tikai Ēģipte, kuras robežas beidzās aiz VādīHalfas ūdenskrituma, bet arī visa Nūbija vēl atrodas Ēģiptes valdības rokās, tomēr arī saprata, ka aiz otrā ūdenskrituma viņus panākt būs arvien grūtāk, jo valdības pavēles tur izpilda ļoti pavirši. Atlika vienīgā cerība, ka tēvs un misters Raulisons organizējuši dzinējus no Faijūmas un paši ar kuģi devušies uz VādīHalfu, lai tur no šeihiem dabūtu kareivjus ar kamieļiem un paspētu atgriezt tiem ceļu no dienvidiem. Zēns prātoja, ka viņš tēva vietā tā darītu, tādēļ ticēja savai iedomai. Zēns tomēr nemitējās domāt arī par bēgšanu. Sudānieši gribēja iegūt pulveri no Stasa karabines patronām; viņi nolēma atskrūvēt dažus desmitus! Zēns tiem iegalvoja, ka to var tikai viņš pats, ja to darītu nepratējs, tad patronas sprāgtu un varētu kādam noraut rokas. Visumā bailīgais Idriss ar neuzticību lūkojās uz nepazīstamiem priekšmetiem, jo sevišķi uz angļu izgudrojumiem, un beidzot nolēma šo Jarbu uzticēt Stasam.

Zēns ar prieku to uzņēmās, vispirms aiz aprēķina, ka stiprais angļu pulveris pie pirmā šāviena saplēsīs veco arābu šauteni, otrkārt, viņš cerēja nozagt pāris patronas.

Viss notika vienkāršāk nekā zēns to iedomājās. Lai gan likās, ka viņa darbu uzmana, arābi drīz vien sāka pļāpāt un nogrima dziļās sarunās, aizmirstot uzraudzību.

Viņu pļāpībā un iedzimta nolaidība sekmēja Stasam noslēpt azotē septiņas patronas. Atlika tikai iegūt karabīni.

Zēns paredzēja, ka aiz otrā ūdenskrituma tas nebūs visai grūti. Viņš redzēja, ka arābi, arvien vairāk tuvojoties ceļa mērķim, kļūst nolaidīgāki un neuzmanīgāki. Doma par beduīnu, sudāniešu un Hamisa nogalināšanu šausmināja zēnu, bet pēc slepkavības, kuru izdarīja beduīni, viņš vairs nešaubījās. Stass centās sevi pārliecināt, ka viss grozās ap Nellijas brīvību un dzīvību, un tādēļ viņš nedrīkst rēķināties ar ienaidnieku dzīvībām, sevišķi vēl tad, ja tie sāktu pretoties. Vienīgi — karabīne! Zēns to nolēma iegūt ar viltību un, ja vien palaimēsies, izpildīt savu nodomu vēl pirms nokļūšanas pie Vādī-Halfas.

Nevajadzēja ilgi gaidīt.

Divu dienu attālumā aiz Asuānas gadījās reta izdevība.

Pārtikas krājumi bija izsīkuši un Idriss bija spiests sūtīt beduīnus uz tuvējiem ciematiem. Stass, ņemot vērā pretinieku skaita pamazināšanos, nodomāja: «tagad, vai nekad», un mierīgi ievadīja ar sudāniešiem šādu sarunu:

—   Vai tu zini, Idris, ka netālu aiz Vādī-Halfas sākas Nūbija?

—   Zinu. Es biju piecpadsmit gadus vecs, bet Gebrhs astoņus, kad tēvs mūs atveda no Sudānas uz Faijūmu. Atceros, mēs toreiz ar kamieļiem pārgājām visu Nūbiju. Pašlaik tā vēl atrodas turku* rokās.

—   Jā, un Mahdijs ir vēl tikai pie Hartūmas. Vai nu tu saproti, kādas muļķības mums stāstīja Hamiss, iegalvojot, ka dervišu karaspēks jau tuvojoties Asuānai? Gribēju tev teikt, ko esmu lasījis grāmatās: Nūbijā ir daudz zvēru un tā pārpilna laupītājiem, kas nepadodas ne turku, ne Mahdija likumiem. Kā gan jūs domājat aizsargāties, ja mums uzbruktu zvēri vai cilvēki?

Runājot par zvēriem, Stass ar nodomu pārspīlēja. Kas attiecās uz laupīšanām, tās notika bieži, jo sevišķi Sudānas dienvidu apvidos.

Idriss brīdi pārdomāja zēna negaidīto jautājumu: līdz šim viņš nebija iedomājies līdzīgas briesmas, tādēļ, mirkli klusējis, sacīja:

—   Mums ir naži un šautene.

—   Tā neder.

—   Zinu. Tava ir labāka, bet mēs neprotam ar to šaut, bet tev jau nedosim.

—  Ari nepielādētu?

—   Arī nepielādētu, varbūt tā ir apburta.

Stass paraustīja plecus.

—   Idris, es nebrīnītos, ja to teiktu Gebrhs, bet tevi cs turēju par gudrāku. Ar nepielādētu šauteni neizšautu pat jūsu Mahdijs.

—  Klusē! — Idriss draudoši pārtrauca. — Mahdijs var izšaut arī nO pirksta.

—   Tad šauj arī tu tāpat.

Sudānietis vērīgi paskatījās zēnam acīs.

—   Kādēļ tev šautene?

—   Gribu tevi iemācīt šaut.

—   Kāds tev labums?

—   Ļoti liels. Ja mums uzbruktu laupītāji, mūs visus apkautu! Bet, ja tu no manis un šautenes bīsties, nav vērts vairāk par to runāt.

Idriss apklusa. Viņš patiesi baidījās, tikai kaunējās atzīties. Tomēr vēlēšanās iemācīties šaut ar īstu angļu karabīni to vilināja. Ja viņš būtu angļu šautenes īpašnieks un mācētu ar to apieties, tas pavairotu cieņu visu mahdistu acīs, nemaz nerunājot par atgaiņāšanos uzbrukuma gadījumā.

Pēc īsas pārdomas viņš teica:

—   Labi, lai Hamiss tev iedod šauteni.-

Hamiss vienaldzīgi izpildīja pavēli, bet Gebrhs nevarēja pretoties, jo atradās pie kamieļiem. Mazliet drebošām rokām zēns atdarīja šautenes gultni, tad nolieca stobru un iedeva Idrisam.

—  Redzi, stobrs ir tukšs, — Stass teica.

Idriss paņēma stobru un, no augšas ieskatījies teica:

—   Pareizi, tur nekā nav.

—  Tagad uzmani, — sacīja Stass, — lūk, tā ir jānoliec šautenes stobrs, bet tā (viņš parādīja) ir jāatliec. Redzi? Es to atvēršu, bet tu saliec …

Sudānietis lielā uzmanībā vēroja zēna kustības un mēģināja tās atdarināt. Tūlīt tas neizdevās, bet arābi ir sevišķi apdāvināti atdarināšanas mākslā, un drīz vien karabīne bija šaušanas kārtībā.

—   Attaisi, — zēns komandēja.

Idriss viegli atvēra.

—  Aiztaisi.

Tas izdevās gluži teicami.

—  Iedod man tagad divas tukšas čaulītes, es iemācīšu tevi patronas ielikt.

Tukšās čaulītes arābi noglabāja, jo kaparu tie vērtē ļoti augstu. Idriss pasniedza zēnam divas čaulītes, un mācības turpinājās.

Sudānieti no sākuma mazliet uztrauca kapseļu sprādzieni, bet viņš nomierinājās, jo pārliecinājās, ka ar tukšām čaulītēm, tāpat kā ar tukšu stobru, nevar izšaut. Pārliecināja arī pieaugošā uzticība pret Stasu, jo tas ik pa brīdim atkal deva šauteni viņam.

— Nu, — zēns teica, — atdarīt, aizvērt, atsperi pacelt un nolaist tu jau proti, tagad tev vēl jāiemācās tēmēt, kas ir visgrūtāk. Paņem tukšu ūdens «gurdu» un noliec to simts soju atstatumā … lūk, tur uz tiem akmeņiem, tad nāc šurp, un es tevi iemācīšu arī tēmēt.

Idriss paņēma «gurdu» un droši gāja to nolikt norādītajā vietā. Iekams viņš paguva noiet simts soļus, Stass jau bija tukšās patronas apmainījis pret pilnām, zēna sirds strauji pukstēja, un ne tikai sirds, pat pulss deniņos sita tik stipri, ka zēnam likās — pārplīsīs galva. Ilgi gaidītais brīdis tuvojās, atsvabināšana, Nellijas un viņa uzvara … Drausmīgs, bet nepieciešams brīdis!

Idrisa dzīvība ir viņa rokās! Vajag tikai nospiest gaili, un šis neģēlis, Nellijas nolaupītājs, būs beigts. Tomēr zēns juta, ka nespēj šaut uz cilvēku, kas viņam pagriezis muguru. I\ad tas apgriezīsies un paskatīsies nāvei acīs, tad … Kas gan notiks pēc tam? Gebrhs skries šurp un,'nepaspējis noskriet ne desmit soļus, jau arī gulēs smiltīs. Atliek tikai Hamiss. Tas ir mazdūšīgs, mēģinās bēgt, pietiks laika ielikt jaunas patronas. Kad piesteigsies beduīni, būs jau trīs līķi, un arī tie saņems savu pelnīto algu. Pēc tam ceļa mērķis nebūs vairs dienvidi, bet gan Nīla.

Tas viss mirklī izšāvās caur zēna smadzenēm. Viņš izjuta šausmas. Stasa krūtīs plosījās pretrunas: uzvarētāja lepnums ar riebumu par uzvaru. Brīdi radās šaubas, bet tās izklīda, iedomājoties eiropiešu ciešanas mežoņu rokās. Viņš iedomājās arī Raulisona sāpes, Nelliju, riebīgo Gebrhu ar paceltu pletni un viņā pamodās naids. Vajag! Vajag! Ciešā apņemšanās paspīdēja zēna vaibstos, sejas izteiksme kļuva nežēlīga.

Pa to laiku Idriss nolika «gurdu» uz akmeņa simts soļu atstatumā no Stasa un griezās atpakaļ. Zēns redzēja viņa smaidošo seju un stalto stāvu. Pēdējo reizi iešāvās prātā doma: lūk, šis dzīvais, smaidošais cilvēks pēc brīža nokritīs zemē un pēdējās priekšnāves konvulsijās cirtīs savus pirkstus smiltīs.

Zēns tomēr nešaubījās, lēni pacēla šauteni un sāka tēmēt.

Nepaguva viņš pieskarties pie gaiļa, kad aiz smilšu pauguriem dažu simts soļu attālumā atskanēja skaļas cilvēku balsis un paradījās apmēram divdesmit jātnieki uz zirgiem un kamieļiem. Tos redzot, Idriss sastinga. Ne mazāk par viņu bija pārsteigts arī Stass. Viņa pārsteigums tomēr mirklī pārvērtās prieka: Glābiņš! Jā, jā, tas citādi nemaz nevar būt! Acīmredzot ciematā sagūstīja beduīnus un tie bija spiesti parādīt viņu atrašanās vietu tuksnesī. To pašu domāja arī Idriss un nobijies: gluži zili balu seju, pieskrēia pie zēna un nometās viņa priekšā ceļos.

— Kungs, es biju pret jums labs! Biju labs pret mazo bint, neaizmirsti to! …

Stass automātiski izņēma patronas no šautenes un skatījās. Jātnieki cik jaudas dzina savus zirgus, priecīgi kliedza, svieda gaisā garās arābu šautenes un tās atkal saķēra ar neparastu veiklību. Viņu silueti bija skaidri saskatāmi tuksneša līdzenumā uz zilās debess fona. Pašā vidū jāja abi beduīni un kā traki vicināja rokas un humusus (apmetņus).

Pēc pāris minūtēm visa kavalkāde pieauļoja pie karavānas. Daži nolēca no zirgiem, citi ne, bet visi nepārtraukti kliedza. Bija saprotami tikai divi vārdi.

—   Hartūma! Gordons! Gordons! Hartūma!

Beidzot beduīns Abu Anga pieskrēja pie zemē gulošā Idrisa, pacēla to un sauca:

—  Hartūma ieņemta! Gordons sakauts! Mahdijs uzvarētājs! Idriss saslējās, lai gan neticēja tik negaidītām vēstīm.

—   Bet tie ļaudis?

—  Tie bija mūsu gūstītāji, bet tagad viņi nāks mums līdzi pie pravieša!

XIV

Pēdējā bēgšanas cerība nu bija izgaisusi. Stass bija pārliecināts, ka nekas vairs tos nespēs glābt. Zuda arī pārliecība, ka viņus vēl panāks ķērēji. Agri vai vēlu Mahdijs tos nodos Smaina rīcībā, ja vien viņi spēs izturēt grūto ceļojumu. Vienīgais apmierinājums palika, ka tie nolaupīti maiņai pret Smaina bērniem. Kad notiks apmaiņa un kas ar viņiem var gadīties līdz tam? Kādas šausmas tos gaida asinskārīgo dervišu zemē, beidzot, vai Nellija spēs visu to pārciest? Neviens nevarēja zēnam dot atbildi. Bez tam bija ziņas par Mahdija neiecietību pret eiropiešiem. Zēna dvēselē modās bailes, vai tikai Smains spēs viņus aizsargāt no pazemojumiem un citām Mahdija piekritēju zvērībām. Stass zināja, ka mahdisti kauj pat muhamedāņus, Mahdija piekritējus. Pirmo reizi pēc nolaupīšanas zēns zaudēja drosmi un līdz ar to sāka ticēt, ka viņus vajā ļauna vara. Patiesi, vai tā nebija ārkārtīga pārdrošība nolaupīt viņus Medinetē, lai aizvestu uz tālo Hartūmu? To spēj vienīgi tādi cilvēki, kādi ir Gebrhs, Idriss, mežonīgi un muļķi, kas nesaprot, ko nozīmē nobraukt tūkstošiem kilometru pa tuksnesi, kuru pārvalda ēģiptieši, vai, pareizāk sakot, — angļi. Labvēlīgos apstākļos tiem vajadzētu nokļūt gūstītāju rokās jau otrā dienā, bet nu jau viņi ir pie otrā ūdenskrituma, un neviens ne tikai nav tos panācis, bet pēdējā gūstītāju nodaļa pati pievienojusies šiem neģēļiem. Stass savā izmisumā sagura vēl vairāk, jo sajuta, ka neko nespēj izdomāt, un ir gluži bezspēcīgs pasargāt Nelliju. Viņš tak nevar nogalināt arī tos, kas tagad pievienojās karavānai, ja ari viņam atdotu šauteni un patronas..

Vēl jo mokošāk zēnam kļuva, iedomājoties, ka glābšana ir bijuši tik iespējama un tuva. Ja Mahdijs nebūtu ieņēmis Hartūmu vai tas būtu noticis tikai pēc pāris dienām, šie ļaudis sagūstītu beduīnus un viņus abus nodotu valdībai. Sēdot uz kamieļa aiz Idrisa un klausoties arābu sarunās, viņš vēl jo vairāk par to pārliecinājās. Jau pašā ceļojuma sākumā viens arābs sāka izskaidrot Idrisam, kādēļ viņi kļuvuši kedivam neuzticīgi. Liela armija, ne Ēģiptes, bet angļu, ģenerāļa Volsleja vadīta, devusies uz dienvidiem, lai cīnītos ar dervišiem. Viņi redzējuši neskaitāmus lielus kuģus ar angļu karavīriem ceļā no Asuānas uz Vādī Halfu, kur tiem speciāli būvēts dzelzceļš līdz Abū Hamedai. Ilgu laiku visi šeihi, kā Mahdija piekritēji, tā arī Ēģiptes valdībai uzticīgie, bijuši pārliecināti, ka dervišus sakaus, jo angļus līdz šim vēl neviens nav spējis uzvarēt.

—  Akbar! Allah! — viņu pārtrauca Idriss, pacēlis rokas pret debesīm. — Un tomēr viņus uzvarēja!

—   Nē, — atbildēja arābs, — Mahdijs izsūtīja tiem pretim trīsdesmit tūkstošus lielu džalno, berberu un dadzim karaspēku, savus labākos karavīrus Musoja, Helju dēla vadībā. Pie Abū Kecas notika kauja, uņ Dievs deva uzvaru neticīgajiem. Musojs, Helju dēls krita, un pie Mahdija atgriezās niecīgs skaits kareivju. Kritušo dvēseles tagad jau ir debesīs, bet viņu miesas tuksneša smiltīs gaida augšāmcelšanās dienu. Par šo neveiksmi drīz vien izpaudās vēstis abpus Nīlas krastiem. Mēs domājām, tagad angļi dosies uz. Hartūmu. Mahdistu piekritēji saprata: «visam beigas», bet Dieys lēma citādi.

Kas notikā? — Idriss drudžaini vaicāja.

—   Kas notika? — arābs atkārtoja. — Pa to laiku Mahdijs ieņēma Hartūmu, bet Gordons kaujas laukā zaudēja galvu. Ta kā angļi galvenokārt interesējās par Gordonu, nevis Hartūmu, tad, uzzinājuši par ģenerāļa nāvi, tie sakāpa kuģos, lai grieztos atpakaļ uz ziemeļiem. Allah! Mēs atkal redzējām braucam angļus, bet nezinājām, ko tas nozīmē. Angļi cenšas izplatīt tikai labas ziņas, bet sliktās noklusē. Daži no mūsējiem pat stāstīja, ka Mahdijs nokauts. Beidzot tomēr uzzinājām patiesību. Pagaidām šī zeme vēl pieder ēģiptiešiem un šur tur mēs vēl sastapsim kediva karavīrus. Pēc angļu atkāpšanās mēs tomēr ticam, ka Mahdijs iekaros ne tikai Nūbiju, Ēģipti, Meku un Medinu, bet arī visu pasauli. Tādēļ arī mēs negūstījām jūs, bet dodamies jums līdzi p.ie visuvarenā pravieša.

—  Tātad jums bija pavele mus sagūstīt?

—   Pavēle bija dota visiem ciematiem, šeihiem un karaspēka nodaļām. Kur vēl nav kapara stieples, pa kuru skrien vārdi, tur atbrauca zaptiji un paziņoja, ka katram, kas jūs notvers, izmaksās tūkstoš angļu mārciņu. Mašallah!… Tā ir liela naudai… Liela nauda!

Idriss aizdomīgi vēroja arābu:

—   Bet jums likās vērtīgāka Mahdija svētība? Pareizi. Mahdijs Hartūmā ir ieguvis lielu laupījumu un tik daudz naudas, ka neskaita to, bet saber auzu maisos un izdala saviem piekritējiem …

—   Bet, ja nu Vādī Halfā vēl būs ēģiptiešu karaspēka daļas, tās var mūs aizturēt?

—    Nē. Mums tikai jāsteidzas, lai viņi nespēj attapties. Līdz ar angļu aiziešanu šcihi, karavīri un zaptiji ir gluži kā galvu zaudējuši. Viņi tic, — ja ne šodien, tad rīt ieradīsies Mahdijs, tādēļ tie, kas skaita sevi par Mahdija piekritējiem, bēg pie viņa, un neviens tos vairs neaiztur. Viss tā sajucis, ka nav neviena, kas pavēl, un neviena, kam pavēlēt.

—   Taisnība, — Idriss atbildēja, — ir jāsteidzas, lai viņi nepagūtu attapties. Līdz Hartūmai vēl tālu.

Zēns to visu noklausījās _un uz brīdi viņā modās cerību stariņš. Ja jau šur tur vēl ir Ēģiptes valdības karaspēka nodaļas, tad, Mahdijam tuvojoties, tās būs spiestas atkāpties. Ņemot vērā to, ka angļi ar kuģiem aizbraukuši, tiem būs jāatkāpjas pa sauszemi. Ja tā, tad iespējams, ka tie ceļā sastop kādu karaspēka daļu, kas tos tomēr atbrīvos. Zēns domāja: kamēr izplatījās ziņa par Hartūmas ieņemšanu uz ziemeļiem aiz Vādī Halfas, ir pagājis ilgs laiks, jo par to neklusēja ne angļu, ne Ēģiptes valdības. Tādēļ Stass saprata, ka nekārtības karaspēkā ir jau novērstas. Stass neiedomājās, ka valdība ir pārāk aizņemta ar Hartūmas krišanu un Gordona nāvi, lai domātu par divu eiropiešu bērnu glābšanu. Klātp ienāku šo arābu bandu, likās, neuztrauca sagūstīšanas iespējamība. Viņi nežēlodami dzina kamieļus, bet tteāuālinājās no Nīlas krasta. Naktīs tie droši devās uz upi padzirdīt nogurušos dzīvniekus un piepildīt ūdens maisus. Dažreiz viņi" devās uz ciematiem arī pa dienu. Iepriekš tie izsūtīja izlūkus, it kā pārtikas pircējus, lai tie izvaicātu iedzīvotājus, vai tuvumā neatrodas šeihu karaspēks, un izzināt, vai iedzīvotāji nav «turku» piekritēji. Ja gadījās Mahdija piekritēju ciemats, tad visa karavāna devās turp. Prom jājot, arvien izrādījās, ka karavāna pieaugusi par diviem, trim vai pat desmit cilvēkiem, kas bija karsti pravieša piekritēji.

Idriss zināja, ka visvairāk karaspēka atrodas Nīlas labajā krastā. Lai labāk izvairītos no sadursmes, vajadzēja jāt pa upes kreiso krastu un ar līkumu apiet lielākās pilsētas un garnizonus. Ce|š tādējādi tika pagarināts, jo upe, sākot no Vādī Halfas, meta milzīgu līkumu uz dienvidiem, un atkal atpakaļ uz ziemeļrītiem līdz Abū Hamedai. Toties krasts nebija apsargāts, netrūka ūdens un pārtikas visam lielajam bēgļu pūlim.

Aiz trešā ūdenskrituma Idriss pat vairs nesteidzās. Viņi jāja tikai naktīs, bet dienā slēpās daudzajās tuksneša klinšu gravās. Par viņu galvām kā kupols pletās mierīgas, zilas bezmākoņu debesis, horizonta malā mazliet iepelēkas. Dodoties arvien vairāk uz dienvidiem, karstums kļuva jo dienas, jo neciešamāks. Nebija glābiņa pat ēnainās gravās. Karstums mocīja kā ļaudis, tā arī kustoņus. Naktis turpretim bija ļoti aukstas. Pie debesīm mirgoja neskaitāmi zvaigžņu bari.

Stass_ ievēroja, ka nav vairs to zvaigžņu grupu, kādas viņš bija novērojis Portsaīdā. Viņš bieži bija vēlējies redzēt Dienvidu Krustu, un tagad aiz Ordas to arī ieraudzīja. Prieka vietā viņu parņema skumjas, jo tas nozīmēja, ka briesmas ar katru dienu tuvojas. Bez tam dažas naktīs blāvoja arī zodiaka spīdums, kas pēc saules rieta līdz lēktam ar savu bālo, trīsošo gaismu apspīdēja debess vakaru pusi.

XV

Pēc divām nedēļām viņi atradās jau Mahdija karaspēka iekarotajos apgabalos. Karavāna bija steigšus pārgājusi kalnainajam Geziras tuksnesim, un netālu no Sendī, kur angļu karaspēks bija iznīcinājis Musa armiju, karavāna nokļuva tādā apvidū, kas nemaz neizskatījās pēc tuksneša. Nebija vairs smilšu, ne uzkalnu, bet, cik vien tālu sniedza skats, bija redzama zālaina stepe. Vietvietām nelieli koku, džungļu puduri, meža akācijas un pa retam atsevišķi augošais gigantiskais koks «nabaks», tik kupls, ka tā ēnā varētu paslēpties simts cilvēku. Pēc vienmuļā tuksneša smilšu dzeltenuma zāles un akāciju svaigais zaļums likās jo sevišķi patīkams.

Vietām ganījās kamieļu bari, kurus apsargaja bruņoti Mahdija kareivji. Kā plēsīgi putni, ieraugot karavānu, tie traucās to ielenkt, un, draudot ar pīķiem un šauteņu stobriem, mežonīgi kliedza, izprašņāja, kas viņi tādi un kādēļ dodas uz dievidiem. Dažreiz viņi likās tik izaicinoši un draudoši, ka Idrisam steidzīgi vien bija viss jāizstāsta, lai izvairītos no sadursmes.

Stass agrāk bija pārliecināts, ka sudānieši atšķiras no pārējiem Ēģiptes arābiem tikai ar savu nepaklausību kedivam, bet tagad nāca pie citāda slēdziena. Mahdisti, salīdzinot ar Gebrhu un Idrisu, bija vēl tumšādaināki, bet blakus beduīniem tie šķita gluži melni. Viņos bija sajauktas arābu un nēģeru asinis. Krūtis un sejas viņiem bija tetovētas dzīvnieku attēliem vai rakstiem 'no korāna. Daži no viņiem bija gandrīz kaili, citiem bija krāsainiem ielāpiem apšūti balta audekla apmetņi. Daudziem degunos bija ievērti korāļu zariņi vai ziloņkaula gabaliņi. Pūļa vadoņiem galvā bija baltas cepurītes, bet vienkāršie kareivji staigāja kailām galvām. Mati tiem nebija apcirpti kā Ēģiptes arābiem, bet gari, pinkaini un iesarkani. Iesarkani tādēļ, ka piesviesti ar sarkanu mālu, lai daudzmaz paglābtos no insektiem. Gandrīz visi bija apbruņoti ar gariem pīķiem un Remingtona karabīnēm, kuras ieguva pēc Hartūmas ieņemšanas. Tie izskatījās drausmīgi un mežonīgi, ar neuzticību uzlūkoja karavānas dalībniekus, turot viņus aizdomās, ka tie tomēr varētu būt Ēģiptes tirgotāji, kam Mahdijs bija aizliedzis iebraukt Sudānā.

Ielenkuši karavānu, viņi draudēja ne tikai ar vārdiem, bet arī ar ieročiem, vēršot tos pret svešinieku krūtīm, vai pat notēmēja pret tiem savas šautenes. Idriss atbildot kliedza cik jaudas, ka viņš ar brāli esot dangalu cilts, tās pašas, no kuras cēlies lielais pravietis, un vedot viņam gūstekņus, divus baltus eiropiešu bērnus.

Tas uzbrucējus nomierināja. Stasam sirds krūtīs iedrebējās, redzot drausmīgo īstenību, un viņu šausmināja doma, kas gan vēl notiks tuvākā nākotnē. Arī Idriss jutās vīlies, jo bija ilgus gadus nodzīvojis civilizētā pasaulē. Viņš atviegloti uzelpoja tikai tad, kad sastapa emīra Nur el Tadīla bruņotu pulku, un emīrs apsolīja karavānu pavadīt līdz pat Hartūmai.

Tadīls bija kalpojis ēģiptiešu karaspēkā kā nēģeru pulka virsnieks un bija kulturālāks par citiem mahdistiem. Idriss varēja ar viņu daudzmaz saprasties. Bet arī te Idrisam bija jāpārdzīvo vilšanās. Viņš bija iedomājies, ka, nokļūstot Mahdija nometnē, visi viņam veltīs izcilu vērību, kaut vai tikai grūtā ceļa pārciešanas dēļ, un tūlīt ar sajūsmu vedīs viņu pie pravieša. Viņš bija. iedomājies, ka Mahdijs to slavēs un apbērs ar zeltu, ņemot vērāt viņa uzupurēšanos Fatimas labā. Un kas tad notika? Mahdisti: viņu uzlūkoja neuzticīgi, draudēja ar saviem pīķiem, bet Tadīls vienaldzīgi noklausījās briesmu un piedzīvojumu pilno ceļojuma stāstu. Beidzot, kad Idriss prasīja, vai viņš pazīstot Smainu, Fatimas vīru, tas atbildēja:

— Nē. Nepazīstu. Omdurmānā un Hartūmā ir vairāk nekā simts tūkstoš karavīru. Pat virsniekus es visus nepazīstu. Pravieša valsts ir liela, un tālākos apgabalos kā Senārā, Kordofanā, Dārfūrā un Fašodas apkārtnē ir daudz emīru. Iespējams, ka tā Smaina, par kuru tu mani izvaicā, nav pašlaik pravieša pavadoņos.

Idrisu acīmredzot uztrauca nevērība, ar kādu Nurs izteicās par Smainu, un viņš, manāmi saniknots, atbildēja:

—   Smains apprecējis Mahdija māsīcu, tātad viņas bērni ir pravieša radi.

Tadīls paraustīja plecus:

—  Mahdijam daudz radu, un visus tos viņš nevar pat atcereties.

Kādu brīdi viņi klusēdami turpināja ceļu. Beidzot Idriss vaicaja:

—   Vai mēs drīz būsim Hartūmā?

—  Ap pusnakti, — Tadīls, zvaigznēs paskatījies, atbildēja.

—  Vai es tik vēlā naktī varēšu pagādāt pārtiku saviem ļaudīm un kamieļiem? Neesam visu dienu neko ēduši.

—   Šodien es jūs uzņemšu savā namā un arī pabarošu, bet rīt Omdurmānā jums pašiem par to būs jārūpējas. Brīdinu tevi, tas nebūs viegli.

—   Kādēļ?

—   Tādēļ, ka pašlaik ir karš. Ļaudis jau vairākus gadus neapstrada savus laukus un pārtiek vienīgi no gaļas. Beidzot arī gaļas pietrūka, un tagad valda bads. Visa Sudāna badojas, un «durras» maiss maksa dārgāk par vergu.

—   Allah Akbar! — Idriss iesaucās. — Bet stepē es tomēr redzēju lielus kamieļu un citu kustoņu ganāmpulkus.

—   Tie pieder pravietim, kalifiem un dižciltīgajiem (Mahdija radiem). Dangalu ciltij, tas ir, tai, no kuras cēlies lielais pravietis, ir vēl ganāmpulki, bet pārējiem kļūst arvien grūtāka dzīve.

Tadīls uzsita sev pa vēderu un turpināja:

—   Pravieša dienestā man ir vairāk varas un naudas, bet mans vēders bija pilnāks, kalpojot pie kediva .. .

Tad, nobijies par saviem pārāk vaļsirdīgajiem vārdiem, viņš piemetināja:

—   Protams, viss būs labi tad, kad uzvarēs īstā ticība.

Klausīdamies Tadīla vārdos, Idriss klusībā pārdomāja, ka

Fāijūmā, kalpojot pie angļiem, viņš vel nekad nebija cietis trūkumu, jo katru darbu labi atalgoja. Idrisa seja kļuva drūma.

—  Vai tu mūs aizvedīsi uz Omdurmānu?

—   Jā, Pravietis visiem pavēlēja izvākties no Hartūmas un iedzīvotāiu tur ir visai maz. Lielākās celtnes tiek nojauktas un ķieģeļus līdz ar pārējo laupījumu aizved uz Omdurmānu. Praviefis nevēlas dzīvot tādā pilsētā, kuru apgānījuši nekristītie.

—  Es rīt pat nokritīšu pie pravieša kājām, un viņš pavēlēs sagādāt pārtiku kā maniem ļaudīm, ta arī kamieļiem.

—   Nu, nu! Ja tu tiešām esi no dangalu cilts, varbūt ka tad tev arī izdosies iekļūt pie pravieša. Tikai iegaumē, ka viņa māju dienām un naktīm apsargā simts kareivju ar pletnēm; viņi nežēlo tos, kas neaicināti grib iekļūt pravieša namā. Citādi jau svētajam vīram ne mirkli nebūtu miera … Allah! Esmu redzējis pat dangalus ar asiņainām mugurām.

Ar katru brīdi Idriss jutās vēl vairāk vīlies.

—  Tad jau ticīgie pat neredz savu pravieti? — viņš vaicāja.

—  Viņi pravieti redz ik dienas lūgšanas laukumā, kad viņš uz aitādas, ceļos nometies, lūdz par savu tautu un stiprina ticīgos viņu īstajā ticībā. Bet nokļūt pie pravieša un ar viņu runāt nav viegli. Tos, kam šī laime uzsmaidījusi, visi apskauž, jo pār tiem nāk Dieva svētība, kas piedod visus grēkus.

Iestājās dziļa nakts, un gaiss pēkšņi kļuva dzestrs. Zirgi sprausloja. Pāreja no dienas karstuma uz nakts dzestrumu bija tik spēja, ka no zirgu mugurām pacēlās biezi garaiņu mākoņi un ietina visus ļaudis kā miglā. Stass noliecās pie Nellijas un vaicāja:

—  Vai tev nav auksti?

—   Nē, — meitene atbildēja, — bet tagad mūs vairs neviens neizglābs …

Asaras pārtrauca viņas tālākos vārdus. Šoreiz arī Stasam nebija neviena mierinoša vārda, jo viņš bija pārliecināts, ka viņš ir neglābjami pazuduši. Kā divas vētrā norautas ziedlapiņas viņi bija atsviesti posta, bada un zvērību pilnā zemē, kur nāve draud ne tikai viņiem vien, bet pat veselām pilsētām un ciltīm. Kas gan spētu šai varai atņemt un glābt divus neaizsargātus bērnus?

Augstu virs galvas uzpeldēja mēness un tā spīdumā akāciju tin mimozu zari likās kā sudraba spalvas. Bieži vien bija dzirdami hiēnu smiekli; zvēri džungļos atrada barībai daudz cilvēku līķu. Reizēm karavāna sastapās ar sardzes patruļām un pateica paroli. Beidzot pa šauru gravu tie nokļuva pie Nīlas. Cilvēki un zirgi novietojās uz platām «dahibi», plostiem līdzīgām laivām, un zvaigžņu apmirdzēto rāmo ūdens virsmu sāka šķelt airu vēzieni.

Pēc pusstundas no dienvidu krasta, kurp pret straumi slīdēja «dahibi», atspīdēja ugunis, kas, plostiem arvien tuvojoties, pārvērtās sarkanā blāzmā. Nur el Tadils pieskārās pie Idrisa pleca un, roku izstiepis, teica:

—  Hartūma!

XVI

Viņi apstājās pilsētas nomalē kādā namā, kas agrāk bija piederējis bagātam itāļu tirgotājam, bet pēc laupījuma sadalīšanas tika piešķirts Tadīlam. Emīra sievas izturējās pret Nelliju Joti laipni un, lai gan Hartūmā bija ēdamvielu trūkums, sadabūja mazajai «džanem» sauju datēju un rīsus ar medu. Tad viņas uzveda nogurušo meiteni augšējā stāvā un apguldīja mīkstā gultā.

Stass gulēja pagalmā pie kamieļiem un viņam bija jāapmierina izsalkums ar vienu sausiņu, toties ūdens bija diezgan: dārza strūklaka brīnišķā kārtā nebija cietusi pilsētas apšaudīšanā. Neskatoties uz nogurumu, zēns ilgi nevarēja iemigt. Traucēja skorpioni un bailes, ka viņu neizšķir ar Nelliju, un iedoma, ka tad viņš vairs nevarēs meitenei palīdzēt. Liekas, viņa bailes izjuta arī Sabā, jo tas ošņāja gaisu un rūcieniem izteica savu neapmierinātību, par ko dusmojās tuvumā gulošie karavīri. Stass centās suni nomierināt, jo baidījās, ka derviši tam nenodara ko ļaunu. Par laimi, milzīgais zvērs iedvesa kareivjiem lielu cienību, un neviens tam neuzdrošinājās tuvoties.

Negulēja arī Idriss. Kopš vakardienas tas jutās nevesels, un viņu uztrauca Tadīla nostāsti. Nākotne viņam likās ne visai iepriecinoša. Vienīgais apmierinājums, ka Omdurmāna nav tālu, tikai līdz Baltajai Nīlai, un ka rīt viņi jau tur nokļūs. Omdurmāna Idriss cerēja atrast Smainu. Bet kas notiks pēc tam? Ceļojuma laikā Idrisam nākotnes plāni likās gaiši un sasniedzami, viņš sirdī ticēja pravietim, vēl jo vairāk tādēļ, ka bija tā ciltsbrālis. Bez tam Idriss, kā jau visi arābi, bija godkārīgs un mantkārīgs. Viņš sapņoja, ka to iecels par emīru un apbērs ar zeltu, sapņoja par karagājienu pret «turkiem» un bagātiem kara laupījumiem. Bet tagad, pēc visa, ko tam izstāstīja Tadīls, viņš baidījās par sava veiktā darba svarīgumu citu svarīgāku notikumu starpā, baidījās, vai viņa padarītais darbs nav pārāk niecīgs un nepazūd kā ūdens piliens jūrā. «Var gadīties, — viņu māca rūgta atziņa,— ka Smains pat nepriecāsies, ka esmu viņam atvedis bērnus». Sī doma Idrisu sāpīgi mocīja. Nākošā dienā tam visam jānoskaidrojas, un tādēļ ar lielu nepacietību viņš gaidīja rītausmu.

Sešos uzlēca saule, un derviši sāka mosties. Drīzumā iznāca arī Tadīls un pavēlēja posties ceļam. Viņš paziņoja, ka līdz pārceltuvei visiem jāiet kājām. Drīz ari, Stasam par lielu prieku, parādījās Dinaha ar Nelliju pie rokas. Viss bars nekārtībā soļoja aiz Tadīla zirga cauri pilsētai līdz piestātnei, kur atradas cēlāji un laivas. Tadīls jāja priekšgalā. Stass veda pie rokas Nelliju, aiz viņiem sekoja Idriss, Gebrhs, Hamiss ar veco Dinahu, Sabā un trīsdesmit Tadīla kareivji. Pārējie_ palika Hartūmā. Ieraudzījis pilsētas augstos vaļņus, Stass nevareja saprast, kā varējusi krist tik labi aizsargāta pilsēta, jo to no trim pusēm aizsargāja ūdens. Hartūma atradās trīsstūrī starp Baltās Nīlas ieteku Zilajā Nīlā. Tikai vēlāk no kristītiem gūstekņiem viņš uzzināja, ka aplenkšanas laikā ūdens upēs pēkšņi krities, atsedzot smilšu sēkļus, kas sekmējis pilsētas ieņemšanu. Cerību zaudējušais un badā pagurušais garnizons nav spējis atsist mežonīgo, satrakoto dervišu uzbrukumu. Pilsēta kritusi, un tās iedzīvotājus apkāvuši mežonīgie mahdisti. Lai gan no tā laika bija pagājis vismaz mēnesis, šausmīgās cīņas pēdas vēl arvien varēja manīt. Pilsētā rēgojās pussagrauti nami, bet aiz vaļņa grāvī gulēja kritušo līķi, par kuru apbedīšanu neviens pat nedomāja. Iekāms viņi nokļuva līdz pārceltuvei, Stass saskaitīja četrus simtus kritušo. Līķu smirdoņa tomēr nebija jūtama, jo karstā Sudānas saule tos bija izkaltējusi kā mūmijas. Līķu krāsa līdzinājās vecam pergamentam un nebija iespējams atšķirt eiropieti no arāba vai nēģera. Pa līķiem bariem vien lodāja mazas, pelēkas ķirzakas, kas, cilvēkiem tuvojoties, steidzās paslēpties vai nu kritušo mutēs, vai ielīda starp ribām.

Stass centās pasargāt Nelliju no šīs atbaidošās ainas un lika tai skatīties uz otru pusi. Bet arī skatīšanās uz otru pusi nesolīja neko iepriecinošu. Sagūstītie «angļu» bērni un Sabā pievilka iedzīvotāju uzmanību, un pūlis arvien pieauga. Spiešanās kļuva tik liela, ka vajadzēja apstāties. No visām pusēm atskanēja draudoši kliedzieni. Šausmīgas tetovētas sejas spiedās arvien ciešāk pie Stasa un Nellijas. Daži, ieraugot bērnus, sāka mežonīgi smiet, lēkāt un sist ar rokām pa kailajiem gurniem, daži sauca visneķītrākos lamuvārdus, citi atdarināja plēsīgu zvēru rūkoņu, atņirdza baltos zobus un bolīja acis. Beidzot pūlis sāka draudēt bērniem ar nažiem. Nellija šausmīgās bailēs spiedās pie Stasa. Zēns mēģināja viņu aizsegt ar savu stāvu, lai gan bija pārliecināts, ka pienākusi viņu pēdējā stunda. Par laimi, šī mežonīgā trakošana Tadīlam apnika un viņš pavēlēja dažiem kareivjiem ielenkt bērnus, bet pārējiem lika izklīdināt trakojošo pūli. Pletņu sitieni aizdzina tos, kas aizsprostoja ceļu, bet pūlis tomēr neizklīda, salasījās gājiena aizmugurē un pavadīja karavānu mežonīgiem kliedzieniem līdz pat piestātnei.

Braucot pāri upei, bērni mazliet atpūtās no pārciestā uztraukuma. Stass mierināja Nelliju, ka derviši drīz vien pieradīs pie viņu baltās ādas krāsas un ka Smains tos pasargās no līdzīgiem uzbrukumiem, sevišķi viņu, Nelliju, jau tādēļ vien, ka, ja ar viņiem abiem notiktu kas ļauns, Smainam nebūtu vairs neviena, ko viņš varētu apmainīt pret saviem bērniem. Zēns teica taisnību, bet Nellijas uztraukums tomēr nerimās. Viņa cieši turēja Stasa roku un atkārtoja kā murgojot: «Man bail! Man bail!» Protams, zēnam gribējās pēc iespējas ātrāk nokļūt pie Smaina. Vismaz Portsaīdā Smains bija pret tiem izturējies visai draudzīgi, bet varbūt arī tikai izlicies. Vismaz viņš bija kulturālāks nekā citi sudānieši-dangali, un būt viņu gūstekņiem likās daudz maz ciešamāk.

Vai tik viņi atradīs Smainu Omdurmānā? Pašlaik par to runaja arī Idriss ar Tadīlu. Tadīls beidzot atcerējās, ka pirms gada esot dzirdējis vārdu «Smains» Kordofanā. Tas Smains esot mācījis dervišus šaut ar ēģiptiešu karaspēkam atņemtiem lielgabaliem, bet pēc tam sācis nodarboties ar gūstekņu-vergu medīšanu. Tadīls nu ieteica Idrisam sekojošu ceļu, kā tas visdrošāk varētu redzēt pravieti:

—   Kad pusdienas laikā dzirdēsi umbaj'as [12] skaņas, tad steidzies ar bērniem uz lūgšanas laukumu, kurp katru dienu dodas pravietis, lai mācītu un stiprinātu savu pavalstnieku sirdīs īsto iicību. Tur tu redzēsi ne tikai pravieti, bet visus augsti dzimušos: trīs kalifus, pašā un emīrus. Varbūt tu tur ieraudzīsi arī Smainu.

—   Bet kur lai es palieku un ko lai daru līdz pusdienas laikam.

—   Pie maniem kareivjiem.

—   Bet tu, Nur el Tadīl, vai tu mūs atstāsi?

—   Man jāsteidzas pie kalifa Abdullaha pēc pavēlēm.

—   Tas laikam ir visvarenākais starp kalifiem? Esmu atbraucis no tālienes un, lai gan esmu dzirdējis galveno vadoņu vārdus, tomēr sīkāk visu varu uzzināt tikai no tevis.

—  Abdullahs ir mans pavēlnieks un Mahdija zobens.

—   Lai Allahs palīdz viņam uzvarēt!

Kādu laiku visi brauca klusēdami. Bija dzirdama tikai airu čīkstēšana un retumis ūdens šļakstēšana, ko radīja tuvumā peldošo krokodilu astes. Sie bīstamie mūdži bariem traucās no dienvidiem uz Hartūmu, jo te viņiem bija daudz barības. Upe bija pilna ar kritušo un lipīgās slimībās mirušo līķiem. No slimībām mira mahdisti un jo lielā skaitā viņu gūstekņi. Kalifi aizliedza «bojāt» ūdeni, bet viņu pavēles neviens neklausīja. Līķi, kurus krokodili vēl nepaguva apēst, peldēja pa straumi ar seju uz leju līdz pat sestajam ūdenskritumam, bet varbūt arī vēl tālāk — līdz pat Berberai.

Idrisa domas pa to laiku bija novirzījušās uz citu pusi, un viņš vaicāja:

—   Šorīt mēs nedabūjām neko ēdamu. Vai mēs izcietīsim līdz pusdienas laikam un kas tad mūs pabaros?

—   Tu jau neesi gūsteknis, — Tadīls atbildēja — un vari iet uz tirgu nopirkt sev pārtiku. Tu tur atradīsi kaltētu gaļu, bet varbūt arī dohnu*. Bet, kā jau teicu, tas viss dārgi maksā, jo Omdurmāna valda bads.

—  Jā, bet manā prombūtnes laikā kāds var nosist vai nolaupīt bērnus!

—   Viņus apsargās mani kareivji. Tu vari arī kādam no tiem iedot naudu, lai viņš aiziet tavā vietā. Es domāju, ka katrs to darīs ar prieku.

Sis padoms tomēr Idrisam nepatika, jo viņš labprāt saņēma naudu, bet nelabprāt to deva citiem. Iekāms viņš gribēja atbildēt, laivas piebrauca pie steķiem.

Salīdzinot ar Hartūmu, Omdurmāna bērniem nelikās pievilcīga. Hartūmā bija augsti vairākstāvu mūra nami, «mudīrija», tas ir, gubernatora pils, kur varonīgi mira ģenerālis Gordons, bija slimnīcas, misiju nams, arsenāls, lielas kazarmas un daudz gan lielu, gan mazu dārzu ar skaistiem tropu augiem. Omdurmāna turpretim izskatījās kā mežoņu valsts. Pilsētas ziemeļu pusē aizsargforts bija saspridzināts. Namu nebija, bet visa pilsēta sastāvēja no apaļām, siena gubām līdzīgām būdām ar prosas salmu jumtiem. Zemas, kraupainas sētas atdalīja vienu būdu no otras, kā arī no ielas. Vietām bija uzceltas teltis^ acīmredzot nolaupītas ēģiptiešiem. Šur tur būdas vai telts vietā zemē bija iedzīti tikai četri bambusa stabi un pār tiem kā jumts pārvilkts netīrs

-* Prosa.

audekla gabals. Iedzīvotāji meklēja patvērumu zem jumta tikai lietus vai liela karstuma periodos, bet pārējo laiku pavadīja zem klajas debess. Dega sārti, turpat gatavoja ēdienus, gulēja, dzīvoja un mira. Visu darīja uz ielas. Senāk Omdurmāna bija tikai nabadzīgs ciemats, bet tagad tās iedzīvotāju skaits, ieskaitot vergus, pieauga līdz pat divsimt tūkstošiem iedzīvotāju. Mahdijs un kalifi uztraucas par tik lielu ļaužu pieplūdumu. Cilvēkiem draudēja lipīgas slimības un bads. Tādēļ vai ik dienas no Omdurmānas izsūtīja jaunus karavīru pulkus uz vēl neiekarotiem, Ēģiptes valdībai piederošiem apgabaliem.

Arī Omdurmānā balto bērnu parādīšanās sacēla vētru, bet te viņiem vismaz nedraudēja ar nāvi. Varbūt pūlis to neuzdrošinājās Mahdija dēļ, bet varbūt arī tādēļ, ka bija jau pieradis pie baltiem gūstekņiem, kurus pēc Hartūmas krišanas tūlīt atdzina uz Omdurmānu. Un tomēr Stass un Nellija pieredzēja īstu pekli. Viņi redzēja eiropiešus — gūstekņus, kas, bada un slāpju nomocīti, asinīm notraipīti, lieca savas muguras zem pārmērīgi smagām nastām un ūdens spaiņiem. Viņi sastapa arī eiropietes ar bērniem, kas senāk dzīvojuši pārticībā un bagātībā, tagad bija spiesti lūgt nabagu dāvanas: saujiņu durra's vai kaltētas gaļas atgriezumus. Viņi bija tērpti skrandās, novājējuši, pelēku ādas krāsu, sastingušu skatu, kurā varēja lasīt šausmas un izmisumu. Bērni redzēja, ka derviši tos spārdīja un apsmēja. Uz katras ielas stūra bija redzami skati, kas lika šausmās un riebumā novērsties. Omdurmānā plosījās tīfs, dizentērija un bakas. Slimnieki, vāšu pārklāti, gulēja pie būdu durvīm, izplatīdami slimības dīgļus un riebīgu smaku. Gūstekņi nesa audekla gabalos ietītos līķus aiz pilsētas, lai tos ieraktu smiltīs. īstie kaprači tomēr bija hiēnas.

Virs pilsētas lidinājās lieli bari kraukļu, un to platie spārni •spilgtās saules gaismas apspīdētajās smiltīs meta spokainas ēnas. Visu to redzot, zēns nodomāja: būtu labāk, ja viņš un Nellija varētu ātrāk nomirt.

Bet arī šai cilvēku ļaunuma un naida vidū mājoja labsirdība un cilvēkmīlestība kā gaišs zieds muklājā. Omdurmānā dzīvoja daži grieķi un kopti, kurus Mahdijs bija saudzējis, jo tie viņam varēja būt noderīgi. Viņi ne tikai bija brīvi un varēja staigāt pa pilsētu, bet nodarbojās arī ar tirdzniecību. Daži no tiem izlikās, ka ir Mahdija piekritēji, un ieņēma atbildīgas vietas pravieša galmā, tā kā pat derviši bija spiesti pret tiem izturēties ar lielu cieņu. Kāds grieķis apstādināja patruļu un sāka izvaicāt bērnus: kas viņi un no kurienes. Dabūjis zināt, ka tie nolaupīti un atvesti no Faijūmas, tas solījās pastāstīt to Mahdijam un parūpēties par viņu nākotni. Pagaidām grieķis līdzjūtīgi pakratīja gaļvu, iedeva katram sauju kaltētu vīģu un vienu Marijas Terēzes dālderi. Viņš pavēlēja kareivjiem sargat meiteni un aiziedams angļu valodā atkārtoja pats pie sevis: Poor little bird! [13]

XVII

Pa šaurām ieliņām karavāna beidzot nokļuva uz tirgus laukuma pilsētas centrā. Ceļā viņi sastapa cilvēkus ar nocirstām rokām vai kājām. Tie bija ļaundari, zagļi un noziedznieki. Sodi, kādus piesprieda kalifi vai emīri, bija drausmīgi. Par niecīgāko pravieša likumu pārkāpšanu, piemēram, par pīpēšanu, pēra ar pletnēm tik ilgi, kamēr sodāmais zaudēja samaņu. Kalifi paši izpildīja likumus tikai ārēji, mājās turpretim atļāvās sev visu. Tādā kārtā sodus cieta tikai nabaga ļaužu šķira un ne tikai cieta, bet zaudēja arī visu savu mantu. Viņi bija spiesti ubagot, bet, tā kā Omdurmānā valdīja bads, tie lielākoties nomira bada nāvē.

Uz tirgus laukuma pie pārdevēju galdiem pulcējās nabagu bari. Galveno uzmanību bērni tomēr pievērsa cilvēka galvai, kas tirgus laukuma vidū bija uzsprausta uz augstas bambusa kārts. Galvai sejas āda bija sažuvusi gluži melna, bet mati un bārda bija piena balti. Kāds kareivis paskaidroja Idrisam, ka tā esot Gordona galva. Kad Stass to dzirdēja, viņu pārņēma žēlums, šausmas un atriebības kāre. Tā beidzis savu dzīvi labsirdīgais, augstsirdīgais, labais un pat sudāniešu iemīļotais karavīrs-bruņinieks. Angļi nebija laikā viņam piesteigušies palīgā un pēc tam atkāpās, atstādami viņa mirstīgās atliekas bez apbedīšanas, ienaidnieka zaimiem. Sinī mirklī zēnā izzuda uzticība Anglijai. Līdz šim viņš bija pārliecināts, ka par katra, pat visneievērojamākā Anglijas pavalstnieka apvainošanu tā ir ar mieru karot vai ar visu pasauli. Dvēseles dziļumos Stass bija lolojis cerību, ka angļu karaspēks dosies uzmeklēt un pasargāt Raulisona meitiņu līdz Hartūmai un pat vēl tālāk, bet tagad pārliecinājās, ka tas nenotiks. Hartūma un tuvumā esošie apgabali bija Mahdija rokās, un ēģiptiešu, kā arī angļu valdības interesēs, bija aizstāvēt Ēģipti pret iebrucējiem, nevis meklēt un atsvabināt no gūsta divus eiropiešu bērnus.

Stass jutās kā bezdibenī, no kura nav izejas, šī sajūta un Omdurmānas ielās redzētās šausmas noveda zēnu vai līdz izmisumam. Viņa enerģija bija salauzta, un tas padevās neizbēgamajam, briesmīgajam liktenim. Gandrīz pret savu gribu viņš skatījās uz pircēju ielenktajiem galdiem, kur pašlaik Idriss kaulējas, pārtiku pirkdams. Tirgotājas bija galvenokārt sudanietes un nēģerietes. Viņas pārdeva «dzjubus», tas ir, baltus ķiteļus, apšūtus ar krāsainiem ielāpiem, stikla_ krelles, sēra pavedienus un dažādus no zariem pītus paklājus. Ēdamvielu galdu bija maz, un tos nevarēja arī saskatīt aiz lielā pircēju pūļa. Mahdisti pirka par paaugstinātu cenu kaltētu mājlopu, žirafu un bifeļu gaļu.

Dateļu, vīģu, manioka un durras nemaz nebija. Sur tur pārdeva mežabišu medus ūdeni un dohnu graudus, izmērcētus tamarinda augļu novārījumā. Idriss izmisumā nikni kaulējās. Izrādījās, ka no Fatimas saņemtās naudas, ņemot vērā produktu augsto cenu, pietiktu ēdiena pirkšanai tikai pāris dienām. Tad viņam, Idrisam, jāiet ubagot. Vienīgā cerība — Smains. Cik dīvaini, arī Stasa vienīgā cerība bija tas pats Smains.

Pēc stundas no kalifa Abdullaha atgriezās Tadīls, bet ļoti sliktā omā.

Kad Idriss tam vaicāja, vai viņš ko dzirdējis par Smainu, Tadīls nikni uzkliedza:

—   Muļķis! Tu domā, ka kalifiem nav cita darba, kā meklēt tavu Smainu?

—   Kā tu domā, ko lai es tagad iesāku?

—  Visu, ko vien vēlies! Devu tev naktsmāju un labus padomus, bet turpmāk negribu vairs tevi redzēt!

—   Labi. Bet kur lai es pārguļu nakti?

—  Man vienalga!

Tadīls sasauca savus kareivjus un pavēlēja doties ceļā. Ar pūlēm Idriss vēl pierunāja viņu atsūtīt uz tirgus laukumu kamieļus un beduīnus, kas tiem bija pievienojušies ceļā starp Asuānu un Vādī Halfu. Tie ieradās ap pusdienas laiku, un izrādījās, ka neviens nezina, ko turpmāk iesākt. Beduīni sāka strīdēties ar Idrisu un Gebrhu, jo tie viņiem esot solījuši zelta kalnus, un nu jūtoties pievilti. Pēc ilgas ķildošanās visi nolēma uzcelt pilsētas nomalē būdas no niedrēm un dohnu salmiem, lai vismaz būtu pajumte naktij, un tad ļauties Dieva gādībai.

Būdas drīz vien tika uzceltas, jo sudānieši un nēģeri šo. darbu veic ļoti ātri, un visi, izņemot Hamisu, kas palika gatavot vakariņas, devās uz lūgšanas laukumu. Ceļu nebija grūti atrast, jo ļaudis turp devās bariem. Tas bija milzīgs laukums, no trim pusēm iežogots ar ērkšķu sētu. Ceturtajā pusē bija māla siena, nesen kā uzbūvēta. Laukuma vidū atradās koka paaugstinājums, no kura pravietis mācīja tautu. Pie paaugstinājuma bija izklātas aitādas Mahdijam un viņa tuviniekiem, bet abās pusēs tam plīvoja zemē iespraustie emīru karogi, kas šūpojās vējā kā milzīgi ziedi. No visām četrām pusēm paaugstinājumu ielenca nepārtrauktas rindas dervišu kareivju, virs kuru galvām saulē mirdzeja īsts piķu mežs, jo visi kareivji bija apbruņoti ar gariem pīķiem.

Idrisam, Gebrham un pārējiem karavānas dalībniekiem laimējās. Viņus noturēja par kādiem emīra pavadoņiem, un tādēļ tiem izdevās nokļūt gluži tuvu pie paaugstinājuma. Par Mahdija tuvošanos vēstīja skaistas, svinīgas umbaju skaņas. Kad Mahdijs parādījās uz laukuma, sākās neciešams troksnis. Atskanēja spiedzošas dūdu skaņas, bungu rīboņa, akmeņu grabēšana izdobtos ķirbjos un no ziloņu priekšējiem zobiem darināto svilpju skaņas. Viss kopā radīja ellišķu troksni. Pūli pārņēma sajūsma. Daži metās uz ceļiem, citi kliedza mežonīgā balsī: «Dieva svētītais! Visa uzvarētājs! Labais! Žēlsirdīgais!» Tas turpinājās, kamēr Mahdijs uzkāpa uz paaugstinājuma. Pēkšņi iestājās klusums. Pravietis pacēla rokas pret debesīm, pielika īkšķus pie ausīm un noskaitīja lūgšanu.

Stass un Nellija stāvēja netālu no paaugstinājuma un varēja viņu labi apskatīt. Mahdijs bija vidēja vecuma, ļoti resns, likās, uztūcis, un gluži melnu ādas krāsu. Stasa vērīgā acs pat saskatīja uz viņa sejas vieglus tetovējumus un vienā ausī iekārtu ziloņkaula riņķi. Ģērbies tas bija baltā dzjubā un baltu cepurīti galvā. Kājas bija kailas, jo, kāpjot uz paaugstinājuma, viņš atstāja savas kurpes uz. aitādas. Viņa apģērbs nebija grezns. Retumis vējš no paaugstinājuma puses atnesa sandalkoka smaržu (no sandalkoka pagatavo smaržīgas eļļas), kuru mahdisti kāri ieelpoja, aiz labsajūtas bolīdami acis. Stass bija šo liktenīgo pravieti, pareizāk sakot, laupītāju un slepkavu iedomājies gluži citādu. Tagad, ieskatoties viņa taukajā sejā, asarojošajās acīs, un, redzot saldo smaidu uz lūpām, Stass nespēja aiz pārsteiguma ne atjēgties. Zēns bija sevī iztēlojies, ka līdzīgu ļaundaru galvas izskatās pēc hiēnu vai krokodilu galvām, bet šī te līdzinājās resnai melonei vai jocīgos zīmējumos redzētam pilnam mēnesim.

Pravietis sāka runāt. Skanīgā, skaidrā balss bija sadzirdama visā laukumā, un katrs vārds sasniedza viņa piekritēju ausis. Vispirms viņš runāja par Dieva sodību tiem, kas neklausa viņa, Mahdija, pavēlēm, slēpj laupījumu, zog, taupa ienaidniekus un smēķē. Par šiem pārkāpumiem Dievs sūtot badu un sļimības, kas pārklājot ļaužu sejas ar vātīm, līdzīgām bišu šūnām [14] . Zemes dzīve esot kā caurs ūdens maiss. Bagātību un baudu uzsūcot smiltis, kurās aprokot miroņus. Ticība līdzinoties_ govij, kas dodot saldu pienu. Kas netaupīšot ienaidnieku, tie iegušot grēku_ piedošanu. Par īsto ticību mirušie iegūšot mūžīgu dzīvošanu, tadeļ simtkārt lai svētīti tie, kas kaujās jau krituši.

— Mēs alkstam mirt par ticību! — pūlis dobji atsaucās kā viens cilvēks.

Mirklī sākās ellišķs troksnis. Atskanēja umbaju un bungu skaņas. Kareivji skandināja šķēpus un zobenus. Kā liesma auga dziņa karot. «Ticība — visu uzvarošā!» sauca visi. «Nāve — ceļš uz paradīzi!» kliedza citi. Stass saprata, kādēļ ēģiptiešu karaspēks nespēja pretoties šim mežonīgajam pūlim.

Kad troksnis rimās, pravietis turpināja savu runu. Viņš stāstīja par paradībam, kuras tam sūtījis pats Dievs, un par savu uzdevumu. Allahs viņam pavēlējis «iztīrīt» ticību un izplatīt to visā pasaulē. Kas neatzīst viņu, Mahdiju, tas nolemts iznīcībai. Tuvojoties pasaules gals, pagaidām ticīgo pienākums esot iekarot Ēģipti, Meku un aizjūras zemes, kur valdot neticīgie. Tāds esot Dieva lēmums, un neviens tam nespējot pretoties. Daudz asiņu vēl līšot, daudz vīru neatgriezīšoties pie savām sievām un bērniem, bet cilvēku mēle nespējot izteikt to svētlaimi, kādu baudot kritušie.

Viņš izstiepa rokas pret tautu un sekojošiem vārdiem pabeidza savu runu:

—   Bet es, Dieva kalps, svētīju ticības karu, svētīju jūs, kareivjus, svētīju jūsu pūles, rētas un nāvi, svētīju uzvaru, raudu līdz ar jums kā mīlošs tēvs …

Un — sāka raudāt. Viņam no paaugstinājuma nokāpjot, pūlis gaudoja kā jūra vētras laikā. Pie pēdējā pakāpiena divi kalifi, Abdullahs un Ali Uled Helju, satvēra pravieti pie rokām, aizveda to līdz aitādai un palīdzēja nolaisties uz ceļiem. Sinī īsajā starpbrīdī Idriss prasīja Stasam, vai viņš neredz Mahdija pavadoņos Smainu.

—   Nē, — zēns atbildēja, velti pūlēdamies saskatīt pazīstamo seju. — Es viņu neredzu. Vai tikai viņš nav kritis kaujā pie Hartūmas?

Lūgšana vilkās ļoti ilgi. Mahdijs kā klauns svaidīja rokas un kājas, bolīja acis pret debesīm un kliedza: «Lūk viņš! Lūk viņš!» Saule jau bija zemu, kad pravietis beidzot piecēlās un devās mājup. Te bērni savām acīm redzēja, ar kādu cienību un bijību derviši izturas pret savu valdnieku: ļaudis metās ceļos un centās iegūt zemi, kuru skārušas Mahdija kājas. Viņi gandrīz vai kāvās smilšu dēļ, jo ticēja, ka tās pasargā un izārstē slimos.

Laukums pamazām kļuva tukšāks. Idriss nezināja ko darīt, un gribēja doties ar bērniem un pārējiem uz būdu pie Hamisa, kad viņa priekšā nostājās tas pats grieķis, kurš no rīta iedeva katram bērnam pa dālderim un vīģu saujai.

—   Es runāju par jums ar Mahdiju, — viņš arābiski teica, — pravietis grib jūs redzēt.

—   Lai slava Allah un tev, kungs, — Idriss iesaucās. — Varbūt, ka Mahdija pavadoņos ir ari Smains?

—   Smains ir Fašodā, — grieķis atbildēja.

Viņš pagriezās pret Stasu un angliski teica:

—  Varbūt, ka pravietis ņems jūs savā gādībā, es vismaz centos viņu pierunāt. Es tam iegalvoju, ka tad viņa laipnība un žēlsirdība izpaudīsies visā pasaulē. Te jau ir šausmīga dzīve, bez Mahdija palīdzības jūs mirsit bada nāvē, jūs vienkārši nogalinās. Tev jāiegūst tikai Mahdija labvēlība.

—   Kā lai to izdaru? — zēns vaicāja.

—   Kad tevi pie viņa ievedīs, tad tūlīt meties ceļos, bet, ja viņš tev sniegs roku, tad noskūpsti to un lūdz viņa palīdzību un žēlastību.

Grieķis uzmanīgi paskatījās visapkārt un prasīja:

—  Vai kāds no viņiem saprot angliski?

—  Nē. Hamiss palika būdā, Idriss un Gebrhs zina tikai dažus vārdus, bet pārējie neprot ne tik daudz.

—   Labi. Klausies tālāk, jo iepriekš vajag visu apsvērt. Mahdijs droši vien tev prasīs, vai tu gribi pieņemt viņa ticību, un tad bez apdomāšanās saki jā. Iestāsti viņam, ka, pirmo reizi pravieti ieraugot, tevi pārņēma vārdiem neizsakāma svētlaime. Neaizmirsti «neizsakāma svētlaime»… Tu viņam ar to būsi glaimojis un varbūt viņš tevi ieskaitīs «muljazēmos», tas ir, viņa personīgajos kalpos. Tad jums abiem visa kā būs diezgan, jūs nebūsit padoti briesmām un slimībām. Ja tu izturēsies citādi, tad nodarīsi ļaunu ne tikai meitenei un sev, bet arī man, tavam labvēlim. Vai saprati?

Stass sakoda zobus un ne vārda neatbildēja. Grieķis turpināja:

—   Zinu, mīļo puisēn, tas ir grūti, bet ko lai dara? Visi, kas vien palikuši dzīvi pēc iedzīvotāju apkaušanas Hartūmā, ir tā darījuši. Atteicās tikai daži katoļu misionāri un mūķenes, bet… tos nokaut aizliedz korāns, un tādēļ, lai gan viņu stāvoklis ir briesmīgs, tomēr viņiem nedraud nāve. Turpretim mums, pārējiem, bija jāpieņem Mahdija ticība. Mēs visi: grieķi, kopti, angļi, itāļi… arī es … mēs visi to darījām.

Neskatoties uz Stasa apgalvojumu, ka neviens neprot angliski, viņš turpināja pavisam klusi:

—   Man nav tev jāsaka, ka neesam atteikušies no savas īstās ticības, neesam palikuši tai neuzticīgi — nē, savās dvēselēs esam tādi pat, kādi bijām agrāk… Dievs to zina… Ir jālokās varas priekšā, kaut gan tikai ārēji… Pasargāt savu dzīvību ir katra pienākums, un būtu liels grēks to nedarīt. Un kādēļ? Dažu pāris vārdu dēļ, no kuriem tu tūlīt vari savā sirdī atkal atteikties? Neaizmirsti, ka tavās rokās ir arī tavas mazās draudzenes liktenis, ar kuru tu nedrīksti rotājāties. Varu apgalvot, ja Dievs jūs kādreiz atsvabinās no Mahdija gūsta, neviens tev nekā nepārmetīs.

Visu to teikdams, grieķis laikam gribēja nomierināt arī savu sirdsapziņu, bet viņu mulsināja Stasa klusēšana. Beidzot viņš nodomaja, ka zēns ir nobijies, un centās to iedrošināt.

—   Lūk, Mahdija mājas, — viņš teica. — Pravietim labāk patīk šīs koka būdas, lai gan Hartūmā viņš varētu dzīvot Gordona pilī. Esi drošs! Nezaudē galvu! Uz jautājumiem atbildi skaidri, saprotami un drošsirdīgi. Nebaidies. Mahdijs nerūks kā lauva. Nē! Viņš vienmēr smaida, arī tad, ja tam kas ļauns padomā.

Grieķis uzkliedza ļaužu drūzmai pie Mahdija mājas durvīm, lai dodot ceļu pravieša viesiem.

XVIII

Kad viņi iegāja istabā, Mahdijs gulēja mīkstos spilvenos savu četru sievu sabiedrībā. Divas vēdināja virs pravieša galvas milzīgus strausa spalvu vēdekļus, otras divas kutināja kāju pēdas. Bija arī divi kalifi — Abdullahs un Serīfs; trešais, Aili Uled Helju, patlaban devās ar savu karaspēku uz ziemeļiem — Berberu un Hamedu. Ieraudzījis ienācējus, Mahdijs pacēlās sēdus. Idriss, Gebrhs un abi beduīni nokrita garšļaukus un tikai tad piecēlās uz ceļiem, sakrustojuši uz krūtīm rokas. Grieķis ar acīm pavēlēja Stasam darīt to pašu, bet zēns izlikās to neredzējis, viegli palocījās un palika stāvot. Viņš nobāla, acis iezibējās un visa viņa poza, lepni paceltā galva un sakniebtās lūpas, izdvesa ciešu apņēmību. Bailes bija zudušas. Grieķis to visu ievēroja, un viņa sejā parādījās uztraukums. Mahdijs pavirši paskatījās uz bērniem, tad, savilcis lūpas parastam smaidam, prasīja Idrisam un Gebrham:

—   Jūs atbraucāt no tāliem ziemeļiem?

Idriss noliecās līdz grīdai.

—  Jā, visuvarenais praviet! Mēs esam no dangalu cilts, atstājām savas mājas Faijūmā, lai dotos pie tevis un kristu pie tavām kājām.

—  Es jūs redzēju tuksnesī. Tas bija grūts ceļš, bet es aizsūtīju eņģeli, kas jūs pasargāja no nāves un neticīgo varmācībām. Jūs šo eņģeli neredzējāt, bet viņš arvien bija pie jums.

—   Mēs tev pateicamies, mūsu glābēj!

—   Jūs atvedāt šos bērnus Smainam, lai viņš varētu tos apmainīt pret saviem dēliem un sievu, kurus ēģiptieši tur gūstā Portsaīdā?

—   Mēs gribējām tev pakalpot.

—   Kas kalpo man, kalpo savas dvēseles glābšanai un ar to atver sev ceļu uz paradīzi. Fatima ir mana radiniece. Bet es jums teikšu, kad iekarošu visu Ēģipti, tad ari visi mani radi kļus brīvi.

—  Tad dari ar šiem bērniem, ko gribi, visuvareno pravieti!

Mahdijs aizvēra plakstus, tad pacēla tos un, laipni smaidot, pameta ar galvu Stasam:

—   Nāc šurp, puisēn!

Stass drošiem, kareivīgiem soļiem piegāja pie Mahdija, palocījās, izstiepās kā stīga un cieši skatījās pravietim acīs.

—   Vai jūs priecājaties, ka nokļuvāt pie manis?

—   Nē, praviet. Mūs nolaupīja mūsu tēviem, lai gan mēs to negribējām.

• Sī vienkāršā atbilde pārsteidza pie glaimiem pieradušo pavēlnieku un visus klātesošos. Kalifs Abdullahs savilka uzacis, grieķis izmisumā lauzīja pirkstus, bet Mahdijs turpināja smaidīt.

—   Nu, — viņš teica, — tu tomēr esi nokļuvis pie patiesības avota. Vai tu vēlies dzert šī avota ūdeni?

Iestājās klusums. Mahdijs domāja, ka zēns nav sapratis viņa jautājumu, un to atkārtoja:

—   Vai tu gribi pieņemt mūsu ticību?

Stass, roku pie krūtīm turēdams, nemanot pārkrustījās, it kā gatavotos no grimstoša kuģa lēkt ūdens dzelmē.

—   Praviet, — viņš teica, — es nepazīstu tavu ticību, un, ja es to pieņemtu, tad tikai aiz bailēm, kā gļēvulis, kā nicināms cilvēks. Vai tu gribi, lai tavas ticības brāļi ir gļēvuļi?

To runājot, viņš cieši skatījās Mahdijam acīs. Iestājās stindzinošs klusums, bija dzirdams pat mušas lidojums. Notika kas negaidīts. Mahdijs apjuka un nevarēja atrast atbildi. Smaids nozuda, sejas izteiksme kļuva neapmierināta. Izstiepis roku, tas paņēma trauku, pildītu ar medus ūdeni, un sāka dzert, acīmredzot tikai tādēļ, lai noslēptu savu mulsumu.

Bet vīrišķīgais zēns, acis nenovērsis, paceltu galvu, gaidīja spriedumu. Viņš likās varonīgs kristīgās ticības aizstāvju pēctecis, īsts Hotinas un Vīnes uzvarētāju asinsradinieks. Tuksneša vēju nopūstie vaigi pārklājās ar sārtumu, acis iemirdzējās.

«Lūk, — viņš domāja, — visi pieņēmuši viņa mācību; bet es nenoliedzu savu ticību un nepārdevu savu dvēseli.»

Bailes izgaisa, un to vietā radās prieks un lepnums.

Pa to laiku Mahdijs nolika ūdens trauku un prasīja:

—   Tātad tu atsakies no manas ticības?

—   Esmu kristītais, tāpat kā mans tēvs …

—  Tas, kas tīši negrib dzirdēt Dieva balsi, — pārvērstā balsī Mahdijs teica, — ir malkas pagale krāsns kurināšanai.

Nežēlīgais un cietsirdīgais kalifs Abdullahs kā meža zvērs atņirdza savus baltos zobus un teica:

—   Nekaunīgs ir šis puika, tādēļ sodi viņu, kungs, vai ļauj man to pārmācīt.

Bet godkārīgais Mahdijs gribēja, lai ne tikai derviši, bet visa pasaule slavētu viņa žēlsirdību, un tādēļ domāja, ka tik jauna zēna sodīšana varētu kaitēt viņa paša slavai.

Kādu minūti lūgšanas krelles skaitīdams, viņš pārdomāja un tad teica:

—   Nē. Sie bērni domāti Smainam, un, lai gan es ar neticīgiem negribu ielaisties nekādās darīšanās, es viņus tomēr nosūtīšu pie Smaina. Tāds ir mans lēmums.

—  Tava griba tiks izpildīta, — kalifs atbildēja.

Mahdijs norādīja uz Idrisu, Gebrhu un beduīniem.

—   Sos ļaudis apbalvo manā vārdā, jo tie veikuši grūtu ceļojumu, lai kalpotu Dievam un man.

Audience bija beigusies, un arī grieķim viņš pavēlēja aiziet. Izejot uz jau tumsā tītā lūgšanas laukuma, grieķis satvēra Stasu pie pleciem un dusmīgi sāka zēnu purināt.

—   Nolādētais! Tu pazudināji šo nevainīgo bērnu! — viņš teica, norādot uz Nelliju. — Tu pazudināji sevi un varbūt arī mani!

—   Es citādi nevarēju! — Stass atbildēja.

—   Nevarēju! Tad zini: jums būs_jāpārvar simtkārt grūtāks cejš nekā iepriekšējais. Jūs gaida nāve! Saproti? Fašodas drudzis nonāvēs jūs nedēļas laikā. Mahdijs zina, kādēļ sūta jūs pie Smaina.

—   Ari Omdurmānā mēs nomirtu.

—   Nav tiesa! Mahdija mājā jūs dzīvotu ērtībā un greznībā. Viņš bija ar mieru jūs uzņemt pie sevis, es to zinu. Tu labi samaksāji arī par manām rūpēm. Darāt tagad, ko gribat! Abdullahs pēc nedēļas sūtīs pastu uz Fašodu, līdz tam man vienalga, kas ar jums notiks! Jūs mani vairs neredzēsiet!

To izteicis, viņš aizsteidzās, bet jau pēc brīža atgriezās, jo, kā jau visi grieķi, bija ļoti pļāpīgs un gribēja izteikt visu, ko domāja. Viņš izlēja sakrājušos žulti ne aiz ļaunuma, bet lai pierādītu zēnam viņa neprātību un ļaunās sekas, kādas būs, nepaklausot viņa labajam padomam.

—   Kas tev varētu aizliegt savā dvēselē palikt par kristīto? Tu domā, es tas vairs neesmu? Bet tu, tu gribēji parādīt savu viltus varonību. Līdz šim es varēju palīdzēt baltiem gūstekņiem, bet uz priekšu to vairs nevarēšu, jo Mahdijs uz mani dusmojas. Visi aizies bojā! Bet tava mazā draudzene būs pirmā. Tu viņu nogalināji! Fašodā mirst pat pieaugušie eiropieši, ne nu vēl nevarīgi bērni, kā viņa. Ja nu jums abiem pavēlēs iet kājām, blakus kamieļiem, viņa to neizturēs un kritīs pirmajā dienā. Pie visa tikai tu esi vainīgs! Priecājies, tu kristītais!

Grieķis aizgāja, bet viņi nogriezās šaurā ieliņā, lai dotos uz savu būdu. Ceļš bija tāls, jo pilsēta aizņēma lielu zemes platību. Dienas notikumu, pārdzīvojumu un redzēto šausmu nomocīta, Nellija sāka nogurt. Idriss un Gebrhs viņu dzina, lai tā ietu ātrāk. Drīz vien meitene vairs nevarēja paiet. Stass paņēma Nelliju uz rokām un nesa. Ceļā zēns gribēja meitenei paskaidrot savu rīcību, bet smadzenes tam atteicās strādāt, un viņš varēja tikai atkārtot: «Nellij! Nellij!» un piespiest viņu cieši sev klāt. Pēc pāris desmit soļiem nogurusi meitene aizmiga, un zēns viņu klusēdams nesa pa tumšām, klusām ielām. Klusumu kliedēja tikai Idrisa un Gebrha saruna.

Abi sudānieši bija līksmi, par ko Stass no visas sirds priecājās. Ja tie būtu īgni, tad nekavētos viņu pārmācīt par nepaklausību pravietim. Abi tie bija aizņemti tikai ar domām par sevi.

—  Es jutos slims, — Idriss teica, — bet pravieša acu skats mani izārstēja.

—  Viņš ir kā palma tuksnesī vai vēss ūdens, bet viņa vardi ir kā nogatavojušās vīģes, — Gebrhs atbildēja.

—   Nur el Tadīls meloja, ka pravietis negribēs ar mums runāt.

Viņš ne tikai runāja, bet pat svētīja un lika Abdullaham mūs apdāvināt.

—  Viņš būs devīgs, jo Mahdija griba ir svēta.

—   Bismallah! Lai piepildās tavi vārdi, — viens no beduīniem iesaucās.

Gebrhs sāka sapņot par kamieļu pulkiem, zirgiem un lieliem maisiem, pilniem ar piastriem.

Viņa sapņus pārtrauca Idriss, norādot uz Nelliju un Stasu;

—   Bet ko mēs darīsim ar šo dadzi un mazo mušeli?

—  Aha, Smainam vajadzēs mums vēl īpaši samaksāt! …

—  Bet pravietis teica, ka negrib ielaisties nekādās darīšanās ar neticīgajiem, tātad Smainam bērni vairs nav vajadzīgi.

—  Tādā gadījumā man žēl, ka tos neieguva kalifs, viņš parādītu puikam, ko nozīmē riet pravieti un viņa ticību.

—  Mahdijs ir žēlsirdīgs, — Idriss atbildēja. Brīdi padomājis, viņš turpināja:

—   Tomēr, ja bērni atradīsies pie Smaina, tad ne angļi, ne «turki» neuzdrošināsies nogalināt Fatimu un viņas bērnus.

—  Tātad arī Smains mūs apbalvos?

. — Jā. Lai Abdullaha pasts nogādā bērnus Fašodā, bet, kad Smains atgriezīsies šurp, tad mēs viņam atgādināsim mūsu veikto darbu.

—  Tas nozīmē, ka mēs paliekam Omdurmānā?

—  Allah! Vai tev nepietika ar braucienu no Faijūmas līdz Hartūmai? Ir pienācis laiks atpūsties.

Būdu jau varēja redzēt, bet Stass palēnināja soļus, jo bija pārāk piekusis. Neskatoties uz Nellijas niecīgo svaru, nasta viņu tomēr nogurdināja. Sudānieši gribēja gulēt un sāka dzīt zēnu, sitot viņam ar dūrēm pa galvu. Gebrhs pat ar šķēpu sāpīgi ievainoja zēna plecu… Stass nerunāja, sakodis zobus, tas pārcieta pazemojumus, bet, kad beduīns viņu pagrūda tā, ka tas tikko nenokrita, viņš tam teica:

—  Neaizmirsti, mums dzīviem jānokļūst Fašodā.

Sie vārdi nomierināja dusmās iekaisušos arābus, jo tie baidījās pretoties Mahdija gribai. Visvairāk viņus tomēr nobaidīja Idriss. Viņš piepeši sajuta spēcīgu reiboni un bija spiests atbalstīties pret Gebrha plccu. Pēc brīža reibonis pārgāja, bet sudānietis nobijies sacīja:

—  Allah! Ar mani notiek kas ļauns! Vai tik neesmu saķēris kādu slimību?

—  Tu redzēji pravieti, tādēļ nesaslimsi, — Gebrhs atteica.

Beidzot viņi sasniedza būdas… Saņēmis pēdējos spēkus,

Stass ielika Nelliju vecās, slimās Dinahas rokās, kas savai mīlulei bija sagatavojusi ērtu guļasvietu. Paēduši jēlu gaļu, sudānieši un beduīni kā malkas bluķi nokrita uz saviem paklājiem un aizmiga. Stasam ēst nedeva. Vecā Dinalia tam slepus iedeva sauju mērcētas durras, ko tā bija nozagusi kamieļiem. Zēnam tomēr negribējās ne ēst, ne gulēt.

Grūtības, kas tam bija jāpārvar, tiešām likās pārāk smagas. Viņš sajuta, ka darījis pareizi, neatteikdamies no savas ticības, un ka viņa tēvs leposies ar savu dēlu. Tomēr, nepieņēmis Mahdija aizbildniecību, viņš juta, ka ir pazudinājis meiteni, savu mīļo, mazo māsiņu, kuras dēļ tas būtu ar mieru atdot savu pēdējo asins pilienu.

Kad visi jau bija aizmiguši, zēns sāka nevaldāmi raudāt. Gulēdams uz sava cietā tūbas paklāja, Stass raudāja ilgi, kā bērns, kas arī patiesībā viņš bija.

XIX

Mahdijs un pat saruna ar viņu tomēr neizdziedēja Idrisu, jo naktī viņš saslima un no rīta jau gulēja bez samaņas. Gebrhu, Hamisu un abus beduīnus aizsauca pie kalifa, kas divas stundas slavēja viņu drošsirdību un varonību. Tomēr tie atgriezās saīguši un neapmierināti, jo atalgojums (viņi cerēja iegūt milzu bagātības) bija pavisam niecīgs. Abdullahs iedeva katram tikai vienu ēģiptiešu mārciņu un zirgus.

Abi beduīni iesāka ar Gebrhu ķildu, kas gandrīz izvērtās kautiņā, un saniknoti paziņoja, ka brauks ar bērniem uz Fašodu, lai īsto atalgojumu saņemtu no Smaina. Viņiem pievienojās arī Hamiss, cerēdams, ka Smaina protekcija viņam atnesīs vairāk labuma nekā palikšana Omdurmānā.

Bērniem sākās grūtas bada un posta dienas, jo Gebrhs pat nedomāja viņus barot.

Par laimi, Stass atcerējās, ka viņš no grieķa dabūjis divus Marijas Terēzes sudraba dālderus, un aizgāja uz pilsētu nopirkt rīsus un vīģes. Sudānieši zēnu neaizturēja, jo saprata, ka no Oindurmānas viņš nevar aizbēgt, un arī zināja, ka viņš ne par ko neatstās mazo «bint». Tomēr arī šis gājiens nebija bez starpgadījumiem. Baltais zēns eiropiešu apģērbā pulcināja ap sevi mežonīgos dervišus, kas kliedza un gaudoja, arvien ciešāk ielenkdami zēnu. Par laimi, bija arī tādi, kas zināja, ka zēns vakar bijis pie Mahdija, un atturēja pārdrošos uzbrucējus. Tikai bērni svieda viņam ar smiltīm un akmeņiem, bet Stass tam neveltīja ne mazāko vērību.

Produktu cenas tirgū bija paaugstinātas. Vīģu nemaz nebija, bet nopirktos rīsus gandrīz visus atņēma Gebrhs priekš «slimā brāļa». Stass pretojās, viss protams beidzās ar kaušanos, un vājākais dabūja neskaitāmus zilumus un punus. Atklājās arī Hamisa cietsirdība. Viņš bija labs tikai pret Sabā un to baroja ar jēlu gaļu. Bērnu ciešanām tas neveltīja nekādu vērību, lai gan pazina tos sen un tie arvien bija pret viņu izturējušies draudzīgi. Kad Stass lūdza Hamisu, lai tas iedod mazliet barības Nellijai, viņš vienaldzīgi atbildēja:

—  Ej ubagot!

Un zēns, lai paglābtu meiteni no bada nāves, bija spiests nākošajās dienās ubagot. Dažreiz viņam laimējās. Kāds bijušais kediva kareivis vai virsnieks iedeva baltajam zēnam pāris piastras un kalt^as vīģes, un solījās iedot arī rīt. Kādu dienu Stass sastapa misionāru un mūķeni. Raudot viņi noklausījās bērnu nolaupīšanas stāstu, atdeva pēdējo, kas tiem bija, lai gan paši mira badā. Viņi apsolīja aiziet uz būdu cerībā, ka tiem izdosies aizvest bērnus pie sevis vismaz līdz prom braukšanas laikam. Bet Gebrhs un Hamiss aizdzina viņus ar pletņu sitieniem. Nākošā dienā Stass viņus atkal satika. Misionārs iedeva mēru rīsu un divus hinīna pulverus, pieteikdams, lai tos rūpīgi noglabā, jo Fašodā viņi abi droši vien saslimšot ar drudzi.

—  Jums būs jābrauc gar pārplūdušo Baltās Nīlas piekrasti. Ūdens upē nevar brīvi plūst, jo augi, kurus sanes straume, nogulstas seklās vietās un rodas aizdambējumi, kas pārvēršas purvos. Gaiss purvājos ir tik indīgs, ka pat nēģeri slimo ar drudzi. Sargieties gulēt uz kailas zemes un bez ugunskura.

—  Mēs labāk mirsim, — Stass elsodams iesaucās.

Misionārs pacēla pret debesīm savu novārgušo seju un brīdi

skaitīja lūgšanu. Atvadoties viņš teica:

—  Paļaujies uz Dieva žēlastību! Tu no viņa neatteicies, tādēļ viņa gādība un žēlsirdība ir pār jums.

Stass ne tikai lūdza dāvanas, bet arī mēģināja strādāt. Reiz tas ieraudzīja cilvēkus, kas nesa mālus uz lūgšanas lauku jaunas sienas būvei. Zēns tiem piebiedrojās. Visi viņu izzoboja un grūstīja, bet šeihs, kas pārraudzīja darbus, tam vakarā iedeva divpadsmit vīģes. Stass jutās neizsakāmi laimīgs, jo vīģes un rīsi bija vienīgā veselīgā Nellijas barība. Omdurmānā dabūt vīģes ar katru dienu kļuva grūtāk.

Lepni viņš aiznesa vīģes savai māsiņai, kurai viņš atdeva visu, ko vien dabūja, bet pats pārtika ar durru, kuru paslepus paņēma no kamieļu barības maisiem. Nellija ļoti priecājās par garšīgajiem augļiem, bet gribēja, lai Stass apēd pusi no tiem. Pacēlusies pirkstgalos, uzlikusi rokas uz zēna pleciem, viņa, tam acīs skatīdamās, lūdzās:

—  Stass! Apēd pusi! Apēd!

Bet Stass atbildēja:

—   Es jau ēdu! Esmu jau paēdis.

Zēns pasmaidīja, bet labprātāk būtu raudājis, jo bija pārāk Izsalcis. Viņš nolēma arī nākošā dienā iet strādāt, bet vairs netika. No rīta atnāca Abdullaha muzalēms un paziņoja, ka naktī karavāna dosies uz Fašodu un ka Idrisam, Gebrham, Hamisam un abiem beduīniem jāpavada bērni. Gebrhu šī pavēle pārsteidza un saniknoja. Viņš paziņoja, ka nekur nebrauks, jo brālis Idriss esot slims. Ja arī viņš būtu vesels, viņi tomēr nebrauktu, jo esot nolēmuši palikt Omdurmānā.

Muzalēms atbildēja:

—   Mahdijam ir tikai viena griba, bet Abdullahs ir viņa kalifs. Mans kungs nekad neatceļ savas pavēles. Par tavu brāli rūpēsies vergs, bet tu brauksi uz Fašodu.

—   Es iešu pie viņa un pateikšu, ka negribu braukt.

—   Pie kalifa var iet tikai tie, ko viņš pats grib redzēt. Ja tu ieiesi pie viņa bez atļaujas, tad tevi pakārs.

—  Allah Akbar! Tad jau esmu gūsteknis!

—   Klusē un klausi pavēli, — muzalēms atteica.

Sudānietis bija redzējis Omdurmānā karātavas, kas gandrīz

lūza no pakārto līķu smaguma. Viņš zināja, ka Abdullahs vai ik dienas daudz cilvēku aizsūta uz viņpasauli, un sabijās. Arī no dervišiem viņš jau bija dzirdējis, ka Mahdijam esot tikai «viena griba», bet Abdullahs savas pavēles negrozot. To pašu sacīja ari muzalēms. Tātad citas izejas nebija, vajadzēja braukt.

«Es nekad vairs neredzēšu savu brāli,» — viņš nodomāja.

Gebrha mežonīgajā dvēselē acīmredzot bija arī mazliet siltas jūtas, jo viņš galīgi izmisa iedomājoties, ka tam jāatstāj slimais brālis viens.

Velti Hamiss un beduīni centās viņam iestāstīt, ka Fašodā būs labāk nekā Omdurmānā, un ka Smains droši vien būs devīgāks par kalifu Abdullahu. Nekas tomēr nespēja nomierināt sašutušo Gebrhu, un viņa slikto garastāvokli visvairāk sajuta Stass.

Zēnam tā bija viena no vismokošākajām dienām. Viņam neļāva iet uz tirgu, tā ka nevarēja neko nopelnīt, ne ari kādu dāvanu izlūgt. Visu dienu viņam kā vergam bija jāstrādā un jānes ceļojumam sagatavotie smagie maisi. Tas nebija viegli, jo puisēns bija ļoti novārdzis. Viņš bija pārliecināts, ka ceļā nomirs, ja ne zem Gebrha pletnes sitieniem, tad aiz pārliecīgā nespēka.

Par laimi, pievakarē ieradās labsirdīgais grieķis, lai atvadītos no bērniem un iedotu tiem ko līdzi. Viņš atnesa dažus hinīna pulverīšus, stikla krelles un mazliet pārtikas. Dabūjis zināt, ka Idriss slims, tas griezās pie Gebrha, Hamisa un beduīniem:

—   Zināt, — viņš teica, — esmu atnācis Mahdija uzdevumā.

To dzirdējuši, beduīni nokrita uz ceļiem, bet grieķis turpināja:

—    Jums ceļā bērni jābaro un ar tiem labi jāapietas. Viņi par jūsu uzvešanos pastāstīs Smainam, bet Smains uzrakstīs pravietim vēstuli. Ja bērni par jums žēlosies, tad zināt, ka ar nākošo pastu saņemsiet savu nāves spriedumu.

Atbildes vietā sudānieši palocījās līdz zemei un vairāk līdzinājās nopērtiem suņiem nekā cilvēkiem.

Grieķis pavēlēja atstāt viņu un bērnus vienatnē. Kad sudānieši un beduīni aizgāja, viņš turpināja angliski:.

—   To visu es pats izdomāju, jo Mahdijs nav devis nekādus rīkojumus. Bet, ja jau viņš lika jums braukt uz Fašodu, tad jums tur vismaz jānokļūst dzīviem. Es ceru, ka neviens no šiem laupītājiem pirms aizbraukšanas nesatiks ne Mahdiju, ne kalifu.

Pret Stasu pagriezies, viņš teica:

—   Es sajutu ļaunumu pret tevi, zēn, un arī vēl tagad to jūtu. Tu mani gandrīz pazudināji. Mahdijs uz mani bija dusmīgs un, lai izpelnītos viņa laipnību, biju spiests atdot Abdullaham pusi no savas mantas. Nezinu, uz cik ilgu laiku ar to būšu sevi izglābis. Es nespēšu turpmāk palīdzēt arī gūstekņiem, kā to darīju līdz šim. Bet es jūtu pret jums žēlumu (viņš parādīja uz Nelliju), sevišķi pret viņu … Man ir tikpat veca meitiņa … es to mīlu vairāk par savu dzīvību! Viņas dēļ es to visu darīju … Kristus mani par to sodīs… Viņa zem kleitiņas uz krūtīm nēsā sudraba krustiņu .. . Viņu sauc tāpat kā tevi, mīļo meitiņ. Ja viņas nebūtu, es labāk mirtu nekā dzīvotu šinī ellē.

Grieķis bija ļoti uztraukts. Viņš apklusa, tad, pārvilcis ar roku pār pieri, sāka runāt pavisam ko citu:

—  Mahdijs sūta jūs uz Fašodu cerībā, ka jūs tur nomirsiet. Tā būs viņa atriebība tev par tavu nekaunību, kas viņu loti sadusmoja. Nesodot jūs tepat, viņš tomēr nezaudēs savu «žēlsirdīgā» godu. Viņš tāds ir vienmēr! Kas zina, kam pirmajam lemta nāvei Abdullahs deva padomu pavēlēt arī šiem suņiem braukt jums līdzi. Viņš tos slikti atalgoja un baidās, ka par to neizceltos tenkas. Bez tam viņi abi ar pravieti negrib, ka sudānieši izplata ziņas par ēģiptiešu karaspēku, ieročiem, angļiem un naudu… Grūts ceļš jums būs jāveic! Jums būs jābrauc pa izpostītiem, neveselīgiem apgabaliem, tādēļ noglabājiet labi tos pulverīšus, kurus jums iedevu.

—  Lūdzu, pasaki Gebrham vēlreiz, ka viņš nedrīkst Nelliju sist un mērdēt badā, — Stass lūdza.

—   Nebīsties! Es to jau teicu arī vecajam šeiham, kas ved pastu uz Fašodu. Viņš man ir vecs draugs. Es Hatīmam iedāvināju savu pulksteni, tādā veidā nopērkot viņa labvēlību pret jums.

Grieķis sāka atvadīties. Pacēlis Nelliju, viņš to cieši piespieda sev pie krūtīm un teica:

—   Lai Dievs tevi sargā, mans bērns!…

Saule norietēja, un iestājās zvaigžņota nakts. Tumsā bija dzirdama apsegloto zirgu sprauslošana un apkrauto kamieļu nopūtas.

XX

Vecais šeihs Hatīms uzticīgi pildīja grieķim doto solījumu un rūpējās par bērniem. Ceļš gar Balto Nīlu bija grūts. Viņi brauca caur Ketainu, Dueimu un Kanu. Drīz aizmugurē palika arī Abū, ar mežu apaugusi sala, kur pirms kara kādā izpuvušā koka dobumā dzīvoja Mahdijs kā dervišs-vientulis. Karavāna bieži vien bija spiesta ar līkumu apbraukt pārplūdušos un ar papirusu aizaugušos purvājus, kas izplatīja neciešamu indīgu ūdensaugu trūdu smaku. Angļu inženieri savā laikā iztīrīja šos straumes sanestos aizsērējumus, un kuģi brīvi varēja braukt līdz Fašodai un vēl tālāk. Upe tomēr drīz vien atkal aizsērēja un, nespēdama brīvi tecēt, pārplūda. Visa apkārtne kā labajā, tā arī kreisajā krastā bija aizaugusi ar augstiem džungļiem. Vietām kā torņi pacēlās milzīgi termītu mājokļi un atsevišķi stāvoši veci, lieli koki. Vietām mežs stiepās līdz pat upei. Sausākās vietās smaržoja akāciju birzis.

Pirmajās ceļojuma nedēļās karavāna bieži brauca caur arābu ciematiem un nelielām pilsētiņām, kuru mājām bija dīvaini, kupolveidīgi dohnu salmu jumti. Aiz Abū salas viņi jau iebrauca melnādaino zemē, kas likās galīgi izmirusi. Derviši gandrīz visus iedzīvotājus bija sagūstījuši un tos kā vergus pārdevuši Hartūmas, Omdurmānas, Dāri, Fāširas, Obeidas un citās Sudānas, Dārfūras un Kordofanas pilsētās. Tie, kas nebija nolaupīti, slapstījās biezokņos un mira bada nāvē vai ar bakām, kas plosījās tik stiprā mērā, ka, pēc pašu dervišu apgalvojuma, šīs sērgas dēļ izmirušas «veselas tautas». Bijušās manioka, sorgo un banānu plantācijas pārvērtās džungļos, kur, neviena nevajāti, nepieredzētā daudzumā bija savairojušies plēsīgie zvēri. Nereti pirms saules rieta bērni redzēja ziloņu barus, līdzīgus staigājošām klintīm, kas devās uz upi dzert. Viņus redzot, Hatīms, bijušais ziloņu ilkņu tirgotājs, čāpstināja lūpām, nopūtās un atklāja StaSam savas slepenās domas:

—   Mašallah! Cik te daudz bagātības! Nav vērts tomēr medīt, Mahdijs nelaiž ēģiptiešu tirgotājus Hartūmā, nav kam pārdot ilkņus. Vienīgi emīri tos pieprasa umbajām.

Bez ziloņiem džungļos ganījās arī garkaklaino žirafu pulki, kas, ieraugot karavānu, bēga smagā riksī, kā klibojot klanīdamas ; garos kaklus. Aiz Abū Humojas arvien vairāk bija sastopami bifeļi un antilopes. Kad pietrūka svaigas gaļas, beduīni centās kādu nošaut, bet tas reti kad izdevās, jo veiklie un atjautīgie kustoņi neļāva sevi ielenkt vai tuvoties šāviena attālumā.

Barības visumā bija maz, jo izpostītajos apvidos nevarēja atrast ne prosu, ne banānus, ne zivis, kuru senāk bija liela pārpilnība. Miera laikā nēģeri apgādāja karavānas ar pārtiku, apmainot to.pret stikla krellēm un kapara stieplēm. Hatīms tomēr neļāva bērniem ciest trūkumu un uzmanīja Gebrhu. Kādreiz Gebrhs iesita Stasam, kad tas atsegloja kamieli. Hatīms pavēlēja sudānieti noguldīt zemē un lika pa katru kājas pēdu uzskaitīt trisdesmit sitienus. Pēc šī pēriena viņš divas dienas varēja staigāt tikai uz pirkstgaliem un nolādēja izbraukšanas dienu no Faijūmas. Visu sakrājušos ļaunumu tas izgāza uz nabaga Kāliju — jaunu vergu, ko tiem iedāvāja Abdullahs.

Sākumā Stass bija gandrīz laimīgs, ka tomēr izkļuvuši no netīrās Omdurmānas un ka beidzot redz tos apgabalus, par kuriem senāk vienmēr bija sapņojis. Zēna spēcīgais organisms labi pārcieta visas ceļa grūtības un daudzmaz spēcinošā barība atdeva viņam enerģiju. Bieži vien ceļā, naktsguļā, Stass čukstēja Nellijas austiņā, ka bēgt var arī no Baltās Nīlas, un ka šo nodomu viņš vēl nebūt nav atmetis. Zēnu tomēr uztrauca meitenes veselība. Pēc triju nedēļu ilga ceļojuma Nelliju drudzis gan vēl nemocīja, bet iedeguma vietā viņas vaidziņi palika arvien bālāki un caurspīdīgāki, bet mazās rociņas likās izveidotas no vaska. Hatīms, Dinaha un Stass rūpējās par meiteni un centās darīt visu, lai tik viņai būtu iespējami labāk. Tomēr meitenei galvenokārt trūka sausā tuksneša gaisa. Mitrais un tveicējošais purva gaiss un ceļa neērtības arvien vairāk laupīja trauslās meitenītes spēkus.

Sākot no Abū Humojas, Stass Nellijai katru dienu deva puspulverīti hinīna un bēdājās, ka drīz vien šo zāļu vairs nebūs un tās arī nekur nevarēs dabūt. Neko nevarēja darīt, vispirms vajadzēja ievadīt organismā drudža pretindi. Brīžiem zēns bija tuvu izmisumam. Viņš mierināja sevi ar cerību, ka, ja Smains viņus grib samainīt pret saviem bērniem, tad būs spiests nogādāt viņus abus veselīgākā vietā nekā Fašodā.

Bet, kā liekas, nelaime negribēja atstāt savus upurus. Dienu pirms iebraukšanas Fašodā jau Omdurmānā saslimusi Dinaha pēkšņi zaudēja samaņu un nokrita no kamieļa. Ar lielām pūlēm Stass un Hamiss viņu atdzīvināja. Pret vakaru samaņa uz brīdi atgriezās, bet tikai uz brīdi, jo, paspējusi atvadīties no savas mīlules Nellijas, viņa nomira. Gebrhs gribēja Dinahai nogriezt ausis, lai kā pierādījumu par viņas nolaupīšanu parādītu tās Smainam un pieprasītu atalgojumu. Tā rīkojās ar ceļā mirušiem vergiem. Nellija un Stass lūdza Hatīmu neatļaut Gebrham rīkoties tik mežonīgi. Hatīms neatļāva, un Stass apglabāja Dinahu dziļā bedrē, apkrāva to ar akmeņiem un ērkšķu zariem, lai rijīgās hiēnas neizraktu līķi. Pēc Dinahas nāves bērni jutās vēl vientuļāki, jo bija zaudējuši vienīgo tuvo un mīlošo sirdi. Vissāpīgāk Dinahas zaudējumu izjuta Nellija, un velti Stass visu nākošo dienu pulējās meiteni nomierināt.

Sestās nedēļas pirmajā dienā karavāna nokļuva Fašodā, bet atrada vienīgi pilsētas drupas. Mahdisti dzīvoja zem klajas debess vai arī steigā uzceltās zaru un zāļu būdās. Visapkārt bija redzamas apkvēpušas apaļo māla būdu sienu atliekas. Pie paša krasta stāvēja liela koka ēka, kur agrāk bijušas noliktavas un kur tagad dzīvoja emīrs Seki Tamala. Seki Tamalu mahdisti ļoti cienīja. Viņš bija Abdullaha slepens naidnieks, bet Hatīmam labs draugs. Viņš viesmīlīgi uzņēma savā namā veco šeihu ar bērniem, bet tūlīt pastāstīja nepatīkamas jaunas vēstis.

Izrādījās, ka Smains atstājis Fašodu. Pirms divām dienām viņš devies uz dienvidvakariem no Nīlas nēģeru medībās un nezin, kad atgriezīsies, jo tuvumā esošie apgabali jau izpostīti un «cilvēku prece» jāmeklē visai tālu. Netālu no Fašodas ir Abcsīnijas robeža, bet Smains trīssimts kareivju priekšgalā neuzdrošinājās to pāriet, jo karalis Jans ar saviem drošsirdīgajiem kareivjiem to vērīgi apsargāja.

Visu apsvēruši, Seki Tamala un Hatīms sāka pārdomāt, ko darīt ar bērniem. Apspriede turpinājās pie vakariņu galda, uz kurām bija uzaicināti arī abi bērni.

—  Man jādodas, — viņš teica Hatīmam, — ar visiem saviem ļaudīm tālā karagājienā uz Lado pret Emīnu pašā, kas tur apmeties ar saviem kuģiem un karapulkiem. So pavēli tu man atvedi, Hatīm… Tev jāatgriežas Omdurmānā, un Fašodā nepaliks ne dzīvas radības. Te nav kur dzīvot, nav ko ēst un valda slimības. Ar bakām baltie neslimo, to es zinu, bet drudzis bērnus nonāvēs mēneša laikā.

—  Mans pienākums bija atvest viņus uz Fašodu, — teica Hatīms, — es to izdarīju un varu turpmāk par tiem nerūpēties. Bet mans draugs, grieķis Kamopuli, lūdza man par tiem gādāt, un tādēļ es negribētu, ka viņi nomirst.

—  Tas ir neizbēgami.

—   Ko darīt?

—   Neatstaj viņus Fašodā, bet sūti pie Smaina ar tiem ļaudīm, kas viņus atveda uz Omdurmānu. Smains devās kalnos, kur nav drudža, kas nokauj ļaudis te, upmalā.

—   Kā viņi atradīs Smainu?

—  Pa ugunsgrēka pēdām. Viņš dedzinās džungļus, pirmkārt, lai sadzītu zvērus klinšu aizās, kur tos viegli ielenkt un apkaut, otrkārt, lai no biezokņiem izdzītu nēģerus, kas tur slēpjas. Smainu atrast nebūs grūti.

—   Bet vai viņi to panāks?

—   Viņš dažreiz nedēļām ilgi dzīvos vienā vietā un papildinās kaltētās gaļas krājumus. Ja bērni izbrauktu pēc divām, trim dienām, tad viņi drīz vien panāktu Smainu.

—  Vai Smains atgriezīsies Fašodā?

—   Nē. Ja nēģeru medības veiksies, viņš tos dzīs uz tuvāko pilsētu tirgiem.

—   Ko darīt?

—   Kad mēs abi aizbrauksim, berniem nebūs ko ēst un, ja viņi nenomirs bada nāvē, tad drudzis tos nokaus.

—  Zvēru pie pravieša! Tev taisnība.

Un tiešām, nekas cits neatlika, kā sūtīt bērnus jaunā ceļojumā. Hatīms, labsirdīgs būdams un jau ceļā iepazinies ar Gebrha cietsirdību, bēdājās par bērnu likteni. Bet stingrais Seki Tamala, no kura baidījās pat viņa kareivji, pasauca sudānieti un piedraudēja viņam: ja neaizvedīšot bērnus dzīvus pie Smaina, tad viņu pakāršot. Labais Hatīms lūdza emīru dāvāt Nellijai verdzeni, kas meitenei kalpotu un koptu to ceļā. Par šo dāvanu Nellija ļoti priecājās, jo verdzene bija jauna un piemīlīga, no dinku cilts.

Stass zināja, cik bīstams ir Fašodas neveselīgais gaiss, un priecājās par jauno, trešo ceļojumu. Klusībā viņš loloja cerību, ka ceļš ies tuvu gar Abesīnijas robežu, kas sekmēs bēgšanu. Zēns arī cerēja, ka sausā, kalnainā apgabalā Nellija nesaslims ar drudzi, un centīgi gatavojās ceļam.

Gebrhs, Hamiss un beduīni arī nepretojās, jo cerēja, ka Smaina aizgādniecībā viņiem klāsies daudz labāk un varēs arī samedīt daudz nēģeru, tos pārdot un krietni nopelnīt. Viņi zināja, ka vergu tirgotāji nereti kļūst ļoti bagāti. Tie nelabprāt būtu palikuši pie stingrā Seki Tamalas un Hatīma un tādēļ priecīgi posās jaunam ceļojumam.

Sagatavošanās darbi neveicās, jo bērniem vispirms bija labi jāatpūšas. Kamieļi arī bija pārpūlēti un jaunam ceļojumam nederēja. Nolēma, ka arābi, Stass un Nellija jās ar zirgiem, bet Kālijs un Mea, jaunā meitenes kalpone, ies kājām. Hatīms pagādāja ēzeli, kam bija jānes Nellijas telts un pārtika trim dienām.;

Vairāk Seki Tamala nevarēja dot. Nellijai pagatavoja ko līdzīgu dāmu segliem no bambusniedrēm, segām un palmu zaru paklājiem.

Bērni atpūtās trīs dienas, bet neskaitāmo odu bari tos nežēlīgi nomocīja. Dienā saradās ari milzīgi lielu, zilu mušu mākoņi, kas, lai gan nekoda, tomēr bija tik uzbāzīgas, ka līda ne tikai ausīs un degunā, bet arī mutē. Stass jau Portsaīdā bija dzirdējis, ka šīs mušas izplata drudža mikrobus un acu slimības. Visu pārdomājis, zēns lūdza Seki Tamalu Jaut viņiem drīzāk dotiesceļā, jo tuvojās arī pavasara lietus periods.

XXI

—  Stass, kādēļ mēs braucam un braucam, bet Smaina kā nav, tā nav?

—  Varbūt viņš steidzas, lai ātrāk nokļūtu tādā apvidū, kur varētu sagūstīt vairāk nēģeru. Vai tu gribētu, lai mēs viņu panāktu?

Meitene apstiprinoši pamāja ar savu mazo galviņu.

—   Kādēļ? — zēns vaicāja.

—  Varbūt Smaina klātbūtnē Gebrhs neuzdrošināsies tik nežēlīgi sist nabaga Kāliju.

—  Smains, liekas, nebūs labāks par Gebrhu. Neviens mahdisls nejūt līdzjūtību pret saviem gūstekņiem.

—  Jā?

Divas lielas asaras noritēja pār meitenes novajejušiem vaidziņiem.

Sī bija jau devītā ceļojuma diena. Gebrhs, tagadējais karavānas vadonis, sākumā viegli atrada Smaina pēdas. Viņa ceļu apzīmēja džungļu izdegumi un nometņu ugunskuru vietas ar neskaitāmiem apgrauztiem kauliem un citiem atkritumiem. Bet ceļojuma piektajā dienā karavāna nonāca kādā lielā, izdegušā, stepei līdzīgā klajumā. Pēdas kļuva neskaidras, jo acīmredzot Smains savu karaspēka nodaļu bija sadalījis vairākās grupās, lai vieglāk varētu ielenkt medījumu. Gebrhs nezināja, kādā virzienā turpināt ceļu, un brīžiem izlikās, ka viņš arvien atgriežas vienā un tanī pat vietā. Beidzot karavāna nokļuva mežā, bet, izejot tam cauri, atradās klinšainā apvidū. Visa zeme bija pārklāta lielām, plakanām klinšu plāksnēm, vai arī sīkām, kas bērniem atgādināja pilsētu ielu bruģi.

Augu tur bija visai maz. Sur tur klinšu spraugās stīdzēja eiforbijas, mimozas, un tikai retumis varēja ieraudzīt slaidus gaiši zaļus kociņus, kurus Kālijs kisvahilu valodā sauca par «m'ti». Ar šo koku lapām baroja zirgus. Sai apvidū nebija ne strautu, ne upju, bet, tā kā lietus periods jau bija sācies, tad dzeramo ūdeni viņi atrada klinšu iedobumos.

Smaina karavīri bija izklīdinājuši visus meža dzīvniekus, un karavāna ciestu badu, ja nebūtu lielais daudzums putnu, kas ik brīdi, karavānai tuvojoties, bariem pacēlās gaisā. Lielo putnu bija tik daudz, ka pievakarēs tos viegli varēja nošaut, nemaz netēmējot, tikai šaujot bara virzienā. Viņi lidoja tik smagi un neveikli, ka Sabā gandrīz katru dienu pa kādam noķēra.

Hamiss ik dienas nošāva vai desmit putnus ar vecas sistēmas šauteni, kuru tas bija nopircis no viena Hatīma kareivja ceļā starp Omdurmānu un Fašodu. Pulvera Hamisam pietika vēl divdesmit lādiņiem, un viņu mocīja doma, ko darīt, kad pulvera vairs nebūs. Lai gan lielākais vairums meža dzīvnieku bija iznicināti un aizbēguši-, tomēr šad tad uz klintīm parādījās arieļu [15] pulki. Veiklos dzīvniekus tomēr varēja nošaut tikai ar īstu bisi, bet sudānietis neprata ar to apieties. Stasam Gebrhs neuzticējās. Gebrhu beidzot sāka uztraukt tālais, nesekmīgais ceļojums. Brīžiem viņu mocīja vēlēšanās atgriezties Fašodā. Neatraduši Smainu, tie nokļūšot arvien tālākos neapdzīvotos apvidos, kur viegli var apmaldīties un krist par upuri plēsīgiem zvēriem vai arī mežonīgām nēģeru ciltīm, kas bija ļoti saniknotas uz dervišiem par nežēlīgo gūstīšanu. Gebrhs nezināja, ka Seki Tamala vairs nav Fašodā, jo Gebrha klātbūtnē ar nodomu neviens nerunāja par emīra došanos jaunā karagājienā. Sudānietis baidījās no stingrā karavadoņa un atcerējās tā draudus, ja viņš, Gebrhs, neaizvestu bērnus dzīvus pie Smaina. Vienīgi bailes no karātavām neļāva viņam atgriezties Fašodā. Visas šīs nepatīkamās domas ar katru dienu vairāk un vairāk pildīja Gebrha dvēseli ar niknumu un rūgtumu. Tā kā Gebrhs neuzdrošinājās izgāzt savas dusmas pret bērniem, tad cieta verga Kalija mugura, kas ik dienas zem pletnes sitieniem pārklājās asiņainām svītrām. Kālijs ikreiz, bailēs trīcēdams, tuvojās savam pavēlniekam un, ceļos mezdamies, lūdzās viņa žēlastību. Velti. Sudānieša sirds bija cietāka par akmeni. Nelīdzēja ne lūgšanās, ne vaidi, un bieži vien pat bez iemesla Kālijs saņēma nežēlīgus sitienus. Naktīs viņa kājas ieslēdza koka bluķī, lai kalps nevarētu aizbēgt. Dienu viņš piesiets soļoja aiz Gebrha zirga, kas Hamisu arvien ļoti uzjautrināja. Nellija raudāja, redzot Kālija ciešanas, bet Stass savā dvēselē juta sašutumu. Pāris reižu viņš mēģināja to aizstāvēt, bet novērojis, ka aizstāvēšana Gebrhu jo vairāk sanikno, zobus sakodis, klusēja.

Bet Kālijs nojauta, ka bērni aizstāv viņu, un tos iemīļoja.

Divas dienas viņi jāja pa šauru aizu, augstu, stāvu klinšu ierobežotu. Redzot izsvaidītos akmeņus, viegli varēja noskārst, ka lietus laikā aiza pārplūst. Vietām klinšu plaisās zaļoja zāle, un šur tur auga pa kokam. Gebrhs turpināja ceļu pa šo akmens tuksnesi, jo sajuta, ka ceļš tomēr ved uz kādu augstieni, no kuras tas varēs saredzēt Smaina nometni — dienā dūmus, bet naktī ugunsgrēka blāzmu. Bieži vien aiza kļuva tik šaura, ka tikai divi zirgi varēja iet viens otram blakus, vietām tā izveidoja apaļus laukumiņus, uz kuru stāvajam sienām sēdēja lieli paviāni, kas nejēdzīgā balsī rēja un ņirdza savus baltos zobus.

Bija apmēram pieci pēc pusdienas. Saule tuvojās debess vakaru pusei. Gebrhs sāka domāt par naktsguļu. Viņš tikai gribēja nokļūt līdz kādam laukumiņam, kur vieglāk varētu uztaisīt «zerību», tas ir, žogu no dzeloņainiem mimozu un akāciju zariem, kas pasargātu nometni no plēsīgu zvēru uzbrukumiem. Sabā skrēja pa priekšu un rēja paviānus, kas, suni ieraugot, bailēs metās bēgt. Aizā skaļi un vairākkārt atbalsojās Sabā riešana.

Pēkšņi viņš apklusa un pēc brīža kā bulta pieskrēja pie zirgiem ar bailēs saslietu vilnu un iežmiegtu asti. Beduīni un Gebrhs saprata, ka suns ir nobijies, saskatījās un lēni devās uz priekšu uzzināt baiļu cēloni.

Aiz pirmā likuma viņi strauji apturēja savus zirgus un palika stāvot kā zemē ierakti.

Uz nelielas klints pašā aizas vidū gulēja liels lauva.

Tas atradās no karavānas tikai nepilnu simt soļu attālumā. Ieraudzījis jātniekus, milzīgais zvērs pacēlās uz priekšķetnām un sāka apskatīt negaidītos viesus. Norietošā saule apspīdēja viņa lielo galvu, pinkainās krūtis, un viņš līdzinājās tām sfinksām, kas rotā ēģiptiešu dievnamu ieejas durvis. .

Zirgi sāka celties uz pakaļkājām un atkāpties. Izbijušies un pārsteigtie jātnieki nezināja ko darīt. Viņu lūpas atkārtoja: «Allah! Bismallah! Allah Akbar!»

Bet džungļu karalis mierīgi uz tiem noskatījās — nekustīgs, masīvs, kā no bronzas izliets.

Gebrhs un Hamiss bija dzirdējuši, ka lauvas bieži noguļoties ceļa vidū un gaidot karavānas. Tādos gadījumos vajagot pagriezties sāņus un ar līkumu apiet gulošo briesmoni. Bet šeit? Te nebija iespējams nogriezties. Vienīgi bēgt atpakaļ! Jā! Bet tādā gadījumā lauva droši vien viņiem sekotu un tos panāktu.

Atskanēja drudžaini jautājumi.

—   Ko darīt?

—  Allah! Varbūt viņš aizies!

—  Nē, viņš neaizies.

Iestājās klusums, bija dzirdama tikai zirgu krākšana un cilvēku straujie elpas vilcieni.

—   Palaid vaļā Kālija virvi, — pēkšņi Hamiss sacīja Gebrham, — bet mēs ātri aizauļosim. Lauva panāks Kāliju un tikai viņu apēdīs.

—   Dari tā! — abi beduīni izsaucās.

Gebrhs saprata: ja palaidīs nēģeri vaļā, tas vienā mirklī uzrāpsies uz klints un lauva tomēr dosies pakaļ jātniekiem. Ko darīt? Pēkšņi viņa tumšajās smadzenēs radās šausmīgs plāns: Kālijs vispirms ir janokauj. Zvērs, ieraudzījis guļam asiņainu cilvēku, tūlīt metīsies tam virsū, bet pārējie pa to laiku paspēs aizbēgt,

Gebrhs pievilka Kāliju sev klāt un jau pacēla nazi, lai izpildītu drausmīgo nodomu, kad Stass satvēra viņa «džubas» piedurkni.

—  Ko tu dari, nelieti?!

Gebrhs centās atsvabināties. Ja zēns būtu satvēris viņa roku, tas izdotos viegli, bet atsvabināt piedurkni bija daudz'grūtāk. Sudānietis tik ātri nespēja atbrīvoties no Stasa un aiz niknuma aizsmakušā balsī kliedza:

—   Suns, ja nepietiks ar Kāliju, es noduršu arī jūs abus! Allah! Nožņaugšu! Nožņaugšu!

Stass šausmās nobāla. Kā zibens viņu pārsteidza doma: lauva, dzenoties pēc zirgiem, var paskriet garām Kālija līķim un tad, tad droši vien Gebrhs, pat nepārdomājot, nogalinātu ari viņu un Nelliju.

Zēns vēl ciešāk ieķērās Gebrha piedurknē un kliedza:

—   Dod man šauteni! … Es lauvu nošaušu!

Beduīnus pārsteidza zēna vārdi, bet Hamiss, kas jau Portsaīdā bija redzējis Stasa šaušanas mākslu, iesaucās:

—  Dod viņam šauteni! Viņš to nošaus!

Ari Gebrhs atcerējās, cik veikli zēns šāva pīles pie Kārūnas ezera, un vairs nepretojās. Steidzīgi viņš iedeva zēnam šauteni, bet Hamiss atvēra patronu kasti, no kuras Stass piegrāba pilnu sauju.

Stass nolēca no zirga un, karabīni pielādējis, devās uz priekšu.

Sākumā zēns jutās kā apstulbis un acu priekšā tam rēgojās viņa un Nellijas līķi ar asiņainiem, pārgrieztiem kakliem. Drīz vien daudz lielākas briesmas lika viņam aizmirst visu pārējo. Viņa priekšā bija lauva! Ieraugot zvēru, Stasa acis aptumšojās. Viņš sajuta, saltas trīsas, sajuta kājās svina smagumu, un viņam likās, ka tūlīt aizrausies elpa. Vienkārši — viņam bija bailes. Bieži vien Portsaīdā zēns bija lasījis par lauvu medībām, bet, redzēt to attēlā un sastapties īstenībā, aci pret aci, ir pavisam kas cits. Lauva kā izbrīnījies apskatīja zēnu un vieba savu plato, krunkaino, vairogveidīgo pieri.

Arābiem aizrāvās elpa. Savā mūžā tie neko līdzīgu nebija redzējuši. Mazs zēns, kas līdzās augstajām klintīm izskatījās vēl mazāks un — milzīgs zvērs, saules mirdzuma apzeltīts, varens, draudošs «kungs ar lielo galvu», kā sudānieši sauc lauvas.

Ar pārliecīgu gribasspēku zēns pārvarēja kāju smagumu un devās uz priekšu. Vēl brīdi viņam šķita, ka sirds_ uzkāps līdz pat kaklam, bet, kad viņš pacēla bisi un pielika tēmēšanai pie vaiga, šī sajūta izzuda. Vajadzēja domāt: vai vēl tuvāk pieiet, vai arī jau tūlīt šaut? Kurā vietā tēmēt? Jo tuvāks atstatums, jo drošāks šāviens… tādēļ uz priekšu! Uz priekšu! Četrdesmit soļi, vēl par tālu — trīsdesmit! Divdesmit! Jau jūtama asa, nepatīkama zvēra smaka…

Zēns apstājās.

— Lode starp acīm, vai esmu pazudis, — viņš nodomāja. — Dieva tā Tēva vārdā!

Lauva piecēlās, izstiepa kaklu un pielieca galvu. Lēni atvērās viņa rīkle, uzacis savilkās. Kāds niecīgs radījums iedrošinājies tam pienākt pārāk tuvu, un tādēļ viņš sāka gatavoties lēcienam, attupoties uz pakaļkājām…

Mirklī Stass ievēroja, ka bises tēmēklis atrodas pret zvēra pieri, un nospieda gaili.

Atskanēja šāviens. Lauva pacēlās pakaļkājās, uz brīdi izstiepās visā garumā un nokrita atmuguriski.

Pēdējā konvulsijā tas novēlās no klints.

Stass vēl brīdi nenolaida tēmēkli no lauvas galvas, bet, kad pārliecinājās, ka pēdējās, krampjainās priekšnāves trīsas rimušas un zvēra dzeltenais ķermenis bezspēcīgi saļimis, ielika šautenē jaunas patronas.

Klinšainajās sienās vairākkārt atskanēja šāviena atbalss. Gebrhs, Hamiss un beduīni neredzēja kas noticis, jo iepriekšējā naktī bija lijis lietus un mitrajā gaisā dūmi tik ātri nevarēja izklīst. Kad dūmi izgaisa, visus pārņēma neizsakāms prieks, un tie gribēja piejāt pie Stasa, bet nekāda vara tomēr nespētu piespiest zirgus tuvoties lauvai.

Stass pagriežas, paskatījās uz visiem četriem arābiem un ar skatu ieurbās Gebrha sejā.

—   Pietiks!—zobus sakodis, zēns nodomāja. — Tu esi pārkāpis visasnecilvēcības robežas. Tu vairs nenogalināsi ne Nelliju, ne arī kadu citu!

Viņš sajuta atkal saltas trīsas, bet tas vairs nebija baiļu aukstums. Tas bija cits — šausmīgas, neatvairāmas nepieciešamības lēmums, no kura sirds krūtīs kļūst cieta kā tērauds.

—   Tie ir ļaundari, slepkavas, bet Nellija ir viņu varā! Tu viņu vairs_ nemocīsi! — viņš atkārtoja. Zēns lēni tuvojās sudāniešiem, apstajas un, zibeņātrumā pielicis šautenes laidi pie vaiga, izšāva divas reizes no vietas.

Gebrhs kā smilšu maiss novēlās no zirga, bet Hamiss ar asiņainu pieri saduga seglos un saliecās uz priekšu.

Abi beduīni šausmīgi iekliedzās, nolēca un metās pie Stasa. Ceļa līkumā viņi viegli varētu aizbēgt, ko tanī brīdī zēns sirsnīgi vēlējās, un tādējādi izglābt savu dzīvību, bet šausmās un atriebības kārē viņi gribēja piesteigties puisēnam, iekāms tas no jauna pielādē šauteni, lai to nodurtu. Muļķi! Viņi nepaguva noskriet ne pāris soļu, kad no jauna atskanēja divi šāvieni un abi beduīni nokrita zemē, sāpēs valstīdamies, kā zivis, kas izmestas uz sauszemes.

Viens, steigā tikai aizšautais, pacēlās, atbalstīdamies ar rokām smiltīs, bet tanī pat mirklī Sabā iekodās viņa rīklē.

Iestājās klusums. To pārtrauca ceļos nokritušā Kalija vaimanas. Izstiepis rokas, viņš lauzītā kisvahilu valodā lūdzās:

—  Bvana Kubva (Lielais kungs!) Nošaut lauva, nošaut ļauns cilvēks, bet nenošaut Kali!

Stass nepievērsa vērību viņa kliedzieniem. Brīdi viņš stavēja kā nesamaņā, tad, ieraudzījis Nellijas nobālušo sejiņu un šausmās ieplestās acis, tas pieskrēja pie viņas.

—   Nellij! Nebīsties! Nellij! Mēs esam brīvi! …

Patiesi, viņi bija brīvi, bet nomaldījušies mežonīgos, neapdzīvotos «Melnās Zemes» džungļos.

XXII

Kamēr Stass tin jaunais nēģeris novāca no ceļa nošautos arābus un smago lauvas ķermeni, saule jau taisījās norietet, un drīz vien varēja iestāties nakts. Nebija labi gulēt līķu tuvumā, tādēļ Stass, lai gan Kālijs, lūpas čāpstinādams un vēderu glaudīdams, runāja: — Msuri ņjama (laba gaļa), — neatļāva viņam nodarboties ar «ņjamu», bet pavēlēja sagūstīt šāvienu izbiedētos un aizbēgušos zirgus. Melnais jauneklis veica to neparasti veikli: viņš uzrāpās uz klints un aiz ceļa līkuma aizsprostoja viņiem ceļu. Tādā veidā viņš noķēra pirmos divus, bet otros divus atdzina pie Stasa. Tikai Hamisa un Gebrha zirgi nebija atrodami, bet pietika arī ar četriem. Bez tam viņiem jau bija vēl nastu nesējs garausis, kas, neskatoties uz visām pārdzīvotām šausmām, parādīja īsti filozofisku mieru. Viņu atrada aiz ccļa līkuma, kur tas mierīgi, nesteigdamies, ēda zāli.

Sudāniešu zirgi ir pieraduši pie plēsīgiem zvēriem, bet no lauvām bīstas. Tikai ar lielām pūlēm tos varēja aizvest līdz melno asiņu peļķei. Zirgi spēra, krāca un tikai kad ēzelis, mazliet pakustinājis ausis, tai mierīgi pagāja garām, gāja arī zirgi.

Jau bija nakts, bet viņi nojāja vēl kādu kilometru un apstājās tikai tad, kad atrada nelielu laukumu, apaugušu dzeloņainiem krūmiem un mimozām.

— Kungs, — jaunais nēģeris teica, — Kali aizdegs uguns, liels uguns!

Paņēmis platu sudāniešu nazi, kurš agrāk piederēja Gebrham, viņš sacirta sausus zarus un uzkūra lielu ugunskuru. Pēc tam viņš sagatavoja arī lielāku kurināmā krājumu, lai pietiktu visai naktij.

Nellijas telti Stass ar Kālija palīdzību uzcēla pie augstas klints sienas un visu nometni iežogoja ar ērkšķainu zaru sētu, tā saucamo «zerību». Stass bija lasījis ceļojumu aprakstos un zināja, ka tādējādi var izsargāties no plēsīgu zvēru uzbrukumiem. Zirgus apaļajā, ierobežotajā laukumiņā nevarēja novietot, tas bija par mazu, tādēļ Stass lika tos atseglot, noņemt no tiem maisus ar traukiem un sapīt priekškājas, lai tie, ūdeni un zāli meklēdami, neaizklīstu pārāk tālu. Mea drīz vien kādā klints iedobumā atrada arī ūdeni.

Ūdens bija tik daudz, ka pietika, lai padzirdītu zirgus un uzvārītu paipalas, kuras Hamiss no rīta bija nošāvis. Maisos, kuru$ nesa ēzelis_, viņi atrada apmēram trīs garnīcas durras, dažas saujas vārāmās sāls un saišķīti kaltētu manioka sakņu.

Tādā veidā vakariņas iznāca bagātīgas. So ēdienu pārpilnību galvenokārt izmantoja gan tikai Kālijs un Mea. Jaunais nēģeris, kuru Gebrhs visu laiku mērdēja pusbadā, apēda tik daudz, cik pietiktu diviem pieaugušiem vīriešiem. Bet par to viņš no sirds pateicās saviem jaunajiem pavēlniekiem un tūlīt pēc vakariņām nometās ceļos pie Stasa un Nellijas kājām, lai tādā veidā izteiktu savu padevību un vēlēšanos kā vergam kalpot visu mūžu. Tad viņš nometās ceļos pie šautenes, kā liekas, ar nodomu, lai iemantotu arī tik drausmīgā ieroča labvēlību. Tad viņš paziņoja, ka abi ar Mcu pa kārtai sargāšot «Lielā kunga» un «beibi» miegu, un uzmanīšot, lai ugunskurs neizdzistu. Notupies pie sārta, nēģerēns sāka dungot ko līdzīgu dziesmiņai, kurā ik brīdi atkārtojās vārdi:

— Simba kufa! Simba kufa! — kas kisvahilu valodā nozīmē: lauva beigts.

Bet ne «lielais kungs», ne arī «beibi» nespēja aizmigt. Pēc ilgas lūgšanas Stasam izdevās pierunāt Nelliju apēst vismaz pāris kumosiņu gaļas un dažus vārītas durras graudus. Viņa teica, ka negribot ne ēst, ne gulēt, bet tikai dzert. Stass nobijās, vai tikai meitenei nav drudzis, bet rociņas tai bija aukstas, varbūt pat pārāk aukstas. Zēnam beidzot izdevās pierunāt meiteni ieiet teltī, kur viņš tai bija sagatavojis guļasvietu, iepriekš labi apskatījis, vai zālē nav noslēpies kāds skorpions. Pats viņš ar bisi rokā nosēdās uz akmens, lai pasargātu meiteni no plēsīgu zvēru uzbrukumiem, ja ugunskurs izrādītos par nepietiekošu aizsargu.

Zēnu pārņēma mokošs nespēks un nogurums. Viņa dvēsele likās runājam: — Es nošāvu Gebrhu, Hamisu, abus beduīnus un lauvu, tagad mēs esam brīvi. — Bet viņam likās, ka to teiktu kāds cits, un viņš pat labi nesaprot šo vārdu nozīmi. Stass sajuta, ka ir brīvs, bet ka līdz ar to ir noticis kaut kas tik šausmīgs, kas pārpilda dvēseli ar nemieru un spiež krūtis kā smags akmens slogs. Beidzot domas sāka jukt. Ilgi viņš sekoja ar acīm lielu tauriņu lidojumam ap ugunskuru, līdz beidzot iesnaudās. Ari Kālijs snauda, bet ik brīdi tas uztrūkās no miega un piesvieda ugunī jaunus zarus.

Iestājās vēla un neparasti klusa nakts, kāda tropos mēdz būt visai reti. Bija dzirdama tikai sauso zaru sprakšķēšana un liesmas plīvošana, kas apgaismoja klinšu sienas.

Mēness aizā neiespīdēja, bet virs galvas mirdzēja nepazīstamu zvaigžņu miriādes. Gaiss kļuva tik auksts, ka Stass pamodās. Aizdzinis uzmācīgo miega stingumu, viņš iedomājās par meiteni, vai tik viņai nesalst.

Zēns tomēr nomierinājās, jo atcerejās, ka bija uz Nellijas guļasvietas uzklājis ari biezu pledu (lakatu), kuru Dinaha bija paņēmusi līdzi no Faijūmas. Stasu nomierinaja ari doma, ka visu laiku, sākot no Nīlas, karavāna, lai gan nemanāmi, tomēr nonākusi augstākos apvidos, kur drudzis vairs nav tik bīstams ka upes zemajos krastos. Stindzinošais nakts aukstums apstiprināja šo domu.

Zēns nomierinājās. Uz brīdi tas piegaja pie telts, lai paklausītos, vai Nellija ir aizmigusi, tad atgriezās un, nosēdies cieši pie ugunskura, sāka snaust, līdz beidzot iegrima dziļā miega.

Pēkšņi zēnu pamodināja Sabā rūkšana. — suns bija nogūlies pie viņa kājām.

Arī Kālijs pamodās un viņi abi vēroja uztraukto suni, kas, izstiepies kā stīga, saslējis ausis, iepletis nāsis, ošņāja gaisu un raudzījās tumsā uz to pusi, no kuras viņi bija atjājuši. Uz suņa muguras un kakla slējās vilna, bet varenās krūtis, likās, pletās ik ar katru elpas vilcienu.

Jaunais nēģeris iemeta ugunskurā sausus zarus:

—  Kungs, — viņš čukstēja, — ņemt bisi! Ņemt bisi!

Stass paņēma šauteni un piegāja pie žoga, lai labāk redzētu nakts tumsā iemigušo gravu. Sabā vairs nerūca, bet spalgi ierējās.

No sākuma nekas nebija dzirdams, bet tad tālumā, likās, atskanēja dobja zemes dunoņa, it kā milzīgi zvēri skrietu ugunskura virzienā. Skaņas atsitās aizas klinšu sienās, radot atbalsis, kas ar katru brīdi likās draudošākas.

Zēns saprata, ka tuvojas briesmas.

Kas gan tie varētu būt? Varbūt bifeļi, varbūt pāris degunradžu, kas meklēja izeju no gravas! Tādā gadījumā, ja šāviena troksnis tos neaizbaidītu, nekas vairs neglābtu karavānu, jo šie zvēri ir ļoti droši, nebaidās no uguns, un samin visu, kas tiem gadās ceļā.

Bet ja nu tas ir Smaina pulks, kas atradis gravā nokautos beduīnus un tagad steidzas meklēt slepkavas? Stass nezināja, kas būtu labāk, — jauna gūstniecība vai nāve. Mirkli tam iešāvās galvā doma, ka, ja Smains pats atrastos starp šiem kareivjiem, viņš tos saudzētu, bet ja ne, tad derviši viņus tūlīt nokautu vai vēl ļaunāk — pirms nāves nežēlīgi nomocītu. — Ak, — viņš nodomāja, — dod, Dieviņ, lai tie būtu plēsīgi zvēri, nevis cilvēki!

Pa to laiku dunoņa bija kļuvusi arvien skaļāka un tuvāka. Tumsā parādījās spīdošas acis, ieplestas nāsis un izspūrušas zirgu galvas.

—   Zirgi! — Kālijs iesaucās.

Tiešām, tie bija Hamisa un Gebrha zirgi. Viņi atskrēja, mežonīgi aulekšojot, liekas, baiļu dzīti. Iekļuvuši gaismas lokā, tie ieraudzīja savus saistītos draugus, saslējās pakaļkājās un, iecirtuši pakavus smiltīs, brīdi stāvēja kā zemē ierakti.

Stass tomēr turēja bisi pa šāvienam, jo bija pārliecināts, ka aiz zirgu galvām tūlīt parādīsies lauvas pinkainā galva vai šakāļa plakanais pakausis. Bet viņš gaidīja velti. Zirgi pamazām nomierinājās, un arī Sabā vairs neošņāja gaisu. Pāris reižu apgriezies pats ap sevi, kā suņi to mēdz darīt, nogūlās zemē un aizvēra acis. Droši vien, ja arī kāds plēsīgs zvērs būtu zirgiem sekojis, tas aizbēgtu, ieraudzījis uguns atspīdumu vai saodis dūmus.

—   Jādomā, ka zirgus kāds ir ļoti nobiedējis, — Stass teica Kalijam, — ja tie ir devušies pat garām cilvēku un lauvas līķiem.

—   Kungs, — nēģeris atbildēja, — Kali nojauš, kas noticis. Daudz, daudz hiēnu un šakāļu nākt gravā pie līķiem. Zirgi no viņiem aizskriet, bet šakāļi un hiēnas tos nenoķert, viņi ēst Gebrhu un tie citi. . .

—   Iespējams. Tagad ej, noseglo zirgus, noņem traukus, maisus un atnes visu šurp. Tev nav jābaidās, bise tevi sargās.

—  Ķali nebaidīties, — nēģeris jautri atbildēja. Mazliet atbīdījis zerības asos zarus, viņš izlīda laukā.

Pa to laiku no telts iznāca Nellija. Sabā tūlīt steidzās pie viņas un piegrūda tai ar purnu, it kā prasītu parastos glāstus, bet meitene, lai gan jau pacēla roku, to it kā ar riebumu atkal atrāva.

—  Stas, kas noticis? — viņa prasīja.

—  Nekas. Atskrēja tie divi zirgi. Vai viņi tevi uzmodināja?

—   Es jau pirms tam biju nomodā, es pat gribēju iznākt no telts, bet…

—   Bet?

—   Es domāju, ka tu varbūt dusmosies.

—  Es? Uz tevi?

Nellija pacēla savas acis un paskatījās zēnā ar tik dīvainu skatu, kādu viņš vēl nekad nebija redzējis. Pār zēna seju pārlidoja izbrīns, jo meitenes acīs bija saskatāmas bailes.

«Viņa baidās no manis,» Stass nodomāja.

Pirmajā brīdī zēns sajuta it kā prieku. Viņam glaimoja doma, ka pēc visa notikušā Nellija redz viņā ne tikai pieaugušu cilvēku, bet arī varonīgu kareivi, kas visiem iedveš bailes. Bet šīs domas tūlīt arī izgaisa. Ilgās gūstā pavadītās nedēļas bija attīstījušas zēna novērošanas spējas un prātu, un drīz vien tas saskatīja, ka baiļu pilnajās meitenes acīs atspīd riebums par asiņainajiem dienas notikumiem, kuru lieciniece tā bija. Viņš atcerējās, kā meitene atrāva roku, nevēloties noglāstīt Sabā, kas nokoda ievainoto beduīnu. Jā! Arī viņam pašam bija smagi. Lasīt grāmatās par amerikāņu traperu dzīvi tālajos rietumos, kur ik dienas nogalina dučiem sarkanādaino, bija pavisam kas cits nekā pašam nokaut dzīvus cilvēkus, kas pēdējās nāves konvulsijās vārtās savu asiņu peļķēs.

«Jā! Nellijai ne tikai sirds ir baiļu pilna, bet viņā mājo ari riebums, kas tur paliks uz visu mūžu. Viņa baidīsies no manis,» Stass domāja, «un sirds dziļumos man pārmetīs notikušo. Tas būs arī atalgojums par visu, ko esmu viņas labā darījis.»

Sīs domas radīja skumjas, jo Stass zināja, ka, ja nebūtu Nellijas, viņš jau sen būtu vai nu nokauts, vai aizbēdzis. Tikai viņas deļ viņš pārcieta visas grūtības: badošanos, ciešanas, pazemojumus. Vai tādēļ viņš to visu būtu pārcietis, lai mazā māsiņa tagad izbiedēta stāvētu viņa priekšā un neskatītos viņā ar seno uzticību, bet ar bailēm un riebumu? Stass juta, ka ir nelaimīgs. Pirmo reizi mūžā tas pārdzīvoja nepareiza apvainojuma rūgtumu. Pret paša gribu viņam iezagas acīs asaras, un, ja prātā neienāktu doma, ka «varonīgam kareivim» neklājas raudāt, tas labprāt to būtu arī darījis.

Stass savaldījās un, pagriezies pret meiteni, vaicāja:

—  Tu baidies, Nellij? …

Viņa klusu atbildēja:

—  Te ir tik drausmīgi.

Stass pavēlēja Kālijam atnest seglu voilokus un ar vienu no tiem pārklāja akmeni, uz kura tas bija sēdējis, bet otru noklāja zemē un teica:

—   Sēdies te, pie uguns. Cik auksta nakts. Ja tev uznāks miegs, tu atspiedīsi galvu pie manis un aizmigsi.

Nellija čukstēja:

—  Man bail!

Stass ietina meiteni pledā, un abi sēdēja klusēdami, cieši viens pie otra piespiedušies.

Aiz zerības bija dzirdama zirgu sprauslošana un zāles čabēšana.

—   Klausies, Nell, — Stass sacīja, — man tas bija jādara… Gebrhs draudēja, ka nokaus mūs abus, ja lauva neapstāsies pie Kālija līķa un dzīsies zirgiem pakaļ. Tu pati to dzirdēji. Iedomājies, viņš draudēja ne tikai man, bet arī tev. Viņš būtu to izdarījis. Teikšu tev vaļsirdīgi, nebūtu viņš mums draudējis, es viņu nešautu, lai gan jau agrāk par to tiku domājis. Man liekas, es tomēr nespētu… Bet viņš bija pārāk nekrietns. Tu redzēji, kā viņš mocīja Kāliju? Un arī Hamiss? Cik nekrietni viņš mūs pārdeva! Vai zini, kas ar mums notiktu, ja viņi neatrastu Smainu? Gebrhs tāpat apietos ar mums, kā ar Kāliju. Šausmas pārņem iedomājoties vien, ka viņš tevi sistu ar savu pletni… viņš nomocītu mūs abus. Kad Hamiss pēc mūsu nāves atgrieztos Fašodā, viņš mierīgi pateiktu, ka esam nomiruši ar drudzi… Nellij, ēs to nedarīju aiz ļaunprātības, bet man vajadzēja glābt tevi… Es rūpējos tikai par tevi…

Viņa balsī izskanēja sāpes un rūgtums. Nellija to saprata un piespiedās pie zēna vēl ciešāk. Pārvarējis uztraukumu, zēns turpināja:

—   Es nekļūšu citāds, bet sargāšu un rūpēšos par tevi kā senāk. Iekāms viņi bija vēl dzīvi, mums nebija cerību izglābties. Tagad mēs varam aizbēgt uz Abesīniju. Abesīnieši ir melni un mežonīgi, bet kristīti un dervišu ienaidnieki. Ja tikai tu būtu vesela, •mums tas izdotos, jo Abesīnija nav tālu. Bet, ja arī mums neizdotos aizbēgt un mēs nokļūtu Smaina rokās, tad viņš mums tomēr neatriebtu šo ļaundaru nāvi. Viņš nekad nav pazinis Gebrhu un beduīnus, tikai vienīgi Hamisu. Ko gan viņam nozīmē Hamiss?

Mēs varam ari neteikt Smainam, ka Hamiss bija kopā ar mums. Ja mums izdosies nokļūt Abesīnijā, mēs būsim glābti, ja ari ne, tad tomēr būs labāk nekā līdz šim. Nav vairāk otru tādu ļaundaru, kādi bija tie … Nebaidies no manis, Nellij…

Vēlēdamies iemantot meitenes uzticību un to iedrošināt, viņš sāka glaudīt viņas gaišo galviņu. Nellija bailīgi pacēla savas actiņas. Likās, viņa grib ko teikt, bet neiedrošinās, baidās. Beidzot viņa nolieca savu galviņu tā, ka visu seju apslēpa mati, un drebošā balstiņā pavisam klusu vaicāja:

—   Stasl …

—   Ko, mīļā?

—  Viņi šurpu nenāks?…

—   Kas? — Stass izbrīnījies vaicāja.

—  Tie … beigtie.

—   Ko tu runā, Nellij?

—  Man bail! Man bail!

Viņas nobālušās lūpiņas ietrīsējās. Klusums. Stass neticēja, ka miroņi varētu uzmosties, bet, tā kā bija nakts un līķi gulēja tepat netālu, arī zēnam kļuva baisi; pār muguru tam pārskrēja saltas trīsas.

—   Ko tu runā, Nellij, — viņš atkārtoja. — Dinaha tevi ir iebiedējusi ar spoku stāstiem … Mirušie ne …

Viņš apklusa, jo tanī brīdī notika kaut kas drausmīgs. Nakts klusumā no dziļās gravas, no tās puses, kur gulēja miroņi, atskanēja necilvēcīgi, šaušalīgi smiekli, sāpīgi, naidīgi, priecīgi, ļauni, izsmiekla un raudu pilni, kā vājprātīga vai slīkstoša cilvēka smiekli…

Nellija iekliedzās un cieši apkampa Stasa kaklu. Zēns juta, ka aiz bailēm tam mati saslejas stāvus. Sabā uzlēca kājās un sāka rūkt.

Bet Kālijs mierīgi pacēla galvu un gandrīz jautri noteica:

—  Hiēnas smejas par Gebrhu un lauvu.

XXIII

Iepriekšējās dienas pārdzīvojumi un nakts uztraukumi bija tā nogurdinājuši abus bērnus, ka tie iemiga ciešā miegā. Nellija iznāca no telts tikai otrā dienā ap pusdienas laiku. Stass no savas guļasvietas turpat pie ugunskura bija piecēlies mazliet agrāk. Gaidīdams Nellijas pamošanos, viņš pavēlēja Kālijam pagatavot brokastis, kas vēlā laika dēļ varēja būt ari pusdienas.

Dienas gaišums izkliedēja nakts rēgus, un bērni pamodās ne tikai atpūtušies, bet arī garīgi možāki. Nellijas izskats bija spirgtāks un viņa jutās daudz spēcīgāka. Abi bērni gribēja pēc iespējas ātrāk atstāt to vietu, kur gulēja nošautie sudānieši, tādēļ tūlīt pēcēšanas kāpa zirgos un devās ceļā.

Bija tā stunda, kad visi Āfrikas ceļotāji apstājas pusdienasatpūtai un pat nēģeru karavānas slēpjas lielu koku ēnā, jo pusdienas laika stundas, tā saucamās «baltās stundas», ir klusumaun svelmes pilnas. Saule, liekas, skatās lejup, lai atrastu kādu. ko nokaut. Visi zvēri cenšas paslēpties biezokņos. Apklust putnu,dziesmas, kukaiņu sanoņa, un visa daba iegrimst klusumā, it kā: gribētu noslēpties no ļaunās dievietes skata. Karavāna jāja pa šauru aizu, kuras klintis meta platu ēnu, un tādēļ varēja mierīgi; turpināt ceļu, nejūtot tveici.

Ceļš, lai gan nemanāmi, tomēr gāja kalnup. Klinšu sienāsvietām varēja saskatīt dzeltenas sēra nogulsnes. Ūdens klinšu, plaisās ari oda pēc sēra, kas radīja bērnos nepatīkamas atmiņas par Omdurmānu un mahdistiem, kuri smērēja savus matusar taukiem, sajauktiem ar sēra pulveri. Dažās vietās smaržojapēc muskusa, bet tur, kur no augstajām kraujām gandrīz līdz gravasdibenam krita lejup liānu kaskādes, izplatījās reibinoša vaniljas smarža. Mazie ceļinieki labprāt uz brīdi apstājās zem šiem purpura un violeto ziedu greznotajiem aizkariem, kurus līdz ar lapāmēda zirgi.

Neredzēja nevienu zvēru, izņemot uz klinšu kraujām tupošos, pērtiķus, kas uz zilā debess fona izskatījās pēc fantastiskiem elku dieviņiem, ar kādiem indieši mēdz izgreznot savu dievnamu; sienas. Milzīgie pinkainie pērtiķu tēviņi, ieraugot Sabā, draudoši; ņirdza zobus vai izstiepa lūpas kā taures, tā izrādot sunim savu izbrīnu un dusmas. Viņi blisināja acis un, jocīgi lēkājot, kasīja sānus. Bet Sabā, jau pieradis pie līdzīgiem skatiem, nepievērsa, tiem ne mazāko vērību.

Bija jāsteidzas. Prieks par atgūto brīvību aizdzina visu iepriekšējās nakts smagumu. Pašreiz zēna prātu nodarbināja doma, ka tālāk darīt, kā izkļūt no šī apgabala, kur viņiem draudēja dervišu gūsts, kā veikt tālo ceļu pa džungļiem, lai nenomirtu aiz bada un slāpēm un, galvenais, kurp iet? Hatīms bija Stasam stāstījis, ka no Fašodas taisnā līnijā Abesīnijas robeža atrodoties piecu dienu jājiena attālumā. No izbraukšanas dienas bija pagājušas jau divas nedēļas, Smainu meklējot, karavāna acīmredzot bija novirzījusies uz dienvidiem. Zēns atcerējās, ka sestajā ceļojuma dienā viņi bija pārcēlušies pāri upei-, kas tomēr nebija Nīla. Tad, iekāms viņi nonāca augstākā apvidū, tie brauca gar lieliem purviem.

Portsaīdā, skolā, ļoti pamatīgi mācīja Āfrikas ģeogrāfiju, un zēna atmiņā bija iespiedies Balora līdzenuma nosaukums, kas apzīmēja maz pazīstamās Sobātas upes līdzenumu. Viņš nebija pārliecināts par savu domu pareizību, bet tās bija iespējamas.

11a

Viņš iedomājās arī to, ka Smains vergus nevarēja gūstīt uz vakariem no Fašodas, jo tur ļaudis jau bija aizbēguši un izmiruši, bet devās tālāk uz dienvidiem, kur līdzīgas ekspedīcijas vēl nebija bijušas. Stass noprata, ka viņi tomēr virzās pa Smaina pēdām, un uz brīdi šī doma viņu izbiedēja.

Zēns pārdomāja, vai nebūtu labāk atstāt gravu, kas arvien jūtamāk virzījās uz dienvidiem, un doties taisnā ceļā uz vakariem. Pēc neilgām pārdomām viņš tomēr saprata, ka iet Smaina pēdās divu vai trīs dienu ceļa attālumā ir tomēr drošāk, jo viņš ar gūstekņiem nenāks atpakaļ pa to pašu ceļu, bet dosies tieši uz Nīlu.

Stass arī saprata, ka visvieglāk iekļūt Abesīnijā no dienvidiem, jo rietumu robežu droši vien apsargā arī derviši.

Beidzot zēns nolēma doties pēc iespējas tālāk uz dienvidiem. Tiesa, tur varēja arī sastapties ar nēģeriem, kas, dervišu vajāti, bēga pat no Baltās Nīlas.

Bet no diviem ļaunumiem jāizvēlas tas mazākais, un Stass labprātāk nokļūtu pie nēģeriem nekā mahdistiem.

Viņš arī aprēķināja, ka, satiekoties ar bēgļiem vai vietējo ciltīm, viņam ļoti noderēs Kālijs un Mea. Vajadzēja tikai paskatīties uz Meas kājām, lai saprastu, ka viņa cēlusies no dinku vai šilluku cilts. So cilšu nēģeriem bija ļoti tievas un garas kājas un viņi kā stārķi bradāja gar Nīlas piekrastēm. Toties Kālijs, lai gan Gebrha gūstniecībā bija ļoti novājējis, izskatījās pavisam citāds. Viņš bija zems un plecīgs, spēcīgu ķermeņa būvi, stiprām rokām, bet kājas likās mazas, salīdzinot ar Meas kājām.

Kālijs neprata arābiski un slikti zināja ari kisvahilu izloksni, kas Āfrikā pietiekoši izplatīta un kuru Stass bija iemācījies no strādniekiem Portsaīdā. Acīmredzot Kālijs bija cēlies no kāda pavisam tāla apgabala.

Stass nolēma izvaicāt, kur ir viņa dzimtene.

—   Kali, kā sauc tavu tautu? — viņš prasīja.

—  Vahima, — nēģeris atbildēja.

—  Vai tava tauta ir liela?

—  Milzīgi. Viņa karo ar ļauniem samburu un atņem tiem lopus.

—   Kur atrodas jūsu zeme?

—  Tālu! Tālu … Kali nezin, kur.

—  Tādā pat kā šī?

—  Nē, tur liels ūdens un lieli kalni.

—   Kā jūs saucat lielo ūdeni?

—  Mēs viņu saucam «Tumšie ūdeņi».

Stass nodomāja, ka nēģeris varbūt ir no Alberta Njasas, Emina-pašā pavalstnieks un, gribēdams pārliecināties, turpināja izvaicāšanu.

—  Vai tur nedzīvo balts priekšnieks ar daudz kūpošām melnām laivām un karaspēku?

—   Nē. Veci ļaudis stāsta, ka redzēt baltos (viņš parādīja uz. pirkstiem) viens, divi, trīsi Jā, trīs, baltos garos ģērbos. Viņi meklēt ziloņu ilkņus… Kali tos neredzēt, viņš vēl nebija pasaulē. Kali tēvs tos uzņemt pie sevis un dot tiem daudz ilkņu …

—   Kas ir tavs tēvs?

—  Vahima karalis.

Stass jutās mazliet glaimots, ka viņam kalpo karaļa dēls.

—  Vai tu gribētu redzēt savu tēvu?

—   Kali gribēt redzēt māti.

—   Ko tu darītu, ja satiktu vahimu, un ko darītu vahima?

—  Vahima krist ceļos pie Kali kājām.

—  Aizved mūs pie viņiem, tad tu varēsi tur palikt un pēc tēva nāves kļūt karalis, bet mēs dosimies tālāk uz jūru.

—   Kali viņus neatrast un negrib palikt pie vahima. Kali mīlēt Lielo kungu un Mēness meitu.

Stass jautri pagriezās pret Nelliju un teica:

—   Nellij, tu esot pārvērtusies par Mēness meitu, — bet, ieraudzījis meitenes caurspīdīgos vaidziņus, noskuma. Nellijas bālā sejiņa tiešām vairāk piestāvētu tādai neredzētai būtnei, kas ieradusies no mēness.

Nēģeris turpināja:

—   Kali mīlēt Bvana Kubva, jo Bvana Kubva nenokaut Kali, bet Gebrhu, un Kali dot daudz ēst.

Ar redzamu labpatiku viņš braucīja vēderu un atkārtoja:

—  Daudz gaļas, daudz gaļas!

Stass gribēja viņu izvaicāt, kādā ceļā tas nokļuva pie dervišiem, bet Kālijs to neatcerējās. Izrādās, kad viņu kādā naktī bija sagūstījuši pie zebru ķeramās bedres, tam viens pēc otra bijuši daudz kungu. No viņa atbildēm neko nevarēja saprast, caur kādām valstīm un pa kādiem ceļiem tas nokļuvis Fašodā.

Stasa uzmanību saistīja nēģera stāstījums par «tumšo ūdeni». Ja viņa dzimtene būtu Alberta Njasa vai arī Viktorijas Njasa, viņš droši vien būtu ko dzirdējis par Eminu-pašā, par tā karaspēku un kuģiem, kas sacēla šausmas un izbrīnu melnādainajos. Tanganjika atradās pārāk tālu, un tādēļ zēns domāja, ka Kālija tauta dzīvo kur tuvāk. Tādā veidā satikšanās ar vahima cilti nemaz nebūtu tik neiespējama.

Pēc dažu stundu ceļojuma saule jau krietni bija nolaidusies uz vakaru pusi. Karstums ievērojami mazinājās. Karavāna nokļuva plašā līdzenumā, kurā bija ūdens un auga daži mežavīģu [16] koki. Viņi apstājās, lai atpūtinātu zirgus un ari paši stiprinātos. Klinšu sienas bija zemākas nekā iepriekš, un Stass pavēlēja Kālijam uzrāpties uz augstākās no tām, lai paskatītos, vai tuvumā nav kur saredzami dūmi.

Kālijs mirklī izpildīja pavēli un uzrāpās uz kraujas malas. Labi apskatījies visapkārt, viņš nolaidās pa liānas zaru lejā un sacīja, ka dūmu nav, bet ir «ņamma». Viegli varēja noprast, ka tās nav paipalas, bet lielāks medījums, jo viņš rādīja uz karabīni un pielika pirkstus pie galvas par zīmi, ka tas ir kāds ragainis.

Stass savukārt uzrāpās uz klints un, uzmanīgi pabāzis galvu, sāka skatīties. Skats bija plašs, un nekas to neaizsedza. Izdegušo džungļu vietā jaunie bija tikai pāris centimetru augsti. Cik tālu sniedza skats, bija redzami tikai apdeguši, savrup stāvoši lielu koku stumbri. Pie viena no šiem stumbriem ganījās neliels bars antilopu gnu, kuru ķermenis atgādina zirgu, bet galva — bifeļa galvu. Caur baobaba lapām saule meta plankumainas ēnas uz viņu brūnajām mugurām. Antilopes bija deviņas. Tās ganījās tikai simts soļu atstatumā no Stasa, bet, tā kā vējš pūta no dzīvnieku puses, tad viņas pat nenojauta tuvumā esošās briesmas. Gribēdams sagādāt karavānai svaigu gaļu, zēns tēmēja uz tuvāko dzīvnieku, kas kā zibens nosperts nokrita. Pārējās antilopes aizbēga, bet bifelis, kas gulēja aiz kāda akmens, un kuru viņi abi nemaz nebija ievērojuši, pietrūkās kājās. Stass, mednieka instinkta dzīts, tēmēja arī bifelim. Kad tas pagriezās pret zēnu sānis, viņš izšāva. Bifelis nodrebēja, uz brīdi apstājās, bet, iekāms zēns paguva ielikt jaunas patronas, tas bija jau aizslēpies aiz akmeņiem.

Dūmi vēl nebija izklīduši, kad Kālijs jau tupēja pie beigtās antilopes un sāka to uzšķērst ar Gebrha naža palīdzību. Stass piegāja viņam klāt, lai labāk apskatītu dzīvnieku. Par lielu izbrīnu Kālijs jau pēc brīža sniedza viņam vēl kūpošas antilopes aknas gabalu.

—   Kādēļ tu man to dod? — viņš prasīja.

—  Msuril Msuri! Bvana Kubva tūlīt ēst!

—   Ēd pats, — Stass dusmīgi atbildēja.

Kālijs nelikās sev to divreiz teikt un kāri sāka plēst ar zobiem jēlo gaļu. Redzēdams, ka Stass to ar riebumu novēro, viņš ik pēc diviem kumosiem sauca: «Msuri! Msuri!»

Apēdis vairāk nekā pus aknu, viņš sāka antilopi dīrāt. Viņš to izdarīja tik veikli un ātri, ka drīz vien āda bija novilkta un šķiņķis atdalīts no mugurkaula. Stass brīnījās, ka Sabā nav klāt pie tik bagātīgām vakariņām, un uzsvilpa tam.

Bet Sabā nenāca. Kālijs teica:

—  Lielais suns aizskriet ar bifeli.

1 — Tu redzēji? — Stass prasīja.

—   Kali redzēt…

To teicis, viņš uzcēla sev uz galvas antilopes priekšgabalu, uzlika uz katra pleca pa šķiņķim un devās uz gravu. Stass vēl pāris reižu iesvilpās, bet redzot, ka tas velti, sekoja Kālijam. Mea jau bija salasījusi sausus ērkšķainus zarus zerībai, bet Nellija ar saviem mazajiem pirkstiņiem noplūca pēdējai paipalai spalvas.

—   Tu sauci Sabā? Viņš aizskrēja pie jums.

—  Viņš aizskrēja ķert bifeli, kuru aizšāvu, — zēns teica. — Es baidos par Sabā, jo šie dzīvnieki ir ļoti nikni un tik stipri, ka pat lauvas izvairās tiem uzbrukt. Sabā var iziet slikti, ja vien viņš iesāks cīņu ar tādu pretinieku.

To izdzirdusi, meitene ļoti uztraucās un paziņoja, ka ātrāk neies gulēt, iekāms nebūs pārnācis Sabā. Zēns dusmojās pats uz sevi, ka nebija noslēpis patiesību, un sāka meiteni mierināt:

—   Es ietu suni meklēt, — viņš teica, — bet viņš būs jau tālu. Drīz iestāsies nakts un nebūs saredzamas pēdas. Bifeli es bīstami ievainoju, un viņš drīz vien kritīs. Viņš nogurs arī no asins zaudējuma, un, ja arī uzbruks, tad Sabā jau paspēs aizbēgt. Jā! Var gadīties, ka viņš atgriežas tikai naktī, bet katrā ziņā atgriezīsies,

Bet Stass pats neticēja saviem vārdiem, jo bija lasījis par nedzirdētu Āfrikas bifeļu atriebības kāri. Pat grūti ievainoti bifeļi paslēpjoties uz ceļa mednieku tuvumā, negaidot tiem uzbrūkot, paceļot tos uz saviem ragiem un uzsviežot gaisā. Ar Sabā varēja notikt kas līdzīgs, nemaz nerunājot par citām briesmām, kas tam draudēja naktī džungļos …

Patiesi, drīz vien iestājās nakts. Kālijs un Mea uztaisīja zerību, sakūra ugunskuru un sāka gatavot vakariņas. Sabā neatgriezās.

Nellija ik brīdi vairāk uztraucās un beidzot sāka raudāt.

Stass gandrīz ar varu nolika meiteni gulēt, apsolīdamies gaidīt Sabā atgriešanos, bet līdz ar pirmo rīta blāzmu doties suni meklēt. Nellija iegāja teltī, bet vai katru minūti izbāza no tās savu galviņu un prasīja, vai Sabā nav vēl atgriezies. Tikai pēc pusnakts viņa aizmiga. Tad Mea nomainīja nomodā palikušo Kāliju.

—   Kādēļ Mēness meita raudāt? — jaunais nēģeris prasīja Stasam.

—  Viņai žēl Sabā, kuru bifelis jau droši vien ir nobeidzis.

—  Varbūt vēl ne, — Kālijs atteica.

Abi apklusa, un Stass iegrima smagā miegā. Bija vēl pavisam tumšs, kad viņu uzmodināja nakts dzestrums. Ugunskurs bija nodzisis, jo Mea bija aizmigusi.

Tūbas paklājs, uz kura gulēja Kālijs, bija tukšs.

Stass uzsvieda vēl kvēlošām oglēm sausus zarus un uzmodināja Meu.

—  Kur Kālijs?

Bridi viņa neizpratnē uzlūkoja zēnu, tad, it kā nupat atmodusies, teica:

—   Kālijs paņēma Gebrha nazi un izlīda caur zerību. Es domāju, ka viņš gāja pēc žagariem, bet vairs neatgriezās.

—  Vai viņš jau sen aizgāja?

—   Sen.

Stass gaidīja, bet, kad nēģeris vēl arvien neatgriezās, nevilšus tam radās jautājums:

—  Aizbēdzis?

Un zēna sirds sažņaudzās aiz nepatīkamās sajūtas, kādu arvien rada cilvēku nepateicība. Viņš visu laiku nēģeri aizstāvēja pret Gebrha varmācībām un beidzot izglāba tam dzīvību. Nellija arvien bija pret viņu laba un raudāja par viņa mokām. Abi apgājās ar Kāliju pēc iespējas labāk. Bet viņš — aizbēdzis. Kālijs taču pats sacīja, ka nezinot, uz kuru pusi atrodas vahima zemes, ka nespētu tās atrast, bet tomēr aizbēdzis! Atkal Stass atcerējās Portsaīdā lasītos ceļojumu stāstus par nēģeru muļķību, ka tie visu pametot un bēgot pat tad, kad bēgšana tiem draudot ar nāvi. Arī Kālijs, kura vienīgais ierocis bija Gebrha nazis, varēja vai nu nomirt badā, vai no jauna nokļūt dervišu gūstā, vai kļūt par laupījumu meža zvēriem.

—  Ak! Nepateicīgais muļķis!

Tad Stass sāka domāt par tālākā ceļa grūtībām bez Kālija palīdzības. Būs pašam jādzirda zirgi un tie jāsapin, naktij uznākot, jāceļ Nellijai telts, jātaisa zerība, ceļā jāuzmana, lai nepazustu maisi ar pārtiku un mantām, — tas viss, nēģerim aizbēgot, gulsies uz Stasa pleciem. Pats sev viņš atzinās, ka daudz ko neprot, piemēram, viņam nebija sajēgas, kā jāatsvaigo jēla gaļa.

—  Neko darīt, — viņš sev teica, — kas vajadzīgs, tas vajadzīgs!

Pa to laiku pie horizonta parādījās saule, un, kā tas mēdz būt dienvidos, mirklī uzausa diena. Drīz vien teltī bija sadzirdama Nellijas mazgāšanās. Tas nozīmēja, ka meitene jau piecēlusies. Un tiešām, pēc brīža viņa iznāca jau apģērbusies, tikai vēī nesukātiem matiem. Rokā tā turēja suku un iznākusi tūlīt vaicāja:

—   Kur Sabā?

—  Vēl nav.

Meitenes lūpiņas ietrīcējās.

—   Viņš vēl var atgriezties, — Stass teica. — Vai atceries, ka arī tuksnesī viņš dažreiz pazuda uz pāris dienām, bet arvien mūs panāca?

—   Tu teicies iet viņu meklēt?

—   Nevaru.

—   Kādēļ?

—   Tādēļ, ka nevaru atstat tevi un Meu vienas.

—   Bet Kālijs?

—   Kalija nav.

Zēns apklusa, nevarēdams izšķirties, vai teikt meitenei patiesību; bet, tā kā notikušo noslēpt nebija iespējams, viņš nolēma pastāstīt visu.

—   Kālijs, paņēmis Gebrha nazi, — viņš teica, — naktī aizgājis. Kas zin, varbūt viņš aizbēdzis. Nēģeri tā bieži dara, neapzinoties ļaunumu, ko viņi nodara paši sev. Man viņa žēl… bet varbūt viņš vēl apdomāsies, ka izdarījis muļķību un …

Tālākos zēna vārdus pārtrauca Sabā priecīgā riešana, kas gravā izsauca bezgalīgu atbalsi. Nellija nosvieda suku un gribēja doties tam pretim, bet zerības dzeloņainie zari to atturēja.

Stass steidzīgi sāka izraut zarus, bet nepaguva iztaisīt ieeju, kad jau parādījās Sabā, bet aiz viņa Kālijs, kas bija rasā izmircis gluži slapjš.

Bērnus pārņēma neizsakāms prieks. Kad Kālijs aizelsies pie viņiem pienāca, Nellija apkampa viņa melno kaklu un no visa spēka piespieda to sev klāt.

Bet viņš teica:

—   Kali negrib redzēt «beibi» raudāt, tamdēļ Kali atrast suni.

—   Labais Kali, — viņam uz pleca uzsizdams, teica Stass, — vai tev nebija bail sastapties naktī ar lauvu vai panteru?

—   Kali baidās, bet Kali iet, — atbildēja nēģeris.

Sie vārdi vēl vairāk ielīksmoja bērnu sirdis. Uz Nellijas lūgumu Stass izņēma no maisa stikla kreļļu virkni, kuru labais grieķis bija tiem iedevis, izbraucot no Omdurmānas, un aplika tās ap Kalija kaklu. Kālijs, neizsakāmi laimīgs par iegūto dāvanu, lepni paskatījās uz Meu un teica:

—   Mea nav krelles, bet Kali ir krelles, tamdēļ, ka Kali ir «Lielā gaisma».

Tādā kārtā tika atlīdzināta nēģera uzupurēšanās. Sabā toties dabūja stingru rājienu. Otro reizi mūžā, kalpojot mazajai pavēlniecei, viņš dabūja dzirdēt, ka ir pavisam neciešams suns, un, ja līdzīgi gadījumi vēl atkārtosies, tad to piesies saitē kā gluži mazu kucēnu. Viņš klausījās, diezgan divdomīgi asti vēcinādams, bet Nellija apgalvoja, ka acīs tam redzējusi kauna apziņu, un ka tas esot pat nosarcis. Nosarkumu tomēr nevarot saredzēt, jo viss purns apklāts ar vilnu.

Visi sāka ēst brokastis — lieliskas mežavīģes un «gnu» gaļu. Kālijs stāstīja savus nakts piedzīvojumus, bet Nellija nesaprata kisvahilu izloksni, un Stass viņai visu atstāstīja angliski. Izrādījās* ka bifelis aizskrējis ļoti tālu. Kalijam grūti bijis atrast viņa pēdas, jo nespīdējis mēness. Par laimi, pirms dienām divām lijis lietus, un zeme vēl bijusi mīksta, kur smagā milzeņa kājas atstājušas pēdas. Kālijs tās uzmeklējis ar kāju pirkstiem un ilgi gājis. Bifelis,, liekas, pats nokritis un nobeidzies, jo zemē neesot bijušas saskatāmas cīņas pēdas. Kad Kālijs beidzot bifeli atradis, tad Sabā jau bijis paspējis noēst lielāko daļu no bifeļa priekšējās lāpstiņas, un, lai gan bijis jau pieēdies, tomēr neesot ļāvis pie gaļas tuvoties divām hiēnām un vairākiem šakāļiem, kas netālu stāvējuši un gaidījuši, kad bīstamais zvērs beigšot maltīti un aiziešot.

Nēģeris žēlojās, ka suns sācis viņu riet. Beidzot viņš sunim piedraudējis ar lielās kundzes «beibi» dusmām, saņēmis to pie kakla saites un palaidis vienu tikai gravas tuvumā.

Te beidzās Kalija stāsts, un visi jautrā omā kāpa zirgos un devās ceļā.

Tikai garkājainā, arvien klusā un paklausīgā Mea ar skaudību noskatījās uz Kalija krellēm un suņa kakla saiti, skumjt nopūzdamās:

—   Viņi abi «Lielā gaisma», bet man tikai vara riņķis uz: kreisās kājas.

XXIV

Turpmāko triju ceļojuma dienu laikā viņi jāja atkal pa aizu; ceļš vienmērīgi gāja arvien augstāk. Dienas lielākoties bija karstas, bet naktis aukstas vai smacīgas. Tuvojās lietus periods. No apvāršņa arvien biežāk uzpeldēja piena balti mākoņi, biezi un viļņojoši. Tālumā bija saskatāmas lietus svītras un varavīksnes. Trešās dienas rītā kāds mākonis pārplīsa virs viņu galvām kā muca, kurai noņemtas stīpas, un bagātīgi viņus apslacīja ar siltu, bet ne ilgstošu lietu. Debesis drīz vien noskaidrojās, un viņi varēja jāt tālāk.

Atkal parādījās paipalu bari. Paipalu bija tik daudz, ka zēns tās šāva, nenokāpjot no zirga. Stass nošāva piecas, un ar tām, pat Sabā ieskaitot, bija pietiekoši pusdienām. Jāšana atsvaidzinātā gaisā bija patīkama, bet ūdens un putnu daudzuma dēļ nebija jābaidās no slāpēm un bada. Vispār ceļojums bija daudz vieglāks nekā Stass to bija iedomājies, un tādēļ viņu pārņēma lieliska labsajūta. Viņš jāja blakus Nellijai, visu laiku ar to pļāpāja un pat jokoja.

—   Zini, Nellij, — viņš sacīja, kad tie uz brīdi apstājās zem liela koka, no kura Kālijs un Mea rāva milzīgus melonēm līdzīgus augļus, — man dažreiz pat liekas, ka esmu ceļojošs bruņinieks.

—  Kas tas ir, ceļojošs bruņinieks? — prasīja meitene, pagriezusi pret viņu savu skaisto galviņu.

—   Sen, ļoti sen, viduslaikos, dzīvoja tādi bruņinieki, kas deva solījumu doties pasaulē meklēt piedzīvojumus. Viņi kāvās ar milžiem un pūķiem, un zini, katram bija sava dāma, par kuru tie rūpējās un to aizsargāja.

—  Tad jau arī es esmu tāda dāma?

Stass, brīdi klusējis, atbildēja:

—   Nē. Tu vēl esi pārāk maza. Tās visas bija pieaugušas.

Viņam ne prātā nevarēja ienākt doma, ka varbūt neviens

'bruņinieks nebija tik daudz laba darījis savai dāmai, cik viņš savai mazajai māsiņai. Viņš to nevarēja iedomāties jau tādēļ vien, ka viss, ko viņš darīja, tam likās saprotams un nepieciešams.

Bet Nelliju apvainoja zēna vārdi, un, izstiepusi lūpiņas, viņa teica:

—   Bet tuksnesī tu man reiz sacīji, ka esmu uzvedusies vismaz kā trīspadsmit gadus veca! Ko nu tu teiksi?

—  To teicu toreiz. Tev jau ir tikai astoņi gadi!

—   Pēc desmit gadiem man būs astoņpadsmit.

—  Tā! Bet man divdesmit četri. Tādā vecumā neviens nedomā par dāmām, jo tad ir daudz svarīgāku darbu. Saproti?

—   Ko tad tu darīsi, kad būsi pieaudzis?

—   Es būšu inženieris vai jūrnieks. Ja Polijā izcelsies karš, tad es došos karā, tāpat kā mans tēvs.

Viņa uztraukta prasīja:

—  Bet vai tu atgriezīsies Portsaīdā?

—  Vispirms mums tur jāatgriežas abiem.

—   Pie tētiņa, — meitene atbildēja.

Viņas actiņas apmiglojās un kļuva skumjas. Par laimi, tanī pat brīdī pāri aizai laidās vesels bars skaistu, pelēku papagaiļu ar rozā galviņām un rozā pūkām zem spārniem. Bērni tūdaļ aizmirsa savu sarunu un sekoja papagaiļu lidojumam.

Papagaiļu bars riņķoja virs eiforbiju koku grupas un ielaidās mežavīģu zaros, no kurienes tūlīt arī atskanēja skaļas balsis, kas izklausījās kā bāršanās vai strīdus.

—  Tie ir papagaiļi, kas visātrāk iemācās runāt, — Stass sacīja. — Vēlāk es mēģināšu tev kādu noķert.

—  O, Stas, es tev pateicos, — Nellija līksmi atbildēja. — Es viņu nosaukšu par «Dēzī».

Pa sarunas laiku Kālijs un Mea bija saplūkuši maizes koka augļus, un mazā karavāna varēja turpināt ceļu. Pēcpusdienā debesis sāka apmākties. Pa reizei nolija sīks lietiņš un piepildīja ar ūdeni visus klinšu iedobumus. Kalijs_ pareģoja lielu lietusgāzi. Stass noprata, ka lietus gadījumā šaurā aiza nevar but drošs patvērums naktsguļai, jo var pārvērsties par putojošu strautu. Zēns nolēma pārnakšņot ārpus aizas, augstienē, kas ļoti iepriecināja Nelliju. Vēl jo vairāk meiteni iepriecināja Kālijs, kas, atgriezies no izlūkgājiena, paziņoja, ka tuvumā esot neliels mežiņš ar dažādiem kokiem, kuru zaros lēkājot mazi pērtiķīši, ne ļauni un riebīgi kā paviāni, kurus tie līdz šim bija redzējuši.

Kad viņi nonāca līdz kādai vietai, kur akmens klintis bija zemākas un lēzenākas, tie izveda zirgus no aizas un, iekāms satumsa, bija iekārtojušies naktsguļai. Nellijas telti uzcēla augstā, sausā vietā blakus termītu uzkalnam, kas pilnīgi norobežoja pieeju no vienas puses, un kur arī zerību bija vieglāk uztaisīt.

turpat auga arī kāds milzīgs koks, plati izplestiem zariem un biezu lapotni, kas derēja kā lielisks aizsargs lietus gadījumā. Netālu aiz zerības bija neliela koku grupa, bet tālāk biezs, liānām apaudzis mežs, virs kura pacēlās brīnišķu gigantisku palmu kroņi, kas atgādināja milzīgus vēdekļus jeb izplestas pāvu astes [17] .

Kālijs pastāstīja, ka pirms otrā rudens lietus perioda ir bīstami gulēt zem šīm palmām, jo nogatavojušies milzīgie augļi negaidīti krītot ar tādu spēku, ka varot nosist ne tikai cilvēku, bet arī zirgu. Pašlaik augļi bija tikai aizmetušies. Iekāms saule vēl nebija norietējusi, varēja saskatīt pērtiķēnus, kas traucās un ķerstīja viens otru milzīgajās lapotnēs.

Stass un Kālijs sagatavoja lielu krājumu sausu zaru, lai pietiktu visai naktij. Pa reizei uznāca stipri silta vēja brāzieni, un zerību vajadzēja nostiprināt ar zemē iedzītiem asiem mietiem, kurus Kālijs noasināja ar Gebrha nazi. Sī uzmanība bija nepieciešama, jo stiprais vējš varēja izsvaidīt zerības dzeloņainos zarus un atvieglot zvēriem uzbrukumu.

Pēc saules rieta vējš norima, bet gaiss kļuva smags un tveicējošs. Starp mākoņiem retumis paspīdēja pa zvaigznītei, bet vēlāk nakts palika tik tumša, ka soļa attālumā nekas nebija saskatāms.

Mazie ceļinieki sapulcējās ap ugunskuru un klausījās pērtiķēnu kliedzienos un spiedzienos, it kā tie tuvējā mežiņā būtu sarīkojuši tirgu. Viņu kliedzieniem pievienojās šakāļu gaudošana un citas nepazīstamas balsis, kurās bija sadzirdamas bailes un nemiers par to, kas var tumsā draudēt katrai dzīvai radībai.

Pēkšņi viss apklusa, un it kā no pazemes atskanēja dobjš lauvas rēciens.

Zirgi, kas turpat netālu ganījās, lēkdami ar sapītajām priekškājām, tuvojās ugunskuram. Arvien drošais Sabā saslēja spalvu un, asti iemiedzis, bailīgi spiedās pie cilvēkiem kā aizsardzību meklēdams.

Rūkšana atkārtojās. Likās, tā nāk tepat no zemes apakšas, dobja, smaga, piespiesta, it kā zvēram būtu grūti izdabūt skaņas no varenajām plaušām. Rūcieni kļuva gan stiprāki, gan klusāki, reizēm pārvērzdamies kā stenēšanā.

—   Kali, piesvied ugunskurā zarus! — Stass pavēlēja.

Nēģeris tik steidzīgi izpildīja šo pavēli, ka no ugunskura

izlidoja vesels dzirksteļu mākonis, un tūlīt arī pacēlās augsts liesmu stabs.

—   Stas, lauvas tak mums neuzbruks? Nē? — meitene čukstēja, raustīdama zēna piedurkni.

—   Nē, neuzbruks! Paskaties, cik mums augsta zerība.

To sakot, zēns bija pārliecināts, ka viņiem briesmas nedraud, bet baidījās par zirgiem, kas arvien ciešāk spiedās pie zerības, draudēdami to sagāzt.

Pa to laiku atsevišķie lauvas rūcieni pārvērtās nepārtrauktā rūkoņā, no kura nodreb katra dzīva radība. Pat tie cilvēki, kas nepazīst baiļu, jūt, ka notrīs katrs nervs tā, kā notrīs logu stikli no tāliem lielgabalu šāvieniem.

Stass paskatījās uz Nelliju un, ieraudzījis viņas trīsošo zodiņu un valgās acis, teica:

—   Nebaidies! Nebaidies!

Bet meitene atbildēja tāpat kā kādreiz tuksnesī.

—   Es nemaz neraudu … man tikai acis aizsvīdušas … Oi!

Pēdējais izsauciens paspruka viņai tādēļ, ka tanī brīdī no meža atskanēja otrs rēciens, vēl skaļāks par pirmo. Zirgi spiedās ap zerību, draudēdami to pavisam sagāzt, vienīgi akāciju zaru iēraudcietie dzeloņi tos vēl atturēja. Sabā drebēja kā apšu lapa un turpināja rūkt. Kālijs baiļu pilnā balsī atkārtoja:

—   Kungs! Divi! Divi! Divi!…

Lauvas nepārtrauca savu drausmīgo koncertu, jo, tiklīdz viens apklusa, otrs sāka no jauna. Drīzumā Stass vairs nespēja izšķirt, no kurienes nāk viņu balsis, jo tās atbalsojās aizā, atsitās pret klintīm, izplūda pa kalniem un līdzenumiem, piepildīja mežu un džungļus, piesātināja visu tumsu ar grāvieniem un šausmām.

Par vienu tikai zēns nešaubījās, tas ir, par to, ka lauvas arvien vairāk tuvojas nometnei. Arī Kālijs noprata, ka lauvas riņķo ap uguni, arvien sašaurinot savus riņķus, un plēsoņas attur no uzbrukuma tikai gaisma, par ko tie izsaka savu neapmierinātību •ar nepārtrauktu rūkoņu.

Liekas, arī Kālijs domāja, ka briesmas draud tikai zirgiem, jo, izpletis rokas pirkstus, viņš sacīja:

—   Lauvas nokaut viens zirgs, nokaut divi, — ne visi!

—   Iesvied ugunī zarus! — Stass teica.

No jauna izšāvās liesmu stabs. Lauvu rūkoņa pēkšņi apklusa. Kālijs, pacēlis galvu, uzmanīgi klausījās.

—   Kas tur? — Stass vaicāja.

—   Lietus, — nēģeris atteica.

Stass savukārt klausījās. Koka platie zari apsedza ugunskuru un visu zerību, tā kā zemē nenopilēja neviens lietus piliens, bet virs galvas čabēja lapas. Vēja nebija nemaz, un tādēļ viegli varēja noprast, ka lietus lāses sitas pret koku lapām.

Lapu grabēšana kļuva stiprāka, un drīz vien nokrita pa retai lietus pilei, kas ugunskura atspīdumā izskatījās kā liela rozā pērle. Čaboņa pārvērtās troksnī. Atsevišķas piles izlauzās caur lapotni arvien biežāk un drīz vien pārvērtās sīkās straumītēs.

Ugunskurs palika tumšāks. Velti Kālijs piesvieda veselus zaru klēpjus. Mitrie zari kūpēja, ogles čūkstēja, bet uguns, tikko uzliesmojusi, tūdaļ apdzisa.

—  Kad ugunskurs nodzisīs, zerība mūs pasargās, — par apmierinājumu Nellijai Stass teica.

Viņš ieveda meiteni teltī, ietina to pledā, bet pats izsteidzās ārā, jo jau atkal bija dzirdama lauvas rūkoņa. Šoreiz tā atskanēja jau gluži tuvu un izteica it kā prieku.

Lietusgāze ar katru brīdi pastiprinājās. Lietus piles grabēja uz koka cietajām lapām. Ja ugunskurs nebūtu bijis zem koka, tas jau sen būtu nodzisis, bet arī tagad tas vēl tikko kvēloja. Kālijs jutās uzvarēts un pārtrauca zaru piemešanu. Viņš piestiprināja pie koka zara virvi un centās pa to uzrāpties.

—   Ko tu dari? — Stass prasīja.

—  Kali kāpt kokā.

—   Kādēļ? — Stass iekliedzās, jo viņu aizvainoja nēģera egoisms.

Spožs, apžilbinošs zibens pāršķēla tumsu un Kalija atbilde izzuda pēkšņā pērkona grāvienā, kas satricināja debesis un zemi. Tanī pat brīdī sacēlās viesulis, iešūpoja milzīgā koka zarus, izsvaidīja ugunskuru, pacēla zem pelniem kvēlojošās ogles un ar veselu dzirksteļu mākoni aizsvieda tās džungļos.

Necaurredzama tumsa klājās nometnē. Bīstamais tropu negaiss plosījās pie debesīm un virs zemes. Pēkšņi grāvieni sekoja viens otram, zibens sekoja zibenim. Uz tuvējās klints parādījās dīvaina, iezilgana bumba, kas vēlās arvien zemāk un pārplīsa ar tādu troksni, kas, likās, draudēja sagraut klintis no gaisa satricinājuma.

Atkal iestājās tumsa.

Stass uztraucās par Nelliju un taustīdamies devās uz teltī. Termītu pakalna aizsargātā telts vēl turējās, bet jau nākošais vēja brāziens varēja saraut virves un aiznest telti nezin kur.

Negaiss gan pieauga, gan mazinājās, nesdams sev līdzi tuvējā mežā norautās koku lapas un zarus.

Stass izmisa. Viņš nezināja vai izvest Nelliju no telts, vai atstāt viņu turpat. Pirmajā gadījumā viņa varēja sapīties virvēs un vējš to aiznesa līdzi ar visu telti, otrajā gadījumā viņai draudēja samirkšana un arī aiznešana, jo Stass, lai gan lielāks un stiprāks par meiteni, tikko spēja noturēties kājās.

Jautājumu izšķīra vēja brāziens, kas nākošā mirklī norāva telts jumtu. Nebija citas izejas, kā gaidīt negaisa mitēšanos tumsā un lietū, un divu lauvu tuvumā.

Stass nodomāja, ka lauvas varbūt tagad ir no lietus paslēpušās tuvējā mežā, bet nešaubījās, ka tās no jauna viņiem tuvosies,, tiklīdz negaiss pāries. Stāvokli pasliktināja vēl tas, ka vēja brāzieni bija izmētājuši zerību.

Briesmas kļuva arvien draudošākas. Neglāba pat šautene un Stasa lielā enerģija. Negaisa, zibens, lietus, tumsas un lauvu tuvumā, kas droši vien atradās vairs tikai dažu soļu atstatumā, zēns sajuta savu nevarību. Vētras raustītās audekla sienas aplēja bērnus no visām pusēm ar ūdeni. Aplicis roku Nellijai ap vidu,, viņš izveda to no telts un abi, piespiedušies resnajam koka stumbram, gaidīja nāvi vai Dieva palīdzību.

Pēkšņi divu pērkona grāvienu starplaikā viņi izdzirda Kalija balsi:

—   Lielais kungs! Uzkāpt! Uzkāpt!

Līdz ar saucienu pie zēna pleca pieskārās mitras virves gals..

—   Piesiet «beibi», bet Kali viņu vilkt! — sauca nēģeris.

Stass nevilcinājās. Ietinis meiteni tūbas paklājā, lai virve

neiegrieztos miesā, viņš to sasēja un, uz rokām pacēlis, sauca:.

—  Velc!

Apakšejie koka zari bija diezgan zemu un Nellijas gaisa ceļojums bija īss. Kālijs to satvēra un nosēdināja starp stumbru un lielu zaru, kur vietas pietiktu pusducim tik sīku radījumu kā Nellija. Nekāds vēja brāziens nespētu viņu no turienes izpūst, bez. tam, lai gan lietus strūklas sitās cauri koka lapām, tomēr vairāku pēdu diametrā resnais stumbrs pasargāja to no lietus viļņiem, kurus vējš pūta iesānis.

Novietojis «beibi», nēģeris nolaida virvi Stasam, bet zēns kāi kuģa kapteinis, kas pēdējais atstāj grimstošo kuģi, pavēlēja vispirms glābties Meai.

Kālijam nemaz nevajadzēja to vilkt, jo Mea vienā mirklī apbrīnojami veikli ar savām garajām kājām pa virvi uzrāpās tā,, it kā viņa būtu šimpanzes miesīga māsa. Stasam tas neizdevās tik veikli, lai gan viņš bija labs vingrotājs. Viņam vajadzēja pārvarēt ne tikai savu, bet arī bises un kabatās iebērto patronu svaru.

Tādējādi nu visi četri atradās koka zaros. Stass, arvien paradis vispirms rūpēties par Nelliju, tūlīt apprasījās, vai viņai ir ērti, vai diezgan vietas un vai tik viņa nevar nokrist. Par visu to pārliecinājies, viņš sāka pārdomāt, kā pasargāt meiteni no lietus. Tas tomēr izrādījās neiespējami. Pagatavot jumtu virs galvas būtu ļoti vienkārši, bet gan dienā. Tagad tumsa bija tik liela, ka viņi nevarēja pat viens otru saredzēt. Kaut jel negaiss rimtos, tad varētu uzkurt uguni un izsusināt Nellijas samirkušās drēbes. Ar šausmām Stass iedomājās, ka līdz ādai izmirkusī meitene rīt droši vien saslims ar drudzi.

Viņš baidījās, ka pēc negaisa būs vēss, kā tas arvien bija bijis iepriekšējās naktīs. Līdz šim vēja brāzieni bija karsti un lietus straumes gandrīz vai verdošas. Stass brīnījās par ieilgušo •negaisu. Dienvidos mēdz būt tā: jo niknāks negaiss, jo ātrāk tas pariet.

Tikai pēc ilgāka laika pērkona grāvieni sāka norimt, bet lietus arvien vēl turpināja līt.

No apakšas atskanēja ūdens burbuļošana, it kā visi džungļi būtu pārvērtušies ezerā. Stass nodomāja, ka aizā viņiem būtu draudējušas vēl lielākas briesmas. Zēlums to pārņēma, iedomājoties par Sabā, bet viņš nedrīkstēja par to ar Nelliju runāt. Zēns •cerēja, ka Sabā būs uzmeklējis sev patvērumu uz kādas augstas klints. Viņam palīdzēt pašreiz bija gluži neiespējami.

Tā viņi sēdēja platajos koka zaros un izmirkuši gaidīja rīta ausmu. Pēc dažām stundām gaiss palika vēsāks. Lietus beidzot mitējās. Ūdens laikam bija noplūdis zemākās vietās, jo nebija vairs sadzirdama ūdens čaloņa. Jau agrāk Stass bija ievērojis, ka Kālijs prot sakurt uguni arī no slapjiem zariem, un jau gribēja viņam pavēlēt nokāpt lejā, lai to pamēģinātu, kad notika kas tāds, no kā visiem četriem asinis dzīslās rima tecēt.

Nakts klusumu pārtrauca šausmīgs, nāves baiļu un sāpju pilns zirga zviedziens. Tumsā kaut kas sakustējās. Atskanēja īss krāciens, dobjas elsas, sprauslošana, tad vēl griezīgāks zviedziens un viss apklusa.

— Lauvas! Varenais kungs, lauvas nokaut zirgus! — Kālijs čukstēja,

Sis šausmīgais nakts uzbrukums, briesmoņu uzvara, negaidīta neaizsargātu dzīvnieku noslepkavošana likās Stasam tik neģēlīga, ka viņš pat aizmirsa savu bisi. Kāda gan būtu nozīme šaut tumsā? Varbūt no trokšņa izbiedētās lauvas atstātu savus jau pieveiktos upurus un meklētu pārējos, aizbēgušos zirgus.

Drebuļi pārskrēja pār Stasa muguru, iedomājoties vien, kas ar tiem būtu noticis, ja viņi būtu palikuši lejā. Meitene, piespiedusies pie zēna, tā drebēja, it kā viņai jau būtu sācies drudzis. Paldies Dievam, koks tos no uzbrukuma pasargāja. Kālijs viņiem izglāba dzīvību.

Tomēr tā bija briesmu pilna nakts. Visšausmīgākā visā ceļojuma laikā.

Kā izmirkuši putni tie sēdēja koka zaros un klausījās, kas notiek lejā. Tur brīdi valdīja klusums, tad bija sadzirdama lūpu šmakstināšana, kaulu brakšķēšana un pa reizei briesmoņu elpas vilcieni vai nopurināšanās.

Gaļas un asins smaku sajuta arī kokā sēdošie, jo lauvas dzīroja tikai apmēram divdesmit soļu attālumā no zerības.

Lauvas mielojās tik ilgi, ka Stass nenocietās un, satvēris bisi, izšāva trokšņa virzienā. Kā atbilde bija sadzirdama^ spēcīga ierūkšanās un stipro žokļu starpā lūstošie kauli. Tālumā spīdējazaļganās un iesarkanās hiēnu un šakāļu acu uguntiņas. Tie pacietīgi gaidīja savu rindu.

Tā pagāja garās nakts stundas.

XXV

Beidzot uzlēca saule un apspīdēja mežu, džungļus un koku grupas. Lauvas pazuda līdz ar pirmo gaismas staru. Stass pavēlēja Kālijam sakurt ugunskuru, bet Meai izņemt no ādas maisa līdzpaņemtās drēbes un jo steidzīgi pārģērbt Nelliju. Pats viņš .paņēma šauteni, lai ietu apskatīt negaisa un divu nakts laupītāju izdarītos posta darbus.

Tūlīt aiz zerības, no kuras bija pāri palikuši vienīgi zemē iedzītie mieti, gulēja viens gandrīz līdz pusei noēsts zirgs. Netālu gulēja otrs, pusapgrauzts, un blakus tam — trešais ar uzšķērstu vēderu. Visi viņi izskatījās briesmīgi: atvērtām, šausmu pilnām acīm un atņirgtiem zobiem. Zeme visapkārt bija izspārdīta un klāta asiņu peļķēm. Stasu pārņēma tāds niknums, ka pirmajā brīdī viņš pat vēlējās, lai aiz kāda koka parādītos nakts laupītāja pinkainā galva, kurai viņš nekavējoties iešautu lodi pierē. Atriebība tomēr bija jāatliek uz citu reizi, un zēns devās meklēt pārējos zirgus. Stass nodomāja, ka tie būs noslēpušies mežā, tāpat arī Sabā, kura līķi, sev par lielu prieku, viņš nekur nevarēja ieraudzīt. Cerība, ka uzticamais draugs nav kritis laupītājiem par upuri, zēnu ļoti iepriecināja. Prieku vēl pavairoja garauša atrašana. Izrādījās, ka gudrais dzīvnieks nav pat gribējis sevi apgrūtināt ar bēgšanu, bet noslēpies stūrī starp zerību un termītu uzkalnu, tā ka bija pieejams uzbrucējiem tikai no vienas puses. 'Nodrošinājis galvu un sānus, tas varonīgi gaidīja tālākos notikumus, lai briesmu brīdī varētu aizsargāties ar pakaļkāju spērieniem. Bet lauvas acīmredzot ēzeli nebija ievērojušas, un tagad, igaismai austot, viņš bija mierīgi apgūlies, lai atpūstos pēc traģiskajiem nakts piedzīvojumiem.

Klejojot ap nometni, Stass beidzot atrada izmirkušajā zemē ^pakavu pēdas. Vispirms tās gāja uz meža pusi, bet pēc tam ^strauji nogriezās uz aizu. Sis apstāklis atviegloja zirgu sagūstīšanu, jo aizā bija vieglāk tos noķert nekā mežā. Pagājis dažus -soļus, Stass atrada virves gabalu, kuru bēgošais dzīvnieks bija ipārrāvis. Zirgs droši vien būs tālu aizskrējis, un zēns necerēja to vairs panākt. Toties divus pārējos zirgus viņš ieraudzīja aiz zemākās klints, ne pašā aizā, bet tās malā. Viens zirgs vajājās pa zemi, bet otrs mierīgi plūca gaiši zaļo zālīti. Abi izskatījās noguruši un izmocīti kā pēc gara ceļa. Dienas gaisma laikam gan ļ»ija izgaisinājusi nakts pārdzīvojumus, un tie, Stasu ieraugot, priecīgi iezviedzās. Tas zirgs, kurš vārtījās pa zemi, uzlēca augšā, un zēns ievēroja, ka arī šis ir sarāvis pinekļus, bet par laimi palicis pie sava drauga.

Stass atstāja abus ganībās un devās paskatīties, vai ceļojumu pa aizu vēl būs iespējams turpināt. Pa slīpo gultni ūdens jau bija aiztecējis, un aizas dibens bija gandrīz sauss. Pēc brīža viņa uzmanību saistīja kāds balts priekšmets, kas, liānās iepinies, bija pārkāries pār aizas malu.

Baltais priekšmets, kā izrādījās, bija vēja aiznestās telts jumts. Audekls bija sapinies koku zaros un tādējādi paglābies no spēčīgās straumes. Telts tomēr labāk nodrošināja Nellijas guļasvietu nekā steigā no zariem uzcelta būda, un tādēļ telts atrašana sagādāja zēnam jo sevišķi lielu prieku.

Bet viņa prieks kļuva vēl jo lielāks, kad no kāda liānu apslēpta klints iedobuma izlēca Sabā, ar svītrainu zvēru mutē.

Lielais suns veikli atskrēja pie Stasa un nolika tam pie kājām hiēnu ar pārlauztu mugurkaulu un vienu nograuztu kāju. Suns aiz prieka skaļi rēja un, kā atvainodamies, luncināja savu kuplo asti:

«Jāatzīstas, biju gļēvulis un bēgu no lauvām, bet arī jūs kā putni tupējāt kokā. Neesmu tomēr stāvējis dīkā, lūk, mans laupījums.»

Suns jutās tik lepns, ka Stass ar pūlēm viņu pierunāja atstāt smirdošo dzīvnieku tepat un nenest to parādīt Nellijai.

Kad Stass un Sabā atgriezās nometnē, tur jau jautri sprēgāja ugunskurs. Katliņā vārījās «durra», divas paipalas un kaltētas antilopes ciskas gabali. Nellija jau bija pārģērbusies sausās drēbēs, bet izskatījās tik bāla un nogurusi, ka zēns izbijās. Satvēris meitenes rociņu, lai pārliecinātos, vai tā nav karsta, viņš iesaucās:

—   Nellij, kas ir ar tevi?

—   Nekas, man tikai ļoti gribas gulēt.

—   Ticu! Pēc tādas nakts! Paldies Dievam, rokas ir aukstasl Tā tik bija nakts! Nu protams, ka tev gribas gulēt. Man arī. Vai tu tomēr neesi slima?

—   Man tikai mazliet sāp galva.

Stass uzlika roku uz viņas pierītes. Tā bija tikpat auksta kā rokas un liecināja par meitenes nogurumu un nespēku. Zēns nopūtās un teica:

—   Ieēd ko siltu, pēc tam liecies gulēt un noguli līdz pat vakaram. Šodien laiks ir lielisks, nebūs tā kā vakar.

Nellija izbijusies paskatījās zēnam acīs.

—   Mēs tak nepaliksim šeit?

—   Seit nē, jo te guļ apgrauztie zirgi. Mēs uzmeklēsim kādu citu koku vai pārnakšņosim aizā, kur uzcelsim tādu zerību, kādu vēl neviens visā pasaulē nebūs redzējis. Tur tu varēsi tikpat mierīgi gulēt kā Portsaīdā.

Bet meitene, kā lūgšanai salikusi rociņas, ar asarām acīs sāka viņu lūgt doties tālāk, jo šinī briesmīgajā vietā viņa nespētu ne acis aizdarīt un droši vien saslimtu. Viņa tā lūdzās, arvien atkārtojot: «Labi, Stass? Jā?», — ka zēnam vajadzēja piekāpties.

—  Brauksim pa aizu, tur būs ēna. Tikai apsoli, ja tu jutīsies mazliet nogurusi, tad man tūlīt pateiksi.

—  Nenoguršu! Nenoguršu! Tu piesiesi mani pie segliem, un es lieliski izgulēšos.

—  Nē. Mēs jāsim uz viena zirga, un es tevi turēšu. Mea un Kālijs jās uz otra, bet ēzelis nesīs tavu telti.

—   Labi! Labi!

—   Bet pēc brokastīm tev mazliet jānosnaužas. Mēs nevarēsim ātrāk izbraukt, kā ap pusdienas laiku, jo ir daudz darba. Daļa no mūsu mantām būs jāatstāj tepat, jo mums ir palikuši tikai divi zirgi. Mantu saiņošana vilksies vismaz divas, trīs stundas, un pa to laiku tu gulēsi un atgūsi spēkus. Šodien būs karsta diena, bet zem koka kuplajiem zariem paēnas pietiks mums visiem.

—   Bet tu, Mea un Kālijs? Man ir nepatīkami gulēt, kad jums jāstrādā.

—   Nekas. Arī mums pietiks laika nosnausties. Portsaīdā eksāmenu laikā es bieži naktīs negulēju, bet tēvs to pat nezināja … Arī mani skolasbiedri negulēja. Tu jau nemaz nevari iedomāties, kāds tev izskats… tu esi caurspīdīga kā stikls! Palikuši tikai mati un acis, seju nevar ne saredzēt!

Viņš to sacīja jokojot, bet sirdī bija nobēdājies. Pirmo reizi zēns saprata, ka, ja viņu stāvoklis daudzmaz neuzlabosies, tad Nellija ne tikai nomirs, bet viņa būs pat spiesta nomirt. To iedomājoties vien, zēnam sāka trīcēt kājas, jo atgriezties bez Nellijas uz Portsaīdu un vispār dzīvot viņam nebūtu vairs nekāda prieka un vēlēšanās.

«Ko tad es darītu», viņš domāja.

Zēns aizgriezās, lai Nellija nesaskatītu viņa acīs sāpes un Izbailes. Piegājis pie mantu kaudzes, viņš norāva tūbas paklāju, ar kuru bija pārsegta patronu kaste, un, to atvēris, sāka kaut ko meklēt.

Tur stikla tūbiņā kā acuraugs bija noglabāts mazs, pēdējais hinīna pulverītis — «ļaunām dienām», tas ir, meitenes saslimšanas gadījumam. Stass bija pārliecināts, ka pēc tādas nakts viņa noteikti saslims un gribēja drudzi aizkavēt. Stass norūpējies domāja, kas būs pēc tam, kad nebūs vairs šāda pulverīša, un, ja vien viņš nebūtu karavānas vadonis, kam neklājas raudāt, viņš labprāt noraudātos par šo pēdējo pulverīti.

Gribēdams noslēpt savu uztraukumu, zēns savilka bargu seju un, atgriezies pie meitenes, teica:

—   Nellij, iedzer pirms ēšanas pēdējo hinīna pulverīti.

Viņa prasīja:

—   Bet ja tu saslimsi ar drudzi?

—  Tad viņš mani purinās! Iedzer, kad tev saka!

Meitene to iedzēra bez pretošanās, jo no tā laika, kad Stass bija nošāvis sudāniešus, viņa mazliet no zēna baidījās, neskatoties uz rūpēm un maigumu, kādu viņš tai parādīja. Visi sāka brokastot, un pēc drausmīgajiem nakts pārdzīvojumiem paipalu zupa visiem likās ļoti garda. Pēc ēšanas Nellija tūlīt aizmiga un nogulēja vairākas stundas. Stass, Kālijs un Mea sakravāja mantas, uzsēja tās uz zirgu mugurām, atnesa no aizas Nellijas telts jumtu, bet pārpalikušās mantas apraka zem milzīgā koka saknēm. Visus māca miegs, bet Stass, baidīdamies aizgulēties, atļāva katram pēc kārtas tikai uz brīdi nosnausties.

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad viņi devās ceļā. Stass turēja klēpī Nelliju, un Kālijs ar Meu jāja uz otra zirga. Tomēr tūlīt viņi neiejāja gravā, bet soļoja starp aizu un lielā meža malu. Vienas nakts lietus bija ievērojami pastiepis jaunos, zaļos asnus, bet zem tiem rēgojās melna ugunsgrēkā izdegusi zeme. Viegli varēja iedomāties, ka te gājis vai nu Smains, vai arī ugunsgrēks pa sausajiem džungļiem virzījies līdz svaigajam mežam un ieslīdējis sausajā džungļu joslā starp mežu un aizu.

Stass cerēja mīkstajā zemē saskatīt zirgu pakavu pēdas, vai arī atrast nometņu vietā izmētātos kaulus, bet ar prieku pārliecinājās, ka neko līdzīgu nevar ieraudzīt. Visu zinošais Kālijs apliecināja, ka uguni vējš atnesis apmēram pirms desmit dienām.

— Tas nozīmē, — Stass piemetināja, — ka Smains ar saviem karavīriem ir jau Dievs zina, cik tālu, un ka mēs nenokļūsim viņa gūstā.

Pēc tam viņi ar Nelliju sāka apbrīnot augus, jo līdz šim abiem nebija bijusi izdevība ceļot gar tropisko mežu. Viņi jāja gar pašu meža malu, lai galvas vismaz atrastos ēnā. Zeme bija mīksta un apaugusi ar sūnu, zāli un papardēm. Vietām zemē gulēja lieli koku stumbri, apauguši skaistām, raibām kā tauriņu spārniem, orhidejām, ar tik pat raibiem kausiņiem ziedu vainadziņā. Vietām, kur mežā iespīdēja saule, auga citas orhidejas, mazas, dzeltenas ar divām garākām ziedlapiņām un trešo mazu, — tās atgādināja kāda dzīvnieka galvu ar saslietām ausīm [18] . Dažuviet mežmalu iežogoja jasmīnu** krūmi, tievu liānu apvīti un rozā ziedu apbērti. Nelielās gravas un zemes iedobumi bija cieši aizauguši gan sīkām, mazām, gan milzīgām bārkstainām papardēm. Sur tur papardes sniedzās līdz pat apakšējiem koku zariem, apvija tos ar savām sprogām un nokarājās lejup kā mežģīņu aizkari.

Mūžamežā nemaz nebija ieraugāmi divi vienveidīgi koki. Cieši viens otram piekļāvušies auga vīģu koki, vēdekļu palmas, maizes koki un eiforbijas, gigantiskas akācijas, koki ar tumšām, spīdīgām un ar gluži sarkanām lapām kā asins traipiem, savijuši viens ar otru savus zarus un lapotnes, ar milzīgiem dzelteniem un purpursārtiem, svečturiem līdzīgiem ziediem. Dažubrīd koki nemaz nebija saredzami, jo tos no augšas līdz zemei aizklāja liānas. Tās stiepās no zara uz zaru, izveidojot gaisā dīvainus burtus un zīmējumus caku, aizkaru un pat biezu portjeru veidā. Ap resnajām liānām vijās gluži smalkas, kas izveidoja necaurejamu sienu, kurai cauri nespētu izlauzties ne cilvēks, ne zvērs. Tikai vietām, kur bija gājuši ziloņi un kuru spēkam nekas nespēj pretoties, bija izlauztas ejas, kas līdzinājās zaļiem tuneļiem.

Putnu dziesmas, kas ir eiropiešu mežu lepnums, nebija dzirdamas, bet no koku galotnēm atskanēja savādas skaņas, it kā zāģēšana, bazūnēšana, stārķu klabatas, vecu koku čīkstēšana, plaukstu sišana, ņaudēšana, bet dažreiz pat kā cilvēku valoda. Laiku pa laikam virs kokiem uzlidoja krāšņu papagaiļu bari vai kādi citi skaisti putni, kas lidojot lēni šūpojās. Uz baltām kaučuka [19] liānām kā mazi meža gariņi lēkāja melnie «sēru» pērtiķīši. Tie bija gluži melni, izņemot balto astes galiņu, baltās strīpiņas gar sāniem un baltās vaigu bārdiņas, kas ierāmēja ogļu melnos purniņus.

Bērni izbrīnā aplūkoja šo pirmatnējo mežu, kuru varbūt vēl nekad nebija skatījušas balto cilvēku acis. Sabā ik brīdi devās biezoknī, no kurienes atskanēja viņa jautrā riešana. Mazā Nellija pēc brokastīm, miega un hinīna jutās atspirgusi. Viņas sejiņa atdzīvojās, vaidziņi sārtojās un actiņas bija jautrākas. Meitene izvaicāja Stasu, kā sauc dažādos kokus un putnus. Zēns atbildēja kā prazdams.

Beidzot viņa paziņoja, ka grib nokāpt no zirga un saplūkt daudz puķu.

Zēns pasmaidīja un atbildēja:

—  Tevi apēdīs siafu.

—   Kas ir siafu? Niknāki par lauvām?

—  Niknāki un ari ne tik nikni. Tās ir skudras, kas sāpīgi kož. Viņu ir ļoti daudz koku zaros, un, cilvēkam parādoties, viņas kā ugunīgs lietus uzkrīt tam uz muguras. Bet viņas staigā ari pa zemi. Mēģini tikai nokāpt no zirga un mazliet pastaigāt, tad tūlīt sāksi pīkstēt un lēkāt tāpat kā pērtiķēns. Pat no lauvas ir vieglāk aizsargāties. Dažreiz viņas iet veseliem bariem, tad visi griež tām ceļu.

—  Vai tu mācētu no viņām izvairīties?

—   Es? Protams!

—   Kā?

—  Ar karstu ūdeni vai uguni.

— Tu arvien zini ko darīt, — pārliecinošā balsī meitene atbildēja.

Stasam ļoti glaimoja Nellijas vārdi, un viņš lepni, bet jautri atbildēja:

—  Ja vien tu būtu vesela, attiecībā uz visu pārējo vari uz mani paļauties.

—  Man pat galva nesāp!

—   Paldies Dievam! Paldies Dievam!

Tā sarunājoties, viņi pajāja garām mežam. Saule stāvēja vēl diezgan augstu pie debesīm un ļoti karsēja, jo laiks bija skaidrs, un nekur neredzēja ne mākonīša. Stass, atradis pieejamāku vietu, iegriezās ar visu karavānu aizā, kuras klintis meta lielu ēnu. Tur bija mazliet vēsāk. Pagājušajā naktī nolijušais lietus ūdens, kas bija sakrājies klinšu dobumos, arī vēl bija diezgan vēss. Pāri aizai lidinājās sarkangalvaini tukāni debeszilām pakrūtēmun tumšiem spārniem. Zēns sāka Nellijai stāstīt, ko viņš par šiem putniem bija lasījis grāmatās.

—   Zini, — viņš teica, — daži tukāni bērnu perēšanas laikā uzmeklē kokos dobumus. Mātīte izdēj olas un apsēžas uz tām, bet tēviņš aizlipina ar māliem visu dobumu tā, ka mātītei tikai galva paliek ārā. Kad putniņi izšķīlušies, viņš sacērt mālus ar savu spēcīgo knābi un mātīte kļūst atkal brīva.

—  Ko tad viņa ēd perēšanas laikā?

—   Tēviņš to baro. Viņš visu laiku pienes tai dažādas ogas.

—   Vai viņš tai atļauj ari gulēt? — viņa miegainā balstiņā vaicāja.

Stass pasmaidīja.

—  Ja tukāna kundzei gribas gulēt tā kā tagad tev, tad viņš atļauj.

Patiesi, vēsajā aizā meiteni sāka pārvarēt neatvairāms miegs, jo no brokastīm līdz pusdienas laikam viņa nebija paspējusi izgulēties. 1

Arī Stasam gribējās gulēt. Zēns tomēr pārvarēja miegu, jo viņam vajadzēja turēt meiteni, lai tā nenokristu zemē. Ari jāteniskā sēdēšana platajos seglos, kurus Hatīms ar Seki Tamalu vēl Fašodā bija meitenei pagatavojuši, likās ļoti neērta. Tomēr zēns pat nepakustējās un vadīja zirgu cik vien klusi spēdams, lai tik meitene nepamostos.

Bet viņa, atspiedusi galviņu pie Stasa pleca, saldi gulēja. Viņa elpoja vienmērīgi un viegli, tāpēc zēns nenožēloja, ka bija iedevis meitenei pēdējo hinīna pulverīti. Klausoties meitenes elpošanā, zēns noprata, ka šoreiz bailes par saslimšanu ir jau pāri, un sāka prātot:

«Aiza arvien vairāk dodas kalnup, sevišķi pēdējā laikā. Mēs nokļūstam augstākos un sausākos apvidos. Jāmēģina tik uzmeklēt tekoša ūdens tuvumā labi aizsargātu vietiņu, kur vajadzētu iekārtoties un Jaut nabadzītei pāris nedēļas atpūsties, vai pat pavadīt visu massiku (lietus periodu). Ne katrs būtu pārcietis visu to, ko viņa izcietusi, tādēļ atpūta nepieciešama. Pēc tik briesmīgas nakts cita meitene droši vien būtu saslimusi, bet viņa mierīgi guļ! Paldies Dievam!»

Sī doma uzlaboja zēna garastāvokli. Lūkojoties savas mazās draudzenītes sejiņā, viņš turpināja ar izbrīnu:

«Dīvaini! Es tomēr šo mazo mušiņu ļoti mīlu! Es arī agrāk viņu mīlēju, bet tagad gandrīz vai ar katru dienu tā paliek man vēl mīļāka …»

Nezinādams, kā šādu parādību izskaidrot, zēns nolēma:

«Tas droši vien tādēļ, ka mēs abi kopīgi esam tik daudz pārcietuši, un ka viņa atrodas manā gādībā.»

Uzmanīgi viņš turēja ar labo roku meiteni ap vidu, lai tā nenokristu zemē un nesadauzītu savu mazo deguntiņu. Klusēdami tie jāja solīti pa solītim, tikai Kālijs Stasam par godu dungoja:

—  Varenais kungs nokaut Gebrhu, nokaut lauvu un bifeli! Jah! Varenais kungs vēl nokaut daudz lauvas! Jah! Daudz gaļas! Daudz gaļas! Jah! Jah!

—   Kali, — Stass klusu vaicāja, — vai vahima medī lauvas?

— Vahima baidās no lauvas, bet vahima izrakt bedri un, kad lauva naktī iekrist bedrē, vahima priecājas.

—   Ko jūs tad darāt?

—  Vahima sviest daudz bultas, kamēr lauva paliek ezis. Tad viņu izvilkt no bedres un apēst. Lauva labs!

Aiz paraduma Kālijs noglaudīja savu vēderu. Stasam ne visai patika šis medību paņēmiens, tomēr viņš sāka izvaicāt, kādi zvēri vēl mājo vahimu zemē. Viņi turpināja runāt par žirafēm, strausiem, antilopēm un degunradžiem, iekāms nesadzirdēja ūdenskrituma troksni.

—  Kas tas? — Stass izsaucās, — upe un ūdenskritums?

Ka liJs piekrītoši pamāja.

Viņi paātrināja zirgu soļus, un ūdens šalkoņa kļuva arvien skaļāka.

—  Ūdenskritums! — Stass izbrīnā iesaucās.

Līdzko viņi bija nonākuši līdz nākošajam ceļa līkumam, tie negaidīti ieraudzīja, ka ceļš ir aizsprostots.

Nellija, vienmērīgās zirga gaitas ieaijāta, pamodās.

—  Vai mēs jau apstāsimies naktsguļai? — viņa prasīja.

—   Nē. Paskaties, klints aizvēlusies ceļā.

—   Ko mēs darīsim?

—   Izspraukties starp klintīm nav iespējams, tādēļ mums bus jāatgriežas mazliet atpakaļ, jāuzkāpj uz klintīm un negaidītais šķērslis jāapiet ar līkumu. Vai dzirdi ūdenskritumu? Pie tā mēs pārnakšņosim.

—   Dzirdu.

Viņš lika Kalijam uzrāpties uz aizas malas un paskatīties, vai tālākais ceļš ir brīvs. Pats viņš uzmanīgi apskatīja lielo klints bluķi un izbrīnā iesaucās:

—   Klints ir nesen kā nogāzusies! Nellij, paskaties uz šo svaigo lūzumu. Uz tā nav ne sūnu, ne citu augu! Tagad es saprotu — saprotu!

Zēns norādīja ar roku uz milzīgu baobabu pašā aizas malā, kura lielās saknes brīvi nokarājās gar klints sienu.

—   Lūk, šī sakne ieaugusi spraugā starp sienu un klinti un augot pamazām atšķēlusi nogruvušo klints gabalu. Tas ir savādi, jo akmens ir cietāks par sakni, bet esmu dzirdējis, ka kalnos tas bieži atgadās. Niecīgs grūdiens, un klints, kas tikko vairs turējusies, tiekot atšķelta.

—   Kas gan viņu varēja pagrūst?

—  Grūti pateikt. Varbūt vējš, varbūt pat vakarējais negaiss.

Tanī brīdī atskrēja Sabā. Pēkšņi viņš apstājās, it kā to kāds būtu satvēris aiz astes, paošņāja gaisu un, iespiedies šaurajā spraugā starp sienu un klinti, spalgi ierējās un saslēja spalvu.

Stass nokāpa no zirga, lai paskatītos, kas Sabā nobaidījis.

—  Stasik, neej turp, — Nellija lūdzās, — varbūt tur ir lauva.

Bet Stass, kam patika mazliet padižoties ar savu drosmi, un

aiz niknuma pret lauvām, ko tas sajuta kopš pagājušās nakts, teica:

—   Liela lieta: lauva dienas laikā!

Iekāms viņš paguva pieiet pie spraugas, no augšas atskanēja Kalija izbiedētā balss:

—   Bvana Kubva! Bvana Kubva!

—   Kas ir? — Stass prasīja.

Mirklī Kālijs pa liānu nolaidās aizā un no viņa sejas izteiksmes vien varēja noprast, ka tam ir svarīga jauna vēsts.

—  Zilonis! — viņš iesaucās.

—  Zilonis?

—  Jā! — rokas vicinot, Kālijs atbildēja, — tur trokšņains ūdens, te klints. Zilonis nevar aiziet. Varenais kungs nokaut ziloni, bet Kali viņu apēst! Ak! Apēst! Apēst!

Melno zēnu pārņēma tāds prieks, ka viņš, ar plaukstām pa gūžām sizdams, lēkāja kā negudrs, bolīja acis un ņirdza baltos zobus.

Stass sākumā nesaprata, kādēļ zilonis nevar iziet no aizas. Gribēdams paskatīties, kas noticis, viņš ielika Nelliju Meai klēpī, lai rokas būtu brīvas šaušanai, un pavēlēja Kalijam sēsties sev aiz muguras. Visi apgrieza zirgus, lai uzmeklētu lēzenāku vietu izkļūšanai no aizas. Pa ceļam Stass prasīja, kā zilonis varējis iekļūt aizā, un no Kalija atbildēm saprata sekojošo:

Liekas, zilonis bēdzis no ugunsgrēka un nejauši ar kāju aizķēris iešķelto klinti, bet tā tūdaļ nogruvusi un aizsprostojusi ceļu. Noskrējis līdz aizas galam, viņš nonācis pie bezdibeņa. Tādējādi zilonis bija ieslēgts no visām pusēm. Pēc neilga laika jaunie ceļinieki gan atrada izeju, bet tik stāvu, ka vajadzēja nokāpt no zirgiem un vest tos pie pavadas. Tā kā pēc Kalija apgalvojuma upe nebija tālu, tad visi devās turp kājām. Nogājuši līdz šauram klints ragam, kuru no vienas puses iežogoja upe, bet no otras aiza, tie paskatījās lejup, un aizas dibenā ieraudzīja ziloni.

Gigantiskais dzīvnieks gulēja uz vēdera un, Stasam par lielu brīnumu, viņus ieraugot, nemaz nepiecēlās. Tikai, kad Sabā sāka riet un lēkāt pa kraujas malu, tas kā negribēdams pakustināja ausis un, mazliet pacēlis snuķi, to atkal nolaida.

Bērni, rokās saķērušies, ilgi viņu apskatīja. Kālijs pirmais pārtrauca klusumu.

—  Viņš nomirt badā, — nēģeris iesaucās.

Patiesi, zilonis bija ļoti novājējis. Mugurkaula skriemeļi bija skaidri saredzami un izskatījās kā ķemme ar retiem zariem; sāni iekrituši, un zem biezās ādas varēja saredzēt vai visas ribas.

Acīmredzot dzīvnieks nevarēja piecelties aiz nespēka.

Aiza, kas pie izejas bija diezgan plata, arvien sašaurinājās, stāvu klinšu iežogota, un izveidoja iedobumu, kurā auga daži koki. Sie koki bija nolauzti, miza noplēsta un uz zariem neredzēja ne lapiņas. Pār klinti pārkārušās liānas arī bija norautas un apēstas, bet zāle, kas auga aizas dibenā, izplūkta līdz pēdējam stiebriņam.

Visu to novērojis, Stass sāka runāt, bet tik klusi, it kā negri bētu traucēt mirēja pēdējās, vēl dzīvei atlikušās minūtes.

—   Jā, zilonis mirst badanāvē. Viņš tur guļ jau apmēram divas nedēļas, tas ir, no tā laika, kad džungļos plosījies ugunsgrēks. Viņš ir noēdis visu, ko vien spējis aizsniegt, bet tagad cieš badu, un viņa mokas kļūst arvien lielākas, jo te augšā viņš redz maizes kokus un akāciju pākstis, bet nevar tās aizsniegt.

Brīdi visi stāvēja klusēdami un skatījās lejup. Arī zilonis laiku pa laikam pamirkšķināja savas mazās ačeles un izdvesa no kakla žēlas, burbuļojošas skaņas.

—  Tiešām, — teica Stass, — labāk būtu, ja mēs paīsinātu viņa mokas.

To teicis, viņš pacēla šauteni, bet Nellija, ieķērusies abām rociņām viņa svārkos, vilka to prom no kraujas malas.

—   Stasik, nedari to! Stasik, pabarosim viņu, viņš ir tik nožēlojams! Es negribu, ka tu viņu nošauj! Es negribu!

Meitene spārdījās kājām un cieši turēja zēna roku. Izbrīnā Stass paskatījās uz meiteni un ieraudzīja viņas asaru pilnās acis.

—  Bet Nellij!

—  Es negribu! Es neļaušu viņu nonāvēt! Es saslimšu ar drudzi, ja tu to izdarīsi!

Ar pēdējo draudu pietika, lai Stass atteiktos no sava nodoma nošaut ziloni. Brīdi viņš klusēja, nezinādams ko atbildēt, un beidzot sacīja:

—   Nu labi! Labi!… Laid jel mani!

Meitene apķērās zēnam ap kaklu un saraudātām actiņām sāka smaidīt.

Viņa domāja tikai par to, kā ātrāk varētu ziloni pabarot. Kālijs un Mea ļoti izbrīnījās, kad izdzirda, ka Bvana Kubva ne tikai nešaus ziloni, bet ka viņiem priekš tā ir jāsaplūc tik daudz maizes koka augļu un akāciju pākšu, cik vien spēj. Gebrha asais šķēps ļoti noderēja šim darbam. Ja nebūtu šķēpa, tad darbs vilktos divtik ilgi. Nellija nevarēja sagaidīt, kad barība būs savākta, un, tiklīdz pirmais auglis nokrita no koka, viņa to paķēra un steidzās pie kraujas, kliegdama, lai tik kāds tai neaizsteigtos priekšā:

—   Es! Es! Es!

Stass pat nedomāja viņai šo prieku laupīt. Baidīdamies, ka meitene pārmērīgā sajūsmā nenolido zemē līdz ar meloni, viņš to pieturēja un teica:

—   Svied!

Milzīgais auglis noripoja gar klinti un novēlās pie ziloņa kājām. Dzīvnieks mirklī izstiepa savu snuķi, salieca to uz iekšu, un — melones vairs nebija.

—  Apēda! — Nellija iesaucās sajūsmināta.

—   Domāju gan! — Stass nosmējās.

Zilonis pacēla pret bērniem savu snuķi kā lūgdamies, lai dod vēl, un varenā balsī iesaucās:

—   Hrumff!

—  Viņš grib vel!

—  Man arī'tā liekas!

Pirmajam auglim sekoja otrais, kas tāpat pazuda vienā mirklī, tad trešais, ceturtais, desmitais; tiem sekoja veseli lieli lapu, zāles un akāciju pākšu klēpji. Nellija nevienam neļāva sevi nomainīt, un, kad viņas mazās rociņas piekusa, tā sāka grūst barību zemē

ar kājām. Bet zilonis tikai ēda un ēda.

* * *

Reižu reizēm, pacēlis savu snuķi, zilonis ietaurējās. Pār visu aizu atskanēja pērkona grāvienam līdzīgais «hrumff», ka lūgums.

lai viņam vēl ko dotu. Nellija tomēr apgalvoja, ka zilonis viņai pateicoties.

Kālijs un Mea beidzot piekusa no pārāk cītīga darba. Viņi domāja, ka Varenais kungs vispirms grib ziloni nobarot un tad tikai nošaut. Beidzot, tā kā saule bija jau diezgan zemu, «Varenais kungs» pavēlēja viņiem celt zerību. Par laimi, tas nebija grūti, jo klints ragam no divām pusēm nevarēja piekļūt neviens zvērs, un iežogot vajadzēja tikai trešo pusi. Dzeloņainu zaru un akāciju arī netrūka.

Nellija tupēja uz kraujas malas un no tālienes ziņoja Stasam, ko dara zilonis. Visu laiku skanēja viņas sīkā balstiņa:

—  Meklē visapkārt ar snuķi!

Un beidzot:

—  Stas, Stas, viņš ceļas! Oi!

Stass piesteidzās un satvēra meiteni pie rokas. Patiesi, zilonis piecēlās un tikai tagad bērni redzēja viņu visā augumā.

Jau agrāk tie bija redzējuši lielus ziloņus, kurus pa Suecas kanālu veda no Indijas uz Eiropu, bet neviens no tiem nespēja līdzināties šim gigantam, kas izskatījās kā liela klints uz četrām kājām. Bez tam šim bija piecu vai pat sešu pēdu gari ilkņi un, kā Nellija to jau agrāk bija ievērojusi, neparasti lielas ausis. Viņa priekškājas bija ļoti garas, bet tievas, laikam gan no ilgas gavēšanas.

—   Tas tik ir liliputs! — Stass iesaucās. — Ja viņš paceltos uz pakaļkājām un izstieptu snuķi, viņš varētu tevi saķert aiz kājas.

Bet milzenis pat nedomāja to darīt. Streipuļodams tas tuvojās bezdibeņa malai, paskatījās lejup, kur burbuļoja ūdens, atspiedās pie tuvākās klints un, dziļi iebāzis snuķi ūdenī, sāka dzert.

—  Viņa laime, — teica Stass, — ka viņš var aizsniegt ūdeni, citādi tas nobeigtos.

Zilonis dzēra ļoti ilgi, un meitene sāka jau uztraukties.

—  Stas, vai viņš nepārdzersies? — viņa prasīja.

—  Nezinu, — zēns smiedamies atteica, — ja jau tu esi apņēmusies par viņu rūpēties, tad brīdini to.

Nellija pārliecās pār kraujas malu un sāka saukt:

—  Pietiks, mīļo zilonīt, pietiks!

Un «mīļais zilonītis», kā sapratis, tūlīt mitējās dzert. Viņš ievilka tikai snuķī ūdeni un sāka sevi aplaistīt. Vispirms kājas, tad muguru un beidzot abus sānus.

Pa to laiku jau iestājās nakts, un zēns veda meiteni uz zerību, kur viņus gaidīja vakariņas.

Abi bija labā omā. Nellija priecājās, ka izglābusi zilonim dzīvību, bet Stass priecājās par viņas mirdzošajām actiņām un sārto sejiņu, kādu viņš tai redzēja pirmo reizi pēc izbraukšanas no Hartumas. Zēns priecājās arī, ka beidzot tie varēs mierīgi pavadīt nakti. No divām pusēm tos aizsargāja plēsoņiem fiepieejamās kraujas, bet trešajā Kālijs ar Meu bija uzcēluši tik augstu zerību, ka neviens zvērs nespētu šādu šķērsli pārvarēt. Laiks arī uzlabojās, un tūdaļ pēc saules rieta visa debess pārklājās ar zvaigžņu miriādēm.

Patīkami bija ūdenskrituma tuvumā elpot svaigo, vēso gaisu, piesātinātu ar džungļu un svaigi lauztu zaru smaržu.

«Mušiņa nesaslims ar drudzi», zēns priecīgi domāja.

Viņi sāka atkal runāt par ziloni, jo Nellija ne par ko citu vairs nespeja domāt, un nebeidza jūsmot par viņa lielo stāvu, snuķi un ilkņiem, kas tiešām bija ļoti lieli. Beidzot meitene prasīja:

—   Stas, vai nav tiesa, viņš ir ļoti gudrs?

—   Kā Zālamans, — Stass atbildēja. — Kā tu nāci pie šāda slēdziena?

—   Tādēļ, ka tad, kad es viņu lūdzu vairāk nedzert, viņš tūlīt paklausīja.

—   Ja viņš līdz šim nav mācījies angļu valodu un to tomēr saprot, tad viņš tiešām ir neparasti gudrs.

Nellija saprata, ka Stass viņu izzobo un pasmaidījusi sacīja:

—   Saki, ko vien gribi, bet esmu pārliecināta, ka viņš ir ļoti gudrs un drīz vien pie mums pieradīs.

—   Vai drīz, to nezinu, bet pieradināt viņu var. Āfrikas ziloņi ir daudz mežonīgāki par Āzijas, bet es domāju, ka arī Hanibāls ir izlietojis āfrikāniešus.

—   Kas bija Hanibāls?

Stass ar pārākuma apziņu lepni atbildēja:

—   Protams, — viņš teica, — tavos gados jau tādas lietas vēl nezina, Hanibāls bija slavens kartāgiešu karavadonis, kas, karojot ar romiešiem, izmantoja ziloņus.

—   Tā kā Kartāga atrodas Āfrikā, tad domāju, ka tie bus bijuši Āfrikas ziloņi.

Tālāko sarunu pārtrauca skaļa ziloņa rēkšana. Paēdis un padzēris, zilonis sāka taurēt vai nu_ aiz prieka, vai aiz ilgām pec pilnīgas brīvības. Sabā uzlēca kājās un sāka riet, bet Stass teica:

—   Nu, lūk! Tagad viņš aicina savus draugus. Labi mums klāsies, kad šurp atnāks vesels bars.

—  Viņš tiem pateiks, ka bijām pret viņu labi, — Nellija steidzīgi atbildēja.

īstenībā zēns tā nedomāja, jo cerēja, ka, ja arī atskrietu vesels bars, viņi nobītos no uguns, tādēļ viņš smaidīdams sacīja:

—   Labi! Labi! Ja nu ziloņi tomēr ierastos, tad tu bailēs nemaz neraudātu! Nē! Tev tikai acis aizsvīstu, kā tas jau divreiz gadījās.

Stass atdarināja meitenes balsi:

—   Stasik, es neraudu, man tikai acis aizsvīdušas …

Nellija, redzot zēna priecīgo seju, noprata, ka viņiem nekādas

briesmas nedraud.

—   Ķad mēs viņu pieradināsim, — viņa atbildēja, — tad man nekad vairs nesvīdīs acis, lai arī uzreiz rūktu desmit lauvas.

—   Kā4ē|?

—  ViņŠ mūs pasargas.

Stass nomierināja Sabā, kas uz katru ziloņa rūcienu atbildēja ar skaļu riešanu, un sacīja:

—   Tu tikai neesi padomājusi, Nellij, ka mēs visu mūžu te nepaliksim, bet brauksim tālāk… Es negribu teikt, ka jau rīt… Klimats te un vieta ir ļoti laba, mēs atpūtīsimies kādu nedēļu vai divas, jo kā tev, tā arī mums visiem ir nepieciešama atpūta. Labi. lekāms mēs aizbrauksim, mēs viņu barosim, lai gan barošana sagādā lielas pūles, bet viņš jau ir slazdā, un līdzi aizvest mēs to nevaram. Kas tad notiks? Mēs aizbrauksim, bet viņš paliks un mocīsies tāpat, kā mocījās pirms mūsu atnākšanas, kamēr nosprāgs. Tad mums viņa būs vēl vairāk žēl…

Nellija noskuma un ilgi nevarēja atrast atbildi Stasa patiesajiem vārdiem. Bet jau pēc brīža tā atstūma uz acīm noslīdējušās matu cirtas un paskatījās zēnā ar lielu paļāvību:

—   Es zinu, — viņa sacīja, — ja vien tu gribēsi, tad tu viņu izvedīsi no aizas.

—   Es?

Nellija pielika pirkstiņu pie zēna rokas un atbildēja:

—  Tu.

Maza, viltīga sieviete zināja, ka viņas paļāvība zēnam glaimos, un tas sāks prātot, kā ziloni atsvabināt.

XXVI

Nakts pagāja mierīgi. No rīta laiks bija skaidrs, lai gan debess dienvidu pusē krājās mākoņi. Pēc brokastīm Stass pavēlēja Kālijam un Meai salasīt pēc iespējas vairāk maizes koka augļu, akāciju pākstis, svaigas lapas, zāli un visu to novietot uz kraujas malas. Nellija katrā ziņā pati gribēja barot savu jauno draugu un, lai atvieglotu meitenes darbu, viņš tai izdrāza no mežavīģes koka zariem kaut ko līdzīgu dakšām, lai viņai būtu vieglāk nogrūst lejā barības klēpjus. Zilonis jau taurēja līdz ar saules lēktu, acīmredzot, prasīdams barību. Beidzot, ieraudzījis aizas malā to pašu balto meitenīti, kas vakar viņu tik bagātīgi bija apveltījusi ar pārtiku, viņš to apsveica ar priecīgu rūkšanu un pacēla pret viņu savu snuķi. Rīta gaismā zilonis bērniem izlikās vēl lielāks nekā vakar. Zilonis bija ļoti vājš, bet tagad jau priecīgi blisināja savas mazās ačeles. Nellija apgalvoja, ka ziloņa priekškājas jau esot resnākās, un ar tādu sajūsmu svieda lejā barību, ka /Stass bija spiests to pieturēt.Kad meitene piekusa, zēnam vajadzēja viņu atvietot. Abi_ jutās ļoti līksmi. Visvairāk tos uzjautrināja ziloņa «niķi». No sākuma viņš ēda visu, ko tam nosvieda, bet, remdinājis izsalkumu, viņš sāka izvēlēties. Kad viņam pagadījās saņemt tādu lapu, kas ne visai labi garšoja, viņš to pasvieda ar snuķi augšā» it kā teikdams: «Ēdiet paši šādu gardumu.» Beidzot, paēdis un padzēris, viņš ar redzamu labpatiku sāka vēdināt savas lielās ausis.

—   Esmu pārliecināta, — Nellija ierunājās, — ja mēs tagad nokāptu pie viņa, tas mums neko ļaunu nedarītu.

Meitene, pārliekusies pār aizas malu, sauca:

—  Zilonīt, mīļo zilonīt, ir tiesa, tu mums neko ļaunu nedarītu?

Kad zilonis piekrītoši pamāja ar snuķi, viņa, pagriezusies pret

Stasu, teica:

—  Tu redzēji? Viņš teica jā!

—   Varbūt, — Stass atbildēja. — Sie dzīvnieki ir ļoti inteliģenti, un viņš, bez šaubām, ir sapratis, ka esam viņam vajadzīgi. Kas zina, varbūt viņš jūt arī pateicību. Tomēr būs labāk, ja to vēl nemēģināsim, sevišķi Sabā, viņš suni uzreiz nogalinātu. Ar laiku viņi varbūt iedraudzēsies.

Tālāko jūsmošanu pārtrauca Kālijs.

Paredzēdams, ka viņam katru dienu būs jāgādā pārtika zilonim, viņš teica:

—   Lielais kungs nokaut ziloni, bet Kali viņu apēst, nevis meklēt lapas un zāli.

Bet «Lielais kungs» par ziloņa nošaušanu pat nedomāja un„ būdams straujas, nesavaldīgas dabas, iesaucās:

—  Tu ezi ēzelis!

Diemžēl Stass bija aizmirsis, kā kisvahilu valodā ir ēzelis, un izteica angliski «donsey». Bet Kālijs, nesaprazdams angliski, pārprata vārda nozīmi un iedomājās, ka kungs to uzslavējis, jo pēc brīža bērni dzirdēja, ka viņš lielīdamies teica Meai:

—  Mea melnā āda, Mea melnas smadzenes, bet Kali — «donkey».

Vēl jo lepnāk viņš piebilda:

—   Pats «Lielais kungs» teica, ka es esot — «donkey».

Stass pavēlēja abiem nēģeriem kā savu acuraugu uzmanīt mazo jaunkundzi un pats, paņēmis šauteni, devās apskatīt nobrukušo klinti, kas aizsprostoja aizas ieeju. Viņš uzmanīgi apskatīja visus klints iedobumus un, atradis kādu lielāku plaisu akmens lejas pusē, izmērīja to ar mietu un atgriezās nometnē. Atvēris patronu kasti, viņš sāka skaitīt patronas.

Nepaguvis noskaitīt trīs simtus, viņš no apmēram piecdesmit soļu attālumā augošā baobaba izdzirda Meas balsi:

—  Kungs! Kungs!

Stas^ piegāja pie gigantiskā koka, kura stumbrs izskatījās kā tornis, un prasīja:

—   Ko lu gribi?

—   Netālu ganās daudz zebru, bet aiz viņām antilopes.

—   Labi. (Es paņemšu šauteni un iešu, mums jāapgādājas ar žāvētu gaļu. Ķādēļ tu kāpi kokā, un ko tu tur dari?

Meitene atbildēja savā skumjajā, dziedošajā balsī:

—   Mea ieraudzīja pelēko papagaiļu ligzdu un gribēja kādu putniņu aiznest jaunkundzei, bet ligzda ir tukša, un Mea nedabūs skaistās krelles …

—  Tu dabūsi, tādēļ ka jaunkundzi mīli.

Jaunā nēģcriete steidzīgi nokāpa pa koka grumbuļaino mizu un priekā mirdzošām acīm iesaucās:

—  Jā, jā! Mea ļoti mīl jaunkundzi un krelles arī!

Stass noglaudīja viņas galvu, paņēma šauteni, aizvēra patronu kasti un devās turp, kur ganījās zebras. Pēc pusstundas nometnē atlidoja šāviena troksnis; pēc stundas atgriezās pats mednieks ar priecīgo vēsti par nošauto zebru un ziņām, ka apkārtnē daudz medījuma, jo bez zebrām viņš redzēja lielus arieļu barus un arī «water-buck'ob», tas ir, ūdens kazas.

Viņš pavēlēja Kālijam sēsties uz zirga un doties pēc nošautā medījuma, bet pats sāka uzmanīgi novērot milzeņa baobaba celmu, apgāja tam visapkārt un klauvēja ar šautenes rezgali pa grubuļaino mizu.

—   Ko tu dari? — Nellija vaicāja.

Zēns atbildēja:

—   Apskati šo milzeni. Piecpadsmit cilvēki, rokās sadevušies, nespētu koku apņemt. Tas varbūt atceras arī faraonu laikus. Bet stumbra vidus virs celma ir izpuvis un tukšs. Vai tu redzi šo caurumu, pa to viegli var iekļūt kokā iekšā. Tur var ierīkot plašu istabu, kurā mēs visi spētu novietoties. Man šī doma ienāca prātā, kad ieraudzīju Meu koka zaros. Kad gāju šaut zebras, es nepārtraukti par to domāju.

—  Bet mums ir jābēg uz Abesīniju.

—   Jā. Vispirms tomēr jāatpūšas, nedēļu, divas. Es jau tev vakar teicu, ka esmu nolēmis te atpūsties. Tu nevēlies šķirties no ziloņa, bet es tevis dēļ baidos no lietus perioda, kas ir jau sācies, un nes sev līdzi drudzi. Šodien laiks ir jauks, bet paskaties, mākoņu sarodas arvien vairāk, un varbūt jau pret vakaru sāks līt. Telts nespēj tevi pilnīgi pasargāt no mitruma, bet baobaba, ja vien tas nav izpuvis līdz pat augšai, nejutīsim pat visstiprāko lietusgāzi. Tur butu ari drošāk nekā teltī. Mēs aizkrautu ieeju un loga caurumu ar ērkšķu zariem. Ap koku tad varētu rūkdamas staigat vai desmit lauvas. Pavasara lietus periods nettirpinās ilgāk par mēnesi, un es arvien vairāk nāku pie pārliecības, ka mums tas ir jānogaida.^ Tad jau labāk gaidīt te nekā Citā vietā, un labāk gaidīt baobaba neka teltī.

Nellija arvien piekrita Stasa lēmumiem, bet pašreiz ar jo sevišķu prieku, jo viņu ielīksmoja doma, ka var^s palikt pie ziloņa un dzīvot baobabā. Viņa tūlīt sāka prātot, kā ierīkot un iekārtot istabas, un kā viņi aicinās viens otru uz «tive o'clock» un pusdienām. Beidzot abi jutās tik sajūsmināti, ka Nellija jau tūlīt gribēja apskatīt jauno dzīvesvietu. Bet Stass, kas ik dienas kļuva nopietnāks un pieredzes bagātāks, viņu atturēja:

— Iekams mēs tur iekārtosimies, — viņš teica, — mums jāpalīdz izvākties iepriekšējiem iedzīvotājiem, ja vien tādi tur būtu.

To teicis, viņš lika Meai iesviest caurumā no ugunskura vairākus zaļus zarus, jo tādi vairāk kūpēja.

Viņa padoms bija vietā, jo kokā mitinājās tādi iemītnieki, uz kuru viesmīlību nevarēja cerēt.

XXVII

Kokā bija divi caurumi: viens liels, divus metrus virs zemes, un otrs mazāks tik augstu, kā namu logi pirmajā stāvā. Tiklīdz Mea iesvieda kūpošos zarus lielajā caurumā, pa augšējo sāka līst ārā lieli sikspārņi, kas, pīkstēdami un dienas gaismā apžilbuši, kā akli sitās pret koka stumbru. Pēc brīža no lielā cauruma kā zibens izšāvās koka īstais saimnieks — liela boačūska, kas acīmredzot bija apgūlusies sagremot pusdienas maltīti un tikai, kad dūmi sāka kutināt tās nāsis, sadomāja bēgt. Ieraugot spožo tēraudkrāsas ķermeni, kas kā atspere izšāvās no kūpošā koka cauruma, Stass paķēra meiteni uz rokām un cik jaudas skrēja uz džungļu pusi. Izbiedētais rāpulis tomēr nedomāja viņiem sekot, bet, veikli izlocīdamies zālē un starp nometnē izsvaidītajām mantām, devās uz aizu. Nellija un Stass steidzās tai dažus soļus pakaļ, bet pēkšņi pārsteigumā apstājās kā zemē ierakti.

Augstu virs aizas uz brīdi parādījās čūskas ķermenis un, apmetis gaisā loku, krita lejup. Pēc mirkļa tas otrreiz pacēlās un atkal nokrita. Bērni piesteidzās pie aizas un ieraudzīja, ka viņu jaunais draugs tādā veidā ar čūsku rotaļājās. Pēc tam viņš sāka mīdīt ar savu bluķim līdzīgo kāju čūskas galvu. Tad viņš atkal pacēla viņas trīsošo ķermeni un šoreiz nesvieda to vairs gaisā, bet ūdenskritumā. Tad, šūpojoties no vienas puses uz otru, zilonis pastiepa pret Nelliju savu snuķi, it kā pateicību prasīdams par savux yaronīgo un atjautīgo darbu. Nellija tūlīt aizskrēja uz telti, atnesa veselu klēpi mežavīģu un visas uzreiz nometa savam mīlulim. Zilonis šos gardos augļus uzmeklēja zālē un lapās un vienu pec otra iebāza mutē. Dažas vīģes iekrita klinšu plaisās. Tās viņš ar tādu spēku izpūta, ka līdz ar vīģi izlidoja arī akmeņi cilvēk^ dūres lielumā. Smiedamies un plaukstas sizdami, bērni vēroja'^iloņa dīvaino rīcību. Nellija vairākkārt atgriezās ar jauniem krājumiem un vai pēc katras vīģes, ko tā nosvieda lejā,, apgalvoja, ka dilonis pie viņiem ir jau tā pieradis, ka vai tūlīt varētu pie viņa"ņokāpt.

—   Redzi, Stas, kāds mums aizstāvis? Viņš neviena nebīstas, ne lauvas, ne čūskas vai krokodila. Viņš ir arī ļoti labs un droši vien mūs abus mīl.

—  Ja mums izdotos viņu pieradināt, — Stass teica, — tad es mierīgu sirdi varētu tevi atstāt viņa gādībā un droši doties medībās, jo labāku sargu par ziloni es nevarētu tev atrast visā Āfrikā.

Bet pēc brīža viņš turpināja:

—   Vietējie ziloņi ir mežonīgāki, bet esmu lasījis, ka āzijiešL ļoti mīl bērnus. Nekad Indijā vēl neesot gadījies, ka zilonis būtu bērnam pāri darījis. Kad ziloņi paliekot nikni un nevaldāmi, vietējie sūtot viņu nomierināšanai bērnus.

—   Nu lūk! Vai nu tu redzi?

—  Tu labi darīji, ka neļāvi man ziloni nonāvēt.

To dzirdot, meitenes acis iedzirkstījās kā zaļas uguntiņas… Pacēlusies pirkstgalos, meitene uzlika abas rokas uz Stasa pleciem un, ielūkojusies tam acīs, prasīja:

—  Esmu rīkojusies tā, it kā man būtu cik gadu? Saki, cik?

—  Vismaz septiņdesmit.

—  Tu arvien joko!

—  Dusmojies vien, dusmojies! Kas gan ziloni atbrīvos?

To dzirdot, meitene viņam pieglaudās kā kaķēns:

—  Tu! Es tevi par to ļoti mīlēšu un viņš ari.

—  Esmu jau pārdomājis, bet tas būs grūts uzdevums. Esdarīšu to tikai tad, kad mēs dosimies tālākā ceļā.

—   Kādēļ?

—  Ja es viņu tūlīt atsvabinātu, iekāms viņš vēl nav pieradināts, viņš no mums aizietu.

—  Nē! No manis viņš neaizies!

—  Tu domā, ka viņš ir tāds pats kā es? — mazliet nepacietīgi zēns jautāja.

Tālāko sarunu pārtrauca Kālija ierašanās ar nošauto zebru un viņas mazuli, ko Sabā bija nokodis. Tā bija suņa laime, ka viņš neredzēja no koka bēgošo čūsku. Sabā būtu tai dzinies pakaj, un rāpulis, iekāms Stass pagūtu piesteigties sunim palīgā, būtu to nožņaudzis savos nāvīgajos apkampienos. Par nokosto zebrēnu Sabā gan saņēma no Nellijas bārienu, bet acīmredzot neņēma to pie sirds, jo nenoslēpa pat savu izkārto mēli.

Pa to laiku Stass pastāstīja Kālijam par savu nodomu iekārtoties kokā, arī par čūsku un ziloņa rīcību. Doma dzīvot kokā, būt pasargātiem no lietus un plēsīgiem zvēriem iepriecināja jauno nēģeri, bet ziloņa rīcību viņš atrada par nepareizu.

—  Zilonis ir muļķis, — viņš teica, — jo iesvieda nioku [20] skaļajā ūdenī, bet Kali zin, ka nioka ir laba, viņš to atradīs aiz skaļā ūdens un izceps. Kali ir gudrs un «donkey».

—  Ka tu esi «donkey», tam es piekrītu, — Stass atbildēja, — bet čūsku tu taču neēdīsi?

—   Nioka laba, — Kālijs atkārtoja.

Rādot nošauto zebru, viņš piebilda:

—   Labāka, nekā šitā «ņjamma».

Abi devās uz baobabu un sāka tīrīt savu jauno mitekli.

Kālijs pie upes atrada plakanu akmeni sieta lielumā, ielika to koka dobumā un uzbēra virsū sarkanas ogles. Viņš bēra virsū arvien vairāk ogļu, bet arī uzmanīgi vēroja, lai neaizdegtos koka iekšpusē esošie prauli un neizceltos ugunsgrēks. Viņš teica, ka darot to tādēļ, lai «Lielo kungu» un «beibi» neviens nenokostu. Un tiešām, šī rīcība nebija velta. Drīz vien, karstuma un dūmu nobaidīti, gan no caurumiem, gan no plaisainās koka mizas sāka izvākties dažādi kukaiņi: melnas un ķiršu brūnas vaboles, zirnekļi plūmes lielumā, asām, kā eža adatām apklāti riebīgi kāpuri un indīgi simtkāji, kuru kodiens var beigties ar nāvi. Viegli varēja iedomāties to kukaiņu daudzumu, kas noslāpa dūmos un karstumā. Tos, kas krita no zariem un stumbra, Kālijs bez žēlastības nospieda ar akmeni, pie tam ne uz brīdi nenolaizdams acis no abiem caurumiem, it kā gaidītu ko sevišķu.

—  Kādēļ tu tā skaties? — Stass vaicāja, — tu domā, ka tur ir noslēpusies vēl kāda čūska?

—   Nē. Kali baidās Mzimul

—   Kas ir Mzimu?

—   Ļauns gars.

—  Vai tu kādreiz esi ļaunu garu redzējis?

—  Nē, bet Kali dzirdējis šausmīgu troksni, ko Mzimu saceļ burvju būdās.

—  Tātad jūsu burvji tomēr no Mzimu nebīstas?

—  Burvji mācēt to apvārdot. Viņi staigāt pa būdām un sacīt* ka Mzimu dusmojas, un nēģeri viņam atnest banānus, medu,, pombū (sorgo augu alus), olas un gaļu, lai Mzimu pielabinātu,

Stass paraustīja plecus.

—   Neko teikt, burvjiem pie jums ir laba dzīve. Bet varbūt tā čūska bija Mzimu?

Kālijs noraidoši pakratīja galvu.

—  Tādā gadījumā ne zilonis nosist Mzimu, bet Mzimu nosist ziloni. Mzimu — nāve.

Savāds troksnis un brakšķēšana atskanēja stumbra iekšienē un pārtrauca sarunu. No lejas cauruma izšāvās rūsgans putekļu mākonis un tam sekoja vēl skaļāks brīkšķis.

Kālijs nokrita zemē un sāka gaudot:

—  Aka! Mzimu! Aka! Aka!

Pirmajā brīdī Stass palēca sāņus, bet tūlīt savaldījās un, kadpieskrēja Nellija un Mea, centās viņām izskaidrot trokšņa iemeslus.

—   Droši vien, — viņš teica, — nokrita putekļi, kas tur veselām kārtām uzkrājušies. Lielajā karstumā tie uzkrita uz oglēm.. Bet Kālijs domāja, ka tas ir Mzimu. Lai Mea uzlej mazliet ūdeni uz oglēm. Ja ogles nebūs nodzisušās, tad putekļu mākoņi; var aizdegties un izcelsies ugunsgrēks.

Redzēdams, ka Kālijs vēl arvien guļ zemē un izbailēs vaimanā «Aka! Aka!», viņš iešāva koka caurumā un, piegrūdis ar šautenes rezgali pie Kālija pleca, teica:

—  Tavs Mzimu ir beigts! Nebīsties!

Kālijs gan pacēla galvu, bet palika uz ceļiem un iesaucās:

—  Lielais kungs! Lielais kungs pat no Mzimu nebaidās.

—  Aka! Aka! — Stass, nēģeri ķircinot, smiedamies atbildēja..

No ogļu karstuma un tvana nokrita arī pārējie putekļu slāņi' un iztīrījās visa koka iekšpuse. Aplūkojot telpu, izrādījās, ka tur pietiktu vietas ne tikai četriem cilvēkiem, bet arī desmit. Apakšējais caurums bija durvis, bet augšējais — logs. Koka iekšpusē netrūka ne gaisa, ne gaismas. Stass nolēma telpu ar telts audeklu pārdalīt divās daļās, vienu Nellijai ar Meu, otru sev, Kālijam, un Sabā. Grīdu viņš nodomāja nobērt ar saulē izžuvušām upessmiltim un pārklāt ar sausām sūnām.

Darbs bija grūts, sevišķi Kālijam, jo bez mājokļa ierīkošanas tam vajadzēja arī žāvēt gaļu, dzirdīt zirgus un gādāt pārtiku zilonim. Jaunais nēģeris ar sevišķu aizrautību nodevās jaunā dzīvokļa iekārtošanas darbiem un tanī pat dienā uzticēja Stasam sava prieka iemeslus:

—   Kad lielais kungs un «beibi», — viņš teica, — dzīvot kokā,.

tad Kali nevajag kraut zerību, un viņš var iet visu vakaru pastaigāt.

—  Vai tev patīk slinkot? — Stass prasīja.

—   Kali — vīrietis, vīrietis mīl slinkot, jāstrādā ir tikai sievietēm.

—  Tu tomēr redzi, ka es strādāju priekš «beibi»?

—   Kad «beibi» izaugt, viņa strādāt priekš Lielā kunga, bet ja negribēt strādāt, tad Lielais kungs viņu sist.

Bet Stass, jau iedomājoties vien, ka kāds drīkstētu Nellijai sist, kā dzelts uzlēca augšā un nikni iesaucās:

—  Muļķi, vai tu zini, kas ir «beibi»?

—  Nezinu, — atsaucās nobiedētais nēģeris.

—  «Beibi» ir … labā Mzimul

Kālijs aiz pārsteiguma apsēdās.

Pēc pabeigtiem dienas darbiem viņš kautri tuvojās Nellijai un, ceļos nometusies, sāka čukstēt, ne bailēs, bet lūdzoši:

—  Aka! Aka! Aka!

Bet labā Mzimu izbrīnījusies pacēla savas jūraszajās skaistās acis un nesaprata, kas noticis.

XXVIII

Triju dienu laikā jaunais dzīvoklis, kuru Stass nosauca par «Krakovu», bija gatavs. Bet jau agrāk «vīriešu» nodalījumā tika ievietotas visas mantas un pārtikas krājumi. Vairākas reizes, lietus laikā, viņi visi tur bija paslēpušies no lietusgāzēm, vēl pirms galīgas pāriešanas uz dzīvi jaunajā mājoklī. Lietus periods pašreiz bija pašā spēkā. Tie nebija mūsu ilgstošie rudens lieti, kad nedēļām ilgi debesis klātas tumšiem mākoņiem. Seit vairākas reizes dienā vējš atdzina apaļus kā lielas bumbas mākoņus, bagātīgi apslacīdams sauso zemi, un drīz vien atkal atmirdzēja saule, kas šķita lietū nomazgājusies skaidra, un pārklāja zelta stariem klintis, upi, kokus un džungļus.

Bet naktīs, kad mākoņi aizklāja zvaigžņotās debesis, arvien uznāca liela tumsa, un baobaba iekšiene tad šķita tumšāka par pagrabu. Lai kliedētu tumsu, zēns pavēlēja Meai izkausēt nomedīto dzīvnieku taukus un, iztaisījis no skārda trauka kaut ko līdzīgu spuldzei, uzkāra augšējā cauruma tuvumā. Pa «logu» spīdošo gaismu varēja saskatīt jau no liela attāluma, un tā atbaidīja plēsīgos zvērus: toties gaisma pievilka sikspārņus un pat dažādus naktsputnus. Kālijs bija spiests no ērkšķainiem zariem nopīt tādu pat aizsargājošu priekškaru arī logam, kāds jau tiem bija durvju caurumam.

Dienā, kad laiks bija labs, bērni atstāja «Krakovu» un klal« ņoja pa tuvāko apkārtni. Stass devās antilopu, arieļu un strausu medībās, kas pēdējā laikā bariem pulcējās aiz ūdenkrituma, bet Nellija devās pie sava jaunā drauga, kas no sākuma taurēja tikai tad, kad prasīja ēst, bet vēlāk arī tad, kad sajuta ilgas pēc mazās draudzenes. Jau no tālienes viņš pazina meitenes balsi un soļus un, viņai tuvojoties, skurināja savas lielās ausis.

Kādreiz, kad Stass medīja, bet Kālijs aiz ūdenskrituma zvejoja, Nellija nolēma aiziet līdz tai klintij, kas aizsprostoja ieeju aizā, lai paskatītos, vai Stass jau nav ko darījis izejas atbrīvošanai. Mea bija aizņemta ar pusdienu gatavošanu un nepamanīja meitenes aiziešanu. Nellija, plūkdama begoniju [21] ziedus, kas bagātīgi klāja klinšu šķautnes, pamazām tuvojās nogāzei, pa kuru viņi pirmajā dienā bija izgājuši no gravas, un drīz vien atradās pie nogruvušās klints.

Milzīgais klints bluķis kā agrāk aizsprostoja ieeju. Nellija ievēroja, ka starp klinti un gravas sienu tomēr ir sprauga, caur kuru varētu izlīst pat pieaudzis cilvēks. Meitene brīdi vilcinājās, tad, izspraukusies pa šauro eju, pēkšņi atradās jau aiz klints.

«Paiešu tikai vēl mazu, mazu gabaliņu, paskatīšos uz ziloni un tūlīt atgriezīšos. Viņš mani pat neieraudzīs.»

Tā prātojot, viņa turpināja virzīties uz priekšu un nonāca tādā vietā, kur šaurā eja pēkšņi izvērtās nelielā laukumiņā, un ieraudzīja ziloni.

Viņš stāvēja ar muguru pret Nelliju un, iebāzis snuķi ūdenī, dzēra. Piespiedusies pie sienas, viņa pavirzījās vēl dažus soļus uz priekšu, tad vēl. Pēkšņi milzīgais dzīvnieks pagrieza galvu, lai aplietu sev sānus, un, ieraudzījis meiteni, steigšus viņai tuvojās.

Nellija ļoti izbijās, bet, ievērojusi, ka nespēs vairs aizbēgt, kniksēja zilonim, cik graciozi vien mācēja, un, pastiepusi rociņu ar saplūktajām begonijām, teica drebošā balstiņā:

—   Labdien, mīļo zilonīt. Es zinu, tu man neko ļaunu nedarīsi, tādēļ atnācu ar tevi sasveicināties … Man ir, lūk, tikai šīs puķītes.

Koloss tuvojās Nellijai un, snuķi izstiepis, izņēma tai no rokām puķes, iebāza mutē, bet tūdaļ arī aizsvieda, acīmredzot viņam nepatika pūkainās lapas un ziedi.

Meitene redzēja virs sevis lielo snuķi, kas izlocījās gan kā čūska, gan izstiepās gluži taisns. Viņš pieskārās vispirms vienai meitenes rociņai, tad otrai, abiem pleciem, un beidzot sāka šūpoties no vienas puses uz otru.

—  Es zināju, ka tu man pāri nedarīsi, — meitene teica, lai gan vēl jutās visai nedroša.

Zilonis, saslējis savas skaistās ausis, turpināja gan ritināt,, gan izstiept snuķi, un no likies viņam atskanēja klusa guldzēšana, ar kādu tas parasti sagaidīja meitenes tuvošanos uz kraujas.

I\ā kādreiz Stass pret lauvu, tā tagad meitene, sīciņa kā smilšu graudiņš salīdzinājumā ar ziloni, kas bija klints vai prāvas mājas lieluma, stāvēja viens pret otru. Nejauša ziloņa kustība, neuzmanīga rīcība pat ne ļaunā nolūkā varēja iznīcināt šo smilšu graudiņu.

Bet labais un gudrais dzīvnieks bija uzmanīgs. Viņš šķita ļoti iepriecināts par mazo viešņu un nekustējās ne ļaunā, ne ari labā nolūkā.

Nellija sāka justies drošāka un, pacēlusi galvu, it kā viņa gribētu paskatīties uz mājas jumtu, izstiepusi rociņu, prasīja:

— Vai drīkstu paglāstīt tavu snuķi?

Zilonis, lai gan angliski nesaprata, bet, redzot rokas kustību, noprata viņas nodomu un, pastiepis savu garo degunu, pielika to pie meitenes rociņas.

Meitene uzmanīgi paglaudīja snuķi vispirms ar vienu roku, bet tad ar abām, un beidzot apkampa to, pārliecināta savā bērna uzticībā.

Zilonis mīņājās no vienas kājas uz otru un priecīgi guldzināja.

Mazliet vēlāk viņš uzmanīgi saņēma ap vidukli meitenes sīko ķermenīti un, gaisā pacēlis, sāka to šūpot no vienas puses uz otru.

—   Vēl! Vēl! — sauca meitene.

Sī rotaja turpinājās diezgan ilgi, bet tad meitene izgudroja ko jaunu. Nellija mēģināja uzrāpties pa ziloņa priekškāju tā, kā rāpjas kokā, vai arī, aiz kājas paslēpusies, viņam prasīja, vai viņš to varot atrast.

Pa to laiku Stass bija atgriezies no medībām un prasīja, kur jaunkundze.

Saņēmis atbildi, ka meitene kokā, viņš jau gribēja tur ieskatīties, kad piepeši tam likās, ka Nellijas balss atskan no aizas puses. Neticēdams savām ausīm, viņš piesteidzās pie kraujas, paskatījās lejā un sastinga. Meitene sēdēja pie ziloņa kājas un, ja milzenis nekustinātu snuķi un ausis, varētu domāt, ka tas ir no akmens izcirsts.

—   Nellij! — Stass iesaucās.

Vina tam jautri atbildēja:

—   Tūlīt! Tūlīt!

Zēns, pieradis skatīties briesmām tieši acīs, ne brīdi nevilcinājās un, vienā rokā turēdams šauteni, ar otru pieķērās pie izkaltušas liānas un mirklī atradās aizā.

. Zilonis uztraukti pakustināja ausis, bet Nellija, satvērusi viņa snuķi, iesaucās:

—   Nebīsties, zilonīt, tas ir Stass!

Stass ievēroja, ka Nellijai nedraud briesmas, bet viņa kājas vēl drebēja uztraukumā, un apvaldītā, tomēr pārmetošā tonī, viņš tai teica:

—   Nellij, Nellij, kā tu varēji tā darīt?

Viņa sāka taisnoties, jo neko ļaunu neesot izdarījusi, zilonis esot pavisam pieradināts; ka viņa gribējusi tikai paskatīties un tūlīt atgriezties, bet viņš to aizturējis un sācis rotaļāties; viņš esot viņu ļoti uzmanīgi šūpojis, ja Stass vēloties, arī viņu zilonis pašūpošot.

To teikusi, viņa ar vienu roku saņēma ziloņa snuķi, bet ar otru pašūpojot pa labi un pa kreisi sacīja:

. — Zilonīt, pašūpo Stasu!

Gudrais dzīvnieks tūlīt saprata, kas darams un, satvēris Stasu ap jostas vietu, pacēla to gaisā.

Sāka pilēt pirmās lietus lāses, un zēns gribēja meiteni tūlīt aizvest^ uz «Krakovu», bet atgadījās neparedzēts šķērslis. Zilonis negribēja no meitenes šķirties un katru reizi, kad tā mēģināja aiziet, pievilka to ar snuķi pie sevis. Stāvoklis kļuva ik brīdi kļūmīgāks, un jautrā rotaļa varēja bēdīgi beigties. Zēns nezināja ko darīt, bet lietus lija arvien spēcīgāk un drīz vien varēja pārvērsties īstā gāzē. Tiesa, viņi arvien vairāk tuvojās izejai, bet zilonis visu laiku tiem sekoja.

Beidzot Stass nostājās starp meiteni un ziloni un, cieši tais acīs skatoties, klusi teica:

—  Neskrien, bet lēni tuvojies izejai.

—  Bet tu, Stasik?

—  Ej, — viņš draudoši teica, — citādi man vajadzēs zilonž nošaut.

Draudi līdzēja, un meitene paklausīja, jo bija pārliecināta, ka zilonis Stasam neko ļaunu nedarīs.

Bet Stass stāvēja četru soļu attālumā no giganta un nenolaida no viņa acis.

Pagāja daži baiļu pilni mirkļi. Ziloņa ausis sakustējās, snuķis saslējās, un mazās ačeles draudoši iemirdzējās.

Stass juta, ka nobāl.

«Nāve,» viņš nodomāja.

Bet gigants pagriezās pret kraujas malu, kur parasti stāvēja Nellija, un tik žēli ierēcās, kā vēl nekad.

Stass mierīgi izgāja no aizas un pie izejas atrada Nelliju, kas negribēja viena atgriezties uz «Krakovu».

Zēnam ļoti gribējās pateikt:

—  Lūk, ko tu izdarījil Es tevis dēļ gandrīz aizgāju bojā.

Pārmetumiem tomēr nebija laika, jo lietus lija straumēm un

vajadzēja pasteigties. Nellija bija galīgi izmirkuši, lai gan zēns viņai uzklāja uz pleciem arī savus svārkus.

Kad viņi nonāca baobabā, zēns vispirms lika Meai pārģērbt meiteni sausās drēbēs un pārmeklēja visas kabatas un drēbju vīlītes, cerībā atrast kaut vai šņaucienu hinīna.

Viņš tomēr neatrada.

Kad lietus mitējās, Stass izgāja ārā, lai aplūkotu Kālija zivju lomu. Nēģeris bija tās ķēris ar āķiem, kurus pats bija pagatavojis no tievas stieples. Zivis gandrīz visas bija ļoti mazas, bet trīs no tām lielākas, apmēram pēdu garas, un neparasti vieglas. Baltās Nīlas krastā uzaugusi Mea tās pazina. Viņa apgalvoja, ka zivis esot ēdamas un ka vakaros tās lecot augstu virs ūdens. Kad zivis uzšķērda, izrādījās, ka tās tik vieglas ir tādēļ, ka tām vēderā atradās ar gaisu pildīts pūslis ābola lielumā. Zēns paņēma vienu pūsli un aiznesa to parādīt Nellijai.

—   Skaties, — viņš teica, — tads atrodas zivis. No desmit pūšļiem mēs varētu pagatavot mūsu logam stiklu.

Viņš parādīja augšējo caurumu.

Brīdi padomājis, viņš turpināja:

—   Un arī vēl ko citu …

—   Ko tad? — meitene ziņkārīgi vaicāja.

—   Pūķi.

—   Tādu, kādus tu pagatavoji Portsaīdā? Jā, lūdzu, uztaisi tādu.

—   Uztaisīšu. No tievām bambusa nūjiņām salīmēšu rāmīti, bet papīra vietā lietošu šīs plēvītes. Tās būs pat labākas par papīru, jo ir vieglākas un lietū neizmirks. Tāds pūķis pacelsies augstu, augstu, un vējš to aiznesīs ļoti tālu …

Pēkšņi viņš iesita sev ar roku pa pieri:

—   Lūk, laba doma!

—   Kāda?

—   Vēlāk redzesi. Kad bušu visu pamatīgi pārdomājis, tad pastāstīšu. Tagad nav iespējams ne sarunāties, tavs draugs pārāk skaļi taurē.

Tiešām, ilgās pēc Nellijas vai arī pēc abiem bērniem zilonis tā taurēja, ka drebēja klintis un koki.

—   Vajag parādīties viņam, tad tas nomierināsies, — Nellija teica.

Bērni devās uz aizas malu. Zēns visu laiku, aizņemts ar savu jauno domu, pusbalsī sarunājās pats ar sevi:

—   Nellija Raulisone un Stass Tarkovskis no Portsaīdas izbēga no Fašodas dervišu gūsta, atrodas …

Viņš skaļi prasīja:

—   Kā apzīmēt, kur? …

—   Ko, Stasik?

—   Neko, neko! Es jau zinu: atrodas viena mēneša gājienā attālumā no Baltās Nīlas un lūdz drīzu palīdzību … Kad vējš būs no dienvidiem vai dienvidvakariem, es palaidīšu divdesmit pūķus, varbūt piecdesmit vai simtu. Tu, Nellij, palīdzēsi man tos salīmēt.

—   Gaisa pūķus?

—   Jā. Varu tev pasacīt, ka pūķi mums var vairak līdzēt nekā desmit ziloņi.

Pa to laiku viņi bija nonākuši pie aizas, un zilonis, meiteni ieraudzījis, sāka skurināt ausis, mīņāties un guldzināt. Tiklīdz meitene mēģināja aiziet, tas atkal uzsāka savu žēlabu pilno taurēšanu.

Bērni nosauca ziloni par Kingu («The King» — karalis), jo Nellija apgalvoja, ka pirms nelaimes gadījuma viņš droši vien esot bijis visas Āfrikas ziloņu karalis.

XXIX

Vairākas dienas no vietas meitene pavadīja laiku Kinga sabiedrībā, kas beidzot vairs nepretojās meitenes aiziešanai, jo saprata, ka viņa arvien atkal atgriežas. Kālijs, kas baidījās no ziloņiem, sākumā brīnījās, bet tad nolēma, ka labā Mzimu ziloni nobūrusi, un arī sāka to apciemot. Kings izturējās pret Kāliju un tāpat arī pret Meu labvēlīgi, bet klausīja tikai Nellijai. Apmēram pēc nedējas meitene ieveda aizā pat Sabā. Stass sajuta lielu atvieglojumu, jo varēja droši atstāt meiteni ziloņa apsardzībā un mierīgi doties medībās, dažreiz pat ar Kāliju. Viņš bija arī pārliecināts, ka labsirdīgais dzīvnieks viņus vairs neatstās, un sāka pārdomāt, kā ziloni atsvabināt no gūsta.

Taisnību sakot, viņš to bija izdomājis jau sen, tikai ziloņa atsvabināšana prasīja tik lielu upuri, ka viņš ilgi nespēja izšķirties, un galīgo lēmumu atlika no dienas uz dienu. Tā kā Stasam nebija neviena, kam uzticēt savas pārdomas, viņš nolēma savus plānus izstāstīt Nellijai, lai gan uzskatīja viņu vēl par ļoti mazu bērnu.

—   Klinti var ar pulveri saspridzināt, — viņš teica, — bet ir jāupurē liels daudzums patronu, tas ir, lodes jāizvelk, pulveris jāizber un no tā jāpagatavo viens liels lādiņš. Es to iebāzīšu visdziļākajā plaisā un aizdedzināšu. No sprādziena klints sašķelsies vairākos gabalos, un Kingu varēs izvest no aizas.

—  Vai viņš nenobīsies no lielā trokšņa?

—  Lai bīstas! — zēns jautri atteica. — Tas man gluži vienalga. Patiesi, ar tevi nemaz nevar runāt nopietni.

Tomēr viņš turpināja sarunu, pareizāk sakot, skaļi domāja:

—   Bet, ja es šim nolūkam neizlietošu pietiekoši daudz patronu un klints nesašķelsies, būs žēl zaudētā pulvera. Ja izlietošu daudz, tad mums pašiem var pietrūkt. Ja mums pietrūktu patronu, tad klātos bēdīgi. Ja nebūtu bises, mēs jau sen būtu miruši bada nāvē vai no Gebrha varmācības. Bez tam, laime, ka mums ir zirgi, jo mēs paši nespētu panest visas mantas un patronas.

Nellija, pirkstiņu pacēlusi, svarīgi piebilda:

—  Ja es teikšu Kingam, viņš nesīs visu!

—   Ko tad viņš nesīs, ja patronu būs maz?

—  Viņš mūs aizstāvēs …

—   Bet viņš nešaus ar snuķi, kā es to daru ar bisi.

—   Tad mēs varēsim ēst vīģes un tos lielos augļus, kas aug koku zaros, bet Kālijs arvien sazvejos pietiekoši daudz zivju.

—   Jā, tik ilgi, kamēr mēs vēl dzīvosim pie upes! Te mēs nogaidīsim lietus perioda beigas, jo ceļā tu jau sen būtu saslimusi ar drudzi. Tikai neaizmirsti, mums būs jādodas tālāk caur tuksnesi.

—   Tādu, kā Sahāra? — meitene bailēs iesaucās.

—   Nē. Tomēr caur tādu, kur nav ne upju, ne augļu koku, tikai akācijas un mimozas. Tur mēs ēdīsim tikai to, ko es nomedīšu. Kings atradīs sev zāli, bet es antilopes, bet, ja man nebūs ar ko šaut, Kings viņas nenoķers.

Bija tiešām ko pārdomāt. Pēdējā laikā zilonis bija pie viņiem tā pieradis un iedraudzējies, ka būtu žēl viņu atstāt bada nāvei. Viņu atbrīvot tomēr nozīmēja — iet pašiem bojā.

Tādēļ arī Stass vilcinājās no dienas uz dienu:

—   Varbūt rīt es izdomāšu ko citu.

Daudzās rūpes pavairojās vēl ar citām jaunām. Vispirms Kāliju sadzēla mežabites, pie kurām viņu bija aizvedis Āfrikā pazīstamais zaļi pelēkais putniņš, iesaukts par «biškopi». Melnais jauneklis pārnāca, lai gan, atnesdams medu, tomēr tā sadzelts, ka pēc stundas zaudēja pat samaņu. Labā Mzimu līdz pat vakaram vilka bišu dzeloņus no nēģera miesas un ar Meas palīdzību lika uz satūkušajām vietām zemi, kuru Stass aplaistīja ar ūdeni. Rīta pusē tomēr likās, ka nēģeris nepārcietīs. Par laimi, rūpība un viņa stiprais organisms slimību uzvarēja, lai gan viņš atveseļojās tikai pēc desmit dienām.

Cita nelaime gadījās ar zirgiem. Stass pa Kālija slimības laiku pats veda tos dzirdīt un vakaros sapina tiem kājas. Kādā dienā viņš ievēroja, ka zirgi ļoti novājējuši. Par iemeslu nevarēja būt barības trūkums, jo zāles, lietum līstot, bija ļoti daudz. Zirgi acīm redzot ik dienas palika vājāki. Jau pēc dažām dienām tiem apvēlās spalva, acis kļuva nespodras, bet no nāsīm tecēja lipīgas gļotas. Beidzot viņi nemaz vairs neēda, tikai dzēra tik kāri, it kā tos mocītu drudzis. Kad Kālijs izveseļojās, tie jau izskatījās kā ģindeņi. Nēģeris, tikai paskatījies, tūlīt noprata viņu slimības cēloni:

—   Cece! — viņš teica Stasam.

Stass jau Portsaīdā bija dzirdējis par cece mušu, kas ir lielākā ganāmpulku ienaidniece. Vietām nēģeru ciematos tās iznīcina veselus ganāmpulkus. Zirgi, govis, ēzeļi, ko sakodusi cece muša, sāk nīkuļot un pēc dažām dienām nosprāgst.

Sīs bīstamās mušas nu bija sakodušas Stasa zirgus. Kālijs viņu un arī ēzeļa ādu ieberzēja ar kādu sīpolam līdzīgu augu, ko atrada džungļos. Viņš teica, ka cece mušai nepatīkot šī smaka, bet, neskatoties uz pretindi, zirgi turpināja nīkuļot. Ar šausmām Stass iedomājās, kas notiks, ja nebūs vairs zirgu. Kas nesīs Nelliju, tūbas paklājus, telti, patronas un traukus? Mantu bija daudz, varbūt ka tikai Kings varētu tās visas panest. Tomēr, lai Kingu atsvabinātu, bija nepieciešamas divas trešdaļas patronu.

Arvien vairāk rūpju krājās pār zēna galvu, līdzīgi tiem mākoņiem, kas nemitējās dzirdīt izslāpušos džungļus. Un beidzot radās visļaunākā no nelaimēm, kuras priekšā pārējās nobālēja — drudzis.

XXX

Reiz, kad Nellija, vakariņas ēdot, pielika pie lūpām gabaliņu žāvētas gaļas, tā ar riebumu to atkal nolika un teica:

—   Nevaru šodien ēst.

Stass, kas no Kālija bija uzzinājis mežabišu atrašanās vietas, tagad gandrīz vai katru dienu tās apdūmoja, lai tiktu pie medus. Viņš bija pārliecināts, ka mazā droši vien ir pārēdusies medu un nepievērsa vērību viņas ēstgribas trūkumam. Bet Nellija, pēc brīža piecēlusies, sāka strauji soļot apkārt ugunskuram, arvien paplašinot lokus.

—   Neaizej pārāk tālu, — zēns viņai teica, — tevi var kāds saķert.

īstenībā viņš par meiteni nemaz nebaidījās, jo ziloņa tuvums, kuru sajūt arī plēsīgie zvēri, un tā balss, ko jau tālumā sadzird viņu jūtīgās ausis, turēja visus pieklājīgā attālumā.

Kad meitene sāka griezties ap ugunskuru arvien ātrāk ur» ātrāk, viņš tai piegāja klāt un prasīja:

—  Tu, mazo taurenīt! Ko tu tā griezies ap uguni?

Viņš to jautāja klusā balsī un īstenībā bija norūpējies. Viņa bažas vēl pieauga, kad Nellija atbildēja:

—   Nezinu. Nevaru sēdēt.

—   Kas ir ar tevi?

—  Nejūtos visai labi, man ir savāda sajūta …

Viņa strauji piespieda savu mazo galviņu pie puisēna krūtīm un, it kā atzītos nedarbā, iesaucās padevīgā, raudu pilnā balstiņā:

—   Stas, laikam esmu saslimusi!

—  Nellij!!

_ Viņš pielika tai roku pie pieres. Galva bija sausa un auksta. Zēns paņēma meiteni uz rokām un aiznesa pie ugunskura.

—  Tev salst? — viņš tai prasīja.

—  Man salst, man ir auksti, bet visvairāk tomēr salst…

Tiešam, viņas zobiņi klabēja un mazais ķermenitis drebeja. Stass ne mirkli nešaubījās, ka viņai sācies drudzis.

Viņš lika Meai jaunkundzi ievest kokā un apguldīt. Tad, salasījis visas segas, apsedza meiteni pēc iespējas siltāk, jo bijaredzējis Hartumā un Fašodā, ka drudža slimniekus sasedz ar aitādām, lai tie izsvīstu. Stass nolēma palikt pie meitenes nomodā un dzirdīt to ar siltu medus ūdeni. Sākumā viņa nemaz negribēja dzert. Mājokļa griestos iekārtās lampas gaismā zēns redzēja meitenes spīdošās acis. Pēc brīža Nellija sāka žēloties par karstumu, lai gan pati drebēja zem tūbas segas un siltā pleda. Rokas un galviņa tai bija auksta, bet, ja vien zēns cik necik pazītu drudža simptomus, tas, spriežot no meitenes ātrajām kustībām, saprastu, ka viņai ir augsta temperatūra. Ar šausmām viņš novēroja, ka mazā slimniece skatās baiļu pilnām acīm uz Meu un, liekas, vairs nepazīst viņu. Bet ar Stasu meitene runājās apzinīgi. Viņa stāstīja, ka nespējot gulēt, tai griboties celties un skriet, vai uzreiz sāka lūgties, lai nedusmo, ka tā esot saslimusi. Kad zēns to mierināja, viņa asaru pilnām actiņām apgalvoja, ka jau rīt būs gluži vesela.

Tanī vakarā vai, pareizāk sakot, naktī, zilonis izturējās ļoti nemierīgi un skaļi taurēja, uz ko savukārt Sabā atbildēja ar riešanu. Stass nomanīja, ka troksnis meiteni uztrauc, un izgāja no koka, lai abus nomierinātu. Sabā tūlīt paklausīja, bet ziloni tik viegli nevarēja nomierināt. Viņš paņēma dažas melones unnosvieda tam gravā, lai vismaz uz brīdi to apklusinātu. Atgriežoties viņš ieraudzīja Kāliju, kas ar žāvētas gaļas gabalu uz pleca devās uz mežu.

—   Ko tu dari, kurp iesi? — viņš prasīja nēģerim.

Melnais zēns apstājās un, kad Stass tam pienāca klāt un ieskatījās sejā, viņš noslēpumainā balsī atbildēja:

—   Kali iet nolikt gaļu ļaunajam Mzimu.

—   Kādēļ?

—   Lai ļaunais Mzimu nenokaut labo Mzimu.

Stass gribēja ko atbildēt, bet sāpes sažņaudza viņa sirdi.. Zobus sakodis, viņš klusēdams atgriezās pie Nellijas.

Meitenes actiņas bija aizvērtas, bet rokas uz tūbas apsega, drebēja, tomēr likās, ka viņa iemigs. Stass nosēdās tai blakusun brīdi sēdēja nekustīgi. Iestājās klusums, tikai no upes krastiem atskanēja skumja varžu kurkstēšana.

Pēkšņi Nellija pacēlās sēdus.

—  Stas!

—  Jā, Nellij.

Meitene drebēja kā koka lapa vējā, drudžaini meklēja zēna. rokas un sauca:

—  Man bail! Man bail! Dod man savu roku!

—   Nebīsties, es esmu pie tevis.

Satvēris viņas rociņu, kas tagad bija karsta kā uguns un, •nezinādams ko iesākt, viņš sāka to skūpstīt.

—  Nebīsties, Nellij, nebīsties!

Pēc. tam viņš tai deva dzert atdzisušo medus ūdeni. Šoreiz meitene kāri dzēra, un, kad zēns gribēja tai atņemt trauku, tā pieturēja to ar savām mazajām, novājējušajām rociņām. Vēsais dzēriens to acīmredzot nomierināja.

Klusums. Pēc pusstundas meitene strauji pacēlās sēdus, un viņas plati ieplestajās acīs bija redzamas šausmas.

—   Stas!

—   Ko, mīlulīt?

—   Kādēļ, — tā prasīja uztrauktā balsī, — Gebrhs un Hamiss staigā ap koku un skatās uz mani?

Mirklī Stasam likās, ka visa miesa tam pārklājas ar tūkstoš skudrām.

—    Ko tu runā, — viņš atbildēja. — Te nav neviena cita, tikai Kālijs!

Bet viņa ieplestām acīm raudzījās tumšajā loga caurumā un, zobiem klabot, turpināja:

—  Arī beduīni! Kādēļ tu viņus nogalināji?

Stass viņu apkampa un cieši piespieda sev pie krūtīm.

—   Tu jau zini, kādēļ! Neskaties turp! Nedomā vairs par to! Tas notika tik sen …

—   Nē, šodien, šodien!

—   Nē, Nellij, sen!

Patiešām, tas notika jau sen, bet doma atgriezās, kā uzplūstošs vilnis atsitās pret krastu un piepildīja ar šausmām slimā bērna smadzenes.

Visi mierinošie vārdi bija velti. Nellijas acis pletās arvien platākas. Sirds krūtīs pukstēja tik strauji, ka likās, tūlīt, tūlīt tā pārplīsīs. Pēc tam viņa līdz pat rītam svaidījās pa savu guļasvietu kā zivs, kas izmesta uz sauszemes. No rīta tās spēki bija izsīkuši, un viņas galviņa ļengani nokrita uz spilvena.

—   Slikti, ļoti slikti, — viņa atkārtoja, — es lidoju kaut kur lejup.

Viņa aizvēra acis.

Pirmajā mirklī zēns nobijās, jo domāja, ka meitene nomirusi. Bet tās bija tikai šausmīgā drudža pirmās lēkmes beigas, tā saucamā «nāvīgā drudža», kura divas lēkmes var izciest spēcīgs organisms, bet trešo vēl līdz šim nav pārcietis neviens. Stass zināja, ka vienīgās zāles, kas pārtrauktu šīs lēkmes, ir lielas hinīna porcijas, bet tā viņam vairs nebija.

Ievērojis, ka Nellija vēl elpo, viņš mazliet nomierinājās urt sāka lūgt Dievu. Pa to laiku saule pamirdzēja virs klintīm uti iestājās diena. Zilonis sāka atgādināt, ka ir jau brokastlaiks, bet no upes atskanēja ūdensputnu kliedzieni. Gribēdams nošaut pārispaipalu zupai, Stass devās gar krastu uz paaugsto krūmu pusi,, jo zināja, ka putni tur pārnakšņo veseliem bariem.

Ceļā viņš sastapa Kāliju, kas devās paskatīties, vai ļaunaisMzimu ir apēdis viņa devu. Nēģeris ļoti mīlēja mazo Nelliju un lūdza Dievu tā, kā mācēja. Viņš solīja ļaunajam Mzimu, ka, ja meitene izveseļosies, tad viņš tam katru nakti nesīs žāvētu gaļu,, bet, j: a nomirs, tad, lai gan zina, ka arī pats aizies bojā, tomēr tā to pārmācīs, ka ļaunais Mzimu viņu atcerēsies visu mūžu. īstenība to ļoti iepriecināja, jo zem koka noliktā gaļa bija pazudusi. Tiesa, to varēja aizvilkt arī kāds šakālis, bet vai arī Mzimu; nevarēja pieņemt šakāļa izskatu?

Kālijs paziņoja šo prieka vēsti Stasam, kas tomēr, neko nesapratis, turpināja savu ceļu.

Nošāvis divas skaistas, brūnas pīles, zēns atgriezās.

Nellija vēl gulēja, un viņš, iedevis Meai pīles, nokrita uz sava tūbas paklāja un cieši aizmiga. Viņi abi pamodās tikai pēcpusdienā, papriekš viņš, tad Nellija. Meitene jutās diezgan labi un, paēdusi garšīgo, spēcinošo pīļu zupu, tā iznāca no koka,, lai apskatītu Kingu un sauli.

Bet tikai tagad, saules gaismā, bija saskatāmas ļaunā drudža, postošās pēdas. Meitenes āda vienā naktī bija palikusi gluži dzeltena un caurspīdīga, lūpas — melnas, ap acīm tumši, dziļi iedobumi, un visa sejiņa likās novecojusies. Stass ar šaušmāmsirdī domāja par otro lēkmi un par to, ka viņam nav nekādu zāļu, lai no tās izvairītos.

Arī lietus vairākas reizes dienā slacināja zemi, vēl pavairojot mitrumu.

XXXI

Sākās smagas gaidu un baiļu pilnas dienas. Otrā lēkme uznāca tikai pēc nedēļas un, lai gan nebija tik mokoša kā pirmā,, tomēr radīja vēl lielāku nespēku. Nellija tā novājēja, ka vairāk, līdzinājās ēnai nekā meitenei. Viņas dzīvības guntiņa kvēloja tik vāji, ka pietiktu niecīgākās dvesmas, lai to izdzēstu. Stass saprata, ka nav pat jāgaida trešā lēkme, ka nāve var iestātiesik brīdi, viņš gaidīja to katru dienu, katru minūti.

Arī Stass novājēja un sagura, jo ciešanas nomāca viņa spēkus.

Bet Nellija gandrīz visu laiku tikai gulēja. Varbūt miegs vēl palīdzēja uzturēt viņas dzīvību vārgajās miesās. Stass viņu vairākas reizes dienā modināja, lai paēdinātu. Kad nelija lietus,.

meitene lūdza, lai viņu iznes saulītē, pati tā vairs nespēja paiet. "Gadījās, ka viņa zēna rokās aizmiga. Meitene zināja, ka ir ļoti :slima un var nomirt. Kad tā jutās mazliet spēcīgāka, viņa par to runāja ar Stasu asaru pilnām acīm, jo baidījās no nāves.

—   Es vairs neredzēšu tētiņu, — viņa teica, — bet tu viņam pastāsti, ka ļoti ilgojos… un palūdz, lai viņš pie manis atbrauc …

—  Tu izveseļosies, — Stass atbildēja.

Tomēr vairāk runāt viņš nespēja, jo viņu māca raudas.

Nellija turpināja miegainā balstiņā:

—  Tētiņš atbrauks… un ari tu kādreiz atbrauksi… jā?

Sī doma izsauca smaidu nomocītajā meitenes sejiņā, un pēc 'brīža tā teica gluži klusu:

—  Tomēr man ir tik žēl…

Vairāk parunāt tā nespēja un, uzlikusi galvu uz Stasa pleca, sāka raudāt. Zēns, pārvarējis savas sāpes, piespieda to pie savām krūtīm un teica:

—   Nellij, bez tevis es neatgriezīšos, un es vispār nezinu, ko es iesāktu, ja būtu viens.

Abi apklusa, un pēc brīža Nellija jau atkal aizmiga.

Stass aiznesa viņu un noguldīja, bet, tikko viņš iznāca no «koka, uz kraujas parādījās Kālijs, kas skriešus devās pie viņa, vicinādams rokas un saukdams:

—  Varenais kungs! Varenais kungs!

—   Kas noticis? — Stass jautāja.

Izstiepis roku, zēns norādīja uz dienvidiem un izdvesa:

—   Dūmi!

Stass sāka uzmanīgi skatīties norādītajā virzienā, un tiešām, jau zemu esošās saules sārtajā blāzmā viņš ieraudzīja tālu džungļos starp diviem uzkalniem dūmu stabu.

Kālijs drebēja bailēs, viņš labi atcerējās pārdzīvoto gūstniecību pie dervišiem un bija pārliecināts, ka tā ir viņu nometne. Arī Stass pirmajā brīdī nodomāja, ka tas var būt tikai Smains, un ļoti izbijās. Tas tik vēl trūka! Nellijas slimība un derviši. No jauna gūstā, grūtais ceļš uz Fašodu vai pat Hartūmu. Mahdija vara vai arī Abdullaha pletne. Ja viņus atradīs, tad Nellija nomirs pirmajā dienā, bet viņš visu mūžu paliks vergs. Ja arī tam kādreiz palaimētos izbēgt, ko gan nozīmētu dzīve bez Nellijas? Kā viņš varētu skatīties acīs savam tēvam vai misteram Raulisonam, ja derviši viņas līķi būtu aizsvieduši hiēnām, un viņš ļ)at nevarētu parādīt viņas kapiņu.

Kā zibens šīs domas traucās zēna smadzenēs. Viņam uzreiz iegribējās paskatīties uz meitenīti, un tas devās uz koku. Viņš pavēlēja Kālijam nodzēst ugunskuru un neaizdegt to arī nakti, bet pats iegāja kokā.

Nellija negulēja un jutās spirgtāka. Viņa pasteidzās to pateikt Stasam. Sabā gulēja viņai līdzās un sildīja to ar savu ķermeni. Meitene glaudīja suņa pinkaino galvu un smaidīja, kad tas tvēra putekļus, kas mirdzēdami lidoja pēdējo saules staru gaismas svītrā, kas vēl iespīdēja pa loga caurumu. Acīmredzot meitene bija optimistiskāk noskaņota, jo pēc brīža diezgan jautri teicai

—   Varbūt, ka es tomēr nenomiršu?

—  Protams, ka nē, Stass atbildēja. — Ja tu pēc otrās lēkmes jūties veselāka, tad trešās nemaz nebūs.

—   Ja man būtu tas rūgtais pulverītis, kas man tonakt, lauvu naktī, palīdzēja, atceries? Tad es nemaz, nepavisam ar nedomātu par nāvi.

Viņa parādīja mazu, mazu nadziņa gabaliņu:

—   Pat tik daudz arī ne!

—  Ak, — zēns iesaucās, — es nezinu, ko visu spētu atdot par vienu hinīna pulverīti.

Pa to laiku saule jau bija norietējusi un džungļi ietinās tumsā.

Nellija vēl kādu brīdi papļāpāja, tad aizmiga. Stass sāka domāt par dervišiem un hinīnu. Viņa nenogurstošās un atjautīgās smadzenes darbojās strauji un izdomāja vienu iespējamību pēc otras. Vispirms viņš pārdomāja, vai dūmiem ir katrā ziņā jābūt no Smaina nometnes? Tie varēja būt derviši, bet varēja būt arī arābi no okeāna krastiem, kas dodas zemes vidienē pēc ziloņu ilkņiem un vergiem. Arābiem nebija nekā kopēja ar dervišiem, kas traucēja viņu tirdzniecību. Tā varēja būt arī kāda abesīniešu nometne, vai nēģeru ciemats, ko derviši vēl nebija paguvuši izpostīt. Vai nederētu pārliecināties?

—   Iešu, — viņš nodomāja, — Nellijas dēļ.

Bet to bija vieglāk pateikt nekā izdarīt. Daudz drošāk ir pavadīt nakti ugunskura tuvumā aiz aizsargzerības nekā doties nakts tumsā džungļu zālē, kur medī lauva, tīģeris, leopards, nemaz nerunājot par hiēnām un šakāļiem. Stass atcerējās Kalija vārdus, kad tas naktī bija devies meklēt Sabā un otrā rītā atgriezies teica:

—   Kali baidās, bet Kali iet.

Arī Stass pats pie sevis tā nodomāja:

—  Man būs bailes, bet es tomēr iešu.

Viņš tomēr nogaidīja, lai uzlec mēness, jo nakts bija neparasti tumša. Kad džungļus apsidraboja mēness gaisma, viņš pasauca Kāliju un teica:

—    Kalij, ieved Sabā kokā un aizbāz caurumu ar dzelkšņu zariem. Sargājiet ar Meu jaunkundzi kā savu acuraugu. Es iešu paskatīties, kas tie par cilvēkiem.

—   Varenais kungs, paņemt līdzi Kali un šauteni, kas nosit ļaunus kustoņus. Kali nepalikt!

—   Tu nenāksi, — Stass" pavēlēja. — Es tev aizliedzu man sekot:

Brīdi klusējis, viņš turpināja mazliet dobjākā balsī:

—   Kalij, tu esi gudrs un uzticams zēns, es zinu, ka izpildīsi, ko tev teikšu: ja neatgriezīšos un «beibi» nomirs, tad atstāj viņu kokā, uzcel visapkārt augstu zerību un izgriez koka miza šādu zīmi:

Paņēmis divus bambusa zarus, viņš salika tos krusteniski.

Pēc tam viņš turpināja:

—   Ja «beibi» nenomirs, bet es neatgriezīšos, tad kalpo viņai uzticīgi, aizved to pie savējiem un saki vahima karavīriem, lai tie iet ar viņu uz rītiem līdz pat lielai jūrai. Tur tu atradīsi daudz balto, kas jums iedos krelles, pulveri, šautenes un tik daudz audekla, cik spēsiet paņemt līdzi. Saprati?

Jaunais nēģeris nokrita pie Stasa kājām un bailēs atkārtoja:

—  O, Bvana Kubva! Atgriezīsies, atgriezīsies, atgriezīsies!

Stasu aizkustināja melnā zēna uzticība, un noliecies tas

uzlika roku uz viņa galvas:

—   Ej kokā, Kalij — lai Dievs tev palīdz!

Vienatnē palicis, tas sāka pārdomāt, vai neņemt līdzi ēzeli. Tā būtu drošāk, jo lauvas kā Āfrikā, tā Indijā, sastopot jātnieku, vispirms uzklūp dzīvniekam, nevis cilvēkam. Bet radās jautājums, uz kā tad jās Nellija un kas nesīs viņas telti? Sī doma lika tam atteikties no ēzeļa līdzņemšanas, un viņš devās tumšajā stepē.

Mēness bija jau diezgan augstu pie debesīm, un kļuva arvien gaišāks. Tomēr grūtības radās jau ar pirmo soli, jo zāle bija tik augsta, ka tajā varētu noslēpties pat jātnieks ar visu zirgu. Pat dienā soļa attālumā nevarēja neko saskatīt, kur nu vēl naktī, kad mēness apgaismo tikai zāles virspusi. Tādos apstākļos varēja viegli nomaldīties un riņķot ap vienu vietu. Stasu iedrošināja doma, ka nometne ir ne tālāk kā divas angļu jūdzes no viņu koka un ka dūmi pacēlās starp diviem uzkalniem, kurus redzot nevarēja nomaldīties.

Bailes viņu pārņēma iedomājoties, ja nu mākoņi aizklāj mēnesi, tad viņš atradīsies kā zem zemes. Bet tas nebija vienīgais ļaunums. Naktī, klusumā ir sadzirdama katra skaņa, katrs troksnītis, ko rada zālē lienošie kukaiņi, un džungļi rada drausmīgu iespaidu. Bailes un šausmas lido pār tiem. Stasam vajadzēja sekot katram sīkākajam troksnītim, turēt galvu kā uz atsperēm, bet šauteni gatavu šāvienam. Dažu bridi tuvumā bija dzirdama zāles čaboņa un aizbēgošu dzīvnieku kāju dimdoņa. Viņš noprata, ka izbiedējis antilopes, kas, neskatoties uz sardzi, guļ tramīgā miegā, jo zina, ka ap šo laiku medī ne viens vien plēsoņa. Bet — lūk, kaut kas liels, briesmīgs tup zem akāciju zariem. Varbūt tā ir tikai klints, bet varbūt bifelis vai degunradzis, kas uzmodies un, sajutis cilvēka smaku, tūdaļ uzbruks! Un tur, aiz tumšā krūma, zaigo divi zaļi punkti. Ei! Šauteni gatavībā! Lauva! Nē! … Veltas bailes, jo viena zaļā guntiņa pacēlās un pārlidoja zālei kā slīpi krītoša zvaigzne.

Zēns bieži apstājās, lai noslaucītu baiļu sviedrus, atpūstos un pagaidītu, lai nomierinās pārāk strauji pukstošā sirds. Viņš jutās ari pārāk nomocīts un tikko spēja turēties uz kājām.

Bet viņš turpināja ceļu, jo zināja, ka tas jādara Nellijas dēļ.

Pēc divām stundām viņš sajuta zem sevis akmeņaināku pamatu, kur zāle bija daudz mazāka un ceļš labāk saskatāms. Abi uzkalni likās tik pat tāli kā ceļa sākumā, toties tuvumā atradās klints, aiz kuras atradās otra vēl augstaka, līdzīga tai, kurā bija ieslēgts Kings.

Pēkšņi, nogājis apmēram trīssimt soļus, tas pamanīja uz pretējās klints sienas sarkanas gaismas atspulgu.

Stass apstājās. Viņa sirds pukstēja tik stipri, ka nakts klusumā bija sadzirdami tās sitieni.

Ko viņš tur, lejā, ieraudzīs? Arābus no austrumu krasta, Smaina dervišus vai mežonīgus nēģerus, kas slēpjas no saviem gūstītājiem nepieejamas klinšu kraujās? Ko viņš te atradīs — nāvi, gūstniecību vai glābiņu Nellijai?

Par to iepriekš vajadzēja pārliecināties. Atkāpties viņš vairs nevarēja un arī negribēja. Pēc mirkļa viņš, elpu aizturējis, klusiņām devās uguns blāzmas virzienā.

Uguns atspīdums klints sienā kļuva arvien skaidrāks. Pēc ceturtdaļstundas zēns atradās jau tādā vietā, kur uguns apspīdēja klinti visgaišāk, tas nozīmēja, ka klints pakājē atrodas ugunskurs.

Stass četrrāpus aizlīda līdz kraujas malai un paskatījās lejā.

Pirmais, ko tas ieraudzīja, bija liela telts, tās priekšā saliekamā gulta, uz kuras gulēja cilvēks baltā eiropiešu apģērbā.

Mazs, apmēram divpadsmit gadus vecs nēģerēns meta sausus zarus ugunskurā, kas apgaismoja klinti un gar telts abām pusēm gulošos nēģerus.

Mirkli Stass noslīdēja pa slīpo sienu gravas dibenā.

XXXII

Dažas minūtes Stass nespēja izrunāt ne vārda aiz noguruma un uztraukuma, bet smagi elsodams stāvēja pie saliekamā gultā gulošā cilvēka. Arī tas klusēja un pārsteigts vēroja zēnu. Viņa acu skats tomēr likās neapzinīgs, kā drudža slimniekam.

—   Nasību, tu?

—  Jā, kungs, — nēģerēns atbildēja.

—  Vai tu_ redzi kādu, kas stāv pie manas gultas?

Iekams neģerēns paspēja atbildēt, Stass atguva valodu.

—  Kungs, — viņš teica, — mans vārds ir Staņislavs Tarkovskis. Mēs ar Nelliju Raulisoni aizbēgām no dervišu gūsta un slēpjamies džungļos. Bet Nellija saslima un es ļoti lūdzu jūs viņai palīdzēt.

Svešnieks mirkli uzmanīgi skatījās, tad pārvilka ar roku pār pieri.

—  Es ne tikai redzu, bet arī dzirdu, — viņš pie sevis noteica, *— Tā nav halucinācija!… Ko? Palīdzēt? Man pašam nepieciešama palīdzība. Esmu ievainots.

Pēkšņi viņš it kā atbrīvojās no sapņu rēgiem un, paskatījies zēnā ar priekā spīdošām acīm, teica:

—  Balts zēns!… Es redzu baltu cilvēku!… Esi sveicināts, kas tu arī nebūtu. Tu runāji par kādu slimnieci? Ko tu no manis gribi?

Stass atkārtoja, ka slimniece ir Nellija Raulisone, kanāla direktora meita, ka tai bijušas jau divas drudža lēkmes un ka tā nomirs, ja nedabūs hinīnu.

—  Divas lēkmes, tas nav labi! — svešais atbildēja. — Hinīnu varu dot, cik vēlies. Man ir vairākas pudelītes, kuras man drīz vien vairs nebūs vajadzīgas.

To teicis, viņš lika mazajam nēģerēnam atnest dzelzs kasti, kas acīmredzot bija ceļa aptieka, izņēma divas pudelītes ar baltu pulveri un iedeva tās Stasam.

—  Tā ir puse no mana krājuma, tur pietiks vai gadam ..,

Stasam gribējās vai kliegt aiz prieka, un viņš sāka tik sirsnīgi

pateikties, it kā lieta grozītos ap viņa paša dzīvību.

Svešais pāris reižu pamāja ar galvu un teica:

—  Labi! Labi! Mans vārds ir Linde, esmu šveicietis no Cīrihes… Pirms divām dienām ar mani notika nelaime: mani ievainoja mežacūka — ndiri.

Viņš pavērsās pret melno zēnu un teica:

—   Nasību, ieliec pīpē tabaku!

Tad turpināja sarunu:

—  Naktī man saceļas karstums un galva top neskaidra. Pīpe Izklaidē rēgus. Tu laikam stāstīji, ka izbēgāt no dervišu gūsta un slēpjaties džungļos?

—  Jā, kungs!

—   Ko jūs domājat iesākt?

—   Bēgsim uz Abesīniju.

—   Bet jūs nokļūsit atkal dervišu rokās, tie klaiņo gar visu robežu.

—  Mēs neko citu nevaram darīt.

—  Ak, vēl pirms mēneša varēju jums palīdzēt. Tagad pats esmu Dieva un šī mazā puisēna gādībā.

Stass izbrīnījies vaicāja:

—   Bet nometne?

—   Ir nāves nometne.

—   Bet šie nēģeri?

—  Tie guļ, lai nekad vairs nepamostos.

—   Es nesaprotu.

—   Viņus pārņēmusi miega slimība. Sie ļaudis ir no lielo ezeru krastiem, kur valda šī šausmīgā slimība. Viņi visi ar to saslima, neieskaitot tos, kas mira ar bakām. Man vēl palicis tikai šis zēns.

Stass tikai tagad atcerējās, ka no tā brīža, kad tas nolaidās aizā, neviens nēģeris pat nepakustējās, un arī pa visu sarunas laiku tie gulēja: vieni, atspieduši galvas pret klinti, citi, nokāruši tās uz krūtīm.

—  Guļ, lai nekad vairs nepamostos? — viņš vaicāja, it ka nesaprastu to, ko dzirdēja.

Linde teica:

—  Ak, šī Āfrika, tā ir īsts līķu kambaris!

Viņa turpmākos vārdus pārtrauca zirgi, kas, droši vien no kaut kā džungļos sabijušies, atlēca ar sapītām kājām tuvāk pie ļaudīm un gaismas.

—   Nekas, tie ir zirgi! — šveicietis turpināja. — Es tos atņēmu mahdistiem, kurus pirms nedēļas sakāvu. To bija apmēram trīssimt, varbūt pat vairāk, bet viņu ieroči lielākoties sastāvēja no «džidiem». Maniem ļaudīm bija remingtoni, kas tagad bez kāda labuma stāv tur pie sienas. Ja tev trūkst ieroču vai patronu, tad ņem, cik gribi… Paņem arī zirgu, ar to drīzāk atgriezīsies pie savas slimnieces nekā kājām. Cik viņai gadu?

—  Astoņi, — Stass atbildēja.

—   Tad jau viņa vēl bērns… Lai Nasību iedod tev līdzi tēju, rīsus, kafiju un vīnu. Ņem no maniem krājumiem, ko vien gribi, bet rīt atgriezies pēc jauniem.

—  Katrā ziņā atgriezīšos, lai vēlreiz izteiktu savu sirsnīgāko pateicību un jums palīdzētu, cik iespējams.

Bet Linde atbildēja:

—   Ir tik labi vismaz redzēt baltā cilvēka seju. Ja tu atbrauksi no rīta, tad būšu vēl pie samaņas. Tagad jau atkal tuvojas drudzis, jo tu sāc dubultoties manās acīs … Vai jūs esat divi? Nē!… Es zinu, tu esi viens … Ak, šī Āfrika!

Un viņš aizvēra acis.

Pēc ceturtdaļstundas Stass devās prom no miega un nāves nometnes, bet šoreiz jau jāšus. Bija vēl nakts, tomēr zēns nepievērsa vērību iespējamām nakts briesmām un droši devās augstajā zālē. Viņš turējās tuvāk krastam, jo bija pārliecināts, ka abām aizām tur jāsastopas. Atgriezties mājup bija daudz vieglāk, jo nakts klusumā varēja sadzirdēt ūdenskrituma troksni, un rietumu debess pusē mākoņi bija izklīduši un spīdēja arī zodiaka zīme. Pēc pusstundas ūdenskrituma čaloņa atskanēja gluži tuvu un zēns noprata, ka atrodas jau ap to vietu, kur parasti mēdza šaut ūdensputnus. Mēness gaismā viņš pat pazina tālākstāvošo koku grupas. Tagad vajadzēja sevišķi uzmanīties, jo ap šo vietu krasts bija lēzens un šurp devās dzert visi tuvumā dzīvojošie plēsoņas. Pārējās vietās krasts bija stāvs un nepieejams. Bet, tā kā nakts gāja jau uz rīta pusi, tad, liekas, zvēri pēc nakts medībām bija jau paspējuši noslēpties savās alās. Zirgs mazliet krāca, sajuzdams svaigas lauvu, bet varbūt arī panteru, pēdas, tomēr atgriezties izdevās sekmīgi, un jau pēc brīža Stass ieraudzīja augsto klints ragu un uz. tā melno «Krakovas» siluetu. Pirmo reizi pa visu briesmīgā ceļojuma laiku zēns pārdzīvoja mājās atgriešanās prieku.

Viņš cerēja, ka visi vēl gulēs, bet aizmirsa par Sabā, kas sāka tik spalgi riet, ka varētu pat miroņus atmodināt. Vienā mirklī Kaiijs izlēca no koka un iesaucās:

—   Bvana Kubva uz zirga!

Viņa balsī atskanēja vairāk prieks nekā pārsteigums, jo viņš tā ticēja Stasa varenībai, ka nebrīnītos pat tad, ja tas izburtu zirgu no zemes.

Bet, tā kā nēģeri paraduši izrādīt savu prieku ar smiekliem, tad Kālijs nekavējoties sāka plaukšķināt sev pa gurniem un smieties kā neprātīgs.

—  Atseglo zirgu, — teica Stass, — noņem saiņus, iekur uguni un uzvāri tēju.

Tad viņš iesteidzās kokā. Nellija bija jau pamodusies un viņu sauca. Pacēlis audekla aizkaru, kas «istabu» sadalīja divāsdaļās, viņš ieraudzīja tauku spuldzes blāvajā gaismā Nellijas balo sejiņu un uz pleda gulošās nespēcīgās, izdēdējušās rociņas.

—   Kā tu jūties, maziņā? — viņš jautrā balsī prasīja.

—  Labi. Biju cieši aizmigusi, iekāms mani neuzmodināja Sabā riešana. Kādēļ tu neguli?

—   Biju aizbraucis.

—   Uz kurieni?

—  Uz aptieku.

—   Uz aptieku?

—  Jā. Pēc hinīna.

Meitenei ne sevišķi garšoja rūgtie pulverīši, kurus tā līdz šim bija dzērusi, bet, būdama pārliecināta, ka tie ir vislabākās zāles pret visām pasaulē esošām slimībām, žēli nopūtās:

—   Es zinu, tev vairs nav hinīna.

Stass pacēla pret gaismu vienu pudeli un lepni prasīja:

—   Bet kas tas ir?

Nellija negribēja savām acīm ticēt, bet zēns, priekā starodams, steidzīgi sāka runāt:

—   Tagad tu būsi vesela! Es tūlīt ielikšu solīdu dozu svaigas vīģes ādiņā, tu to norisi un uzdzersi virsū… gan jau redzēsi! Ko tu mani tā aplūko, gluži kā zaļu kaķi? Bez šīs man ir vēl otra pudelīte! Es tās dabūju no baltā cilvēka, kura nometne atrodas no mūsējās četru angļu jūdžu attālumā. Viņu sauc Linde, un viņš ir ievainots; tomēr viņš man iedeva daudz derīgu lietu. Es atgriezos jāšus, bet turp devos kājām. Tu domā, man patika nakts tumsā doties džungļos? Brr… Otrreiz gan es to vairs nedarītu, varbūt ka tikai pēc hinīna.

To teicis, viņš atstāja pārsteigto meiteni vienu un, iegājis «vīriešu nodalījumā», sameklēja vīģu krājumā vismazāko, izurbināja tai visu mīkstumu un iebēra tā vietā hinīnu, cenzdamies, lai doza nebūtu lielāka par to, cik bija Omdurmānā dabūtos pulverīšos. Tad viņš izgāja laukā un iebēra kannā tēju.

Meitene pa to laiku pārdomāja visu notikušo. Viņai ļoti gribējās zināt, kas ir šis baltais cilvēks un kā Stass viņu atradis. Vai viņš atbrauks šurp un vai viņi turpmāk ceļos kopā? Viņa vairs nešaubījās par savu veselību, jo Stass tak bija dabūjis hinīnu. Ir gan tas Stass… naktī gluži viens devies džungļos! Neskatoties uz cieņu, kādu tā arvien sajuta pret zēnu, viņa līdz šim bija pārliecināta, ka tam tā vajag būt, ka gados vecāks zēns rūpējas par mazāku meiteni. Tikai tagad viņa saprata; ka bez Stasa palīdzības un uzupurēšanās jau sen būtu aizgājusi bojā, ka viņš par to ārkārtīgi rūpējas un cenšas tai iztapt, ko neviens cits zēns viņa gados nemācētu un arī negribētu darīt. Karstas pateicības jūtas piepildīja viņas mazo sirsniņu.

Kad zēns atgriezās un noliecās pār meiteni, lai pasniegtu zāles, viņa apskāva Stasa kaklu ar savām izdilušajām rociņām un pievilka to cieši sev klāt:

—   Stasik, cik tu esi labs pret mani!

Bet viņš atbildēja:

—  Pret ko citu tad lai es būtu labs? Tas tik ir jauki! Norij labāk zāles!

Tomēr zēnu ļoti ielīksmoja Nellijas vārdi. Priekā mirdzošām acīm tas, pagriezies pret durvīm, lepni sauca:

—  Mea, pasniedz «beibijai» tēju!

XXXIII

Zēns aizgāja pie Lindes tikai otrā dienā ap pusdienas laiku, jo pēc negulētās nakts pārdzīvojumiem sajuta lielu nogurumu.

Nolēmis, ka slimniekam derētu svaigas gaļas zupa, viņš ceļā nošāva divus putnus, kas tika saņemti ar lielu pateicību.

Linde jutās ļoti nespēcīgs, bet apziņa to vēl nebija atstājusi. Tikko sasveicinājies ar Stasu, viņš tūlīt apprasījās par Nellijas veselību un brīdināja to, lai nepaļaujas tikai uz hinīna dziedinošajām spējām, bet lai pasargā meitenīti no saules, mitruma, jo sevišķi naktis, un no slikta ūdens. Vēlāk, pēc Lindes lūguma, Stass viņam izstāstīja visu viņu nolaupīšanas stāstu, no paša sākuma līdz pat nokļūšanai Hartūmā, Mahdija apmeklējumu, Fašodu un arī to, kā atsvabinājies no Gebrha, līdz pat šai dienai.

Šveicietis ar pieaugošu uzmanību sekoja zēna stāstam, reizēm pat pārsteigts un izbrīnījies. Kad zēns pabeidza, viņš aizsmēķēja savu pīpi un, vēlreiz noskatījis zēnu no galvas līdz papēžiem, domīgi teica:

—  Ja jūsu zemē ir daudz tādu zēnu kā tu, tad ienaidnieks tik drīz nespēs jūs uzvarēt.

Pēc īsas klusēšanas tas turpināja:

—   Vislabākais tavu vārdu patiesīguma pierādījums ir tas, ka tu esi šeit, pie manis. Klausies, ko tev teikšu: jūsu stāvoklis ir šausmīgs, tālākais ceļojums, vienalga uz kuru pusi, tikpat šausmīgs, bet, kas zin, varbūt, ka tāds zēns kā tu, spēsi pārvarēt briesmas un izglābsi arī mazo bērniņu …

—   Lai tikai Nellija izveseļojas, tad darīšu visu, ko vien spēšu, — Stass iesaucās.

—   Bet neaizmirsti arī sevi taupīt, jo priekšā stāvošās grūtības nav pa spēkam pat pieaugušam… Vai tu zini, kur pašlaik atrodies?

—  Nē. Atceros, ka, aizbraucot no Fašodas, mēs pārcēlāmies pie Denga ciema pāri kādai upei…

—   Sobāta! — Linde pārtrauca.

—   Denga ciemā bija daudz dervišu un nēģeru. Bet aiz Sobātas mēs iekļuvām džungļos un gājām vairākas nedēļas, iekāms nokļuvām pie aizas, kurā notika tas, ko jūs jau dzirdējāt…

—   Zinu! Tad jūs dosieties pa aizu tālāk, līdz pat upei. Tagad klausies, ko tev teikšu: izrādās, ka, pārceļoties pār Sobātas upi,

Jūs nogriezāties dienvidvakaru virzienā, bet tomēr vairāk uz dienvidiem. Pašlaik jūs atrodaties pat ģeogrāfiem un ceļotājiem nepazīstamā apvidū. Sī upe, kuras tuvumā mēs atrodamies, tek uz ziemeļvakariem un laikam ieplūst Nīlā. Pēc mana aprēķina, jūs atrodaties apmēram trīssimt kilometru attālumā no Lado ezera. Jūs varētu bēgt pie Emina pašā, bet liekas, ka arī Emins ir dervišu ielenkts, tad par to nav vērts ne domāt…

—   Bet uz Abesīniju? — Stass prasīja.

—   Arī apmēram trīssimt kilometru. Tikai nepiemirsti, ka Mahdijs karo ar visu pasauli, tātad ari ar Abesīniju. Tiku dzirdējis no gūstekņiem, ka rietumu un dienvidu pierobežas apgabalos klaiņājot dervišu ordas, tādēļ viegli varat nokļūt to rokās. Nē, tur jums neizbēgt…

—   Ko lai iesāku un kurp lai dodamies? — zēns vaicāja.

—   Es jau teicu, ka jūsu stāvoklis ir grūts! — Linde atbildēja.

To teicis, viņš aizlika rokas aiz galvas un ilgi gulēja klusēdams.

—   Līdz okeānam, — viņš beidzot turpināja, — no šejienes būs tālāk nekā deviņsimt kilometru, pāri kalniem un lejām, kurās mīt mežonīgas ciltis, pat caur tuksnešiem, kur neatradīsiet ne ūdens lāses. Tas apgabals gan nomināli pieder Anglijai. Tur jūs varētu sastapties ar ziloņu ilkņu transporta karavānām, kas dodas uz Kisimaju, Lamu un Mombasu, varbūt ari ar kādu misionāru ekspedīciju … Ari es biju nolēmis turp doties, jo nopratu, ka derviši traucēs man izpētīt šīs upes gultni, kādēļ tikai šeit ierados.

—  Tad atgriezīsimies kopīgi! — Stass iesaucās.

—   Es vairs neatgriezīšos, ndiri pārāk stipri saplosīja manus muskuļus un cīpslas, tāpēc drīz vien sāksies asins saindēšanās. Mani vēl varētu izglābt, ja noņemtu ievainoto kāju, bet to var tikai ķirurgs. Tagad rētas jau apaugušas un muskuļi sastinguši, bet pirmajās dienās aiz sāpēm es kodu pats savās rokās…

—  Jūs katrā ziņā izveseļosieties!

—   Nē, mīļo zēn, es miršu, bet tu apkrauj manu kapu lieliem akmeņiem, lai hiēnas mani neizraktu. Mirušam gan vienalga, bet vēl dzīvam esot ir nepatīkami par to domāt… Grūti mirt tālumā, prom no savējiem …

Viņa acis apmiglojās, bet viņš turpināja:

—   Esmu jau ar šo domu samierinājies, tādēļ labāk runāsim par jums, nevis par mani. Varu dot tev vienīgo padomu: jums jādodas uz rītiem, uz okeānu. Bet vispirms krietni jāatpūšas un jāuzkrāj spēki tālajam ceļam. Citādi tava mazā draudzenīte nomirs jau pirmajās nedēļās. Atliekat ceļojumu pēc lietus perioda, varbūt pat vēl vēlāk. Pirmie vasaras mēneši, kad lietus mitējies, bet ūdens vēl klāj purvus, ir visveselīgākie. Tad kopā ar mazo anglieti dodieties kalnos …

Saruna slimnieku, liekas, ļoti nogurdināja. Viņš atkal apklusa un, atgaiņājies no lielām, zilām mušām, kādas Stass bija redzējis izpostītajā Fašodā, turpināja:

—    Klausies uzmanīgi. Dienas gājienā uz dienvidiem atrodas kalns, ne augstāks par astoņsimt metriem. Tas atgādina kastroli, kas apgāzts ar dibenu uz augšu. Kalna malas ļoti stāvas un nepieejamas, bet tur var nokļūt pa klints virsotni, kas vietām ir tik šaura, ka divi zirgi tikko var iet viens otram blakus. Kalna līdzenā virsotne ir apmēram kilometru plaša, varbūt arī vairāk, un agrāk tur bija neliels nēģeru ciemats, ko tagad galīgi izpostījuši mahdisti, apkaujot iedzīvotājus. Varbūt to izdarīja Smains, kuru es pēc tam sakāvu. Atņemt viņam gūstekņus man nelaimējās, jo tos viņš bija jau agrāk stipra konvoja pavadībā aizsūtījis uz Nīlu. Apstājieties uz šā kalna. Tur ir avots ar lielisku dzeramo ūdeni, manioka lauki un daudz banānu. Tur nav arī drudža. Naktis aukstas. Tur tava draudzenīte izveseļosies, bet tu uzkrāsi jaunus spēkus.

—   Bet ko lai daru pēc tam un kurp lai ejam?

—   Kā Dievs būs lēmis. Centies iekļūt Abesīnijā, vai dodieties uz rītiem. Esmu dzirdējis, ka okeāna piekrastes arābi, meklējot ziloņu ilkņus, bieži vien aizejot līdz kādam ezeram, kur tos pērkot no samburu un vahima ciltīm.

—  Vahima? Kālijs ir cēlies no vahima cilts!

Stass izstāstīja Lindem, kādā ceļā ieguvis Kāliju pēc Gebrha nāves un atstāstīja Kālija vārdus, ka tas esot vahima valdnieka dēls.

Linde uzņēma šo stāstu vienaldzīgāk nekā zēns cerēja.

—   Jo labāk, — viņš teica, — nēģeris varbūt jums varēs izpalīdzēt. Dažreiz gadās arī starp melnajiem pateicīgas dvēseles, bet visumā tie ir bērni, kas rīt jau aizmirsuši to, kas noticis vakar.

—   Kālijs neaizmirsīs, ka izglābu viņu no Gebrha nežēlības, esmu pārliecināts.

—   Varbūt, — Linda atteica un, parādījis uz Nasību, piemetināja. — Arī šis ir labs bērns. Ņem viņu pēc manas nāves pie sevis.

—   Nevajaga domāt un runāt par navi!

—   Mīļo zēn, — šveicietis atbildēja, — es viņu pat gaidu, bet gribētu, lai tā atnāk bez lielām ciešanām. Iedomājies tik, esmu gluži neaizsargāts, un, ja šurp atnāktu mahdisti, tie mani nokautu kā jēru.

Viņš parādīja gulošos nēģērus.

—   Sie vairs neatmodlsies, pareizāk sakot, katrs no tiem vēl atmodīsies īsi pirms nāves un ārprāta lēkmē aizbēgs džungļos, lai nekad vairs neatgrieztos. No divsimt cilvēkiem man palikuši vairs tikai sešdesmit. Daudzi aizbēguši, daudzi miruši ar melnajām bakām, bet daudzi aizmiguši jau iepriekšējās aizās.

—  Un nekas tos nespēj glābt? — Stass prasīja.

—  Nē.

Saule no zenīta jau bija pārvietojusies debesu vakara pusē, bet vēl pirms tumsas iestāšanās Linde izstāstīja zēnam savu dzīves stāstu. Viņš — Cīrihes tirgotāja dēls. Tēvs ar zīda tirdzniecību kļuvis bagāts. Tas gribējis savu dēlu Heinrihu redzēt kā inženieri, bet viņam jau no mazām dienām patikuši ceļojumi. Beidzis augstskolu un saņēmis tēva mantojumu, viņš devies savā pirmajā ceļojumā uz Ēģipti. Tas bijis vēl pirms mahdistu sacelšanās. Vēlāk, nokļuvis Hartūmā, viņš medījis ar dangaliem Sudānā. Pēc tam, nodevies zinātniskam Āfrikas pētīšanas darbam, viņš kļuvis par labāko Āfrikas pazinēju, un daudzas ģeogrāfijas biedrības to uzņēmušas savu biedru rindās. So pēdējo ceļojumu, kam drīz vien tik bēdīgi jābeidzas, viņš uzsācis no Žanzibāras.

Lai gan tam krājumā bijuši visādi konservi, tas, bīdamies no skorbuta, katru dienu medījis, lai tiktu arvien pie svaigas gaļas. Un pirms dažām dienām tas neuzmanīgi piegājis ievainotam ndiri kuilim, kas ar ilkņiem tam sakropļojis kāju un muguru. No iekšējā asins izplūduma radušies sacietējumi ūn tam draudot gangrēna.

Stass katrā ziņā gribēja pārsiet ievainojumus un-piedāvājās vai nu katru dienu ierasties pie viņa, vai ari aizvest to starp diviem zirgiem piestiprinātās tūbas nestuvēs uz «Krakovu», Tai Nellija nebūtu jāatstāj melnādaino uzraudzībā.

Linde labprāt pieņēma palīdzību ievainojumu pārsiešanā, bet. noteikti atteicās atstāt savu nometni.

—   Es zinu, — viņš teica, rādīdams uz gulošajiem nēģeriem, — ka tiem ir jāmirst, bet pagaidām viņi vēl ir dzīvi. Nevaru tos atstāt hiēnām par laupījumu, kuras pienācīgā attālumā attur tikai ugunskurs.

Drudžainā balsī viņš atkārtoja:

—   Nevarul Nevaru! Nevaru!

Tad, mazliet nomierinājies, turpināja dīvaini uztrauktā balsī:

—   Atnāc rīt no rīta… Man ir kāds lūgums tev. Ja tu to izpildīsi, varbūt Dievs jums abiem palīdzēs izkļūt no Āfrikas džungļiem, bet man dos vieglu nāvi. Gribēju savu lūgumu atlikt līdz rītam, bet, tā kā rīt varbūt jau gulēšu nesamaņā, tad pateikšu to šodien: paņem kādu ūdens trauku, nostājies pie katra no šiem

nelaimīgajiem, apslaki to ar ūdeni un pārkrustot saki: «Es kristīju tevi Dieva Tēva, Dieva Dēla un Dieva Svētā Gara vārdā.»

Iekšējais saviļņojums bija pārāk spēcīgs, un viņš apklusa.

Pēc brīža saņemies viņš teica:

— Nevaru sev piedot, ka tā neatvadījos jau senāk no mirušajiem ar bakām un tiem, kas aizmiga vēl agrāk. Bet tagad nāve ir jau tuvu… es gribētu… lai šīs manas karavānas atliekas dotos reizē ar mani vistalākajā ceļojumā.

Teikdams pēdējos vārdus, viņš pacēla acis pret saules apspīdētajam debesīm, un divas asaras noritēja tam pār vaigiem.

Stass raudāja pilnā balsī.

XXXIV

Otrās dienas rīta saule apspīdēja neparastu ainu. Stass ar ūdenstrauku rokā gāja gar klints sienu un, apstādamies pie katra guloša, apslacīja to ar ūdeni, teikdams svētos vārdus. Tanī dieni debesis bija bez mākoņiem, skumji zilipelēkas.

Linde ar katru brīdi kļuva nespēcīgāks, lai gan samaņu vēl nebija zaudējis. Pēc ievainojumu pārsiešanas viņš iedeva zēnam skārda kastē ieslēgtos dokumentus un nerunāja vairs ne vārda. Viņš neko nevarēja ēst, tikai slāpes to mocīja. Jau pirms saules rieta tas sāka murgot.

Otrā dienā viņš zēnu vairs nepazina un pēc trim dienām, samaņu neatguvis, nomira. Stass viņu no sirds apraudāja. Ar Kālija palīdzību viņš to ielika kādā šaurā alā un ieeju aizsprostoja ar akmeņiem un ērkšķu zariem.

Mazo Nasību Stass aizveda uz «Krakovu», bet Kālijam lika sargāt pārtikas krājumus un naktīs dedzināt ugunskuru, lai atgaiņātu uzbāzīgās hiēnas. Pats viņš arvien atradās ceļā starp abām aizām, pārvedot saiņus, šautenes un jo sevišķi remingtona patronas. No patronām viņš izbēra pulveri un gatavoja mīnu, ar ko saspridzināt klinti, lai atbrīvotu Kingu. Par laimi, hinīna porcijas un ēdienu dažādība pavairoja Nellijas spēkus.

Beidzot iestājās brīdis, kad vajadzēja atsvabināt Kingu. Viņš bija jau tā pieradināts, ka, ja zēns tam pavēlēja, tas saņēma viņu ar snuķi ap vidu un uzcēla sev uz muguras. Arī ar Sabā tie bija paspējuši iedraudzēties un katru dienu rotaļājās. Zilonis ar snuķi valstīja suni pa zemi, bet tas izlikās, ka gribētu viņam iekost.

Sagatavojis lādiņu, zēns to iebāza visdziļākajā klints plaisā, aizmūrēja to ar māliem, atstāja tikai nelielu caurumu deglim, kuru bija pagatavojis no sausām palmu lapu šķiedrām. Beidzot atnāca sengaidītais brīdis: Stass aizdedzināja ar saberztu pulveri piesātināto degli un cik jaudas skrēja uz koku, kur to jau gaidīja visi pārējie. Strauji pukstošām sirdīm viņi gaidīja izšķirošo acumirkli. Beidzot varens pērkonam līdzīgs grāviens satricināja gaisu un milzīgo baobabu, un uz viņu galvām nobira vēl neiztīrīto putekļu atliekas. Stass tanī pat mirklī izlēca no koka un steidzās uz aizas ieeju.

Sprādziena rezultāti bija lieliski. Viena kaļķakmeņa klints puse bija sašķīdusi smalkās drumslās, bet otra mazliet lielākos gabalos, kurus sprādziena vilnis bija izsvaidījis diezgan tālu.

Zēns līksmi steidzās uz kraujas malu, kur jau atrada priekšā Nelliju, Kāliju un Meu. Sākumā Kings, neparastā trokšņa izbiedēts, bija atkāpies līdz kraujas malai un, snuķi pacēlis, skatījās uz to pusi, no kuras atskanēja neparastais grāviens, bet, kad Nellija to pasauca un nokāpa lejā pa atbrīvoto ieeju, tas tūlīt nomierinājās.

Tanī pat dienā Nellija izveda Kingu «pasaulē». Milzenis kā paklausīgs šunelis tai sekoja. Pēc tam, upē izpeldējies, pats sagādāja sev vakariņas. Atspiedis galvu pret resnu sikomoru, tas parlauza to kā niedru un rūpīgi noēda visus koka augļus un lapas.

Par pārsteidzošajiem dienas notikumiem visvairāk bija sajūsmināts Kālijs, jo tagad atkrita rūpes par giganta barošanu, kas nebija viegls darbs. Stass un Nellija dzirdēja jaunu slavas dziesmu «varenajam kungam», ko tas dziedāja, kurot ugunskuru vakariņu pagatavošanai:

«Varenais kungs nokaut cilvēkus un lauvas! Jah, jah! Varenais kungs sagraut klintis — jah! Zilonis pats lauzt kokus, bet Kali neko nedarīt un ēst — jah, jah!»

Lietus periods «massika» tuvojās beigām. Gadījās vēl apmākušās dienas, bet bija arī gluži saulainas. Stass nolēma doties uz to kalnu, ko tam Linde ieteicis, un šo nodomu īstenoja drīz pēc Kinga atsvabināšanas. Arī Nellijas dēļ nebija kavēkļu, jo meitene jutās jau ļoti atspirgusi.

Kādā jaukā skaidras dienas rītā mazie ceļinieki devās uz dienvidiem. Tagad vairs nevajadzēja bīties no maldīšanās, jo Stass no Lindes bija mantojis kompasu un labu tālskati, ar kuru varēja saskatīt pat visattālākās vietas. Bez Sabā un ēzeļa karavānā bija pieci apkrauti zirgi un zilonis. Zilonim uz muguras uzsēja vairākus maisus un starp lielajām ausīm novietoja mazo Nelliju, kas likās iesēdusies lielā krēslā.

Pūta ziemeļu vējš un diena bija neparasti auksta. Sā apstākļa dēļ tiem nevajadzēja velti kavēt laiku no desmitiem līdz trim, gaidot, kamēr pāriet pusdienas karstums. Tādēļ arī viņi nogāja vairāk, nekā to parasti paspēj karavānas karstās dienās.

Ceļš nebija tāls, un jau pāris stundas pirms saules rieta Stass ieraudzīja pēc nostāstiem pazīstamo kalnu. Kad viņi piegāja tam tuvāk, izrādījās, ka kraujās kalna sienas apskalo tā pati upe, kuras tuvuma viņi dzīvoja jau agrāk. Kalna virsotne, no lejas skatoties, likās līdzena un apaugusi ar biezu mežu.

Tie drīz vien atrada vienīgo uzeju kalnā, šauru klinšu taku, un centīgi devās pa to augšup. Pēc pusotras stundas viņi jau atradās kalnā. No apakšas redzētais mežs tiešām bija mežs, bet — banānu. Tos ieraugot, visi jutās ļoti iepriecināti, tai skaitā arī Kings. Visvairāk tomēr priecājās Stass, jo zināja, ka Āfrikā visbarojošākā un no slimībām aizsargājošā barība ir žāvētu banānu milti. Banānu bija tik daudz, ka to pietiktu gadam.

Starp koku milzīgajām lapām slēpās nēģeru būdiņas, dažas apdegušas, citas izpostītas, bet bija arī neaizskartas. Pašā kalna vidu atradās vislielākā, no māliem celtā, būda, jādomā, cilts karaļa mītne. Platais jumts tai visapkārt izveidoja it kā verandu. Būdu priekšā šur tur gulēja saulē izkaltuši cilvēku kauli un pat veseli ģindeņi.

Novietojis Nelliju un Meu karaļa būdā, Stass pavēlēja Kālijam un Nasību novākt cilvēku kaulus. Melnie zēni nekavējoties izpildīja šo pavēli un sasvieda kaulus upē, kuras spēcīgā straume tos aiznesa prom.

Saule norietēja, un iestājās nakts. Kālijs un Nasību sakūra lielu ugunskuru vakariņu pagatavošanai. Izkravājis nepieciešamos saiņus, Stass iegāja būdā, kur novietojās Nellija. Būdā bija jautri un gaiši, jo nedega vis primitīvā tauku spuldze, kā baobabā, bet no Lindes mantotā ceļa laterna. Nelliju ceļojums tik vēsā dienā nemaz nebija nogurdinājis, un meitene bija labā omā, kas vēl uzlabojās dzirdot, ka visi cilvēku kauli, no kuriem tā ļoti bijās, ir aizvākti.

•— Stas, cik te ir labi! — viņa iesaucās. — Paskaties, pat grīda nodarvota! Mēs te jutīsimies lieliski!

—   Rīt es labi apskatīšu mūsu jauno dzīvesvietu, — viņš atbildēja, — bet jau no tā, ko redzēju, varu spriest, ka te varētu dzīvot vai visu mūžu.

—  Ja būtu tētiņš, tad gan! Kā sauksim mūsu jauno mītni?

—   Kalna ģeogrāfiskais nosaukums būs «Linde», bet šo ciemu sauksim tavā vārdā «Nellijas ciems».

—  Tad jau arī es būšu ģeogrāfijā? — viņa līksmi iesaucās.

—   Būsi, — zēns nopietni atbildēja.

XXXV

Otrā dienā līņāja smalks lietiņš, bet pa retam spīdēja arī saule. Jau agrā rītā Stass devās apskatīt jaunās dzīvesvietas apkārtni un līdz pusdienlaikam pārzināja to jo sīki. Apskates rezultāti bija iepriecinoši. Vispirms, drošības ziņā Lindes kalns likās vispiemērotakāvieta visā Āfrikā. Stāvās kalna sienas varēja būt pieejamas varbūt tikai šimpanzei. Ne lauvas, ne panieras nespētu pārvarēt šo dabīgo šķērsli. Vienīgās takas tuvumā vajadzēja tikai novietot Kingu, lai mierīgi gulētu. Ciemata vidū burbuļoja avotiņš ar vēsu kristāldzidru ūdeni. Kalna dienvidpusē stiepās manioka lauki, — šo augu saknes ir nēģeru iecienītākais ēdiens, bet aiz laukiem pacēlās slaidu kokospalmu grupas ar skaistiem lapu vēdekļiem.

Zēns atgriezās no apskates pacilātā garastāvoklī. «Veselīgs gaiss, — viņš domāja, — pilnīga drošība, medījuma daudz un skaisti kā paradīzē!»

Iegājis pie Nellijas, viņš uzzināja, ka Nasību atradis banānu mežā kazu ar kazlēniem, kurus derviši laikam nebija atraduši. Kaza bija jau mazliet mežonīga, bet toties kazlēniņš drīz vien iedraudzējās ar Nasību, kas ļoti lepojās par savu atradumu un ari par to, ka «beibi» varēs katru dienu dzert garšīgu, svaigu pienu.

—   Ko mēs tagad darīsim, Stasik? — Nellija vaicāja, kad tie jau bija iekārtojušies uz ilgāku dzīvi kalna virsotnē.

—  Darba vēl būs daudz, — zēns atbildēja.

Tad, izpletis kreisās rokas pirkstus, viņš sāka uz tiem skaitīt priekšā stāvošos darbus:

—   Vispirms, Mea un Kālijs — pagāni, bet zanzibārietis Nasību — muhamedānis. Tie mums jāmāca, jāatgriež kristīgajai ticībai un jākristī. Otrkārt, mums jāsažāvē gaļas krājumi tālākam ceļojumam, tādēļ man katru dienu vajadzēs medīt; treškārt, man ir daudz patronu un šauteņu, gribu iemācīt Kāliju šaut, lai vajadzības gadījumā tev būtu divi aizstāvji, bet ceturtkārt, tu» liekas, esi piemirsusi gaisa pūķus.

—  Gaisa pūķus?

—  Jā. Tu viņus salīmēsi, vai vēl labāk — sašūsi. Tā būs tava nodarbošanās.

—  Es nebūt nevēlos tikai rotaļāties.

—   Tā nebūs rotaļa, bet varbūt visnoderīgākais no pārējiem darbiem. Nedomā, ka pietiks ar vienu pūķi. Tev vajadzēs pagatavot piecdesmit, varbūt pat vēl vairāk.

—   Kādēļ tik daudz? — prasīja ieinteresētā meitene.

Zēns uzticēja viņai savus nodomus un cerības. Uz katra pūķa viņš uzrakstīšot kā tos sauc, ka tie atbrīvojušies no dervišu gūsta, kur atrodoties un kurp dodoties. Uzrakstīšot arī, ka lūdzot palīdzību un to, lai atradējs pūķi nosūta uz Portsaīdu. Sos pūķus viņš palaidīšot gaisā tad, kad pūtīšot rietumu vēji.

—   Daudzi no tiem nokritīs tepat tuvumā, — viņš sacīja,

citi aizķersies kalnos, bet, ja tikai viens vienīgs nokļūtu eiropiešu rokās, tad mēs būtu glābti.

Sākot ar to dienu, visiem bija pilnas rokas darba. Kālijs kura uzdevums bija noķert pēc iespējas vairāk lidojošo zivju, neķēra tās vairs ar makšķeri, bet, izgatavojis no tievām bambusa nūjiņām augstu sētu, pārstiepa to pāri upei. Sētiņas vidū Kālija atstāja paprāvu caurumu, pa kuru visas lejup peldošās zivis bija spiestas izlīst cauri. Caurumu viņš aizsedza ar paštaisītusmalku palmu lapu šķiedru striķīšu tīklu, un tādā veidā ik dienas nodrošināja sev bagātīgu lomu.

Tīklā bieži vien iemaldījās arī pa bruņurupucim, no kuriem mazie ceļinieki sev vārīja gardu zupu. Kālijs uzšķērda un tīrījazivis. Zivju gaļu tas kaltēja saulē, bet pūšļus nesa Nellijai, kas tos pārvērta papīram līdzīgās divu kopā saliktu plaukstu lieluma plēksnītēs.

Nellija strādāja ļoti centīgi, un drīz vien viņas mazie pirkstiņi ieguva tādu veiklību, ka ne Stass, ne Mea nespēja to šai darbā panākt. Arī spēka tai netrūka. Lindes kalna veselīgais gaiss to it kā atjaunoja. Trešās, nāvīgās drudža lēkmes laiks jau. sen bija pāri. Tanī dienā Stass, iegājis banānu birzī, aiz prieka-, -audāja. Pēc divām nedēļām, ko tie bija pavadījuši Lindes kalnā,, labā Mzimu izskatījās pavisam citādi nekā lejā, džungļos. Vaidziņi kļuva arvien tuklāki, sejas krāsa no dzeltenās pārvērtās gluži sārta, bet no biezo matu cirtām lūkojās pasaulē divas mirdzošas acis. Stass pateicās vēsajām naktīm, avota dzidrajam ūdenim, banānu miltiem, bet visvairāk — Lindes kungam.

Pats viņš novājēja un iedega saulē gluži melns, kas bija labākais pierādījums, ka ar drudzi neslimos, jo drudža slimnieki saulē neiedeg. Toties viņš bija izaudzis un palicis vīrišķīgāks. Kustības un fiziskais darbs attīstīja viņa spēku un veiklību. Rokuun kāju muskuļi likās izveidoti no tērauda.

Bez ikdienas darbiem un pūķa gatavošanas abi bērni nodevās arī Kālija, Meas un Nasību atgriešanai. Sis darbs izrādījāsgrūtāks nekā tie bija iedomājušies. Melnais trijnieks labprāt klausījās visu, ko vien tiem stāstīja, bet saprata — nēģeriski. Ar interesi tie noklausījās pasaules radīšanas stāstu, par paradīzi un čūsku, bet, tiklīdz nonāca līdz tai vietai, kur Kains nokala Ābelu, Kālijs paglaudīja savu vēderu un gluži mierīgi noprasīja:

— Un pēc tam to apēst?

Melnais zēns gan vienmēr bija apgalvojis, ka vahima cilvēkus neēd, bet acīmredzot viņa smadzenēs vēl bija paf to saglabājušies vecu ļaužu nostāsti.

Viņš nespēja arī saprast, kādēļ Dievs nav nokāvis ļauno Mzimu un citas līdzīgas lietas. Arī sajēga par ļaunu un labu tam bija īsti āfrikāniska.

—   Saki man, — Stass prasīja, — kas ir slikts darbs?

Pēc īsām pārdomām Kālijs atbildēja:

—  Ja kāds atņemt Kali govi, tas ir slikts darbs.

—   Pareizi, — Stass iesaucās, — bet labs?

Šoreiz Kālijs atbildēja bez pārdomāšanas:

—   Ļabs darbs, ja Kali atņemt citam govi.

Stass bija pārāk jauns, lai zinātu, ka līdzīgus labā un jaunā uzskatus sludina arī ne tikai Eiropas politiķi, bet pat veselas tautas.

Taču maz pamazām melnās galvas palika saprātīgākas, uti, ko nesaprata galvas, to uztvēra dedzīgās sirdis. Pēc neilga laika varēja jau notikt kristības,"kas noritēja ļoti svinīgi. Krustmāte un krusttēvs iedāvināja katram krustbērnam četrus «dotisus» (apm. olekts) balta katūna un gaiši zilu kre||u virkni. Mea tomēr jutās vīlusies, jo savā prātā tā bija iedomājusies, ka pēc kristībām viņas āda paliks balta, bet, sev par lielu brīnumu, tā bija tikpat brūna kā iepriekš. Nellija viņu mierināja, teikdama, ka toties tās dvēsele tagad esot gluži balta.

XXXVI

Veicot grūtos tālākā ceļojuma priekšdarbus, Stass mācīja Kāliju arī šaut. Pēc desmit dienu ilgas vingrināšanās jaunais nēģeris ne tik vien labi tēmēja mērķī un piekrastes smiltīs gulošajos krokodilos, bet nošāva arī lielu antilopi «pafu» (Basclapha Cauna) dažus arieļus un ndiri kuili. Saut lauvas, bifeļus un degunradžus Stass tam vēl neļāva. Bet ziloņus, kas vakaros devās uz upi dzert, arī pats nešāva, jo bija Nellijai solījies tos neaizskart.

No rītiem vai ap pusdienas laiku, kad vien tas ar savu tālskatu pamanīja zebru, antilopi vai arieļu ganāmpulkus, viņš arvien ņēma Kāliju līdzi. Pa ceļam tas izvaicāja viņu par vahima un samburu ciltīm, ar kurām tiem turpmākā ceļā katrā ziņā vajadzēja sastapties.

—  Vai tu ar zini, Kalij, — Stass kādreiz vaicāja, — ka divdesmit dienās, bet jāšus varbūt pat vēl ātrāk, mēs varētu nokļūt tavā ciemā?

—  Kali nezināt, kur atrodas vahima, — jaunais nēģeris skumji atbildēja.

—   Bet.es zinu: viņi dzīvo tur, kur no rīta lec saule virs lielā ūdens.

—  Jā! Jā! — priekā un izbrīnā iesaucās Kālijs. — Bassa Nurok! Tas mūsu valodā ir liels, melns ūdens. Lielais kungs zināt visu!

—  Nē, ne visu, jo nezinu, kā mūs uzņemtu vahima tauta, ja mēs tur nokļūtu.

—  Kali tiem pavēlēt nokrist ceļos pie Lielā kunga un labā» Mzimu kājām!

—  Vai viņi tevi paklausītu?

—   Kali tēvs valkāt leoparda ādu un arī Kali.

Stass noprata, ka Kālija tēvs ir cilts karalis, bet viņš — vecā* kais dēls un nākošais valdnieks. Zēns turpināja izvaicāšanu:

—  Tu man stāstīji, ka pie jums kādreiz ieradušies baltie cilvēki, veci ļaudis tos vēl atceroties.

—  Jā. Kali zināt, ka tiem uz galvas bijis daudz drēbes…

«Ak,» Stass nodomāja, «tie tomēr nav bijuši eiropieši, bet arābi, kurus nēģeri viņu balto apģērbu un gaišākās ādas krāsas dēļ dēvēja par baltajiem cilvēkiem.»

Bet, tā kā Kālijs tos neatcerējās redzējis un neko tuvāk nevarēja paskaidrot, Stass uzdeva citus jautājumus:

—  Vai vahima ir nokāvuši kādu balto cilvēku?

—  Nē. To nedrīkst ne vahima, ne samburu.

—   Kādēļ?

—   Tādēļ, ka viņi sacīt, ka, ja to asinis iesūksies zemē, tad nekad vairs nebūs lietus.

«Labi, ka viņi tam tic,» — Stass nodomāja.

—  Vai vahima nāktu mums līdzi uz lielo jūru, ja es tiem apsolītu daudz drēbju, kreļļu un šauteņu?

—   Kali iet un vahima iet, bet iepriekš Lielais kungs uzvarēt samburu aiz lielā ūdens.

—   Kas atrodas aiz Samburu?

—  Aiz Samburu nav kalnu, bet ir lauvas un džungļi.

Saruna izbeidzās. Arvien biežāk Stass pārdomāja par ceļojumu uz rītiem, jo, pēc Lindes nostāstiem, tur viņi droši vien sastaptu ceļā piekrastes ziloņu ilkņu tirgotājus — arābus vai arī' kādu misionāru ekspedīciju. Viņš zināja, ka šis ceļojums būs Nellijai jaunas mocības, bet saprata, ka visu mūžu tie nevar dzīvot Lindes kalnā un ka drīz vien vajadzēs doties ceļā.

Tomēr viņš arvien atlika aizbraukšanas termiņu. Lindes kalnā kā cilvēki, tā arī dzīvnieki jutās pārāk labi. Nellija pilnīgi atveseļojās no drudža un mazasinības. Arī Stasam te ne reizi nebija sāpējusi galva. Kalija un Meas āda spīdēja kā tumšs atlass, bet Nasību vairāk līdzinājās apaļai melonei_uz tievām kājām. Arī Kings nobarojās ne mazāk kā zirgi un ēzeļi. Stass zināja, ka otru tik bagātu salu vairs neatradīs bezgalīgajā džungļu jūrā.

Ar bailēm sirdī zēns lūkojās nākotnē, lai gan tagad viņi bija daudz labāk nodrošināti un tos pasargāja arī Kings.

Iekams sākās pēdējā gatavošanās ceļam, pagāja vēl viena nedēļa. Brīvajos brīžos bērni nemitējās laist pūķus ar ziņām, ka tie dodas uz rītiem, uz okeānu. Viņi to darīja vēl jo sevišķi tādēļ, ka pēdējās dienās pūta spēcīgs viesuļveidīgs vakara vējš, kas nesa pūķus līdz pat kalniem un vēl aiz tiem.

Lai Nelliju pasargātu no saules tveices, zēns no pāri palikušā telts audekla izgatavoja nelielu palankinu, kurā meitene varēja sēdēt, jājot uz ziloņa. Pēc pāris mēģinājumiem zilonis pierada pie šīs nastas, kuru tam ar palmu virvēm piesēja uz muguras. Salīdzinot ar citām nastām, kuras Stass gribēja tam uzkraut, ši bija gluži niecīga.

Mazais Nasību saņēma pavēli izkaltētos banānus starp diviem plakaniem akmeņiem saberzt miltos. Kings bija tam piepalīdzīgs un rāva no kokiem smagos augļu ķekarus. Viņi abi notiesāja banānus tik lielā vairumā, ka drīz vien būdu tuvumā nebija vairs neviena augļa, tādēļ abi devās uz otro banānu birzi pretējā kalna pusē. Sabā, kam vispār nebija nekāda darba, tos arvien pavadīja*

Bet mazais Nasību par savu lielo cītību gandrīz vai zaudēja dzīvību.

Reiz, lasot nokritušos banānus uz stāvās kraujas, tas ieraudzīja starp klintīm šausmīgu, melnu vilnu apaugušu purnu, kas ņirdza baltos zobus un mirkšķināja tam ar acīm. Pirmajā mirkli zēns aiz bailēm vai apstulba, bet tad sāka bēgt cik jaudas. Tomēr, nepaspējis noskriet ne pārdesmit soļu, tas juta, ka pinkaina roka apķer to ap vidu un melnais briesmonis dodas ar to uz bezdibeņa pusi.

Par laimi, milzīgais pērtiķis, zēnu rokās satvēris, varēja skriet tikai uz divām kājām. Tuvumā gulošais Sabā to drīz panāca un ar zobiem ieķērās tam mugurā. Sākās nikna cīņa, kuru, neskatoties uz Sabā spēku un lielumu, tas tomēr zaudētu, ja gorillas uzveic cīņā pat lauvu. Pērtiķiem ir paradums neizlaist no rokām laupījumu, kaut arī par to būtu jāatdod sava brīvība vai pat dzīvība. No mugurpuses satvertais gorilla nespēja tik viegli saķert uzbrucēju, bet tas viņam beidzot izdevās. Satvēris ar kreiso roku suni aiz skausta, tas jau to pacēla gaisā, kad iedimdējās zeme zem Kinga smagajiem soļiem.

Pietika ar vieglu snuķa sitienu, un «meža velns», kā šo pērtiķu sugu sauc nēģeri, nokrita zemē ar sašķaidītu galvaskausu. Bet Kings, lai justos pilnīgi drošs par savu pastrādāto darbu vai varbūt aiz iedzimta niknuma, pienagloja to ar saviem ilkņiem pie zemes. Viņš turpināja savu atriebību, iekāms Stass neizdzirda neparasto rūkoņu un kaukšanu, neatsteidzās no būdas un nepa» vēlēja tam apklust.

Gorilla gulēja savu asiņu pejķē, kuru laka Sabā un kas sārtojās uz Kinga ilkņiem. Vēl tagad, lai gan jau beigts, gorilla izskatījās drausmīgs ar izvalbītajiem acu baltumiem un atņirgtajiem zobiem. Zilonis uzvaroši taurēja, bet Nasību, aiz bailēm gluži pelēks, atstāstīja Stasam visu notikušo.

Stass uz brīdi iedomājās, vai neatvest šurp Nelliju, lai viņai parādītu briesmoni, bet tūlīt šo domu atmeta. Viņu pēkšņi pārņēma neizsakāmas bailes.

Arī Nellija dažreiz pastaigājās viena pa kalnu, tā tad arī ar viņu varēja notikt kaut kas līdzīgs.

Izrādījās, ka Lindes kalns nebūt nav tik drošs patvērums, kā viņš to no sākuma bija iedomājies.

Stass atgriezās būdā un pastāstīja Nellijai notikušo, bet viņa ziņkārīgi un bailēs plati ieplestām acīm atkārtoja:

—  Tu redzi, kas būtu noticis, ja nebūtu Kinga?

—  Patiesi! Ar šādu aukli nav jābaidās par bērnu, un tādēļ, kamēr mēs vēl būsim šeit, tu nekur neej bez ziloņa.

—   Kad mēs dosimies ceļā?

—  Krājumi sagatavoti, nastas sadalītas, jāapkrauj tikai dzīvnieki un mēs varam doties; ceļā vai rīt.

—  Pie tētiņiem!

—  Ja Dievs palīdzēs! — Stass nopietni atbildēja.

XXXVII

Tomēr jaunajā ceļojumā tie devās tikai pēc dažām dienām» Pec īsas lūgšanas, kurā viņi uzticēja sevi Visuvarenā gādībai, tie atstaja Lindes kalnu rīta ausmā, ap sešiem'no rīta. Karavānas priekšgalā jāja Stass, aiz viņa, kustinot lielās ausis, svarīgi soļoja Kings, apkrauts ar vissmagākajām nastām un ar audekla palankinu uz muguras, kurā sēdēja Nellija un Mea. Aiz ziloņa garā rindā sekoja stiprā palmu virvē viens aiz otra piesietie, nastām apkrautie zirgi. Karavānu noslēdza Nasību uz tik pat nobarota ēzeļa ka viņš pats. Sabā, priecīgi riedams, skrēja visiem pa priekšu.

Agra ja rīta stundā karstums nebija sevišķi jūtams, lai gan diena bija skaidra un aiz Karamodžu kalnu grēdas pacēlās ne ar mākonīti neaizsegtā saule. Tīkams rīta vējš atsvaidzināja saules staru kvēli. Brīžiem sacēlās arī spēcīgākas vēja brāzmas, kas salīgoja zāli, un visa stepe saviļņojās kā jūra.

Pēc bagātīgajiem nokrišņiem džungļu augi bija tā sazēluši, sevišķi zemakajās vietās, ka augstajā zālē pazuda ne tikai zirgi, bet ari Kings. Virs zaļojošajiem džungļiem bija redzams vienīgi baltais palankins, kas līgojās kā kuģis jūras viļņos.

Bet Stasam no jauna sākās rūpju pilnas dienas. Vispirms viņš novēroja, ka karavāna pārāk lēnā gaitā virzās uz priekšu, tādējādi veicot ne vairāk kā desmit kilometrus dienā. Tiesa, turpinot ceļu tādā pat ātrumā, viņi mēneša laikā varētu nokļūt līdz Abesīnijas robežai, bet Stass bija nolēmis klausīt visiem Lindes padomiem, un, tā kā Linde apgalvoja, ka viņiem tas neizdosies mahdistu dēļ, tad atlika tikai doties uz rītiem. Pēc šveicieša aprēķina, viņi atradās no okeāna vairāk nekā tūkstoš kilometru attālumā, rēķinot taisnā līnijā, bet līdz Mombasai pat vēl tālāk, un ceļojums varēja ilgt vismaz trīs mēnešus.

Ar bailēm sirdī zēns domāja par šiem trim mēnešiem. Viņus gaidīja tveice, grūtības un pat briesmas no nēģeru ciltīm, ar kurām tiem neizbēgami vajadzēja ceļā sastapties. Patlaban tie atradās klusā un neapdzīvotā apgabalā, kura iedzīvotājus bija nonāvējušas bakas vai arī izklīdinājusi derviši; bet Āfrika ir biezi apdzīvota zeme, un drīz vien viņi var nokļūt nepazīstamu cilšu ciemos, kurus pārvalda nežēlīgi, mežonīgi valdnieki. Tādos apstākļos visai viegli varēja zaudēt ne tikai brīvību, bet arī dzīvību.

Stass cerēja, ka gadījumā, ja izdosies sastapties ar vahima cilti, viņš iemācīs dažus desmitus nēģeru rīkoties ar šautenēm un, piedāvājot tiem lielas bagātības, pierunās, lai tie pavada karavānu līdz pat okeānam. Bet Kālijam nebija ne jausmas, kur atrodas viņa dzimtene, un arī Linde bija par to tikai dzirdējis, nespējot dot nekādus tuvākus paskaidrojumus.

Nekas cits tomēr neatlika, kā doties tikai uz rītiem un rītiem. Tiesa, Linde pareģoja, ka šāds ceļojums nav pa spēkam pat enerģiskam, pieredzējušam ceļiniekam, bet zēns bija jau diezgan pieredzes bagāts. Nellijas dēļ viņš spētu darīt visu. Svarīgi bija pēc iespējas mazāk nogurdināt meiteni, tādēļ Stass nolēma, ka viņi izmantos agrās rīta stundas, tas ir, no sešiem līdz desmitiem, bet pēcpusdienās no trim līdz sešiem vakarā jās tikai tad, ja priekšpusdienā nebūs atraduši ūdeni,

Ceļojuma sākumā viņi visur atrada daudz ūdens, jo «massika» laikā bija bagātīgi lijis. Vietām spēcīgās lietusgāzes bija pārvērtušas zemākās vietas it kā nelielos ezeros, bet no kalniem šur tur tecēja kristālskaidri strautiņi, kuros bija tīkama peldēšanās, jo tajos nebija krokodilu, kas parasti mīt lielos, zivīm bagātos ūdeņos.

Zēns tomēr neļāva Nellijai dzert nevārītu ūdeni, lai gan bija no Lindes mantojis labu ūdens filtru, par ko Mea un Kālijs arvien brīnījās. Redzēdami, ka duļķainā ūdenī iegremdētais filtrs pārvērš rezervuārā ūdeni dzidri tīru, tie nevarēja valdīt smieklus un, priekā lēkādami, sita ar plaukstām sev pa ceļiem.

Kopumā ceļojuma sākums bija ļoti patīkams., No Lindes viņi bija ieguvuši bagātīgus kafijas, tējas, cukura, buljona un dažādu konservu krājumus, kā arī daudz ārstniecības līdzekļu. Stasam nevajadzēja taupīt arī munīciju, jo tās bija vairāk nekā viņš spēja līdzpaņemt. Netrūka arī dažādu instrumentu, ieroču un raķešu, kas varēja ļoti noderēt, sastopoties ar nēģeriem.

Apvidus bija auglīgs. Medījuma, tātad ari svaigas gaļas, papilnam. Daudz augļu. Vietām g id'jār, arī purvaini apgabali, bet tie vēl gulēja zem ūdens un nesaindēja gaisu ar saviem izgarojumiem. Moskītu, kas iznēsā drudža baciļus uz sausākiem apvidiem, arī nebija. Vienīgi desmitos rītā arvien sākās neciešama tveice, bet šo tā saucamo «balto stundu» laiku viņi pavadīja, noslēpušies zem veciem, lieliem kokiem, caur kuru biezo lapotni nespēja izlauzties tveicējošās saules stari.

Kā Nellija un Stass, tā arī viņu pavadoņi jutās veseli un labā omā.

XXXVIII

Piektajā ceļojuma dienā Stass un Nellija jāja uz Kinga, jo tie nokļuva biezā akāciju birzī, kur zirgi varēja sekot vienīgi pa ziloņa izlauzto ceļu. Bija vēl agrs. Rīts bija skaidrs un birzs rasas pilna. Bērni pārrunāja ceļojuma gaitu un priecājās, ka ik diena tos tuvina okeānam un mīļajiem tētiņiem, pēc kuriem tie nemitējās ilgoties. Sākot ar nolaupīšanas brīdi no Faijūmas, viņu galvenais sarunu temats arvien bija tēvi, un arvien viņu acis pildījās asarām. Ik dienas tie atkārtoja vienu un to pašu: tētiņi domā, ka viņi jau miruši, ka zaudējuši viņus uz mūžu, un nebeidz par tiem skumt. Lai gan jau atkalredzēšanās cerības zaudējuši, viņi vēl tomēr sūta arābus uz Hartūmu pēc ziņām. Bet Stass un Nellija ne tikai neatrodas vairs Hartūmā, bet jau tuvojas okeānam, ik diena tos tuvina tādai vietai, no kurienes tie varēs nosūtīt saviem mīļajiem tētiņiem telegrammu.

Vienīgais, kas apzinājās iespējamās grūtības un briesmas, bija Stass. Nellija toties bija pārliecināta, ka pasaulē nevar būt nekā tāda, ko nespētu «Stess», tādēļ nešaubījās, ka viņi veiks arī šo ceļu.

Brīžiem viņa savā iztēlē aizsteidzās priekšā īstajiem notikumiem un, jautri čivinādama, iztēloja Stasam, ko darīs tētiņi, kad saņems no viņiem pirmo telegrammu.

— Sēd, — viņa stāstīja, — abi nabadziņi un raud, kad pēkšņi ienāk «bojs» ar telegrammu. Ko tas nozīmē? Tavs vai mans tētis lasa parakstu: «Stass un Nellija». Tas tik būs prieks! Un tūlīt steigsies mums pretim. Visa māja uzreiz kļūs līksma — visi tevī slavēs, visi priecāsies, un, kad viņi atbrauks pie mums, tad es tētiņam cieši, cieši apķeršos ap kaklu, un tad mēs vienmēr būsim visi kopā.

Šādas sarunas arvien beidzās ar to, ka meitenes zodiņš sāka drebēt, acis pārvērtās par diviem strautiņiem un, noliekusi savu galviņu uz Stasa pleca, tā nevaldāmi raudāja aiz žēluma un skumjām par satikšanās iespējamības prieku. Bet Stass savā fantāzijā iztēlojās, ka tēvs ar to leposies un teiks: «Tu esi bijis īsts polis». Šī doma arvien dziļi saviļņoja zēna sirdi, un viņā radās spēcīga iedvesma, nelokāma griba un drosme. Viņš teica pats sev: «Man ir jāizglābj Nellija, man jāpiedzīvo šis mirklis». Tādos brīžos viņam likās, ka nav briesmu, kuras tas nespētu novērst, nav kavēkļu, kurus tas nespētu pārvarēt.

Bet līdz galīgai uzvarai vēl bija tālu. Viņi turpināja ceļu pa akāciju biezokni. Akāciju asie dzeloņi pat uz Kinga biezās ādas atstāja baltas skrambas. Beidzot mežs, likās, izbeidzās, jo caur koku zariem varēja saskatīt plašu zāļu līdzenumu. Kaut gan bija liela tveice, Stass izlīda no palankina un, nosēdies uz ziloņa resnā, īsā kakla, gribēja paskatīties, vai kur nav redzami antilopu vai zebru pulki, jo bija jāpapildina gaļas krājumi.

Patiesi, labajā pusē viņš ieraudzīja dažus arieļus un starp tiem divus strausus, bet, līdzko tie bija galīgi atstājuši biezokni un zilonis pagriezās pa kresi, zēna acīm pavērās negaidīta aina: puskilometra attālumā viņš ieraudzīja lielu manioka lauku, kurā kustējās daži melni stāvi, kas acīmredzot pašlaik strādāja.

—  Nēģeri! — pret Nelliju pagriezies, Stass iesaucās. Viņa sirds sāka nevaldāmi pukstēt. Tanī pat brīdī tuvojās Kālijs un, parādījis tālumā koku grupu, sacīja:

—   Lielais kungs, lūk, tur ir nēģeru ciems, bet te uz lauka strādā viņu sievas. Vai lai piejāju pie viņām?

—  Jāsim visi kopā, — Stass atbildēja, — bet tu viņām paskaidrosi, ka mēs nākam kā draugi.

—   Es zinu, kungs, kas man jāsaka! — pašpārliecināti iesaucās jaunais nēģeris.

Pagriezis savu zirgu uz lauka pusi un pielicis rokas pie mutes, viņš sāka skaļi saukt:

—  Jambo, he! Jambo sana!

Izdzirdušas saucienu, sievietes pietrūkās kājās un brīdi stāvēja kā sasalušas, bet tikai brīdi. Jau nākošā acumirklī viņas atstāja savus grozus un darbarīkus un kliegdamas metās bēgt uz ciema pusi.

Mazie ceļinieki tuvojās ciemam lēni un mierīgi. Pēkšņi gaisu saviļņoja vismaz simts balsu mežonīgi kliedzieni, tad iestājās klusums.

Klusumu pārtrauca dobja, bet skaļa bungu rīboņa, kas vairs ne uz mirkli neaprima.

Tas, liekas, bija kaujas sauciens kareivjiem, jo drīz vien no koku grupas iznāca apmēram trīssimt bruņotu nēģeru un nostājās garā rindā, lai tādējādi aizkavētu ieeju ciemā. Stass apturēja Kingu un sāka tos apskatīt. Saule apspīdēja viņu spēcīgos stāvus, platās krūtis un muskuļainās rokas. Visi bija apbruņojušies vai nu ar stopiem, vai gariem pīķiem. Ap gurniem tiem bija apjoztas pērtiķu ādas vai īsi viršu svārciņi. To galvas rotāja strausu un papagaiļu spalvas, bet daži bija uzlikuši parūkas no paviānu galvām. Viņi izskatījās kareivīgi un draudoši, lai gan stāvēja nekustīgi, liekas, izbrīns savaldīja viņu kaujas kāri. Visu acis bija vērstas uz Kingu, balto palankinu un uz balto cilvēku, kas sēdēja uz ziloņa kakla.

Un tomēr zilonis tiem nebija retums, gluži otrādi, tas bija parasts, nelūgts viesis, kas izpostīja viņu manioka laukus, banānu birzis un «dum» riekstu palmas. Bet, lai zilonis kļūtu cilvēka vergs un ļautu tam sēdēt pat uz sava kakla, to vēl nekad neviens nēģeris nebija redzējis, un viņu galvas to arī nespēja saprast. Viss redzētais viņus tā samulsināja, ka viņi nezināja, ko iesākt: cīnīties vai bēgt, bēgt, lai arī būtu jāatstāj visa iedzīve.

Izbijušies, nemiera pilni tie čukstēja viens otram:

—  Ak, māte! Kas tie par radījumiem, un kāds liktenis mūs gaidai

Pa to laiku Kālijs piejāja neģeriem tik tuvu, ka viņu viegli varētu ķert stopa bulta, un, pacēlies seglos, sauca:

—   Ļaudis! Ļaudis! Klausāties Kālija, vahima karaļa Fumbas dēla, vārdus! Uzmanat! Uzmanat! Ja saprotat viņa valodu, tad uzklausat katru vārdu.

—  Saprotam! — atskanēja trīssimts balsu skaļā atbilde.

—  Lai iznāk jūsu karalis, atdara ausis un muti, un lai uzmanīgi klausās manus vārdus.

—  M-Rua! M-Rua! — iesaucās daudzas balsis.

M-Rua iznāca trīs soļus uz priekšu. Tas bija vecs, liela auguma spēcīgs nēģeris, bet, liekas, nevarēja lepoties ar drošsirdību, jo tam drebēja kājas un, iedzinis zemē pīķi, viņš atspiedās uz tā, lai nenokristu.

Sekodami karaļa piemēram, arī pārējie kareivji iedūra savus pīķus zemē, par zīmi, ka mierīgi grib noklausīties svešinieka vārdus.

Kālijs kliedza vēl skaļāk:

—   M-Rua, un jūs, M-Rua ļaudis! Vai jūs dzirdējāt, ka ar jums runā vahima cilts karaļa dēls, kura govis apklāj kalnus Bassa Nuroka ezera piekrastē kā skudras apklāj beigtu žirafi? Un ko gan jums pateiks vahima karaļa dēls Kali? Viņš jums paziņos prieka vēsti, jo jūsu ciemā ir ieradusies labā Mzimuf

Viņš atkārtoja vēl skaļāk:

—  Jā, labā Mzimu? O-o-o!

Iestājās klusums, no kura varēja spriest, cik neparastu iespaidu atstājuši Kālija vārdi. Kareivju rinda sakustējās, jo daži, ziņkārības dzīti, pavirzījās uz priekšu, bet citi bailēs atkāpās. M-Rua abām rokām atbalstījās uz pīķa roktura un klusēja. Tikai pēc brīža kareivju rindu pāršalca saucieni «Mzimu! Mzimu!» Atsevišķas balsis šur tur iesaucās «Jancig! Jancig!», kas izteica apsveikumu un cieņu.

Driz vien atkal atskanēja Kālija balss:

—  Skatieties un brīnieties! Lūk, labā Mzimu sēd baltā būdiņā uz ziloņa muguras, un lielais kustonis viņai klausa kā bērns klausa mātei. O! Ne jūsu tēvi, ne jūs paši neko līdzīgu neesat redzējuši!

—  Neesam redzējuši, nē! Jancig! Jancig! — Un visu acis pagriezās pret balto palankinu.

Bet Kālijs, kas Lindes kalnā bija dzirdējis, ka ticība spēj pārvietot kalnus, un pārliecināts, ka «beibi» savās lūgšanās var no baltā Dieva izlūgt visu, viņš godīgi savā vientiesībā turpināja:

—  Klausieties! Klausieties! Labā Mzimu uz ziloņa dodas pāri kalniem uz to zemi, kur rītos lec saule! Labā Mzimu palūgs Lielajam garam, lai viņš atsūta lietus mākoņus, kas sausā laikā apslacīs jūsu manioka un prosas laukus, banānus un džungļu zāles, lai netrūktu barības ne jums, ne jūsu govīm, un lai tās dotu biezu un treknu pienu. Vai jūs gribat daudz barības un piena?

—  Hē! Gribam, gribam!

—  Labā Mzimu var arī pateikt Lielajam garam, lai viņš atsūta vēju, kas aizdzītu no jūsu ciema to slimību, kura cilvēka miesu pārvērš līdzīgu medus šūnām. Ļaudis, vai jūs gribat, lai vējš to aizpūš!

—  Hē! Lai aizpūš!

—   Un Labais gars, uzklausot labās Mzimu lūgumu, pasargās jūs no nelaimēm, verdzības, pasargās jūsu laukus no siseņiem un jūs pašus no lauvas, panteras un čūskas…

—  Lai piepildās tavi vārdi …

—   Tad klausieties un skatieties! Kas sēd tur, baltās būdas priekšā starp ziloņa lielajām ausīm? Tur sēd «Bvana Kubva» — Lielais kungs, no kura baidās pat zilonis.

—   Hē!…

—   Viņa rokas tur zibeni un pērkonu, kas nonāvē jaunus cilvēkus …

—  Hē!…

—  Kas nokauj lauvas…

—  Hē!…

—   Kas laiž gaisa ugunīgas čūskas …

—  Hē!…

—  Kas sagrauj klintis …

—  Hē!…

—  Un tomēr jums viņš neko ļaunu nedarīs, ja tikai būsat padevīgi labajai Mzimu.

—  Jancig! Jancig!

—   Vai a+nesīsiet Mzimu banānu miltus, vistu olas, svaigu pienu un medu?

—  Jancig! Jancig!

—  Tad nākat tuvāk un metaties ceļos pie labās Mzimu kājām …

M-Rua un viņa kareivji sakustējās un, visu laiku saucot

«Jancig! Jancig!», uzmanīgi tuvojās karavānai, jo, neskatoties uz visiem solījumiem, viņi tomēr sajuta māņticīgas bailes no tik vareniem atnācējiem.

Ieraudzījuši Sabā, tie vēl vairāk izbijās, jo noturēja suni par «vobo», tas ir — leopardu, kas apdzīvo Vidusāfriku un arī Abesīniju, un no kura vietējie baidās vairāk nekā no lauvas. Vobo ir ļoti kārs uz cilvēku gaļu un nereti visai pārdroši uzbrūk pat labi apbruņotiem medniekiem. Tomēr kareivji drīz vien nomierinājās, redzot, ka mazs, apaļš nēģerēns tur šausmīgo vobo pie saites. Bet šis apstāklis vēl pavairoja labās Mzimu un baltā kunga varenību. Vērojot ziloni un vobo, viņi sačukstējās: «Ja viņi apbūruši pat vobo, kas.gan tad spētu viņiem pretoties?»

Vissvinīgākais brīdis tomēr iestājās tad, kad Stass palocījās baltajam aizkaram palankina priekšā, atvēra to un parādījās labā Mzimu.Visi nokrita uz ceļiem un piespieda seju pie zemes. Noliektās muguras it kā izveidoja garu, dzīvu tiltu. Neviens neuzdrošinājās ne pakustēties, bet viņus pārņēma vēl lielākas bailes, kad Kings, varbūt pēc Stasa pavēles vai pēc paša vēlēšanās, pacēla savu snuķi un sāka skaļi taurēt. Tūlīt atsaucās arī Sabā, riedams tik zemā basā, cik vien spēja. No melno karavīru krūtīm izlauzās it kā lūdzoši vaidi:

—   «Aka! Aka! Aka!»

Viņi turpināja tā vaidēt, iekāms Kālijs atkal sāka runāt:

—   M-Rua, un jūs, M-Rua bērni! Jūs jau parādījāt labajai Mzimu savu padevību, tādēļ piecelieties un to apskatiet. Kas to darīs, tas iegūs Lielā gara svētību. Aizdzeniet bailes no savām sirdīm un vēderiem, jo, kur mīt labā Mzimu, tur nedrīkst plūst cilvēku asinis!

Pēc šiem vārdiem, bet jo sevišķi pēc solījuma, ka labās Mzimu klātbūtnē netiks izlietas asinis, M-Rua un arī viņa kareivji piecēlās un kautri sāka apskatīt labo dievieti. Tiešām, tiem bija jāatzīstas, ka ne viņu tēvi, ne viņi paši neko līdzīgu vēl nebija redzējuši. Viņu acis bija radušas skatīt tikai neglītus, no koka jeb šķiedrainiem riekstiem veidotus dievu attēlus, bet tagad viņu priekšā uz ziloņa atradās balta dievība: smaidoša, maiga, kā balts putniņš vai balts zieds. Un lūk, bailes izgaisa, krūtis atviegloti uzelpoja, biezās lūpas pavērās smaidā, un nevilšus tie pacēla rokas pret brīnišķo parādību.

—  O! Jancig! Jancig! Jancig!

Pa to laiku Stass visu uzmanīgi novēroja un pamanīja, ka viens nēģeris no peļu ādām pagatavotā smailā cepurē izslīdēja no kareivju rindām un rāpus devās uz būdu, kas vientuļi stāvēja ciemata malā.

Labā Mzimu, lai gan samulsusi par savu jauno dievības lomu, paklausīja Stasa lūgumam: izstiepa savas mazās rociņas un apsveica nēģerus.

Melnie kareivji sajūsmā sekoja šo rociņu kustībām un bija pārliecināti, ka tajās mīt burvju spēks, kas var tos pasargāt no nelaimes. Daži kareivji sita sev pa krūtīm un gūžām, saukdami: «Ak, māte, tagad mums visiem klāsies labi, mums un mūsu govīm.»

M-Rua, atguvis savu drosmi, piegāja pie ziloņa, paklanījās labajai Mzimu un, palocījies arī pret Stasu, teica:

—  Vai Lielais kungs, kas ved uz ziloņa balto dievību, negrib apēst gabaliņu no M-Rua, un M-Rua apēst gabaliņu no Lielā kunga, lai abi kļūtu brāļi, kas viens otru neapmelot un nenodot?

Kālijs tūlīt pārtulkoja viņa vārdus, bet, redzēdams no Stasa sejas izteiksmes, ka zēns ne labprāt apēstu «gabalu no M-Rua»r pagriezās pret nēģeri un teica:

—   Ak, M-Rua! Vai tu tiešām domā, ka Lielais kungs, no kura baidās zilonis, kas valda zibeņus un pērkonus, kas nogalina lauvas, kam paklausa pat vobo, kas laiž gaisā ugunīgas čūskas un sagrauj klintis, var noslēgt asinsbrālību ar vienkāršu karali? Padomā, karali, vai par šo pārdrošību tu neizpelnītos Lielā gara dusmas, un vai tev nepietiktu goda, ja tu apēstu «gabalu» no' vahima cilts karaļa dēla Kali, bet viņš apēstu «gabaliņu» no tevis?

—  Vai tu neesi vergs? — M-Rua prasīja.

—   Lielais kungs nav Kāliju ne pircis, ne arī sagūstījis. Viņštam izglāba dzīvību, un tagad Kali ved labo Mzimu un Lielo kungu uz vahimu zemi, lai visi vahima viņam izteiktu savu pateicību un bagātīgi apdāvinātu.

—  Lai tad notiek, kā tu teici, M-Rua noēdīs gabaliņu no* Kālija, bet Kālijs gabaliņu no M-Rua.

—   Lai notiek! — atsaucās kareivji.

—   Kur ir burvis? — karalis vaicāja.

—   Kur ir burvis, kur ir Kamba? — atsaucās vairākas balsis,.

Bet tanī pat brīdī notika neparedzētais, kas varēja izjaukt pašreizējās labās attiecības, nēģeru draudzību pārvērst naidā,, bet viesus — ienaidniekos. Sāņus stāvošā būdā, kura bija nožogota ar augstu sētu no pārējām būdām, atskanēja ellišķīgs troksnis. Troksnī izskanēja lauvu rūkoņa, pērkona grāvieni vai arī lielu bungu rīboņa. Atskanēja arī it kā hiēnu smiekli, vilku gaudošana vai vecu dzelzs eņģu čīkstēšana.

To izdzirdis, Kings sāka taurēt, Sabā riet un ēzelis pievienojās ar savu zviegšanu. Izcēlās apjukums. Bija dzirdami baiļu pilni' izsaucieni: «Mūsu Mzimu! Mūsu Mzimu!»

Gods un draudzība, kādu tie nupat bija parādījuši svešinie-kiem, acumirklī izzuda. Mežoņu acīs iemirdzējās naids un aizdomas. Kareivju rindas draudoši sakustējās, bet troksnis būdiņā» arvien pieņēmās.

Kālijs gluži nobijies piesteidzās pie Stasa un no uztraukuma drebošā balsī čukstēja:

—  Kungs, tas ir ļaunais Mzimu, viņš ir neapmierināts, ka tam' atņems bagātīgās dāvanas, un tādēļ neganti rūc. Apmierini viņu ar dāvanām, citādi nēģeri mums uzbruks.

—   Lai es to apdāvinu? — Stass izsaucās.

Zēnu sadusmoja burvja viltība un mantkārība, bet iespējamās briesmas izsauca viņā sašutumu. Stasa brūni iedegusī seja pārvērtās tāda pat kā toreiz, kad viņš nogalināja Gebrhu, Hamisu un abus beduīnus. Acis iedzirkstījās, bet vaigi nobāla.

— Es viņu nomierināšu! — viņš klusi noteica.

Tūdaļ viņš pagrieza ziloni uz būdas pusi.

Nevēlēdamies palikt viens starp nēģeriem, Kālijs viņam sekoja.

No mežonīgo kareivju krūtīm izlauzās baiļu vai arī sašutuma kliedzieni, bet viņi nepaguva pat apdomāties, kad jau zem ziloņa kājām iebrikšķējās žogs un no spēcīgā sitiena ar snuķi sagāzās.

Drīz arī sagruva būdas siena, un putekļu mākonī ietītais jumts uzlidoja gaisā. Jau pēc brīža M-Rua un viņa kareivji ieraudzīja ziloņa snuķa galā burvi — Kambu.

Ieraudzījis uz izpostītās būdas grīdas lielas no izpuvušā koka stumbra pagatavotas un ar pērtiķa ādu pārvilktas bungas, Stass lika, lai Kālijs viņam tās pasniedz, un ar bungām rokā pagriezās pret pārsteigtajiem nēģeriem:

— Ļaudis, — viņš teica, — tur nekauca jūsu Mzimu, bet nelietis burvis sita bungas, lai jūs pieviltu un izspiestu no jums bagātīgas dāvanas. Jūs baidāties no bungām gluži kā bērni.

To teicis, viņš satvēra caur bungu ādu izvērto virvi un no visa spēka sāka to raustīt. Tūdaļ arī bija dzirdamas tās pašas skaņas, kas pirmīt atskanēja no būdas, bet troksnis bija vēl lielāks, jo to neapslāpēja zemas būdas sienas.

—  Ak, cik liels muļķis ir M-Rua un viņa bērni! — Kālijsiesaucās.

Stass pasniedza Kālijam bungas, un viņš ar tādu aizrautību sāka tas dauzīt, ka bridi nebija nekas cits sadzirdams, tikai bungu ellišķīgais troksnis. Kad Kālijam likās, ka pietiekoši jau ir pierādījis M-Rua muļķību, viņš nosvieda bungas pie karaļa kājām.

—  Lūk, jūsu Mzimu! — viņš smiedamies iesaucās.

Tad ar visiem nēģeriem piemītošo daiļrunību viņš pagriezās pret karavīriem un sāka tos izzobot, un nežēloja arī M-Rua. Norādīdams uz Kambu, viņš sacīja, ka šis «viltnieks peļādu cepurē» jau daudzus gadus tos vīlis sausā un lietainā laikā, bet par to viņi šo neģēli barojuši ar pupām, medu un svaigu kazlēnu gaļu. Vai visā pasaulē varot atrast citu tik pat muļķīgu karali un pavalstniekus? Viņi ticējuši vecā viltnieka māņiem, tad lai paskatoties tagad, kā šis lielais brīnumdaris karājoties ziloņa snuķa galā, lūgdamies Lielā kunga žēlastību. Kur palikusi viņa vara? Viņa burvības? Kādēļ ļaunais Mzimu viņu tagad neaizstāv? Ak! Kas tad ir šis jūsu Mzimu? Veca mērkaķa āda un izdrupis koks, kuru zilonis ar vienu spērienu var iznīcināt! Vahima cilti pat sievietes un bērni neticētu tādam Mzimu, to spēj tikai M-Rua un viņa bērni.

Esot tikai viens īsts Mzimu un viens īsts Lielais kungs — lai pasteidzoties viņu pie laika godināt un nesot dāvanas, citādi ciemam uzbrukšot tada nelaime, kādu tie vēl nekad neesot piedzīvojuši.

Sie vārdi bija lieki, jo pietika ar to, ka vecais Mzimu un burvis izrādījās vājāki par jauno dievieti un Balto kungu, lai nēģeri agrāko cildināšanu pārvērstu nievās un nicināšanā. Tie sāka saukt atkal savus «Jancig! Jancig!», kuros šoreiz izskanēja vēl lielāka padevība un sajūsma.

Tā kā nēģeri nespēja piedot burvja Kambas ilggadīgo krāpšanu, tad viņi nolēma to nokaut. Pats M-Rua lūdza Stasam atjauju saistīt burvi lidz tam laikam, kamēr būšot izdomājuši īsti briesmīgu nāvi. Nellija tomēr nolēma burvi apžēlot, un, tā kā Kālijs iepriekš bija apsolījis, ka labās Mzimu klātbūtnē nedrīkst plūst cilvēku asinis, tad Stass pavēlēja izmisušo burvi tikai padzīt no ciema.

Kamba, kas jau bija sagatavojies mirt vislielākajās mokās, nometās labās Mzimu priekšā uz ceļiem un raudādams pateicās.

Ar šo brīdi nekas vairs netraucēja svinīgo noskaņu. Aiz ciemata aizžogojuma parādījās sievas un bērni, arī viņi jau bija izdzirduši par negaidīto viesu ierašanos. Ziņkārība pārvarēja pat bailes no baltās Mzimu. Stass un Nellija pirmo reizi mūžā redzēja īstu nēģeru ciematu, līdz kuram pat arābi vēl nekad nebija nokļuvuši. Nēģeru tērpi galvenokārt bija ap gūžām apjozti lūku vai viršu pinumi, vai pērtiķu ādas. Visi viņi bija tetovēti. Kā sievietēm, tā arī vīriešiem ausīs izdurtajos caurumos karājās lieli žkoka vai kaula gabali, tā kā ausu ļipiņas dažiem bija izstieptas vai līdz pleciem. Apakšējā lūpā bija iekārta «pelele», tas ir, kaula -vai koka riņķis paprāva šķīvja lielumā. Karavīru vadoņi un viņu .sievas nēsāja ap kaklu tik augstas vara stiepļu apkakles, ka nespēja brīvi pakustināt galvu.

Kad sievas un bērni diezgan ilgi bija aplūkojuši labo Mzimu, tad tās sāka nest labajai dievietei visādas dāvanas, sacenzdamās devīgumā un veiklībā ar kareivjiem. Visi jo bagāti apdāvināja rmazos ceļiniekus ar kazlēniem, vistām, olām, melnām pupām un :-no prosas izgatavoto alu. Tas turpinājās diezgan ilgi, iekāms Stass šo dāvanu pieplūdumu pārtrauca.

Bet, tā kā zēns par sanestajiem pārtikas krājumiem bagātīgi atmaksāja ar raibu stikla kreļļu virknēm un puķotu kokvilnas -drānu, bet Nellija izdāvāja pāris desmit no Lindes mantotos ^spogulīšus, tad neizsakāmas gaviles pārņēma visu ciemu, un jo sevišķi tās nerima ap Nellijas telti.

Tad kareivji nodejoja visiem par godu kaujas deju un sarīkoja turnīru.

Beidzot pienāca asinsbrālības noslēgšanas brīdis. Pie šīs cere:monijas bija nepieciešams burvis, bet, tā kā Kambas vairs nebija, viņu atvietoja kāds vecāks nēģeris, kurš zināja visus burvības vārdus.

Nokāvis kazlēnu, viņš izņēma asiņainās aknas un sadalīja tās "vairākos gabalos. Pēc tam viņš sāka ar roku un kāju griezt kaut ko līdzīgu vērpjamam ratiņam un, zīmīgi skatīdamies jaunajos asinsbrāļos, sāka ceremoniju:

—   Kali, Fumba dēls, vai tu gribi apēst gabalu no M-Rua, ,.M-Kuli dēla, un tu, M-Rua, Kuli dēls, vai gribi apēst gabalu no

Kali, Fumba dēla?

—   Gribam! — abi atsaucās.

—  Vai gribat, lai Kali sirds kļūtu par M-Rua sirdi, un M-Rua .-sirds par Kali sirdi?

—   Gribam!

—   Tāpat arī rokas, šķēpi un govis?

—   Un govis!

—  Un arī viss, kas katram tagad pieder un vēl piederēs aīākotnē?

—  Viss, kas pieder un piederēs.

—   Un lai starp jums nebūtu melu, nodevības, ne arī naida?

—   Ne naida!

—   Lai jus viens otru nekad neapzagtu!

—   Nekad!

—   Un butu brāļi?

—  Jā!

Ratiņa vārpsta griezās arvien straujāk. Kareivju acis ar pieaugošu uzmanību sekoja tās kustībai.

—   A-o! — iesaucās vecais nēģeris. — Ja nu tomēr viens no jums otru apmelotu, pieviltu, apzagtu vai nokautu, tad lai tas ir nolādēts!

—  Nolādēts! — visi atkārtoja.

—   Bet, ja viņš ir melis un gatavojas nodevībai, tad lai viņš nespētu norīt sava brāļa asinis, bet izspļautu tās mūsu acu priekšā!

—  Ak, mūsu acu priekšā!

—   Lai viņš nomirst!

—   Lai nomirst!

—   Lai viņu saplosa vobo!

—  Vobo!

—  Vai lauva!

—   Lauva!

—   Lai to samīda zilonis, bifelis vai degunradzis!

—  O, degunradzis!

—   Lai viņu sadzeļ čūska!

—   Čūska!

—   Lai viņa mēle kļūst melna!

—  Melna!

—   Lai viņa acis iegrimst pakausī!

—   Pakausī!

—  Un lai tas staigā ar papēžiem gaisā!

—  Ha! Ar papēžiem gaisā!

Ne tikai Stass, bet arī Kālijs koda sev lūpās, lai novaldītu smieklus. Pa to laiku vārpstas kustības kļuva arvien ātrākas, un burvības vārdi šausmīgāki. Nēģeris turpināja zvērināšanu tik ilgi, līdz kamēr viņam pietrūka elpas.

Vecais nēģeris aiz noguruma nosēdās turpat zemē un, brīdi klusēdams, grozīja galvu no vienas puses uz otru. Mazliet atpūties, viņš strauji piecēlās un ar asu nazi ieskrambāja ādu uz Kālija pleca. Tad, aptraipījis kazlēna aknas gabalu ar Kālija asinīm, ielika to M-Rua mutē, bet otru gabalu — ar M-Rua asinīm ielika Kālija mutē. Abi steigšus norija «gabaliņus», tik steigšus, ka pat acis tiem izspiedās uz āru. Norijuši viņi satvēra viens otra roku par zīmi mūžīgai draudzībai.

Kareivji sāka aiz prieka rēkt:

—   Abi norija, neviens neizspļāva, tā tad abi ir patiesi un nenodos viens otru!

Tagad mazajiem ceļiniekiem vairs nedraudēja nekādas briesmas. Gluži otrādi, visi centās viņiem parādīt savu godbijību, cieņu un viesmīlību. Bērnu godināšana vēl pavairojās, kad Stass pēc Lindes dāvinātā barometra, kas strauji kritās, pareģoja lietu. Tiešām, tanī pat dienā nolija tik spēcīgs lietus, ka likās, «massika». gribēja aizsūtīt zemei savu pēdējo lielo krājumu. Nēģeri bija pārliecināti, ka šo lietu atsūtījusi labā Mzimu, un viņu pateicībai pret Nelliju nebija robežu.

XXYIX

Viss ciems otrā dienā devās pavadīt karavānu tālākā ceļā un atvadoties asarām acīs lūdza augstos viesus neaizmirst M-Rua bērnus un tos vēl kādreiz apciemot.

Trīs dienas karavāna gāja pa tuksnešainu apgabalu. Dienas bija ļoti karstas, naktis turpretī kalnainā apvidus dēļ tik vēsas, ka Stass pavēlēja Meai apsegt Nelliju ar divām biezām segām. Ceļā viņi bieži nokļuva gluži kailās klinšu aizās, bet vietām tik bagātīgi apaugušās, ka Kings ar grūtībām varēja izlauzt ceļu. Klinšu kraujās mitinājās pērtiķi, bet aizās lauvas un panteras. Pēc Kālija lūguma Stass nošāva vienu pērtiķi. Kālijs apjozās ar viņa ādu, lai nēģeri tūliņ zinātu, ka tiem darīšana ar valdnieka dēlu.

Aiz kalnainā apgabala sākās plašs līdzenums, kurā atkal bija saredzami nēģeru ciemati. Daži atradās diezgan tuvu viens otram, citi dienas vai divu dienu jājiena attālumā. Tie visi bija iežogoti ar augstām sētām, lai paglābtos no plēsīgiem zvēriem, un tā apauguši liānām, ka pat tuvumā izskatījās pēc mūžamežu puduriem. Vienīgi dūmi, kas pacēlās no šiem puduriem, norādīja, ka tur mīt cilvēki. Karavānu arvien saņēma un pavadīja gluži tāpat, kā M-Rua ciemā. No sākuma ar neuzticību un bailēm, vēlāk ar izbrīnu, sajūsmu un godu.

Kādā ciemā ar apmēram tūkstoš iedzīvotājiem valdnieks, kas tanī pat laikā bija arī'burvis, piesolīja bērniem parādīt savu «lielo fetišu». Sis fetišs izsauca nēģeros tik lielu bijību un cieņu, ka tie neuzdrošinājās tuvoties no melnkoka celtajam dievnamiņam, un nolika savas upura dāvanas piecdesmit soļu attālumā. Karalis pastāstīja, ka fetišs esot balts ar garu asti un nesen nokritis no mēness.

Stass atbildēja, ka, klausot labās Mzimu pavēli, viņš to esot atsūtījis. Un tiešām, «lielais fetišs» bija viens no tiem pūķiem, kuru tie bija palaiduši no Lindes kalna. Bērnus iepriecināja doma, ka citi ar izdevīgu vēju varēja aizlaisties pat vēl tālāk, un viņi nolēma no augstākām vietām palaist vēl jaunus pūķus.

Stass steigšus izgatavoja vienu pūķi un palaida to tanī pat vakarā. Nēģeros pamodās neapšaubāma ticība, ka ne tikai labā Mzimu, bet arī Baltais kungs ir dievi, kas nolidojuši no mēness.

Vēl vairāk nekā nēģeru viesmīlība un godbijība Stasu iepriecināja ziņas, ka Bassa Nuroka ezers atrodas vairs tikai dažu dienu ceļojuma attālumā. Viņš uzzināja, ka tā ciema iedzīvotāji, kur viņi pašlaik atrodas, dažreiz iemaina ezera piekrastes iemītniekiem sāli pret palmu vīnu un «dum» riekstiem. Vietējais karalis bija dzirdējis par Fumbu, «Doko» pavēlnieku, bet Kālijs paskaidroja, ka tā saucot vahima un sambura ciltis viņu attālākie kaimiņi. Mazāk iepriecinošas bija ziņas par karu Lielo ūdeņu piekrastēs un ka uz Bassa Nuroku var nokļūt tikai pa mežonīgiem kalniem un stāvām kraujām, kuru aizās mājo daudz plēsīgu zvēru. No pēdējiem Stasam vairs nebija bail, bet augstie kalni tam bija tīkamāki par zemiem līdzenumiem, jo tur ceļiniekus neapdraudēja drudzis.

Cerību pilni, bērni devās tālākā ceļā. Aiz lielā ciemata viņi redzēja vēl tikai kādu mazu, kas līdzīgi putna ligzdai nokarājās pār stāvas kraujas malu. Tālāk izpletās liels līdzenums, tikai retumis šķelts dziļām aizām. Debess rīta pusē pacēlās draudošas kalnu grēdu virsotnes, kas no tālienes izlikās gluži melnas. Tās bija nezināmas tāles, kurp viņiem bija jādodas.

Augstienes, kurām pāri tie pašlaik gāja, bija bagātas visāda veida augiem. Vietām sikomoras un akācijas izveidoja mazas birzis, kuru tīkamais pavēnis ceļiniekus aicināt aicināja atpūsties.

Koku zaros mitinājās daudz putnu. Dažādas baložu sugas, strazdi, sarkankrūtītes un lieli kolibri bari ņirbēja lapu zaļumā un pārlidoja no viena koka uz otru, atmirdzēdami visās varavīksnes krāsās uz zilā debess fona. Daži koki no tālienes izskatījās kā raibu ziedu klāti. Nellija jūsmoja par šiem putniem, labprāt tos novēroja un klausījās viņu dziesmās.

Reiz bērni, sekodami spārnotajiem dziedoņiem, bija aizgājuši apmēram viena kilometra attālumā no savas telts. Trīs nēģeri, Kings un Sabā, kuru Stass ar nodomu nebija ņēmis līdzi, palika nometnē. Kad putnu bars, kuram tie bija sekojuši, pārlaidās pār kādu dziļu aizu, zēns apstājās un teica:

—   Tagad es tevi pavadīšu atpakaļ pie ziloņa, bet pēc tam paskatīšos, vai augstajā zālē negānās antilopes vai zebras, jo Kālijs man teica, ka žāvētas gaļas pietikšot ne vairāk kā divām dienām.

—   Bet es jau esmu liela, — iesaucās meitene, jo viņa arvien gribēja pierādīt, ka nav vairs bērns, — es varu atgriezties arī viena. Nometnes dūmi ir skaidri saredzami.

—  Baidos, ka tu apmaldīsies.

—   Neapmaldīšos. Varbūt lielā zālē tas būtu iespējams, bet te jau tā ir pavisam zema.

—  Tev var kāds uzbrukt.

—   Tu pats teici, ka lauvas un panteras medī tikai nakti. Un tad, vai tu nedzirdi, kā Kings taurē? Kāds plēsoņa iedrošinātos medīt tur, kur taurē zilonis?

Viņa sāka lūgties:

—  Mīļo Stasik, esmu liela, un man ļoti gribas iet vienai! .. .

Stass brīdi šaubījās, bet tad arī atļāva. Tiešām, ne tikai dūmi,

bet arī nometne bija redzama. Aiz ilgām pēc bērniem zilonis taurēja bez pārtraukuma. Zemajā zālē meitene nevarēja apmaldīties, bet par lauvām, panterām un hiēnām nebija ko bīties, tās medija tikai naktīs. Beidzot, zēns zināja, ka ne ar ko citu nespēs sagādāt meitenei tādu prieku, kā ar pierādījumu, ka viņš tic, ka viņa ir jau pieaugusi.

—   Labi, — viņš teica, — ej, bet tikai nenogriezies sāņus un ceļā nekur neuzkavējies.

—   Bet vai es drīkstu saplūkt šīs puķītes? — meitene rādīja uz «kusso» krūmu [22] , pārklātu neskaitāmiem rozā ziedu čemuriem.

—  Jā.

Atļāvis ari puķītes saplūkt, viņš drošības dēļ tai velreiz parādīja akāciju puduri, pār kuru pacēlās dūmi un no kurienes atskanēja Kinga balss. Pats viņš iegāja augstajā zālē uz aizas malas.

Zēns vēl nepaguva noiet simts soļus, kad to pārņēma nemiers. «Cik muļķīgi, ka atļāvu Nellijai iet vienai! Muļķīgi! Muļķīgi! Viņa vēl ir bērns! Nedrīkstu to ne uz mirkli atstāt vienu, izņemot tad, kad tuvumā ir Kings. Nav zināms, kas var atgadīties! Varbūt zem sārtā krūma snauž čūska! Milzīgie pērtiķi var to aiznest vai sakost! Ak Dievs, pasargā viņu! Esmu izdarījis nepiedodamu muļķību!»

Stasa nemiers pārvērtās izbailēs un dusmās pašam uz sevi. Kā ļaunas priekšsajūtas brīdināts, viņš nekavējoties steidzās atpakaļ. Ātriem, klusiem soļiem, kā pantera, kas naktī tuvojas antilopēm, viņš nedzirdami slīdēja starp asajiem mimozu zariem, turēdams bisi gatavu šaušanai. Jau pēc brīža zēns izkļuva no augstās zāles, paskatījās un — sastinga.

Izstiepusi rociņas, Nellija stāvēja vēl pie paša krūma. Rozā ziedi tai aiz bailēm bija nokrituši zemē. Zemajā zālē, apmēram divdesmit soļu attālumā no viņas, līda kāds liels, pelēki dzeltens zvērs.

Stass skaidri redzēja zvēra zaļās, mudžošās acis, kas raudzījās meitenes krīta bālajā sejiņā, viņa lielo galvu ar piekļautām ausīm, uz āru izspiedušos lāpstiņu kaulus, viņa slaido ķermeni un vēl garāko asti, kuras galiņš viegli kustējās kā kaķim. Vēl mirklis — lēciens, un Nellijas vairs nebūtu.

Norūdītais un pie nejaušībām pieradušais zēns saprata, ka, ja tam nepietiktu pašsavaldīšanās spējas un aukstasinības, ja viņš notēmētu garām vai arī zvēru tikai ievainotu, tad meitene tomēr būtu pazudusi. Bet viņš bija iemācījies savaldīties, un jau nākošā mirklī viņa roku un kāju muskuļi savilkās kā dzelzs atsperes. Ar vienu vienīgu skatu viņš ievēroja melno laukumiņu pie zvēra auss, ar vieglu kustību pacēla bisi un izšāva.

Vienā skaņā saplūda šāviena troksnis, Nellijas baiļu kliedziens un zvēra gārdzošais rēciens. Stass mirklī atradās pie Nellijas un, aizsedzis viņu ar savu ķermeni, vēlreiz pacēla bisi un tēmēja.

Otrais šāviens bija lieks, jo briesmīgais kaķis jau gulēja ļengani izstiepies, iespiedis purnu zemē un iecirtis savus nagus smiltīs. Sprāgstošā lode bija tam norāvusi galvaskausa virspusi un dažus kakla skriemeļus. Virs nezvēra acīm rēgojās asinīm aptraipītas balto, sašķaidīto smadzeņu pikas.

Mazais mednieks un Nellija īsu brīdi klusēdami skatījās gan nošautajā zvērā, gan viens otrā. Tad notika kas dīvains. Tas pats Stass, kas pirms dažām sekundēm pārsteigtu ar savus aukstasinību vispiedzīvojušākos medniekus, pēkšņi nobāla, tam ietrīcējās ceļi un viņš sāka nevaldāmi raudāt. Saķēris abām rokām galvu, viņš iesaucās:

—   Nellij, Nellij! Kas notiktu, ja es nebūtu atgriezies?!

Šausmas un izmisums viņu pārņēma tā, ka katrs nervs un

muskulītis tam drebēja kā drudzī.

Beidzās ar to, ka Nellija, jau paspējusi attapties, sāka viņu mierināt. Mazā, labā meitenīte apkampa zēna kaklu un, arī raudot, sāka runāt tik skaļā balsī, it kā gribētu viņu uzmodināt no dziļa miega:

—   Stas, Stas! Man nekas ļauns nav noticis! Paskaties uz mani! Stas! Stas!

Zēns tomēr tik drīz nenomierinājās. Drīzumā pienāca Kālijs ar zirgu. Dzirdējis šāvienu un zinādams, ka Bvana Kubva nekad velti nešauj, Kālijs ieradās pēc medījuma. Redzot nošauto zvēru, viņa seja palika pelnu pelēka, un tas šausmās čukstēja:

—  Vobo!

Tikai tagad abi bērni iedrošinājās tuvoties jau sastingušajam zvēra ķermenim, jo zēns līdz šim pat nezināja, ko viņš ir nošāvis.

Kālijs stāvēja kā sastindzis un šausmu pilnā balsī klusi, it kā baidīdamies zvēru uzmodināt, atkārtoja:

—  Vobo … Bvana Kubva nokaut vobo!

Stass pagriezās pret meiteni un, it kā gribēdams pārliecināties, ka viņa tiešām vēl dzīva, uzlika Nellijai rokas uz galvas un teica:

—   Redzi, Nellij, ja tu arī būtu gluži pieaugusi, tad tomēr nevarētu viena staigāt pa džungļiem.

—   Jā, Stasik! — meitene samulsusi atbildēja. — Bet ar tevi un Kingu es varu.

—  Pastāsti, kā tas notika? Tu dzirdēji viņa tuvošanos?

—   Nē!… No puķēm izlidoja liela, zeltaina muša. Es pagriezos un gribēju to apskatīt, kad pēkšņi ieraudzīju to izlienam no aizas.

—  Nu un?

—  Viņš apstājās un manī skatījās.

—  Vai viņš ilgi skatījās?

—   Ilgi, Stas! Tikai tad, kad man nokrita puķītes un es izstiepu rokas, lai aizsargātos, viņš sāka līst uz manu pusi.

Stass nodomāja: ja Nellija būtu nēģeriete, tad vobo acumirklī būtu tai uzbrucis. Meiteni izglāba tikai zvēra apjukums, jo tas, pirmo reizi ieraudzījis vēl nekad neredzētu radījumu, vilcinājās ar uzbrukumu.

Pār zēna miesu pārskrēja salti drebuļi.

. — Paldies Dievam! Paldies Dievam, ka es atgriezos! … Ko tu domāji pēdējā brīdī?

—  Es gribēju tevi pasaukt, tomēr nevarēju, bet…

—  Bet?

—  Es domāju, ka tu mani tomēr izglābsi! Es nezinu …

To teikusi, viņa apkampa zēna kaklu, un viņš sāka glaudīt meitenes matus.

—  Tagad tev vairs nav bailes?

—  Nē!

—   Mana mazā Mzimu! Mana Mzimu! Tagad tu saproti, kas ir Āfrika!

—  Jā, bet tu tomēr nošausi katru ļaunu zvēru! Jā?

—  Nošaušu!

XL

Pēc četrām dienām karavāna apmetās ilgākai atpūtai kādā augstā vietā, kas ļoti līdzinājās Lindes kalnam, bet ievērojami mazākā .Tanī pat vakarā Sabā pēc sīvas cīņas saplosīja paviānu, kas rotaļājās ar kāda gaisa pūķa atliekām. Sis bija otrais pēc skaita, ko tie bija palaiduši gaisā no Lindes kalna.

Izmantodami atpūtu, Stass un Nellija nolēma izgatavot arvien jaunus pūķus, bet palaist gaisā tikai tad, kad pūtīs spēcīgs vakaru vējš. Stass ticēja, ka, ja kaut viens no tiem nokļūtu kāda eiropieša vai arāba rokās, tas modinātu sabiedrībā lielu interesi, un tiktu izsūtīta pat speciāla ekspedīcija, kas viņus uzmeklētu un varbūt arī atrastu. Lielākas drošības labad viņš pievienoja angļu un franču tekstam arī arābu, kas zēnam neradīja nekādas grūtības, jo viņš labi prata šo valodu.

Drīz vien, kad viņi atkal devās tālākā ceļā, Kālijs paziņoja, ka pie apvāršņa redzamās kalnu grēdās viņš pazīstot dažas virsotnes, kas atrodoties «melno ūdeņu» tuvumā. Pārliecināts viņš tomēr nebija, jo, atkarībā no vietas maiņas, mainījās arī kalnu forma.

Kad bērni bija izgājuši caur nelielu ieleju, kas, sārtiem kusso krūmiem aizaugusi, līdzinājās rožainam ezeram, viņi nonāca pie nelielas vientuļas mednieku būdas. Tajā dzīvoja divi nēģeri. Viens no tiem bija slims, jo to bija sadzēlusi čūska.

Bērni uzzināja, ka dienas gājumā tie sastaps ceļā nelielus nēģeru ciematus, kurus pārvaldot viens no otra neatkarīgi karaļi. Tālāk, aiz pirmās kalnu grēdas, sākoties Fumbas valsts, kas ieņemot plašus apgabalus uz rītiem un vakariem gar «melno ūdeni». Kad Stass to izdzirda, no viņa krūtīm novēlās kā smaga nasta un radās jaunas cerības. Beidzot, kā arī nebūtu, tie tomēr atradās gandrīz uz vahima zemes sliekšņa.

Grūti bija paredzēt, kāds būs viņu tālākais ceļojums, bet zēns cerēja, ka tas nebūs ne garāks, ne mokošāks par jau veikto. Jau sen aiz muguras bija palikuši Nīlas krasti, daudz grūtību bija pārvarēts, bet galvenais — Nellija pasargāta.

—  Zini, Nellij, — viņš meitenei sacīja, — ka, no Fašodas rēķinot, mēs jau esam nogājuši lielāko ceļa gabalu. Turpmāk mēs varbūt sastapsim mežonīgas nēģeru ciltis, bet dervišus vairs nē.

—  Man labāk patīk nēģeri, — meitene atbildēja.

—  Jā, iekams viņi tevi tur par dievieti. Mani Faijūmā nolaupīja kopā ar meiteni, vārdā Nellija, bet atgriezīšos ar kādu tur Mzimu. Es pateikšu misteram Raulisonam un savam tēvam, lai viņi tevi vairs nesauc par Nelliju.

Meitenes acis iedzirkstījās priekā.

—  Varbūt mēs tētiņu satiksim jau Mombasā?

—  Iespējami! Ak, šis karš, tas mūs ļoti aizkavēs. Vajadzēja ar Kālija tēvam jaukties tādās dēkās!

Stass pasauca Kāliju:

—   Kalij, vai slimais nēģeris ir ko dzirdējis par karu?

—  Jā. Notikt liels karš, ļoti liels,— starp Fumbu un Samburu.

—  Kas ar mums notiks? Kā mēs nokļūsim pāri samburu zemes robežai?

—   Samburu aizbēgt no Lielā Kunga, no Kinga, no Kali.

—  Arī no tevis?

—  Arī no Kali. Kālijam ir bise, kas dārdēt kā pērkons un nokaut.

Štass pārdomāja, kā lai izturas pret abām karojošajām ciltīm, un nolēma iekārtoties tā, lai netiktu kavēts viņu tālākais ceļojums. Viņš saprata, ka negaidītā karavānas ierašanās būs liels notikums, kas Kālija tēvam dos neapšaubāmu uzvaru. Vajadzēja tikai uzvaru izmantot arī sev par labu.

.Ciematos, par kuriem bija stāstījis nēģeris, viņi izdzirda arvien jaunas vēstis. Izrādījās, ka tās ir pareizas un vahima ciltij nelabvēlīgas. Mazie ceļinieki uzzināja, ka Fumba tikai aizstāvot savu zemi, bet samburu cilts karalis Mamba jau esot ieņēmis lielas zemes platības un aizvedis daudz govju. Nēģeri zināja pastāstīt, ka kaujas lielāko tiesu notiekot ezera dienvidkrastā, kur uz augsta kalna Fumba esot uzcēlis lielu «bomu» (zerību valni).

Sīs vēstis Kāliju ļoti skumdināja. Viņš lūdza Stasu pasteigties un droši doties pāri stāvajam kalnam, viņš atradīšot ceļu ne tikai zirgiem, bet arī Kingam. Karavāna atradās Kālijam jau labi pazīstamā apgabalā, un tuvējās kalnu grēdu virsotnes viņš atcerējās vēl no bērnības.

Tomēr ceļš izrādījās grūtāks nekā Kālijs to bija apgalvojis. Ja nepalīdzētu vietējie iedzīvotāji, kuru labvēlību Stass bija nopircis ar bagātām dāvanām, tad Kingam būtu jāmeklē cits ceļš. Pēc divu dienu ilgām pūlēm un mokošām aukstām naktīm viņi pārkļuva augstienei un nonāca jau vahimu ciltij piederošā ielejā.

Stass nolēma mazliet atpūsties šajā neapdzīvotajā un krūmiem aizaugušajā līdzenumā. Kālijs lūdza atļauju tūlīt doties uz tēva «bomu» un ievākt ziņas par kauju, kas no ielejas atradās vairs tikai vienas dienas gājiena attālumā. Ar lielāko nepacietību bērni gaidīja viņa atgriešanos divdesmit četras stundas. Stass un Nellija jau nodomāja, ka Kālijs ir nogalināts vai kritis ienaidnieku gūstā, kad viņš pēkšņi atgriezās. Zirgs bija vienās putās un galīgi novājējis, pats viņš izskatījās tik novārdzis un noskumis, ka žēl bija uz viņu paskatīties.

Nokritis zemē pie Stasa kājām, viņš lūdza palīdzību.

—   Lielais kungs! — viņš teica. — Samburu nogalināt daudz Fumbas kareivjus, un kurus nenokaut, tos aizdzīt. Fumbu viņi ielenkt «bomā» uz Boko kalna, kur nav ko ēst un visi nomirt, ja Lielais kungs neuzvarēt Mambu un visus viņa kareivjus.

Kālijs apkampa Stasa ceļus.

Zēns sarauktām uzacīm pārdomāja, ko darīt, jo vienmēr un visur rūpējās vispirms par Nellijas drošību.

Beidzot viņš prasīja:

—  Kur atrodas tie Fumbas kareivji, kurus samburu izklīdināja?

—   Kali viņus atrast, un viņi drīz atnākt.

—  Cik viņu ir?

Jaunais nēģeris vairākas reizes pārskaitīja roku un kāju pirkstus, bet acīmredzot neprata nosaukt skaitli vienkārši aiz tā iemesla, ka nezināja nosaukt lielāku ciparu par divdesmit. Visi tālākie skaitļi tam bija «vengi», tas ir — daudz.

—   Kad tie atnāks, — Stass atbildēja, — tad uzņemies viņu vadību un steidzies savam tēvam palīgā.

—   Viņi baidās no samburu un ar Kali neiet, bet ar Lielo kungu viņi iet un nokaut «vengi, vengi» samburu.

Stass atkal pārdomāja.

—   Nē, — viņš teica, — es nevaru kaujā ņemt līdzi «beibi», bet atstāt vienu arī nevaru. Nē, ne par kādiem pasaules labumiem es to nedarītul

Kā atbildot uz zēna vārdiem, Kālijs piecēlās un vairākas reizes izsaucās:

—   Luela! Luela! Luelal

—   Kas ir Luela? — Stass prasīja.

—   Tā ir liela «boma» vahima un samburu sievietēm, — jaunais nēģeris paskaidroja.

Viņš sāka stāstīt pavisam dīvainas lietas. Izrādījās, ka Fumba un Mamba karojot jau vairākus gadus. Viņi postot viens otra laukus un aizvedot ganāmpulkus. Ezera dienvidu krastā esot kāda vieta ar nosaukumu Luela, kur pa kara laiku sanākot abu cilšu sievietes un miermīlīgi tirgojoties. Luela esot svēta vieta. Karojot tikai vīrieši, un nekādi zaudējumi ne briesmas neskarot sieviešu likteni. Luelā uz lielā, ar māla sētu iežogotā tirgus laukuma sievietes un bērni esot drošā patvērumā.

—   Lielais kungs, — Kālijs lūdzās, Stasa ceļus apkampdams, — Lielais kungs aizvest «beibi» uz Luelu, bet pats paņemt Kingu, Kali, šauteni, ugunsčūskas un iet sakaut samburu.

Stass ticēja Kālija stāstam, jo bija dzirdējis, ka dažos Āfrikas apvidos sievietes pa kara laiku neviens neaiztiekot. Saskaņā ar šo paražu arī Bassa Nuroka ezera piekrastē Nellijai nekādas briesmas nedraudēja. Viņš nolēma meiteni tūlīt aizvest uz Luelu, jo līdz kara beigām nekādā ziņā nevarēja domāt par ceļojuma turpināšanu. Tālākā ceļā bija nepieciešama ne tikai vahima, bet arī samburu palīdzība.

Pieradis ātri domāt, zēns jau zināja kā rīkoties. Jāatbrīvo Fumba, jāsakauj samburu, bet nav jāļauj vahima kareivjiem asiņaini izrēķināties ar ienaidnieku. Tad jānoslēdz miers, jo tas nestu labumu ne tikai viņam, bet arī pašiem nēģeriem. «Tā vajadzētu būt, un tam tā arī jānotiek,» — viņš nodomāja.

Gribēdams iepriecināt noskumušo nēģeri, viņš paziņoja, ka ir ar mieru tam palīdzēt.

—  Cik tālu ir līdz Luelai? — Stass vaicāja.

—   Pus dienas gājiens.

—   Klausies: mēs tūlīt turp aizvedīsim «beibi», pēc tam es ar Kingu došos ceļā un aizdzīšu visus samburu no tava tēva «bomas». Tu jāsi man līdzi un piedalīsies kaujā.

—   Kali viņus nokaut ar bisi.

Un mirklī viņa skumjas pārvērtās lielā priekā. Viņš sāka smiet, lēkāt un tik karsti pateicās Stasam, it kā uzvara jau būtu panākta. Tālākos pateicības plūdus pārtrauca samburu izklīdināto kareivju ierašanās, kurus Kālijs savā izlūkgājienā bija sapulcējis un pavēlējis tiem nākt pie Baltā kunga. Viņu bija apmēram trīs simti, un tie bija bruņojušies ar nīlzirgu ādas vairogiem, stopiem, bultām un metamiem pīķiem. Kareivju galvas rotāja strausu spalvas, paviānu ādas parūkas un paparžu lapas.

Stass kā īsts pulkvedis pajāja ar ziloni gar kareivju rindām, apskatīdams savu pulku. Tad pavēlēja Kālijam paziņot nēģeriem viņa solījumu atsvabināt Fumbu, bet tagad doties uz Luelu.

Kālijs ar dažiem kareivjiem jāja pirmie, lai paziņotu abu cilšu sievietēm par necerēto laimi redzēt labo Mzimu, kas tūlīt atbrauks uz ziloņa. Sī vēsts tā pārsteidza sievietes, ka pat tās, kuras pazina Kālijā pazudušo valdnieka dēlu, nodomāja, kā viņš var jokot, jo Fumbam un visai ciltij pienākušas tik grūtas dienas. Bet, kad pēc pāris stundām viņas ieraudzīja lielu ziloni, kas svinīgi tuvojās žogam, un uz tā balto palankinu, nēģerietes pārņēma nevaldāms prieks. Sievietes saņēma labo Mzimu ar tik neprātīgiem kliedzieniem un gaudošanu, ka pirmajā brīdī Stass to noturēja par naida izpausmi. So domu vēl jo vairāk apliecināja nēģeriešu neglītums, — tās vairāk līdzinājās raganām nekā cilvēkiem,

Patiesībā kliedzieni bija sajūsmas un godbijības parādīšana. Kad Nellijas telti novietoja uz tirgus laukuma zem kupla, ēnaina koka, sievietes izpušķoja meitenes mītni ar puķu vītnēm un sanesa viņai tik daudz pārtikas, ka tās pietiktu veselam mēnesim ne tikai Mzimu, bet arī viņas pavadoņiem.

Lielā aizrautībā nēģerietes locīja savus ceļus pat Meai, jo tā, tērpta rozā kokvilnas apģērbā un gaiši zilu kreļļu virkni ap kaklu, kā jau dievietes kalpone, likās kāds augstāks radījums.

XLI

Pēc īsas atpūtas pie Luelas vaļņa, vēl pirms saules rieta, Stass un Kālijs trīssimt kareivju pavadībā devās uz Fumbas «bomu». Zēns gribēja samburu kareivjiem uzbrukt naktī, jo bija pārliecināts, ka «uguns čūskas» tumsā atstās lielāku iespaidu.

No Luelas līdz Boko kalnam, uz kura atradās Fumbas nometne, bija deviņas stundas ko iet, ieskaitot neilgus atpūtas brīžus. Pie cietokšņa viņi nonāca apmēram trijos pēc pusnakts.

Stass apturēja kareivjus un, pavēlējis tiem izturēties pavisam klusu, sāka novērot apkārtni. Kalna virsotne, kur aplenktie bija noslēpušies, grima tumsā. Samburu nometnē turpretim dega neskaitāmi ugunskuri. Gaisma krita uz stāvajām kalna malām un apgaismoja gigantiskos kokus kalna nogāzē. Bija dzirdama dobja bungu rīboņa, kareivju dziesmas un kliedzieni. Viņi, jādomā, netaupīja «pombu» (prosas alu), tādējādi svinot pēdējo, tuvo uzvaru.

Sava pulka priekšgalā Stass lēni sāka virzīties uz priekšu un apstājās tikai tad, kad viņus no pēdējā ugunskura šķīra ne vairāk kā simts soļu attālums. Sardzi nekur neredzēja. Mēness nespīdēja, un tumšajā naktī mežoņi nevarēja Kingu ieraudzīt, jo ziloni slēpa

kuplie koku zari. Stass sedeja uz Kinga kakla un klusi pateica pēdējās pavēles, tad padeva zīmi Kālijam, lai viņš aizdedzinātu sagatavoto raķeti.

Kā sarkana lente šņākdama pacēlās gaisā pirmā raķete. Uzvijusies augstu tumšajā debess fonā, tā plīsa, nobirdinot lejup zilas un zeltainas zvaigžņu pārslas.

Mirkli visas skaņas apklusa un visapkart iestājās dziļš klusums. Pēc pāris sekundēm, it kā velnišķi smejot, gaisā uzvijās vēl pāris ugunsčūskas. Šoreiz tās pacēlās tieši virs samburu nometnes. Tūlīt arī atskanēja Kinga varenais rēciens un trīssimt kareivju kliedzieni. Pacēluši savus «asagajus» (metamos šķēpus), nažus un rungas, viņi traucās uz priekšu. Sākās kauja, jo šausmīgāka tādēļ, ka visi kāvās tumsā. Pirmā uztraukuma brīdī samburu samina visus sārtus. Turklāt, ieraugot ugunīgās čūskas, samburu kareivjus pārņēma paniskas bailes. To, ko nupat bija redzējušas viņu acis, nespēja saprast viņu tumšais prāts. Kareivji neapzinīgi nojauta, ka uzbrucējiem ir jābūt pārāk briesmīgiem, no kuriem tiem draud neizbēgama moku pilna nāve. Lielākais vairums metās bēgt, iekāms tos vēl neaizsniedza vahima kareivju rungas un šķēpi. Mambu izdevās sapulcināt ap sevi apmēram simts kareivjus, kas nikni aizstāvējās. Pēkšņi šāvienu gaismā tie ieraudzīja lielo ziloni un uz tā baltās drēbēs tērptu cilvēku. Kad samburu ausis aizsniedza Kālija bises šāvienu troksnis, kareivjus pārņēma šausmīgas izbailes.

Kad Fumba no savas bomas ieraudzīja pirmo raķeti, viņš bailēs nokrita garšļaukus un brīdi gulēja kā sastindzis. Atjēdzies un izdzirdis samburu baiļu kliedzienus, viņš nodomāja: ļaunie gari apkauj samburu. Viņa smadzenēs pazibēja doma: ja viņš nesteigsies gariem palīgā, tad viņu dusmas var vērsties arī pret viņu — Fumbu. Tā kā samburu apkaušana bija viņa vienīgais glābiņš, tad, sasaucis savus kareivjus, tas klusi izlīda pa sāneju un steidzās uz kaujas lauku, tādējādi atgriezdams bēgošajam ienaidniekam ceļu. Kauja pārvērtās slaktiņā. Samburu bungas apklusa.

Bīdamies ievainot savējos, Kālijs mitējās šaut un, paķēris lielo Gebrha šķēpu, metās ienaidnieka burzmā. Mamba varonīgi aizstāvējās, bet drīz vien spēcīgs rungas sitiens pāršķēla tam galvaskausu. Viņa dēls, jaunais Faru, krita Fumba gūstā, kas pavēlēja to sasiet un nolēma viņu upurēt labajam garam, kas atsteidzies palīgā.

Stass nedzina Kingu kaujā, bet ļāva viņam taurēt, lai tādējādi mulsinātu ienaidniekus. Pats viņš ne reizi neizšāva, jo, pirmkārt, atstādams Luelu, viņš to bija solījis Nellijai, bet, otrkārt, nevēlējās nogalināt cilvēkus, kas viņam neko ļaunu nebija darījuši. Pietika ar to, ka viņš nodrošināja vahima ciltij uzvaru un atbrīvoja ielenkto Fumbu. Kad piesteidzās Kālijs un paziņoja par galīgo uzvaru, viņš pavēlēja pārtraukt slaktiņu pa krūmiem un aizām, ko neatlaidīgi turpināja iekaisušais Fumba.

Bet, iekāms Kālijam izdevās nodibināt mieru, sākās diena. Saule, kā jau parasti dienvidos, ātri uzpeldēja virs kalnu grēdu virsotnēm un aplēja ar savu gaismu kaujas lauku, kurā gulēja vismaz divi simti gan rungām nosistie, gan nodurtie samburu līķi.

Pēc kāda laika, kad kaujas troksnis bija norimis un rīta klusumu pārtrauca tikai vahima kareivju prieka kliedzieni, atgriezās

Kālijs. Jau iztālēm varēja redzēt, ka noticis kas bēdīgs, jo sejas izteiksmē un acīs bija lasāmas skumjas.

Patiesi, pienācis pie Stasa, viņš sāka dauzīt ar dūrēm savu galvu un krūtis:

—   Lielais kungs! Fumba kufa! Fumba kufa! Beigts!

—   Beigts? — Stass atkārtoja

Kālijs atstāstīja notikušo. No viņa vārdiem varēja noprast, ka Fumba pats vainīgs ar savu pārāk lielo cīņas kāri. Kauja jau bijusi beigusies, bet viņš vēl gribējis nosist divus samburu kareivjus. Viens no tiem Fumbu nāvīgi ievainojis ar savu šķēpu.

Šī vēsts zibeņātri izplatījās starp vahima kareivjiem, un visi drīz vien sapulcējās ap Kāliju. Pēc īsa brīža seši kareivji atnesa veco, smagi ievainoto karali.

Karalis pirms nāves bija vēlējies redzēt vareno Balto kungu uz ziloņa, kas patiesībā bija īstais samburu uzvarētājs.

Neaprakstāms izbrīns cīnījās mirstošā acīs ar tumsu, kuru nesa nāves tuvums. Viņa nobālušās un ar «peleli» izstieptās lūpas klusi čukstēja:

—  Jancig! Jancig!

Drīz vien viņa galva noslīga uz nestuvēm, mute plaši atvērās un karalis nomira.

Kālijs, kas ļoti mīlēja savu tēvu, nokrita raudadams pie viņa kājām. Daži kareivji sāka dauzīt savas krūtis ar dūrēm. Citi tuvojās Kālijam un apsveica savu jauno karali ar «jancig» saucieniem. Daži pat noslīga ceļos jaunā valdnieka priekšā.

Pa to laiku no «bomā» mītošā burvja būdas atskanēja ļaunā Mzimu rēcieni, tādi pat, kādus Stass jau bija dzirdējis pirmajā nēģeru ciemā. Šoreiz tie nebija vērsti pret viņu, bet prasīja gūstekņu nāvi, lai atriebtu Fumbu. Bungas iedārdējās. Kareivji nostājās garā trīsvīru kolonā un sāka dejot kara deju ap Stasu, Kāliju un Fumbas līķi.

—  Oa, oa! Jah! Jah! — daudzkārt tie atkārtoja, vienmuļīgi šūpodami galvas no vienas puses uz otru. Acu baltumi spīdēja melnajās sejās, bet pīķu gali mirdzēja rīta saulē.

Kālijs piecēlās un, pagriezies pret Stasu, sacīja:

—   Lielais kungs atvest «beibi» un dzīvot Fumbas būdā. Kali — vahima karalis, bet Lielais kungs — Kali karalis.

Stass apstiprinoši pamāja ar galvu, bet nolēma vispirms mazliet nosnausties, jo, kā viņam pašam, tā ari Kingam bija nepieciešama atpūta.

Tikai pievakarē viņi devās ceļā. Vahima kareivji jau bija paspējuši novākt kritušo līķus un sasviest bezdibenī, virs kura lidinājās lieli kraukļu bari. Burvji jau bija sagatavojušies karaļa Fumbas apbedīšanai, bet Kālijs paspējis pārņemt varu savās rokas: Tagad bijušais Gebrha vergs bija savu pavalstnieku dzīvības un nāves lēmējs.

— Vai tu zini, kas tāgad ir Kālijs? — Stass vaicāja Nellijai, atgriežoties no Luelas.

Nellija izbrīnā pacēla savas zaļās acis.

— .Tavs «bojs».

— Nekā! «Bojs»! Kālijs ir vahima cilts karalis!

Nelliju šī vēsts ļoti iepriecināja.

Lindes piezīme, ka nēģeri gluži kā bērni aizmirstot vakar notikušo, nebija attiecināma uz Kāliju.

1 Tiklīdz Stass un Nellija apstājās Boko kalna pakājē, jaunais karalis steigšus izskrēja tiem pretim un kā parasti tos godbijīgi apsveica, atkārtodams savus jau iepriekš teiktos vārdus: 1 — Kali ir vahima karalis, bet Lielais kungs ir Kali karalis.

Svinīgi uzvedis bērnus kalnā, tas atdeva viņiem Fumbas būdu, kas līdzinājās vairākās istabās sadalītam šķūnim. Vahima sievām, kas bija atgriezušās no Luelas reizē ar labo Mzimu, viņš pavēlēja novietot pirmajā istabā toverīšus ar medu un rūgušpienu, Kad viņš izdzirda, ka «beibi» no ceļojuma nogurusi un aizmigusi, viņš pavēlēja visiem izturēties klusi, piedraudēdams trokšņotājiem izgriezt mēli.

Kālijs nolēma parādīt bērniem vēl lielāku gadbijību. Kad Stass, mazliet atpūties, iznāca no būdas, viņš tam zemu palocījās un paziņoja:

—   Kali pavēlēt rīt aprakt Fumbu, un Fumbam kā arī Kali par godu nokaut tik daudz gūstekņus, cik pirkstu abām rokām. Bet «beibi» un Lielajam kungam par godu pavēlēts sodīt Faru, Mambas dēlu un «vengi, vengi» samburu.

Stass dusmīgi sarauca uzacis un pavērsa savu tērauda krāsas acu skatu Kālija sejā:

—  Es to aizliedzu.

—   Kungs, — jaunais karalis samulsa, — vahima vienmēr Sodīt gūstekņus. Vecais karalis nomirt — gūstekņus nokaut; jaunais karalis valdīt — gūstekņus sodīt. Ja Kali nepavēlēt samburu nokaut, tad vahima domāt — Kali nav karalis.

Stass skatījās arvien stingrāk Kalijam acīs.

—  Nu un tad? Vai tu neko neesi iemācījies uz Lindes kalna un vai tu tagad neesi kristīgais?

—  Jā, Lielais Kungs, Kali ir kristīgais! …

—   Tad klausies! Visiem vahima ir melnas smadzenes, bet tavām ir jābūt baltām. Kļuvis par karali, tev taviem ļaudīm jāmāca tas, ko tu iemācījies no manis un «beibi». Pasaki saviem pavalstniekiem, ka izliet nevainīgu asinis ir liels grēks, un to aizliedz Lielais gars, kuru pielūdzu es un «beibi». Baltie nenokauj gūstekņus, bet tu gribi ar viņiem apieties tāpat, kā Gebrhs ar tevi — tu, kristīgais! Kaunies, Kali! Atvieto vecās, riebīgās vahima paražas pret labām, un Dievs tev palīdzēs. Ari «beibi» neteiks, ka tu esi muļķīgs, mežonīgs un ļauns nēģeris.

Šausmīga rīboņa no burvju būdas pārtrauca zēna vārdus.

Stass norādīja uz būdu, no kuras atskanēja troksnis, un turr pināja:

—   Dzirdu! Jūsu ļaudis Mzimu prasa gūstekņu galvas un asinis. Bet tu jau zini, kas rada šo rūkšanu, tā tevi turpmāk nebaidīs. Klausi ko tev saku: paņem bambusa nūju, aizej uz burvju būdu un per viņus tik ilgi, līdz tie sāks kliegt skaļāk nekā viņu bungas. Tad iznes bungas bomas vidū, lai visi redz un saprot, kā šie neģēļi jūs viļ. Pie reizes arī pasaki, ka tur, kur mīt labā Mzimu, nedrīkst plūst cilvēku asinis.

Jauno karali acīmredzot uzmundrināja Stasa padoms, viņš jau drošāk piebilda:

—   Kali burvjus nopērt, krietni nopērt! Izsviest viņu bungas un pateikt vahima, ka tur, kur labā Mzimu, tur nevienu nedrīkstēt nogalināt. Bet ko lai Kali dara ar Faru un samburu, kas nogalināt Fumbu?

Stass, jau iepriekš visu pārdomājis, steidzīgi atbildēja:

—   Tavs tēvs ir kritis kaujā un ari Faru tēvs, tātad galva pret galvu. Noslēdz ar jauno Faru asinsbrālību, lai vahima ar samburu varētu dzīvot draudzīgi un mierīgi apstrādāt savus manioka laukus. Tu pastāstīsi Faru par Lielo garu, visu melno un balto cilvēku tēvu, tad Faru mīlēs tevi kā brāli.

—   Kali tagad ir baltas smadzenes! — jaunais nēģeris atbildēja.

Kad jaunais Faru izdzirda, ka Baltam kungam un labajai Mzimu par godu ne tikai nesašķaidīs viņa galvaskausu, bet ka Kali grib apēst gabaliņu no Faru un Faru jāapēd gabaliņš no Kali, viņš neticēja pats savām ausīm. Beidzot, nopratis, kam jāpateicas par savu dzīvību, viņš nokrita Fumbas būdas priekšā ceļos un gulēja tur tik ilgi, līdz kamēr iznāca Nellija un pavēlēja tam piecelties. Tad, paņēmis savās melnajās rokās Nellijas kājiņu, uzlika to sev uz galvas par zīmi, ka grib būt viņas vergs visu mūžu.

Vahima ļaudis jutās pārsteigti par jaunā karaļa dīvaino rīcību, bet svešo viesu klātbūtnē, kurus visi domāja esam visvarenākos burvjus, neuzdrošinājās pretoties.

Tikai vecie nēģeri likās ļoti neapmierināti, un abi burvji nozvērējās neganti atriebties karalim un negaidītajiem svešniekiem, jo saprata, ka labās dienas un vieglā dzīve nekad vairs neatgriezīsies.

Pa to laiku Fumbu svinīgi apbedīja kalna nogāzē aiz bomas. Kālijs uzsprauda uz tēva kapa bambusa krustu, bet nēģeri nolika vairākus traukus; ar pombu un žāvētu gaļu, lai «mirušais tiem nespokotos un nebaidītu».

Pēc Kālija un Faru noslēgtās asinsbrālības Mambu līķi atdeva viņa dēlam un samburu ciltij.

XLII

—   Nellij, vai tu vari uzskaitīt visus mūsu ceļojumus, sākot ar Faijumu? — Stass prasīja.

— Varu!

To teikusi, meitene savilka uzacis uz augšu un sāka skaitīt uz mazajiem pirkstiņiem.

, . — Tūlīt! No Faijūmas līdz Hartūmai — viens; no Hartūmas uz Fašodu — divi; no Fašodas līdz tai aizai, kur mēs atradām Kingu — trīs; bet no Lindes kalna līdz ezeram — četri.

—   Pareizi! Droši vien visā pasaulē nebūs vairs otras tādas mušas, kas nolidojusi pa Āfriku tik lielus attālumus.

—   Kāda gan šī muša izskatītos bez tevis!

Zēns sāka smieties.

—: Muša uz ziloņa! Muša uz ziloņa!

, — Bet ne cece, Stasik, ne cece!

—   Nē, — zēns atbildēja, — diezgan mīļa mušiņa.

Iepriecinātā meitene noslēpa savu deguntiņu Stasa padusē un

prasīja:

—  Bet kad mēs sāksim piekto ceļojumu?

—   Tad, kad tu mazliet atpūtīsies, bet es mūsu pavadoņus būšu cik necik iemācījis šaut.

—  Vai mēs ilgi būsim ceļā?

—   Jā, Nellij, ļoti ilgi! Kas zin, varbūt šis ceļojums būs visgarākais.

—   Bet gan jau tu, kā vienmēr, zināsi kas darāms.

. — Mēģināšu.

Patiesi, Stass centās cik vien spēja, bet šis piektais ceļojums prasīja lielus sagatavošanās priekšdarbus. No jauna tiem bija j.ādodas nepazīstamos apvidos, kur viņus gaidīja dažādas briesmas. Zēns gribēja pret tām nodrošināties labāk nekā līdz šim, tādēļ viņš arī apmācīja četrdesmit jaunus vahima kareivjus šaut ar kara'bīnēm, un norīkoja tos galvenokārt Nellijas bruņotai aizsardzībai. Vairāk par četrdesmit strēlniekiem viņš nevareja apmācīt, jo Kings uz savas muguras atnesa divdesmit piecas, bet zirgi piecpadsmit šautenes. Pārējais karaspēks sastāvēja no simts vahima un simts samburu ar pīķiem un stopiem apbruņotu karavīru. Faru apsolīja savus kareivjus tādē], lai viņu klātbūtne atvieglotu ce|u caur dažādu samburu cilšu apdzīvoto plašo un mežonīgo apgabalu.

Stass apsvēra, ka neviens pūķis, kuru tas bija palaidis no Lindes kalna vai nēģeru ciematiem, nebūs pārlidojis Bassa Nuroka ezeru iežogojošās kalnu grēdas. Bija jāpagatavo jauni, jo tikai tagad vējš tos spētu aiznest tālu pāri līdzenumam, līdz pat okeānam.

Arī šajā darbā zēnam vajadzēja palīdzēt meitenei, jo, lai gan Nellija bija iemācījusies pūķus salīmēt, bet Kālijs tos veikli palaist, tomēr rakstīt tie neprata. Un tas bija pats galvenais.;

Visi šie darbi aizņēma daudz laika, un tikai pēc trim nedēļām karavāna varēja doties ceļā. Izbraukšanas dienas priekšvakarā, kad otrā dienā ar rīta ausmu bija nolemts doties ceļā, jaunais vahima karalis pienāca pie Stasa un, zemu palocījies, teica: '

—  Kali iet ar «beibi» līdz lieliem ūdeņiem, pa kariem braukt baltie cilvēki lielās laivās.

Sf.asu aizkustināja nēģera uzmanība, bet viņš nolēma, ka viņam'nav tiesības ņemt jaunekli līdzi tik bīstamā un tālā ceļojumā, no kura varbūt nav vairs atgriešanās.

—   Kādēļ tu gribi nākt mums līdzi? — zēns prasīja.

—   Kali mīlēt «beibi» un Lielo kungu.

Stass uzlika rokas uz Kālija sprogainās galvas.

—  Zinu, Kalij, tu esi labs un godīgs zēns. Bet kas gan notiks ar taviem pavalstniekiem un kas viņus valdīs tavā prombūtnei laikā?

—  Mtana, Kali mātes brālis.

Stass zināja, ka arī nēģeri, tāpat kā baltie, tiecas pēc varas un troņa, tādēļ atbildēja:

—  Nē, Kalij! Nevaru tevi ņemt līdzi! Tev jāpaliek ar vahimu,, lai izaudzinātu no tiem krietnus cilvēkus. ….

—   Kali atgriezties!

—  Mtanam daudz dēlu. Kas notiks, ja Viņš pats gribēs kļūt par karali, lai atstātu troni saviem dēliem, bet kareivjus pierunās tevi padzīt?

—   Mtana labs, viņš to nedarīt!

—   Bet ja nu tomēr?

—  Tad Kali atkal iet uz lieliem ūdeņiem pie Lielā kunga uii viņam kalpot.

—   Mēs tur vairs nebūsim.

—  Tad Kali nosēsties uz krasta un raudāt.

To teicis, viņš aizklāja rokām seju un pēc brīža klusi teica:

—  Kali mīlēt Lielo kungu, mīlēt «beibi»… — Un divas lielas asaras iemirdzējās viņa acīs.

i Stass nezināja ko sacīt.

—   Labāk būtu, ja tu paliktu, — viņš teica, — daudz labāk.

Tanī mirklī ienāca Nellija. Caur plāno palmu lapu šķiedru

pinuma sienu viņa bija visu dzirdējusi. Ieraudzījusi Kālija acīs asaras, viņa ar saviem pirkstiņiem tās izslaucīja un, pagriezusies pret Stasu, noteikti sacīja:

—   Kālijs nāks mums līdzi!

—   Nenāks!

Meitene spītīgi piesita ar kāju pie grīdas.

—  Es gribu, lai Kālijs nāk līdzi! — viņa iesaucās un pati sāka raudāt.

Stass pārsteigts noraudzījās Nellijā, jo nespēja saprast, kas gan noticis ar vienmēr tik mīļo un laipno meiteni. Bet ieraudzījis, ka viņa ar savām dūrītēm berzē asaru pilnās acis un ar vaļēju muti elsās kā putniņš tvarsta gaisu, viņš steidzīgi sāka runāt.

—  Kālijs nāks! Nāks! Nāks! Par ko tu raudi? Lūk, nepacietīgā! Nāks līdzi! Dzirdi?

Tā arī notika. Līdz pat vakaram Stass kaunējās par savu vājību pret «labo Mzimu», bet Mzimu, panākusi ko gribēja, kļuva atkal tik pat maiga, mīļa un paklausīga kā agrāk.

XLIII

Otrās dienas rītausmā karavāna devās ceļā. Kālijs bija ļoti priecīgs, mazā Nellija maiga un paklausīga, bet Stass cerību un enerģijas pilns. Viņus pavadīja simts samburu un simts vahima kareivju, no kuriem četrdesmit bija bruņojušies ar remingtona karabīnēm, ar kurām mazliet mācēja arī šaut. Karavāna bija bagātīgi apgādāta ar lieliem žāvētas gaļas krājumiem, manioka saknēm un plāceņiem no treknām, baltām skudrām, kuras iepriekš rūpīgi tika izkaltētas un tad samaltas miltos.

Ceļā devās arī vairākas sievietes, kas nesa dažādus Nellijai domātus produktus un no antilopu ādas pagatavotus maisus ar ūdeni. Stass no ziloņa muguras deva pavēles, it kā kārtības ieturēšanai, kas tomēr nebija vajadzīgs. Darīja viņš to tikai tādēļ, ka jūsmoja par savu karaspēka vadoņa lomu un lepni noraudzījās mazajā armijā.

«Ja es tik gribētu, — viņš nodomāja, — tad varētu kļūt par visu doko cilšu karali, gluži tāpat kā Beniovskis Madagaskārā.»

Karavāna stepē izstiepās garā rindā. Uz ziloņa sēdēdams, viņš nolēma jāt arjergardā, lai visus varētu pārredzēt. Un lūk, kad kareivji pa vienam soļoja gar Kingu, zēns pārsteigts ieraudzīja arī abus burvjus M-Kunje un M-Pua, tos pašus, kurus Kālijs nopēra. Tie acīmredzot ari piederēja pie karavānas, jo ar saiņiem uz galvas devās pārējiem līdzi.

Stass viņus apturēja un prasīja:

—   Kas jums pavēlēja nākt līdzi?

—  Karalis, — abi atbildēja un zemu palocījās.

Bet zem pazemības maskas viņu acīs tomēr iespīdējās mežonīga naida dzirkstis. Stass pirmajā brīdī gribēja tos aizdzīt, tomēr apdomājās: viņš nevēlējās graut Kālija autoritāti.

Stass tūlīt lika atsaukt Kāliju.

—  Vai tu pavēlēji burvjiem nākt mums līdzi?

—  Kali pavēlēt, Kali grib būt gudrs.

—  Tad atbildi, kādēļ tava gudrība neatstāja viņus mājās?

—   Tamdēļ, ja M-Kunje un M-Pua palikt, tie pierunāt vahima nokaut Kali, bet, ja viņi iet līdzi, tad Kali tos uzmanīt.

Stass, brīdi padomājis, teica:

—  Varbūt tev taisnība, tomēr uzmani viņus kā dienu, tā arī nakti. Viņu acis nesola neko labu.

—   Kali ir bambusa runga, — atbildēja jaunais karalis. . .

Karavāna turpināja ceļu. Pirmajā dienā viss veicās lieliski. Nēģeri ar saiņiem uz galvām, apbruņoti ar pīķiem un stopiem, tā saucamiem «asagai», garā virknē soļoja pa stepi. Kādu laiku viņi gāja pa ezera dienvidkrasta līdzenumu, bet, tā kā Bassa Nuroka ezeru visapkārt ieslēdza augsti kalni, tad, nogriežoties uz rītiem, tiem drīz vien bija jākāpj kalnā.

Pirmo nakti karavāna gulēja kādā mežu apaugušā virsotnē. Līdz ar tumsas iestāšanos aizdegās pāris desmit ugunskuru, ap kuriem tūlīt sapulcējās visi nēģeri. Viņi cepa žāvēto gaļu un ēda manioka sakņu plāceņus, kurus tie tāpat ar roku izzvejoja no podiem. Remdinājuši savu izsalkumu un slāpes, tie sāka pārrunāt», kurp tos ved Bvana Kubva un kādu atalgojumu viņi saņems. Dažii tupēja pie sārtiem un tos rušināja, citi dziedāja, bet visi runājai un uzvedās tik skaļi, ka Stass bija spiests viņiem pavēlēt apklust,, lai Nellija varētu iemigt.

Nakts bija ļoti auksta, bet līdz ar saules lēktu gaiss tūlīt iesila. Saulei uzlecot, mazie ceļinieki ieraudzīja savādu skatu. Viņi tuvojās kādam nelielam, apmēram divus kilometrus platam ezeram, jeb, pareizāk sakot, lielai peļķei, kas bija izveidojusies kalnu starpā no «massikas» bagātīgajiem nokrišņiem. Stass, kas sēdēja kopā ar Nelliju uz Kinga un skatījās ar tālskatu, pēkšņi iesaucās:

—   Skaties, Nellij, ziloņi iet uz ezeru.

Tiešām, puskilometra attālumā no krasta parādījās pieci ziloņi un rindā viens aiz otra tuvojās ezeram.

—   Tie ir savādi ziloņi, — Stass teica, tos ar lielu ziņkāri apskatīdams. — Tie ir mazāki par Kingu, arī viņu ausis ir mazākas, bet ilkņus nemaz neredz.

Pa to laiku ziloņi iebrida ūdenī, bet neapstājās pie krasta, kā to darīja Kings un, aplaistīdami savas muguras ar ūdeni, devas arvien dziļāk ezerā. Beidzot viņi iebrida tik dziļi, ka tikai viņu melnās muguras kā lielas, kustīgas klintis pacēlās virs ūdens.

—   Ko tas nozīmē? Viņi lien zem ūdens? — Stass iesaucās.

Karavāna bija pienākusi pie ezera krasta un apstājās. Zēns

pārsteigts skatījās gan uz Nelliju, gan uz ezeru.

Ziloņi pazuda zem ūdens. Uz rāmās ūdens virsmas pat ar neapbruņotām acīm varēja saskatīt it kā piecus sārtus ziedus, kas lēni šūpojās mierīgajā ūdenī.

—  Viņi pašistāv ezera dibenā, bet tie ziedi ir viņu snuķu gali, — teica Stass, pats savām acīm neticēdams.

Viņš pasauca Kāliju.

—   Kali, tu redzi?

— Jā, kungs! Kali redzēt, tie ir ūdensziloņi, — jaunais nēģeris mierīgiatbildēja.

—  Ūdensziloņi?

—   Kali viņus bieži redzēt.

—  Viņi dzīvo ūdenī?

—   Naktīs tie iet džungļos ēst zāli, bet dienā dzīvot ezerā, kā «kiboko» [23] . Viņi izkāpt no ūdens tikai pēc saules rieta.

Stass ilgi nevarēja attapties no brīnumiem. Ja viņiem tā nebūtu jāsteidzas, viņš labprāt aizturētu visu karavānu līdz pat vakaram, lai ar saules rietu varētu šos dīvainos dzīvniekus tuvāk apskatīt.

Viņš deva zīmi doties ceļā un turpināja sarunu ar Nelliju.

—   Hm! Mēs nupat abi redzējām ko tādu, ko vēl neviena eiropieša acs nav redzējusi. Vai zini, ko es domāju? Ja mēs laimīgi nokļūsim līdz okeānam, tad tomēr neviens mums negribēs ticēt, ka Āfrikā dzīvo ūdensziloņi.

—  Bet ja nu tu vienu noķertu un paņemtu līdzi? — Nellija teica, kā arvien būdama pārliecināta, ka Stass spēj visu.

XLIV

Pēc desmit dienu ilga ceļojuma karavāna pārgāja kalnu grēdai un nokļuva pavisam citādā apvidū. Tas bija plašs līdzenums, kuru tikai vietām šķēla nelieli pakalni. Arī augu valsts pārvērtās. Nekur vairs nevarēja ieraudzīt lielus kokus, kas vai nu atsevišķi, vai nelielos puduros paceltos virs zāļu lauka. Tikai šur tur lielākos attalumos auga akācijas vai lietussargiem līdzīgi augsti krūmi, bet tik sīkām un retām lapām, ka nedeva nekādu patvērumu no tveicējošiem saules stariem. Augstu pie debesīm šūpojās lieli vanagi, bet zemāk laidelējās melnraibi kraukļiem līdzīgi putni. Zāle bija izkaltusi un dzeltena kā rudzu lauks rudenī. Tomēr, liekas, arī sausā stepe spēja sagādāt barību daudziem dzīvniekiem, jo ceļinieki vairākas reizes dienā redzēja lielus antilopu pulkus, bifeļus un daudz zebru. Stepē valdīja neizturama tveice. Pie zilajām debesīm neredzēja ne mākonīša. Dienas bija neizturami karstas, bet arī naktīs gaiss neatdzisa un nedeva nekādu atpūtu.

Ar katru dienu ceļojums kļuva grūtāks un grūtāks. Stass no Kālija uzzināja, ka tālākā ceļā viņi vairs nesastapšot nevienu ciematu un ka visā plašajā līdzenumā neesot atrodams ūdens. Zēns šīm ziņām negribēja_ ticēt, jo lielie dzīvnieku bari taču nevarēja iztikt bez ūdens. Ūdenim kaut kur tomēr vajadzēja būt.

Runas par bezūdens tuksnesi, kur nav ne upju, ne ezeru, iebaidīja nēģerus, un tie sāka bēgt atpakaļ. Pirmo slikto piemēru parādīja M-Kunje un M-Pua. Par laimi, viņu trūkumu drīz vien pamanīja, un jātnieki tos ātri panāca.

Kad abus burvjus atveda atpakaļ, Kālijs tos krietni nopēra, tādējādi likdams viņiem saprast, cik viņu solis bijis neapdomīgs. Tomēr jau nākošā naktī aizbēga pieci samburu un divi vahima, kuriem katru nakti sekoja citi.

M-Kunje un M-Pua otrreiz vairs nedabūja izmēģināt laimi tā iemesla dēļ, ka Kālijs ik vakaru pēc saules rieta pavēlēja tos sasiet.

Apvidus kļuva arvien sausāks, un saule nežēlīgi dedzināja. Pat akāciju krūmus nekur vairs neredzēja. Arī antilopes bija retāk sastopamas un to pulki ievērojami mazāki. Ēzelis un zirgi vēl atrada pietiekoši daudz barības, lai gan zāle virspusē bija izkaltusi, tomēr zem augstajiem stiebriem pie pašas zemes bija atrodami zaļi, mazāk apdeguši zāļu puduri. Kings atkal novājēja, lai gan ēda visu, kas vien bija ēdams. Kad tas retumis atrada kādu akāciju krūmu, tad nolauza to un kāri aplasīja pat pērnās lapas un pākstis. Līdz šim karavāna vēl ik dienas atrada ūdeni, lai gan vietām tas bija tik slikts, ka bez filtrēšanas to nevarēja lietot. Bet drīz vien pienāca tādas dienas, kad Kālija vadībā izsūtītie izlūki atgriezās ar bēdīgām ziņām — tie nebija atraduši nevienas peļķītes, un ari neviena avotiņa klints plaisās. Kālijs skumji paziņoja:

— Madi apana!*

Stass saprata, ka šis pēdējais lielākais ceļojums būs ari visgrūtākais, un sāka raizēties par Nelliju, kas acīmredzot pārvērtās. Meitenes sejiņa neiedega saulē un vējā, bet palika arvien bālāka. Acis zaudēja parasto mirdzumu. Sausajā apvidū, kur nebija odu, drudzis nedraudēja, taču lielajā karstumā viņas spēki ik dienas izsīka. Noraizējies un noskumis, zēns raudzījās uz viņas mazajām rociņām, tik baltām kā papīrs. Viņš pats sev pārmeta, ka bija pārāk ilgi uzkavējies bomā, nēģerus šaut apmācīdams, jo tagad jau bija uznācis pats karstākais laiks.

Līdzīgās rūpēs un raizēs pagāja diena pēc dienas, bet saule dedzināja arvien nežēlīgāk. Tā uzsūca pēdējo zemes valgmi un līdz ar to pēdējos dzīvo radību spēkus. Zāle bija pavisam izkaltusi un sadrupa zem dzīvnieku kājām. Aiz retajiem antilopi? bariem, kas šad tad vēl parādījās, pacēlās gaisā lieli putekļu mākoņi.

Ceļinieki vēl tomēr atrada strautiņu, kuru tie jau iztālēm pamanīja pēc garajām koku rindām tā krastos. Nēģeri lielā priekā skrēja uz koku pusi. Izstiepusies ūdens malā garšļaukus, viņi vispirms iegremdēja savas galvas, un tad sāka kāri dzert. Nēģeri piecēlās tikai tad, kad kāds krokodils vienu kareivi saķēra aiz rokas.

Pārējie steidzās nabaga biedram palīgā un kopīgiem spēkiem izvilka no ūdens lielo dzīvnieku. Krokodils tomēr negribēja palaist savu laupījumu, lai gan melnie kareivji pūlējās ar pīķiem un šķēpiem atdarīt viņa briesmīgo muti. Palīgā piesteidzās Kings. Uzlicis savu milzīgo kāju uz riebekļa ķermeņa, tas samina to tik viegli kā tārpu izēstu sēni.

Kad karavānas dalībnieki bija remdinājuši savas lielās slāpes, Stass pavēlēja kādu seklāku vietu iežogot ar augstiem bambusa mietiem. Aizžogotajā vietā Nellija varēja netraucēti izpeldēties. Kingu Stass novietoja krastmalā par sargu. Vēsais, tīkamais ūdens meiteni ļoti atspirdzināja, un pēc pāris stundu miega krastmalā augošo koku ēnā viņa mazliet atguva zūdošos spēkus.

Par lielu prieku visiem Stass paziņoja, ka nolēmis strauta malā dažas dienas atpūsties. Kad nēģeri to izdzirda, viņi tūlīt aizmirsa visas pārciestās grūtības un priecājās kā bērni. Labi izgulējušies, paēduši un padzēruši, tie devās meklēt mežavīģu kokus un «Ijaba asaras», no kurām savēra sev krelles. Daži no tiem atgriezās vēl pirms saules rieta, nesdami rokās lielus, baltus priekšmetus, kuros Stass jau no tālienes pazina savus gaisa pūķus. Viens no tiem bija apzīmēts ar septīto numuru, kas pierādīja, ka tas šurp nokļuvis no Lindes kalna. No turienes bērni bija izsūtījuši apmēram piecdesmit rūpīgi sanumurētus vēstnešus.

Sis atradums Stasu ļoti iepriecināja un iedvesa jaunu sparu.

—   Es pats neticēju, — viņš teica Nellijai, — ka mūsu pūķ! var nolidot tik lielu attālumu. Tagad es zinu, ka vējš tos spēj aiznest pat ļoti tālu. Ceru, ka tie, kurus mēs palaidām no Bassa Nuroka kalna un tagad no ceļa, aizlidos līdz pat okeānam.

—   Droši vien aizlidos, — Nellija atbildēja.

—   Lai Dievs dod! — zēns iesaucās, domādams par grūtībām, kas tos vēl ceļā sagaidīja. Trešās dienas rītā karavāna atstāja strauta krastus, paņemdama sev līdzi ādas maisos lielus ūdens krājumus. Vēl nebija iestājies vakars, kad karavāna jau atkal nokļuva saules izdedzinātā, sausā apvidū. Te neauga neviens pats krūms, un zeme vietām bija tik cieta kā akmens grīda.

Gaiss viļņoja tāpat kā Lībijas tuksnesī. Pie debesīm neredzēja ne mākonīša. Visa pasaule likās gluži balta no spilgtās saules gaismas. Neviena skaņa, pat ne kukaiņu sanēšana nepārtrauca šo nāves pilno, draudošo klusumu.

Pa nēģeru melnajiem ķermeņiem sviedri plūda straumēm. Stass pavēlēja taupīt ūdeni, bet nēģeri, gluži kā bērni, neprata domāt par rītdienu. Beidzot ūdensnesējus vajadzēja nodrošināt ar sardzi, un dot nēģeriem ūdeni, ievērojot stingru kārtību.

Ceturtās dienas vakarā bija palikuši vairs tikai pieci nelieli ūdens maisi, un katram iznāca ūdens vairs tikai nepilna vīnaglāze. Tā kā naktis tomēr ir nedaudz vēsākas par dienu un slāpes moka mazāk nekā zem dedzinošajiem saules stariem, Stass pavēlēja noglabāt šos maisus nākošai dienai. Nēģeri kurnēja, bet neuzdrošinājās pretoties Stasam, pret kuru tie vēl arvien juta lielu bijību, un iztukšot pēdējos ūdens krājumus. Viņus atturēja arī divi ar karabīnēm apbruņoti sargi, kuri ik stundu mainījās.

Miegs, lai gan nemazina slāpes, atļauj tās vismaz aizmirst. Tiklīdz iestājās nakts, garajā ceļā nomocītie nēģeri nokrita zemē turpat, kur bija stāvējuši, un cieši aizmiga. Arī Stass aizmiga, bet, tā kā viņam bija daudz rūpju, tad nevarēja ilgi gulēt. Pēc pāris stundām viņš jau pamodās un sāka prātot, kur lai ņem ūdeni Nellijai un karavānai, arī zirgiem un Kingam. Stāvoklis bija grūts un pat drausmīgs, bet zēns nepadevās izmisumam.

Galvenokārt viņa spēkus uzturēja vēl tas apstāklis, ka dienā viņš ar tālskata palīdzību bija dienvidaustrumu virzienā ieraudzījis it kā miglā tītas kalnu grēdas. Varbūt līdz tām bija pāris simt angļu jūdžu, bet varbūt arī vairāk. Ja tik viņiem izdotos nokļūt līdz šiem kalniem, viņi būtu glābti. Kalnos arvien ir ūdens. Zēns tomēr nevarēja izrēķināt, pēc cik dienām viņi tur nokļūtu, tas bija atkarīgs no kalnu augstuma. Tik dzidrā gaisā kā Āfrikā augstie kakli dažreiz bija ļoti tālu saskatāmi. Ūdens bija jāatrod, jāatrod vēl pirms kalnu sasniegšanas, citādi tiem draudēja nāve.

—  Jāatrod! Jāatrod! — Stass sevī neatlaidīgi atkārtoja.

Kings ar pūlēm izelpoja sakarsēto gaisu no savām plaušām

un ik brīdi traucēja zēna pārdomas. Bet pēkšņi viņam likās, ka izdzirdis kādu troksni no tās puses, kur pēdējie ūdens maisi bija ierakti sausajā zālē. Kad vaidiem līdzīgais troksnis atkārtojās vēl pāris reižu, zēns piecēlās un, vēlēdamies redzēt, kas īsti tur notiek, devās uz tuvējo uzkalniņu pāris desmit soju attālumā no telts. Nakts bija tik skaidra, ka viņš jau iztālēm ieraudzīja divus gulošus cilvēku ķermeņus un mēness gaismā mirdzošos šauteņu stobrus.

—   «Nēģeri arvien ir tādi, — viņš nodomāja. — Tiem vajadzēja sargāt ūdeni, kas tagad mums ir visdārgākā manta pasaulē, bet viņi guļ tik cieši, it kā atrastos savās būdās. Kālija nūjai rīt atkal būs darbs.»

Piegājis tuvāk un pagrūdis ar kāju vienu sargu, viņš tūdaļ šausmās atkāpās.

Nēģeris, kurš no tālienes izskatījās kā aizmidzis, gulēja ar seju pret zemi un kaklā līdz pat kātam viņam bija iedurts duncis. Blakus gulēja otrs ar pāršķeltu kaklu. Galva viņam tikko vairs turējās pie ķermeņa.

Divi ūdens maisi bija pazuduši, bet pārējie trīs gulēja izsvaidīti zālē, sagriezti un iztukšoti.

Stass juta, ka mati tam saslejas stāvus.

XLV

Uz viņa kliedzieniem vispirms piesteidzās Kālijs, tad divš kareivji, kuriem bija jānomaina iepriekšējā sardze. Pēc brīža notikuma vietā, kaucot un gaudojot, salasījās visi vahima un samburu. Izcēlās liels apjukums. Cilvēki nedomāja un nesašuta tik daudz par slepkavību, kā par zaudēto pēdējo ūdens krājumu, ko kāri bija uzsūkusi sakarsētā džungļu smilts. Daži nēģeri nometās garšļaukus, ar rokām plēsa zemi un ar lūpām uzsūca pēdējo valgmi. Citi uztraukti kliedza, ka ļaunie gari nokāvuši sargus un saplosījuši ūdens maisus.

Tikai Stass un Kālijs saprata notikušo. Patiesi, starp kareivjiem nebija ne M-Kunje, ne M-Pua. Notikušais bija kas ļaunāks par slepkavību un ūdens zādzību. Trīs sagraizītie maisi liecināja par atriebību un pareģoja nāvi visai karavānai. Ļaunā Mzimu kalpi bija atriebušies labajam Mzimu. Burvji atriebās karalim, kas atmaskoja viņu viltību un neatļāva turpmāk krāpt lētticīgos vahima. Nāve izpleta savus spārnus pār karavānu tāpat kā vanags pār baložu baru.

Pagāja diezgan ilgs laiks, iekams kareivji nomierinājās no pārdzīvotajām šausmām. Ļaundari acīmredzot tikai nesen bija

aizbēguši, jo nokauto asinis vēl nebija sarecējušas. Stass pavēlēja ķert bēgļus ne tikai lai tos sodītu, bet lai atdabūtu divus pilnos ūdens maisus. Kālijs ielēca seglos un, pasaucis pāris šautenēm bruņotus vīrus, aizjoņoja. Stass ieteica paņemt līdzi arī Sabā. Pats viņš palika, jo baidījās no kareivju sacelšanās, sevišķs no samburu puses.

Kālijs atgriezās vēl pirms saules lēkta un nolika pie Stasa kājām divus saplēstus ādas maisus, kuros vairs nebija ne pilītes ūdens.

—   Lielais kungs! — viņš teica. — «Madi apana!»

Stass ar roku noslaucīja nosvīdušo pieri un prasīja:

—   Bet M-Kunje un M-Pua?

—   M-Kunje un M-Pua nomirt, — Kālijs atbildēja.

—   Tu pavēlēji viņus nogalināt?

—   Viņus nogalināja lauva vai vobo.

—   Dievs viņus sodījis, — Stass teica, — vahima tagad zinās,, ka ļaunais Mzimu nevienu nespēj glābt.

I Kālijs turpināja:

—   Dievs viņus sodīt, bet mums nav ūdens.

—   Austrumu debess malā es šodien redzēju kalnus. Tur būsūdens.

—   Kali arī redzēt kalnus, bet līdz tiem daudz, daudz dienu ļ aiziet…

Abi apklusa.

—   Kungs, — Kālijs ierunājās, — lai labā Mzimu… «beibi» palūdz Lielo garu atsūtīt mums lietu jeb kādu upi.

Ne vārda neteicis, Stass novērsās. Pie telts viņš ieraudzīja meitenes balto figūriņu. Nēģeru gaudošana jau sen to bija uzmodinājusi.

—   Kas noticis, Stasik? — pie zēna pieskrējusi, viņa vaicāja.

Stass uzlika meitenei rokas uz galvas un nopietni sacīja:

—   Nellij, lūdz Dievu, lai viņš dod mums ūdeni, citādi mēs visi aiziesim bojā.

Un meitene, pacēlusi pret debesīm savu bālo sejiņu, pavērsa acis uz mēness sudrabaino sirpi un lūdza To, kas vada debess spīdekļus, bet virs zemes rūpējas par katru smildziņu.

Pēc negulētās un nemiera pilnās nakts pie horizonta pēkšņi parādījās saule, kā tas mēdz notikt tropu apgabalos, un iestājās skaidra diena. Stass pavēlēja sapulcēt kareivjus un griezās pie tiem ar īsu runu. Viņš teica, ka atgriezties uz strautu neesot nozīmes, viņi paši zinot, ka tas ilgšot vismaz piecas dienas un piecas naktis. Vakar vēl visi esot redzējuši vairākas lielas antilopes un strausus, kas devušies austrumu virzienā, un tas norādot par

ūdens atrašanas iespējamību. Tādēļ, kas neesot muļķis un kura krūtīs pukstot nevis zaķa, bet lauvas vai bifeļa sirds, tas sapratīšot, ka labāk, lai gan ar grūtībām, esot doties uz priekšu nekā palikt uz vietas par laupījumu kraukļiem un hiēnām.

To teicis, viņš parādīja kraukļu baru, kas lēni riņķoja ap karavānu. Pēc šīs runas Kālijs pavēlēja visiem piecelties, jo vahima bija raduši paklausīt savam karalim. Daudzi samburu, kuru karalis bija palicis savā zemē, palika sēdot un sačukstējās: «Kādēļ lai ejam pretim nāvei, viņa pati atnāks pie mums.» Karavāna turpināja ceļu, samazinājusies gandrīz uz pusi. Līdz ar pirmajiem soļiem ļaudis no jauna sāka pārciest necilvēcīgas mokas. Jau divdesmit četras stundas neviens nebija baudījis ne pilienu ūdens vai kāda cita šķidruma. Pat vēsākā klimatā slāpes sagādātu ciešanas, nemaz nerunājot par šo Āfrikas cepli, kurā pat tiem, kas daudz dzer, jau nākošā mirklī viss ūdens izsvīst. Varēja sagaidīt, ka daudzi pakritīs ceļā aiz pārpūlēšanās un saules dūriena. Stass sargāja Nelliju kā prazdams un ne uz mirkli neļāva tai izbāzt galvu no palankina, kura jumtu tas vēl bija pārklājis ar baltu katūnu. No ūdens atliekām, ko tas bija vēl noglabājis savā ceļa pudelē, viņš izvārīja tēju un to atdzesētu un bez cukura deva viņai dzert. Salds dzēriens vēl pavairo slāpes. Meitene asarām acīs lūdzās, lai arī Stass dzertu. Viņš pielika pie lūpām pudeli, kurā bija atlikuši tikai daži malki, un, kustinādams kaklu, izlikās dzeram. Tanī brīdī, kad zēns uz lūpām sajuta valgmi, viņas likās, ka krūtīs un vēderā tam deg un, ja viņš nenodzēsīs šīs liesmas, tad nomirs. Bet tikai pāris pilienus viņš nolaizīja no sasprēgājušām lūpām, pārējo tas atstāja Nellijai.

Pagāja vēl viena diena, grūtībām un ciešanām bagāta. Par laimi, iestājās vēsa nakts. Toties nākošā dienā karstums bija vēl neciešamāks. Gaisā nejuta ne niecīgāko vēja pūsmu. Saule kā ļauns gars aplēja zemi ar savu ugunssvelmi.

Pusdienas laikā, kad karstums kļuva pārāk neciešams, karavāna apstājās. Visi klusēja. Izrādījās, ka kritis viens zirgs un ceļā palikuši arī vairāki nēģeri. Atpūtas laikā neviens pat nedomāja par ēdienu. Visiem bija iekritušas acis un asins sarecējumiem klātas sasprēgājušas lūpas. Nellija elpoja kā putniņš. Stass iedeva viņai savu ceļa pudeli un sauca: «Es jau dzēru, es dzēru!» un aizskrēja nometnes otrā pusē. Viņš baidījās palikt, jo juta, ka spētu viņai atņemt pēdējo ūdeni vai liktu, lai tā atdod viņam vismaz pusi. Varbūt ka šis bija visvaronīgākais Stasa darbs pa visu ceļojuma laiku. Pats viņš ļoti cieta. Viņa acu priekšā lidinājās sarkani riņķi. Žokļi saspiedās tik cieši, ka tikai ar lielām pūlēm viņš tos varēja atvērt. Rīkle izkalta un dega kā ugunī; mutē nebija ne piles

siekalu, mēle likās cieta kā koks. Un tomēr, kā viņam, tā ari karavānai šis bija tikai īsto ciešanu sākums.

Pērkona grāvieni, kas pareģoja vēl lielāku karstumu un sausumu, nepārtraukti dunēja .pie apvāršņa.

Ap trijiem pēc pusdienas, kad saule jau laidās uz rietumu pusi, Stass aicināja visus ceļā un pats nostājās karavānas priekšgalā. Tagad viņam sekoja tikai apmēram septiņdesmit kareivju, un; vai ik brīdi viens pēc otra nogūlās zemē blakus savam sainim, lai nekad vairs neceltos.

Kālija acu baltumi pielija asinīm, kakla dzīslas uztūka, tāpat kā pārējiem nēģeriem. Ap pieciem pēcpusdienā viņš pienāca pie Stasa un dobjā balsī, kas tikko spēja izlauzties no izžuvušā kakla, teica:

—   Lielais kungs, Kali nevar iet! Lai tepat uznāk nakts!

Stass pārvarēja sāpes žokļos un ar pūlēm izrunāja:

—   Labi! Apstāsimies! Nakts dos mums atpūtu.

—   Nakts dos nāvi, — Kālijs čukstēja.

Cilvēki nometa zemē savus saiņus, bet, tā kā viņu sabiezējušās asinis sasniedza visaugstāko viļņojumu, tad nespēja tūlīt nogulties. Viņu sirds un pulss rokās, galvā, kājās sita tik strauji, it kā gribētu pārplīst. Āda uz ķermeņa sažuva, sačokurojās un sāka niezēt. Kaulos radās nepatīkama sajūta, bet iekšējie orgāni un rīkle likās vienās liesmās. Kālijs notupās pie Stasa un Nellijas, plātīja muti un starp divām nopūtām sauca:

—   Bvana Kubva, ūdeni!

Stass skatījās viņā stingru skatu un klusēja.

—   Bvana Kubva, ūdeni!

Bet pēc brīža:

—   Kali nomirt…

Pienāca Mea, kas nezināmu iemeslu dēļ visvieglāk pārcieta slāpes, nosēdās pie Kālija un, apkampusi rokām viņa kaklu, teica savā melodiskajā balsī:

—  Mea grib nomirt kopā ar Kali… Iestājās dziļš klusums.

Pa to laiku saule nogrima un zemi ietina nakts tumsa. Debesis palika tumši zilas. Dienvidpusē parādījās Dienvidu Krusta zvaigznājs. Pār klajumu mirdzēja zvaigžņu miriādes. Mēness izpeldēja zemes virspusē, piesātinādams nakts tumsu ar sidrabainu mirdzumu, bet rietumu debespusē ieblāvojās zodiakālā gaisma. Viss gaiss likās viļņojam kā gaismas jūra. Pasaule iegrima gandrīz vai dzirdamā klusumā, zemi pārņēma miegs.

Un šinī dabas klusumā un mierā cilvēki locījās šausmīgas sāpēs un gaidīja nāvi. Debess sidrabainajā gaismā skaidri bija

redzams Kinga siluets. Meness stari apspīdēja teltis, Nellijas un Stasa baltos apģērbus, bet starp viršu krūmiem — tumšus, krampjaini savilktus neģeru ķermeņus un šur tur izmētātos saiņus. Pie bērniem tupēja Sabā, atspiedies uz priekšējām ķetnām un,'pacēlis •galvu, žēli kauca uz mēnesi.

Nopārcilvēcīgām mokām Stasam sāka reibt galva. Sākās pirmsnāves rēgi un halucinācijas. Viņš skaidri redzēja beduīnus un sudāniešus, kas traucās pa tuksnesi uz satrakotajiem kamieļiem un mežonīgi sauca: «Jalla! Jalla!» Redzēja Idrisu un Gebrhu. JVlahdijs smaidīja savām biezajām lūpām: «Vai dzersi no patiesības avota!…» Tad lauva noraudzījās uz viņu savām zaļajām acīm … Tad Linde deva viņam pudelīti ar hinīnu, teikdams: «Pasteidzies, citādi maziņā nomirs!» Beidzot viņš ieraudzīja bālo, mīļo sejiņu un pret viņu lūdzoši izstieptās rociņas.

Stass satrūkās un uz brīdi tam atgriezās samaņa: pie pašas auss atskanēja kluss, vaidam līdzīgs Nellijas čuksts:

—   Stas, ūdeni!

Un arī meitene, tāpat kā pirmīt Kālijs, tikai no viņa vien gaidīja palīdzību.

Bet viņš jau pirms divpadsmit stundām bija atdevis pēdējo ūdens lāsīti, uzlēca kājās un iekliedzās šausmīgā ciešanu, baiļu un žēluma pilnā balsī:

—   Nellij! Es tikai izlikos, ka dzēru! Neesmu jau trīs dienas dzēris!

Un, satvēris rokām galvu, viņš aizskrēja, lai neredzētu meitenes ciešanas. Viņš skrēja, pats nezinādams kurp, un tikai, kad izsīka pēdējās spēka paliekas, viņš nokrita viršos. Zēns nebija apbruņots. Leopards, lauva un pat hiēna viegli varēja tam uzbrukt. Bet tikai Sabā, atskrējis un viņu apostījis, atkal sāka kaukt, it kā aicinādams glābējus.

Tomēr neviens nenāca palīgā. Tikai no debess tumšās zilgmes vienaldzīgi noraudzījās sudrabainā mēness ripa. Zēns ilgi gulēja kā nedzīvs. Pēkšņi uzpūta vēsa vēja pūsma. Stass uzslējās sēdus un mēģināja piecelties, lai atgrieztos pie Nellijas.

Atkal uzpūta spirdzinošs vējš. Sabā mitējās gaudot un, pagriezies pret rītiem, sāka ošņāt gaisu. Pēkšņi suns spalgi ierējās un sāka skriet. Kādu brīdi nekas nebija dzirdams, bet tad jau tālumā atskanēja viņa balss. Stass piecēlās un, grīļodamies uz savām sastingušajām kājām, uzmanīgi klausījās. Drīz vien Sabā atgriezās, bet neparasti uztraukts un nemierīgs. Viņš paskatījās pāris reižu Stasam acīs, apskrēja dažus riņķus, tad no jauna aizskrēja, ošņādams gaisu un riedams, beidzot atgriezās un, satvēris zēnu aiz drēbēm, sāka viņu raustīt un vilkt nevis uz nometni, bet uz otru pusi.

Stass atguva drosmi.

«Kas tas? — viņš nodomāja. — Vai nu suns aiz slāpēm palicis traks, vai kaut kur saož ūdeni? Nē. Ja ūdens atrastos kur tuvumā, tas skrietu dzesēt slāpes un suņa purns būtu mitrs. Ja ūdens tālu, viņš ari mani nevilktu, jo nupat vakarā vairs negribēja ēst. Uz plēsīgiem zvēriem arī nē! … Ko tas nozīmē?»

Pēkšņi viņa sirds iepukstējās vēl straujāk.

«Bet varbūt vējš atnesis cilvēku smaku? Varbūt… tālumā kāds nēģeru ciemats? Varbūt kāds pūķis aizlidojis līdz… 0!!I Visu spēcīgais Dievs!

Jaunā cerība tam atgrieza zudušos spēkus, un zēns cik jaudas skrēja uz nometni, lai gan suns ik brīdi centās to aizkavēt.

Nometnē viņš vispirms ieraudzīja Nellijas balto siluetu un izdzirda viņas vājo balstiņu. Vēl pēc brīža viņš gandrīz paklupa uz zemē gulošā Kālija. Ne vienam, ne otram Stass nepievērsa ne mazāko vērību. Pieskrējis pie saiņa, kurā atradās raķetes, viņš steidzīgi to atrāva vaļā, izņēma vienu raķeti un piesēja pie bambusa nūjas. Iespraudis nūju zemē, viņš uzšķīla uguni un aizdedzi

nāja lejup nokārušos degli.

Pēc pāris acumirkļiem sarkana ugunīga čūska šņākdama uzskrēja gaisā. Stass abām rokām pieturējās pie zemē iespraustās nūjas, lai nenokristu, un nekustīgi raudzījās tālumā. Pulss rokās un galvā dauzīja kā ar āmuru, lūpas čukstēja lūgšanas vārdus. Pēdējos spēkus un līdz ar to arī savu dvēseli viņš ielika lūgšanā. Neka un nekā. Zēna rokas nespēkā noslīga, galva noliecās uz krūtīm un izmocītā dvēsele pildījās bezgalīgām skumjām.

—  Velti! Velti! — viņš čukstēja. — Iešu, nosēdīšos blakus Nellijai, un mirsim abi kopā.

Un pēkšņi tālu, tālu, uz sidrabainās mēness nakts fona, augstu gaisā uzvijās sarkana lente un sašķīda mirdzošās zvaigznēs, kas lēni krita lejup kā lielas asaras.

—  Glābiņš! — Stass iekliedzās.

Un lūk, vēl mirkli pirms tam gandrīz nedzīvie cilvēki, pārcilvēciska spēka dzīti, traucās uz priekšu, pārlēkdami pār viršu un zāļu puduriem. Pēc pirmās raķetes uzlidoja otrā, trešā… Tad dzestrais rītenis atnesa tālas dunoņas atbalsi, kas nepārprotami bija tālu šāvienu troksnis. Stass pavēlēja šaut no visām karabīnēm un ar šo mirkli troksnis ne uz brīdi neapklusa, bet bija sadzirdams arvien skaidrāk. Zēns sēdēja uz zirga, kas kā par brīnumu arī bija atguvis spēkus, un, turēdams Nelliju sev klēpī, aulekšoja pār klajumu. Blakus skrēja Sabā, bet aiz muguras dunēja Kinga smagie soļi.

Abas nometnes šķīra daži kilometri, bet, tā kā abas puses steidzīgi tuvojās viena otrai, tad ceļš likās īss. Drīz vien šāvienus varēja ne tikai dzirdēt, bet arī redzēt. Vēl uzlidoja pāris raķešu, bet jau ne tālāk kā pāris simts soļu atstatumā. Tad iemirdzējās neskaitāmas ugunis. Uz brīdi tās aizsedza neliels paugurs, bet, kad Stass uz tā uzjāja, tad gandrīz vai saskrējās ar nēģeriem, kas skrēja viņiem pretim ar aizdegtām lāpām rokās.

Rindas priekšā jāja divi eiropieši angļu cepurēs un apbruņojušies ar karabīnēm.

Paskatījies, zēns tūlīt pazina kapteini Glenu un doktoru Klerī.

XLVI

Kapteiņa Glena un doktora Klerī ekspedīcijas mērķis nebija meklēt pazudušos bērnus. Sī bija liela un bagātīgi apgādāta valdības ekspedīcija, izsūtīta pētīt maz pazīstamās Kilimandžāro kalnu ziemeļu nogāzes un vēl nepazīstamos apvidus uz ziemeļiem no šā kalnāja.

Kapteinis Glens un doktors Klerī zināja par bērnu nolaupīšanu Faijūmā, jo par to plaši rakstīja angļu un arābu laikraksti. Abi tomēr bija pārliecināti, ka bērni miruši vai vārgst Mahdija gūstā, no kura vēl neviens eiropietis nebija izglābies.

Viņi ne iedomāties nevarēja, ka bērni, kas smok tālajā Hartūmā, varētu atrasties šeit. Bieži vien pēc dienas darbiem viņi pārrunāja bērnu likteni, jo doktors nespēja aizmirst mazo, burvīgi skaisto meitenīti.

Pa to laiku ekspedīcija virzījās arvien tālāk. Pēc trīs mēnešu ilga ceļa cilvēkiem vajadzēja dot ilgāku atpūtu. Atraduši nelielu qzeru ar brūnganu, bet veselīgu ūdeni, kapteinis Glens pavēlēja ezera krastā uzcelt teltis un iekārtoties desmit dienu ilgai atpūtai. Abi eiropieši pa šo laiku kārtoja savas ģeogrāfiskās un zooloģiskās piezīmes un medīja, bet nēģeri nodevās visiemīļotākajam darbam — slinkumam.

Kādā rītā doktors Klerī, agrāk piecēlies un staigādams gar ezera krastu, ievēroja vairākus zanzibāriešus, kas, pacēluši galvas, raudzījās augsta koka galotnē un strīdējās:

—   Ndege! Akuna ndege! Ndege! [24] .

Tā kā Klerī bija īsredzīgs, tad viņš aizsūtīja vienu zanzibārieti uz telti pēc lauku tālskata. Paskatījies uz dīvaino priekšmetu kokā, viņa sejā atspoguļojās liels pārsteigums.

—   Pasauciet kapteini, — viņš teica.

Bet, iekāms nēģeri piesteidzās pie telts, kapteinis iznāca, sagatavojies antilopu medībām.

—   Paskaties, Glen, — norādīdams uz koka galotni, Klerī teica.

Kapteinis savukārt pacēla galvu, ar rokām sargādams acis no

saules, un izbrīnījās ne mazāk kā doktors.

—   Gaisa pūķis!? — viņš iesaucās.

—  Jā, bet nēģeri tos nelaiž gaisā. No kurienes šis te ir atlidojis?

—  Droši vien tuvumā atrodas kāda balto cilvēku nometne vai misionāru ekspedīcija.

—   Jau trešo dienu pūš vakaru vējš, tas ir no vēl gluži neizpētītiem apgabaliem un, liekas, arī no tikpat neapdzīvotiem kā šie džungļi. Beidzot, tu pats zini, ka te nevar būt ne ciematu, ne misionāru …

—  Tas tiešām ir pārāk dīvaini!

—   Sis pūķis jānoņem.

—   Protams. Varbūt mēs uzzināsim, no kurienes tas izsūtīts.

Kapteinis tūlīt pavēlēja diviem zanzibāriešiem uzrāpties kokā.

Lai gan koks bija daudzus metrus augsts, nēģeri veikli uzkāpa līdz pat galotnei, atsvabināja pūķi un iedeva to doktoram. Uzmanīgi to apskatījis, viņš iesaucās.

—  Te ir kas rakstīts …

Un, piemiedzis acis, viņš sāka lasīt.

Pēkšņi viņa seja piesarka un rokas iedrebējās.

—  Glen, — viņš teica, — izlasi un pārliecini mani, ka neesmu dabūjis saules dūrienu un nemurgoju.

Kapteinis paņēma bambusa nūjiņu rāmīti, pie kura bija piestiprinātas plānas kopā sašūtas, dzeltenīgam papīram līdzīgas, plēksnītes un izlasīja sekojošo:

«Nellija Raulisona un Staņislavs Tarkovskis, izsūtīti no Hartūmas uz Fašodu, tad tālāk uz rītiem no Nīlas, izbēguši no dervišu gūsta. Pēc vairāku mēnešu ilga ceļojuma nonākuši pie ezera uz. dienvidiem no Abesīnijas. Dodas uz okeānu. Lūdzu drīzu palīdzību.»

Tad kādā stūrītī atradās vēl sekojoša piezīme, sīkiem burtiem:

«Sis pūķis, pēc skaita piecdesmit ceturtais, palaists no kalnāja., kas iežogo ģeogrāfijā vēl nepazīstamu ezeru. Kas atrod pūķi, tiek lūgts paziņot Portsaidā kanālu valdei vai kapteinim Glenam Mombasā. — Staņislavs Tarkovskis.»

Kad kapteinis beidza lasīt, abi klusu ciezdami saskatījās.

—   Ko tas nozīmē? — doktors iesaucās.

—   Neticu pats savām acīm, — kapteinis atbildēja.

—  Tā taču nevar būt halucinācija?

—   Nē!

—  Skaidri un saprotami: «Nellija Raulisone un Staņislavs Tarkovskis».

—  Pārāk skaidri…

—   Un viņi varbūt ir tepat kur tuvumā?

—   Dievs viņus izglābis, tad arī tas ir iespējams.

—   Paldies Dievam! — Klerī līksmi iesaucās.

—   Kur lai mēs viņus meklējam?

—  Vai uz pūķa nekas vairāk nav rakstīts?

—  Vēl daži vārdi, bet to vietu saplosījuši koku zari. Pamēģināsim.

Abi pārliecās pār pūķi un tikai pēc ilgāka laika tiem izdevās izburtot:

«Lietus laiks jau sen beidzies.»

—   Ko tas nozīmē? — doktors prasīja.

—   To, ka zēnam sajucis dienu skaits.

—  Un viņš šādā veidā gribēja apmēram noteikt laiku. Tev taisnība. Tātad pūķis ir tikai nesen palaists.

—  Ja tā, tad bērni nevar atrasties visai tāļu.

Drudžainā, saraustītā saruna turpinājās vēl īsu laiku, tad abi no jauna pārlasīja uzrakstu un pārdomāja katru vārdu. Viss notikušais likās tiem pārāk neticams, un, ja viņi nezinātu, ka tiešām atrodas gluži neapdzīvotā apvidū, tad domātu, ka eiropiešu bērni vai kādas misijas audzēkņi, izlasījuši laikrakstus, atļāvušies sev muļķīgu joku. Tomēr nevarēja neticēt savām acīm. Viņu rokās atradās pūķis, un uz tā melnoja uzraksts.

—  Neko nesaprotu, gluži neko, — atkārtoja doktors. — Man šķiet, ir noticis brīnums.

—  Jā, — kapteinis atbildēja un piebilda, — Bet zēns! Tas ir viņa roku darbs!

—   Izglābis meiteni! Lai Dievs viņu svētī!

—   Stenlijs, pat Stenlijs tādos apstākļos neizturētu ne trīs •dienas!

—   Un tomēr, viņi ir dzīvi!

—  Jā, bet lūdz palīdzību! Atpūta beigusies! Tūlīt dosimies ceļā!

Tā arī notika. Ceļā abi draugi vēlreiz pārlasīja dokumentu,

•cerēdami atrast norādījumu, kādā virzienā tiem jādodas. Tomēr neko vairāk neatrada. Kapteinis vadīja karavānu līču loču, cerībā atrast pēdas: nodzisušu ugunskuru, jeb koku mizās iegrieztas zīmes. Tādā veidā viņi turpināja ceļu vairākas dienas. Beidzot viņi nokļuva kādā plašā ar izkaltušu zāli un viršiem apaugušā klajumā, •kur neauga ne koki, ne arī krūmi. Abi draugi palika arvien nemierīgāki. Sādā bezgalīgā platībā varēja nesastapt pat veselu karavānu, kur nu vēl divus bērnus, kas, pēc viņu domām, kā tārpiņi līda starp augstajiem viršu puduriem. Atkal pagāja viena diena. Nepalīdzēja ne viegli ieraugāmās vietās nolikti skārda trauciņi ar tur ieliktām zīmītēm, ne ugunskuri naktīs. Kapteinim un Klerī zuda pēdējā cerība atrast bērnus, jo sevišķi — dzīvus.

Tomēr meklēšanu tie nepārtrauca. Glena pa labi un pa kreisi izsūtītās patruļas atgriežoties paziņoja, ka tālāk izplešas milzīgs bezūdens tuksnesis. Kad nejauši karavāna atrada kādā plaisā ūdeni, visi apstājās, lai papildinātu ūdens krājumus.

Klints plaisā izrādījās vairāku metru dziļš iedobums, kurā burbuļoja silts avotiņš. Likās, ka ūdens vārītos, jo bija piesātināts ar ogļskābo gāzi. Kad ūdeni atdzesēja, tas izrādījās ļoti gards 4in veselīgs. Avots bija tik bagāts, ka trīssimt cilvēku nespēja to izsmelt, gluži otrādi, jo vairāk smēla, jo vairāk tas burbuļoja un piepildīja gandrīz visu iedobumu.

—   Varbūt kādreiz, — teica doktors Klerī, — te izveidosies liels 1urorts, bet pagaidām pat zvēriem šis ūdens ir nepieejams, iedobuma malas pārāk kraujas.

—  Vai arī bērni varētu atrast šādu avotu? — kapteinis jautaja.

—   Nezinu. Varbūt, ka šinī apvidū ir arī citi avoti. Ja avotu mv, tad viņiem jāaiziet bojā.

Iestājās nakts. Nēģeri sakūra daudzus ugunskurus, bet bomu netaisīja, jo nebija dzelkšņainu zaru. Pēc vakariņām kapteinis un doktors nogūlās saliekamos krēslos un, aizpīpojuši savas pīpes, sāka sarunu par to, kas nomāca viņu sirdis.

—   Nekādu pēdu! — teica Klerī.

—   Es jau biju nodomājis, — Glens atbildēja, — aizsūtīt pāris desmit cilvēkus uz okeāna piekrasti ar telegrammu. Tagad priecājos, ka to nedarīju. Ļaudis droši vien aizietu bojā, un, ja arī ne … Kādēļ modināt veltas cerības …

—   Un sāpes …

Doktors noņēma balto tropu cepuri un noslaucīja nosvīdušo pieri.

—   Klausies, — viņš turpināja. — Ja mēs atgrieztos pie ezera, liktu nocirst daudz koku un naktīs dedzinātu lielu sārtu? Varbūt bērni to ieraudzītu …

—  Ja bērni būtu tuvumā, mēs viņus atrastu, bet ja viņi ir vēl tālu, tad uguni tomēr neredzēs. Sis apvidus liekas līdzens, bet īstenībā ir tik nelīdzens kā viļņojošs okeāns. Atgriežoties mēs arī zaudētu pēdējo cerību atrast bērnus!

—  Esi vaļsirdīgs: tev nav nekādu cerību?

—  Dārgais draugs, mēs esam spēcīgi, drošsirdīgi un pieauguši, bet iedomājies, kas ar mums notiktu, ja mēs paliktu divi vien, kaut arī ar ieročiem, bet bez pavadoņiem un pārtikas krājumiem? …

—  Jā, tev taisnība! Jā! Es aizvien redzu viņus abus naktī ejot caur tuksnesi un džungļiem …

—   Izsalkums, slāpes, plēsīgi zvēri…

—  Un zēns raksta, ka tie iet jau vairākus mēnešus …

—   Lūk, arī to nespēj saprast manas smadzenes.

Ilgāku laiku bija sadzirdama vienīgi tabakas sprakšķēšana viņu pīpēs. Klerī lūkojās nakts blāvajā gaismā un klusi turpināja:

—   Ir vēla nakts, bet nemaz negribas gulēt… Nespēju domāt, ka viņi… ja vēl dzīvi… vieni, kaut kur mēness gaismā, sausajos viršos… abi vēl bērni. Glen, vai tu vēl atceries meitenes eņģelim līdzīgo sejiņu?

—  Ak, es ļautu sev nocirst roku, ja ne… — Doktors nepabeidza, jo kapteinis uzlēca no krēsla, it kā ar verdošu ūdeni apliets.

—   Raķete, — viņš iesaucās, — raķete!

—   Raķete! — doktors atkārtoja.

—   Ceļā ir kāda karavāna!

—  Varbūt tā atradusi bērnus!

—  Varbūt! Steigsimies!

—   Uz priekšu!

Tanī pat mirklī kapteiņa pavēles iedārdējās pār nometni. Zanzibāri steigšus piecēlās un aizdedza lāpas. Atbildei, tālajam signālam, Glens pavēlēja palaist vienu pēc otras vairākas raķetes un šaut ar karabīnēm. Nepilnā stundas ceturksnī karavāna devās ceļā.

Tālumā atbildēja šāvienu atbalss. Nebija šaubu, ka kāda eiropiešu karavāna nezināma iemesla dēļ sauc pēc palīdzības.

Kapteinis un doktors joņoja, viņus abus trauca cerība un bailes. Atradīs bērnus vai neatradīs? Doktors nodomāja, ja neizdosies, tad turpmāk viņi meklēs šai mežonīgajā viršu aizaugušajā platībā vairs tikai bērnu saulē izbalējušos ģindeņus.

Pēc pusstundas kāds paaugstinājums, par kuru jau minējām, uz īsu brīdi aizklāja skatu.

Bet karavāna bija jau tuvu, jo skaidri varēja sadzirdēt zirgu pakavu dunoņu. Vēl mirklis un viņu acu priekšā parādījās jātnieks, kas turēja uz rokām kādu gaišu priekšmetu.

—   Lāpas šurp! — Glens komandēja.

Tanļpat brīdī jātnieks gaismas lokā apturēja savu zirgu.

—  Ūdeni! Ūdeni!

—   Bērni! — Klerī izsaucās.

—   Ūdeni! — Stass atkārtoja un, gandrīz vai iesviedis meiteni kapteiņa rokās, nolēca no zirga.

Nolēcis viņš sagrīļojās un kā bez dzīvības pakrita.

EPILOGS

Kapteiņa Glena un doktora Klerī priekam nebija robežu, bet viņu ziņkārība pārcieta grūtu pārbaudījumu. Ja jau līdz šim tie nebija spējuši saprast, ka abi bērni varējuši veikt grūto ceļojumu caur bezgalīgajiem džungļiem, kas atšķir šo apvidu no Nīlas un Fašodas, tad tagad nepavisam nespēja aptvert, kādā veidā «mazais polis», kā viņi sauca Stasu, ne tikai pārvarēja visas grūtības, bet ieradās lielas karavānas priekšgalā, eiropiešu ieročiem bruņots, ar zirgiem, teltīm un lieliem pārtikas krājumiem. Kapteinis tikai rokas vien noplātīja un nebeidza brīnīties:

«Klerī, daudz esmu dzīvē redzējis, bet šādu zēnu vēl nekad.» Un labsirdīgais Klerī ne mazāk izbrīnījies atbildēja: «Atsvabināja meitenīti no gūsta un to izglāba!» Viņš steidzās uz telti, lai apskatītu, vai bērniem ir ērti un vai viņi labi guļ.

Bet bērni, padzēruši, paēduši, nomazgājušies un uzģērbuši tīras drēbes, gulēja nepārtraukti visu dienu, tāpat arī viņu pavadoņi. Kapteinis Glens mēģināja izvaicāt Kāliju par Stasa varoņdarbiem, bet nēģeris, mazliet pavēris vienu aci, atbildēja: «Lielais kungs var visu» un atkal aizmiga. Nekas cits neatiika, kā gaidīt.

Abi draugi sāka pārspriest par atgriešanos Mombasā. Viņi bija paspējuši nokļūt daudz tālāk un vairāk izpētīt nekā bija uzdots, tādēļ nolēma nekavējoties atgriezties. Kapteini ļoti interesēja ģeogrāfijā nepazīstamais ezers, bet vēlēšanās saudzēt bērnu veselību un atdot viņus jo drīzāk izmisušajiem vecākiem uzvarēja viņā zinātnieku. Doktors tomēr paziņoja, ka ilgāka atpūta vēsajos Kilimandžāra kalnos ir nepieciešama. Un tikai no turienes viņi nolēma nosūtīt vecākiem vēsti par bērnu atrašanu un uzaicināt viņus ierasties Mombasā.

Krietni atpūtušies un izpeldējušies siltajā avotā, viņi tikai trešās dienas rītā uzsāka ceļu uz Mombasu. Sī diena bija arī šķiršanās diena no Kālija. Stass pārliecināja Nelliju, ka tas būtu nepiedodams egoisms, ņemt līdzi Kāliju līdz pat okeānam vai pat Ēģiptei. Viņš sacīja meitenei, ka Anglijā vai arī kur citur Kālijs būšot tikai kalps. Turpretim kā vahima cilts valdnieks viņš izplatīšot kristīgo ticību, atcelšot savu pavalstnieku mežonīgās paražas, civilizēšot tos un veidošot no viņiem labus cilvēkus. Apmēram to pašu viņš teica arī Kālijam.

Atvadoties lija daudz asaru, no kurām pat Stass nekaunējās. Viņš, Nellija un Kālijs bija kopīgi pārdzīvojuši daudz grūtu un tīkamu brīžu un, tuvāk iepazinušies, ne tikai cienīja viens otru, bet arī mīlēja. Jaunais nēģeris ilgi gulēja pie Bvana Kubva un labās Mzimu kājām. Divas reizes viņš atgriezās, lai vēl uz tiem paskatītos, bet pienāca pēdējais šķiršanās brīdis, un divas karavānas aizsoļoja katra uz savu pusi.

* * *

Tikai ceļā abi mazie ceļinieki sāka atstāstīt savus piedzīvojumus. Stass, kas agrāk labprāt palielījās, to vairs nedarīja. Pārāk daudz viņš bija veicis, pārdzīvojis un līdz ar to attīstījies garīgi, lai saprastu, ka vārdi nedrīkst būt lielāki par darbiem. Beidzot, izdarīto varoņdarbu bija tik daudz, lai arī par tiem varētu runāt vienkāršiem vārdiem. Katru dienu tā saucamajās «baltajās stundās» un vakaros pie ugunskura kapteiņa Glena un doktora Klerī acu priekšā kā kinolentā slīdēja piedzīvojumi un notikumi, kurus bērni bija pārcietuši. Viņi redzēja nolaupīšanas ainu Faijūmā, grūto ceļu caur tuksnesi līdz Hartūmai, Omdurmānu, šo elli zemes virsū, un nežēlīgo Mahdiju. Kad Stass pateica savu atbildi Mahdijam uz viņa priekšlikumu pieņemt «īsto» ticību, abi draugi piecēlās un cieši paspieda zēna roku. Kapteinis teica:

—  Mahdija vairs nav starp dzīvajiem.

—  Mahdijs miris? — Stass pārsteigts jautāja.

—   Jā, — Klerī atsaucās. — Viņš noslāpa pats savos taukos, citiem vārdiem sakot, mira ar sirdstrieku. Visu varu pārņēma Abdullahs.

Iestājās ilgāks klusums.

—  Jā, — Stass noteica, — mūs uz Fašodu sūtīdams, viņš nezināja, ka nāve to paņems ātrāk nekā …

Pēc brīža turpināja:

—  Bet Adbullahs ir vēl cietsirdīgāks nekā Mahdijs.

—   Tādēļ ir arī sākušies nemieri un savstarpēji kari, — kapteinis atbildēja. — Mahdija celtā ēka agri vai vēlu tomēr sabruks»

—   Kas naks viņas vieta?

—  Anglija! — kapteinis teica.

* * *

Nākošās dienās Stass stāstīja par ceļojumu uz Fašodu, par vecās Dinahas nāvi un par tālāko ceļu pa mežonīgiem apvidiem., dzenot Smaina pēdas. Kad zēns pastāstīja, kā nogalinājis lauvu, Gebrhu, Hamisu un abus beduīnus, kapteinis viņu pārtrauca divien* vārdiem: «Ai 1 right», un atkal paspieda zēna roku.

Ar pieaugošu interesi Glens un Klerī noklausījās arī stāstu» par Kinga pieradināšanu, par dzīvi «Krakovā», Nellijas drudzi,, satikšanos ar Lindi un par gaisa pūķiem.

Doktors, kas ik dienas jo vairāk iemīļoja mazo Nelliju, dziļE izjuta un uztraucās par briesmām, kas meitenei bija draudējušas,, un, lai cik necik nomierinātos, iestiprinājās no «brendi» pudeles. Kad Stass pastāstīja, ka meitene gandrīz kritusi ļaunā vobo nagos,. Klerī viņu cieši apkampa, it kā bailēs, ka tik kāds plēsoņa to atkal neapdraudētu.

Ko abi draugi domāja par Stasu, varēja spriest no divām telegrammām, kuras Glens nosūtīja pēc divām nedēļām ar sūtni no> Kilimandžāra kalnāja Mombasas komandanta vietas izpildītājam ar lūgumu tās nekavējoši nosūtīt bērnu vecākiem.

Pirmā telegramma tika ļoti rūpīgi pārdomāta, lai negaidītā» ziņa pārāk neuztrauktu noskumušos vecākus.

«Pateicoties zēnam, labas vēstis no abiem bērniem. IerodietiesMombasā.»

Otrā, adresētā uz Adenu, bija nepārprotama:

«Bērni pie mums. Veseli. Zēns — varonis.»

* * *

Rūpju, izmisuma un grūtā darba dienas bija beigušās. Mombasa atradās vismaz viena mēneša gājiena attālumā, un ceļš? veda caur skaisto, bet neveselīgo Tavetas mežu. Bet cik nesalīdzināmi vieglāk bija iet pa jau zināmu ceļu ar lielu, bagātīgi apgādātu karavānu nekā klaiņot ar Kāliju un Meu pa nezināmiem džungļiem. Turklāt vēl nebija atbildības, jo to uz saviem pleciem nesa' kapteinis Glens. Stass atpūtās un medīja.

Neraugoties uz to, ka pirmo telegrammu sastādīja ļoti rūpīgi, tā uz abiem tēviem atstāja tik satriecošu iespaidu, ka Nellijas tēvstikko nenomira. Bet arī pans Tarkovskis, kas arvien mācēja savaldīties, pēc telegrammas saņemšanas noslīga ceļos un lūdza Dievu, lai šī ziņa vēlāk neizrādītos par slimīgas fantāzijas augli. Viņ» abi bija pārcietuši smagas grūtības, lai vismaz uzzinātu, vai bērni vel ir dzīvi. Misters Raulisons nepārtraukti izsūtīja karavānas uz •Sudānu, bet Tarkovskis, pārģērbies par arābu, riskēdams ar savu dzīvību, bija devies uz Hartūmu. Viss velti. Cilvēki, kas ko zinātu .par berniem, bija miruši vai nu ar melnajām bakām, bada nāvē, vai arī krituši savstarpējos kautiņos. Beidzot abi tēvi, zaudējuši pēdējo cerību, dzīvoja no atmiņām. Viņos radās pārliecība, ka nekas tos vairs nesaista pie dzīves un ka nāve viņus atkal savienos ar tām dārgajām būtnēm, kas tiem bija pati dzīve.

Un tomēr pienāca negaidīta prieka vēsts, prieka, kas pārspēja viņu spēkus. Bet līdz ar to radās arī šaubas. Viņi nekādi nespēja saprast, kādēļ ziņas pienākušas no gluži pretējās Āfrikas malas, no Mombasas. Pans Tarkovskis minēja, varbūt bērnus izpirkuši kāda ziloņkaulu tirgotāju arābu karavāna, kas no austrumu krastiem siokļuvusi Āfrikas vidienē līdz pat Nīlai. Telegrammas saturu: «pateicoties zēnam» viņš sev izskaidroja, ka Stass varbūt ar vēstuli paziņojis Glenam un Klerī par viņa un Nellijas atrašanās vietu. Un tomēr daudz kas vēl nelikās skaidrs. Tikai vienu Tarkovskis saprata, ka vēstis ir labas, pat ļoti labas, citādi Glens velti nemodinātu jau zudušās cerības un neaicinātu uz Mombasu.

Gatavošanās ceļojumam nevilkās ilgi, un jau otrā dienā pēc telegrammas saņemšanas abi inženieri un Nellijas audzinātāja atradās uz «Pcninsular and Orient Company» tvaikoņa klāja, kas devās uz Indiju, bet arī iegriezās Adenā, Mombasā un Zanzibārā. Adenā viņus sagaidīja otra telegramma: «Bērni pie mums. Veseli. Zēns — varonis.» To izlasījis, misters Raulisons aiz prieka vai prātu zaudēja. Viņš cieši saspieda Tarkovska roku un atkārtoja:

—  Tu redzi! Viņš to izglāba!

Bet pans Tarkovskis, lai neizrādītu savu iekšējo saviļņojumu, caur zobiem noteica:

—  Jā, varu lepoties ar savu zēnu.

Viens palicis, viņš aiz prieka raudāja.

Beidzot arī pienāca sengaidītais brīdis, kad bērni varēja apkampt savus tēvus. Misters Raulisons cieši apkampa savu mazo atgūto dārgumiņu, bet Tarkovskis piespieda pie krūtīm savu varoni dēlu. Viņu bēdas pēkšņi izgaisa kā tuksneša viesulis. Dzīve likās gaiša un laimīga, jo sen ilgotais sastapšanās mirklis bija pienācis.

Abi bērni tikai brīnījās, kādēļ tētiņu galvas kļuvušas gluži baltas.

*

Uz Portsaīdu visi devās lieliskā franču sabiedrības «Messageries Maritimes» tvaikonī, kas tūristu pārpildīts atgriezās no

Reinjonas, Maurīcija un Madagaskaras salām. Kad izplatījās vēsts, ka uz tvaikoņa brauc zēns, kas izbēdzis no dervišu gūsta, Stass kļuva vispārējs mīlulis un ziņkārīgo ceļotāju apbrīnošanas objekts.

Laimīgā ģimene tomēr labprātāk ieslēdzās lielajā kajītē, kuru kuģa kapteinis bija nodevis viņu rīcībā, un pavadīja tur visas stundas savstarpējās sarunās. Arī Nellija tajās piedalījās, čivinādama kā putniņš, un visiem par lielu prieku katru frāzi sāka ar «un». Nosēdusies tēvam uz ceļiem un pacēlusi pret viņu savas skaistās acis, viņa čivināja: «Un, tētiņi Un mūs nolaupīja un veda uz kamieļiem… Un Gebrhs man iesita … un Stass mani aizstāvēja — un mēs nokļuvām Hartūmā — un tur ļaudis mira badā — un Stass strādāja, lai nopelnītu man vīģes — un mēs bijām pie Mahdija — un Stass negribēja mainīt ticību — un mūs aizsūtīja uz Fašodu — un Stass nošāva lauvu un visus — un mēs dzīvojām lielā kokā, kuru nosaucām par «Krakovu» — un Kings bija pie mums — un man bija drudzis — un Stass mani izārstēja — un «vobo» nošāva — un samburu uzvarēja — un vienmēr bija ļoti labs pret mani…»

Stass izstāstīja visu sīki un saprotami. Kad zēns atstāstīja ceļojumu no Fašoda>s līdz ūdenskritumam, no viņa dvēseles novēlās kā smags akmens. Stāstot, kā viņš nošāva Gebrhu un tā draugus, zēns samulsa un nedroši paskatījās uz tēvu. Pans Tarkovskis sarāva uzacis, mazliet padomāja un nopietni teica:

— Iegaumē, manu zēn! Ar nāvi neviens nedrīkst rotaļāties, bet,, ja kāds draudētu tavai dzimtenei, tavas mātes, māsas vai citas sievietes dzīvībai, kura nodota tavā aizbildniecībā, tad šauj katram, pat nepārdomājis, lodi pierē, un nemoki savu sirdsapziņu ar nevajadzīgiem pārmetumiem.

* * *

Drīz pēc atgriešanās Portsaīdā misters Raulisons un Nellija aizbrauca uz pastāvīgu dzīvi Anglijā. Stasa tēvs aizsūtīja zēnu skolā uz Aleksandriju, jo tur tik daudz nezināja par viņa varoņdarbiem. Bērni vai ik dienas rakstīja viens otram garas vēstules, bet apstākļi gribēja, lai tie satiktos tikai pēc desmit gadiem. Beidzis Aleksandrijā vidusskolu, Stass studēja Cīrihes politehniskajā institūtā un pēc diploma saņemšanas strādāja Šveice pie tuneļa rakšanas darbiem.

Un tikai pēc desmit gadiem, kad pans Tarkovskis atstāja savudarbu Portsaīdā, viņi abi aizceļoja pie saviem draugiem uz Angliju. Misters Raulisons viņus uzlūdza savā vasarnīcā pavadīt: visu vasaru.

Nellija jau bija astoņpadsmit gadus veca un no sīkas meitenes .pārvērtusies par skaistu jaunavu. Stass pārliecinājās, ka vīrietis divdesmit četru gadu vecumā var domāt tikai par dāmām. Viņš sajuta, ka ne par ko citu vairs nespēj domāt, kā tikai par Nelliju, un nolēma bēgt.

Bet kādā vakarā misters Raulisons, uzlicis abas rokas uz jaunekļa pleciem, sirsnīgi ieskatījās Stasa acīs un teica:

— Stas, saki man, vai ir vēl kāds pasaulē, kam es varētu uzticēt savu vislielāko dārgumu, kā tev?

* * *

Jaunie Tarkovski līdz pat Raulisona nāvei dzīvoja Anglijā, bet :gadu pēc viņa nāves devās tālā ceļojumā. Tā kā viņi bija viens -otram solījuši vēlreiz apmeklēt tās vietas, kurās bija pavadījuši savus bērnības gadus, tad jaunais pāris vispirms devās uz Ēģipti.

Mahdija un Abdullaha virskundzība jau sen bija beigusies un tās vietā nāca, kā to Glens pareģoja — Anglija. No Kairas līdz Hartūmai bija uzbūvēta dzelzceļa līnija. Nīlas gultne bija iztīrīta, •un jaunieši ērtā tvaikonī aizbrauca ne tikai līdz Fašodai, bet arī līdz pat Viktorijas Njasas ezeram. No Florancas pilsētas, kas atradās šā ezera krastā, viņi ar vilcienu aizbrauca uz Mombasu. Kapteinis Glens un doktors Klerī bija pārcēlušies uz Natālu, bet Mombasā angļu iestāžu uzraudzībā vēl dzīvoja Kings. Gigants tūlīt pazina savus bijušos pavēlniekus un apsveica tos, sevišķi Nelliju, tik jūsmīgi taurēdams, ka tuvējie koku zari locījās kā vējā. Viņš ;pazina arī Sabā, kas, nodzīvojis divkāršu parastā suņa mūžu un jau gandrīz zaudējis redzes spēju, vēl arvien visur pavadīja Nelliju un Stasu.

Stass arī uzzināja, ka Kālijs ir dzīvs un vesels. Zem Anglijas protektorāta viņš valdīja pār visu zemi uz dienvidiem no Rūdolfa ezera. Jaunais karalis bija arī ataicinājis misionārus, kas mežonīgajās ciltīs izplatīja kristīgo ticību.

* * *

Pēc šī pēdējā lielā ceļojuma jaunie Tarkovski atgriezās Eiropā un uz visiem laikiem kopā ar veco Stasa tēvu apmetās uz dzīvi Polijā.

BEIGAS

[1] policisti.

[2] pēdējais poļu dumpis, t. i., sacelšanās pret ikrievu valdību šajā gadā tika apspiesta.

[2] Jajamie kamieļi.

[2] Aitas.

[3] vietējā, vai sīrijas kukurūza,

[4] dzeramnauda.

[4] Gubernators,

[5] kungs

[6] pravieti!

2T.

[6] Vilcienu.

[6] Klusēti

[7] Ūdenskrituma.

[8] pīpot savas pīpes.

[9] -lielā oāze uz rietumiem no nflas.

[9] Zvēru ipie Dieva, tas tik ir suns!

[10] kristītais.

[10] Zēns.

[11] kuģi.

[11] Resp. ēģiptiešu rokas.

[12] liela ziloņkaula taure.

[13] mazais nelaimfgais putniņš.

[14] baku retas.

[15] vidusāfrika dzīvojošās antilopes.

[16] figus sycomorus.

[17] borassus flabclliformis.

[18] lissohilosia.

[19] landolania florida.

[20] Čūsku.

[21] begonia jonsthonf.

[22] brajera anthclmitika.

[23] Ūdens zirgi.

[23] Ūdens nav.

[24] pulnst nav putns! PutnsI

Content

Senkevičs Henriks Tuksnesī un džungļos

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVIII

XXYIX

XL

XLI

XLII

XLIII

XLIV

XLV

XLVI

EPILOGS