Šekspīrs Viljams

Antonijs un Kleopatra

VILJAMS ŠEKSPĪRS

Antonijs un Kleopatra

Traģēdija 5 cēlienos

antony and cleopatra

PERSONAS

Marks Antonijs

Oktāvijs Cēzars i triumviri

Lepids i

Seksls Pompejs

Domicijs Enobarbs

Ventidijs

Eross Antonija draugi

Skars

Dercels

Demelrijs

Filons

Mecens

Agripa

Dolabella Cēzara (lraugi

Prokulejs

Tirejs

Galls

Mena ss i

Menekrals &gt; Pompeja draugi

Varrijs ļ

Taurs, Cēzara armijas virspavēlnieks

Kanidi/s, Antonija armijas virspavēlnieks

Silijs, virsnieks Ventidija armijā

Eilronijs, Antonija sūtnis pie Cēzara

Aleksass

Mardians Kleopatras dienestā

Seleiks

Diomeds

Pareģis

Zemnieks

Kleopatra, Ēģiptes karaliene

Oklāviļa, Cēzara māsa, Antonija sieva

Harmiona ļ

Irasa ļ Kleopatras dienestā

Virsnieki, kareivji, sūtņi un pavadoņi

Notiek dažādās Romas valsts daļās

I

PIRMAIS CELIENS

PIRMĀ AINA

Aleksandrijas pilsēta. Istaba Kleopatras pilī.

Ienāk Demetrijs un Filons.

Filons.

Nē, Antonija mīlestības ārprāts

Jau tiešām iet pār mēru; drošās acis,

Kas pāri karapulkiem kvēloja

Kā vara bruņu Marsam, tagad griež

Ar bijām un ar padevību skatus

Uz brūnās sievas pieri: dzelža sirds,

Kas citkārt kaujas drūzmā pušu plēsa

Vai krūšu sprādzes, tagad aizliedzas

Un grib tik vēdeklis un plēšas būt,

Ko dzesēt kaislību tai morietei.

Lūk, tur tie nāk!

Dzirdamas tauru skaņas.

Ienāk Antonijs un Kleopatra līdz ar pavadoņiem: einuhi

vēdina viņai svaigu gaisu.

Tik ievērojiet, un jūs redzēsiet,

Ka viņš, šis pasaul's ēkas trešais pīlārs,

Ir ticis netiklei par nerru; skat!

Kleopatra

Antonijam.

Ja tiešām mīli, saki tad — cik daudz?

Antonijs.

Kas tā par mīlu, kuru skaitīt var!

Kleopatra.

Es gribu zināt, kur tai robežas.

Antonijs.

Tad radi jaunu zemi, debesis.

Ienāk vēstnesis.

Vēstnesis.

No Romas ziņas, kungs!

Antonijs.

Ak sods! Teic aši

Kleopatra.

Nu, uzklausi jel viņu, Antonij;

Var būt, ka sirdās Fulvija? Vai Cēzars —

Tas plānbardis — kas zin? — tev pavēlē

Pēc savas varas: «Dari to vai to!

So valsti iekaro, to atsvabini!

Ej tūdaļ, citād' dusmošos!»

Antonijs.

Kā! Mīļā?

Kleopatra.

Varbūt! Nē, tiešām tā:

Nav ļauts tev ilgāk palikt še, jo Cēzars

Sauc tevi mājās! Klausi, Antonij!

Raksts Fulvijas? Nē, Cēzara — vai abu?

Saukt sūtņus!

Antonijam.

Tiešām, karalienes vārds,

Tu sarksti, Antonij, tev asin's godu

Dod Cēzaram! Tā citkārt vaigi kaunā

Tev sarkst, kad brēcot baras Fulvija!

Saukt sūtņus!

Antonijs.

Lai Tibrā Roma kūst! Lai plašais loks,

Šī stiprā valsts, lai krīt! Še pasaule,

Bet troņi — pīšļi; dumbrā zeme nes

Tā cilvēkus, kā lopus, — dzīves cēlums

Ir darīt tā; kad tādi mīlētāji —

apskauj viņu

Tāds dvīņu zvaigznājs var to: lai to atzīst

Nu visa pasaule, jeb sods būs smags —

Še nevar aizsniegt mūs.

Kleopatra.

Ak, dižie meli!

Ka Fulviju tu ņēmi nemīlēdams?

Lai nelga liekos, kaut ar neesmu;

Aizvien būs Antonijs viņš pats.

Antonijs.

Ja tikai Kleopatra nekaitina.

Bet saldo stundu, mūsu mīlas dēļ

Lai skarbās runās laiku netērējam!

Ne mirkļa mūsu dzīvē, kuru prieks

Vēl nepastieptu. Kā šo nakti svinam?

Kleopatra.

Tev sūtņi jādzird.

Antonijs.

Vai tu rāties gribi?

Bet viss tev skaisti pieder: smieties, bārt

Vai raudāt; katris untums tevī cīnās,

Kā kļūt par daiļumu, ko apbrīno. —

Pa ielām šodien iesim, novērosim,

Ko ļaudis dara. Nāc, tu vakar vēl

To vēlējies.

Sūtņiem.

Mēs vēlāk runāsim.

Antonijs un Kleopatra līdz ar pavadoņiem aiziet.

Demetrijs.

Kā! Antonijs tā nievā Cēzaru?

Filons.

Pa laikiem, kad viņš pats nav Antonijs,

Tam zūd ir lielā, cēlā izvedība,

Kam vaj'dzētu aizvien to pušķot.

Demetrijs.

Jā,

Man žēl, ka viņš dod taisnību tiem meļiem,

Kas Romā tā par viņu gvelž. Bet rīt,

Es ceru, viņš būs saprātīgāks. —

Sveiks!

Abi aiziet.

OTRA AINA

Turpat. Cita istaba.

Ienāk Harmiona, Irasa, Aleksass un pareģis.

Harmiona. ^frds Aleksas, saldais Aleksas, vislabākais

Aleksas, tu visusmalkākais Aleksas, kur ir tas pa-

reģis, kuru tu karalienei tik ļoti ieslavēji? Ak, kaut

jel es iepazītos ar to vīru, kuram, kā tu saki, vajag

savus ragus apvīt ar puķu vītnēm.

Aleksass. Pareģi!

Pareģis. Ko vēlaties?

Harmiona.

Vai šis tas vīrs?

Pareģim.

Jūs tas, kas visu zina?

Pareģis.

Es dabas nebeidzamos noslēpumos

Tā drusku lasu.

Aleksass

Harmionai.

Rādi savu roku.

Ienāk Enobarbs.

Enobarbs.

Lai dzīres sarīko un vīnu nes,

Ko dzert uz Kleopatras veselību.

Harmiona

pareģim.

Nu, labais vīrs, dod manim labu laimi!

Pareģis.

Es laimi nedodu, tik paredzu.

Harmiona.

Nu, labi, paredzi tad man.

Pareģis.

Jūs tiksiet

Vēl pilnīgāka, nekā tagad esat.

Harmiona.

Viņš domā — miesas apmērā.

Irasa.

Nē, nē —

Kad veca kļūsi, ka tad smiņķēsies.

Harmiona.

Tik krunkas ģīmī ne!

Aleksass.

Klus'! Netraucējiet pravieti!

Harmiona.

Kuš! Kuš!

Pareģis.

Jūs vairāk mīlēsiet kā citi jūs.

Harmiona.

Nu, tad lai labāk vīns man aknas silda.

Aleksass.

Nu, uzklausiet jel viņu!

Harmiona. Tad labu, skaistu laimi; liec man vienā

priekšpusdienā trīs karaļus apprecēt un tos visus

aprakt; liec man piecdesmitā gadā dabūt bērnu, kuru

pielūdz Herodess, jūdu ķēniņš; pielūko, ka tu mani

saprecini ar Oktāviju Cēzaru un nostādi mani līdzās

manai kundzei.

Pareģis.

To pavēlnieci, kurai tagad klausāt,

Jūs pārdzīvosiet vēl.

Harmiona.

Ak, vareni!

Ilgs dzīvjfe mūžs man tiešām vairāk tīk

Par vīģēm.

Pareģis.

Laime, kas līdz šim jums bija,

Ir labāka par to, kas turpmāk nāks.

Harmiona.

Tad mani bērni paliks gan bez vārda;

Nu, teic jel —: cik man būs vēl puisēnu

Un skuķu?

Pareģis.

Ja katris vēlējums tev būtu klēpis

Un auglīgs katris vēlējums, — tad miljons.

Harmiona.

Ej, nelga, ej, es tevim piedodu,

Ka burvis neesi.

Aleksass.

Jūs domājat,

Tik jūsu palags zin, ko vēlaties?

Harmiona.

Nu saki nākotni vēl Irasai!

Aleksass.

Mēs visi gribam zināt likteni.

Enobarbs.

Man un vēl daudziem šodien likten's tāds:

Iet piedzērušiem gulēt.

Irasa.

Še lēzna roka, kura sludina,

Ja citu ne, tad nevainību.

Harmiona.

Jā, jā, tāpat kā Nīlas plūdi badu.

Irasa. Ej vien, tu nerātne, ko tu nu zini no pareģošanas!

Harmiona. Nē, ja drēgna roka nav auglības zīme, tad

lai nespēju sev ausis pakasīt. — Lūdzams, pareģo

viņai tikai ikdienišķu likteni.

Pareģis. Jums abām vienāds liktenis.

Irasa. Kā tā? Kā tā? Teic manim plašāki.

Pareģis. Es esmu beidzis.

Irasa. Vai man lai liktenis nav par sprīdi labāks par

viņas likteni?

Harmiona. Nu, ja tev liktenis sprīdi vairāk dod kā

man, kur tad liksi to?

Irasa. Pie sava vīra deguna jau ne.

Harmiona. Ak debess, grozi mūsu ļaunās domas. Nāc,

Aleksas, tagad tavu likteni, tavu likteni! Liec vi-

ņam apņemt sievu, kura nespēj iet, mīļā Izīda, es

tevi lūdzu! Un liec tai nomirt un dod viņam ļauna-

ku! Un pēc tās ļaunākās vēl ļaunāku, līdz tā ļau-

nākā no visām smiedamās ies aiz piecdesmitkārt pie-

krāptā vīra zārka! Labā Izīda, paklausi šo lūgšanu,

ja tu arī ko svarīgāku man neizpildi; labā Izīda, es

tevi lūdzu!

Irasa. Āmen! Dārgā dieviete, dzirdi šo tavas tautas

lūgšanu! Ja jau tas sirdi grauž, kad redz skaistu

vīru ar vieglu sievu, tad tie ir nāvīgi sirdēsti, kad

nejauks blēdis staigā bez ragiem; tādēļ, dārgā Izīda,

ievēro pieklājību un dod viņam pelnīto likteni!

Harmiona. Āmen!

Aleksass. A, paskat nu! Ja viņu varā būtu mani pie-

krāpt, viņas kļūtu par netiklēm, lai to izdarītu.

Enobarbs.

Nu klusu, Antonijs nāk šurp!

Harmiona.

Ne viņš,

Bet karaljfene.

Ienāk Kleopatra.

Kleopatra.

Vai jūs redzējāt,

^ Kur Antonijs?

Enobarbs.

Nē, valdniece.

Kleopatra. ^

Vai viņš

Še nebija?

Harmiona.

Nē, kundze.

Viņam prāts

Uz jautrību jau nesas, te uzreiz

To domas sagrāba par Romu . . .

Enobarb!

Enobarbs.

Jā, karaliene?

Kleopatra.

Ej viņu uzmeklē un atved šurp.

Kur Aleksass?

Aleksass.

Ko, kundze, pavēlat? —

Tur karavadon's tuvojas.

Kleopatra.

Es negribu to redzēt; nāciet līdz!

Visi aiziet.

Ienāk Antonijs līdz ar vēstnesi un pavadoņiem.

Vēstnesis.

Fulvija, tava sieva, pirmā gāja …

Antonijs.

Lai kaujā cīnītos pret Lūciju,

To manu brāli?

Vēstnesis.

Jā, mans pavēlniek,

Bet karš bij nobeigts drīz. Jo laika gaita

Tos abus vienoja pret Cēzaru,

Kurš karā laimīgāks, tos iztrenca

No zemes jau pēc pirmās kaujas.

Antonijs.

Labi;

Kas ļaunāks?

Vēstnesis.

Ļaunā vēsts ar savu indi

Ir nomākusi pašu vēstnesi.

Kad viņš to gļēvuļiem un nelgām vēsta;

Tik tālāk vien! Kas bijis — bijis. Kļaus':

Ja teic man taisnību un kaut tā nāve,

Es klausos to kā glaimus.

Vēstnesis.

Labiens —

Ak, ļaunā vēsts — ar saviem partiešiem

Ir guvis Āziju no Eifrata;

Tā karogs plivinās no Slrijas

Līdz Lidijai un Jonijai, bet. . .

Antonijs.

Tikmēr

Es, Antonijs, tu gribi teikt…

Vēstnesis.

Ak kungs!

Antonijs.

Teic droši, nepārlabo ļaužu runas,

Sauc Kleopatru, kā to Romā sauc,

Rāj tā kā Fulvija, pel manas kļūdas

Tik brīvi, kā to spēj vien patiesība

Un naids. Mēs neesam tikai nezāles,

Kad vēji mūs nesakrata; un mūs bārt

Ir tīri ravēt. Tagad esi sveiks.

Vēstnesis.

Pēc jūsu augstas vēlēšanas.

Aiziet.

Antonijs.

Ir vēsts no Sikionas? Sakiet!

Pirmais sulainis.

Vēstnesis no Sikibnas!

Vai tāds nebija?

Otrais sulainis.

Viņš gaida, kad to sauks.

Antonijs.

Lai ienāk šurp.

Sulaiņi aiziet.

Man jārauj stiprā.ēģiptiešu saite

Jeb mīlā jāpagrimst.

Ienāk otrais vēstnesis.

Antonijs.

Kas esi tāds?

Otrais vēstnesis.

Fulvija mirusi.

Antonijs.

Kur viņa mira?

Otrais vēstnesis.

Kungs, Sikionā.

Par slimību un kas vēl nopietnāks

Tev jāzina, tas teikts šai rakstā.

Nodod Antonijam vēstuli.

Antonijs.

Ejiet!

Vēstnesis aiziet.

Augsts gars ir šķīries! — Es to vēlējos, —

Ko nicinot mēs bieži aizsviežam,

To atkal vēlamies; kas salds mums tagad,

Top — bieži baudot — rūgts un pārvēršas

Par pretekli; kad mira, nu tā laba;

Es tagad vēlētos tai roku sniegt,

Kas viņai draudēja. Man vaj'ga, bēgt

Šo burvju karalieni: tūkstoš likstas

Un ļaunākas, nekā es zinu, izper

Mans laiskums še. He! — Enobarb!

Ienāk Enobarbs.

Mans kungs,

Ko vēlaties?

Antonijs.

Man tūdaļ jābrauc prom.

Enobarbs. Nu, tad mēs nokausim visas mūsu sievietes.

Mēs jau redzam, cik nāvīga viņām ir pat katra

nelaipnība; kad viņām jāpiedzīvo mūsu aizbrauk-

šana, jau tad ir nāve klāt.

Antonijs. Man jātiek prom no šejienes.

Enobarbs. Ja tas ir nepieciešami, tad liec sievietēm

mirt. Zēl būtu viņas tā ne par ko aizlaist postā;

bet, ja nu ir jāizšķiras par viņām vai par svarīgu

uzdevumu, tad viņas nevajag pārāk augstu vērtēt.

Kleopatra, ja tik viņai par to radīsies vismazākā

jausma, būs acumirkli pagalam; savas divdesmit

reizes esmu redzējis, ka viņa beidzas vai nost aiz

daudz sīkākiem iemesliem. Es domāju, ka nāvē ir

kāds spēk^, kas viņu ietekmē gluži kā mīlestības

apskāviens, tik ātri viņa gatava uz miršanu.

Antonijs. Viņa ir viltīgāka, nekā to var iedomāties.

Enobarbs. Ј nē, mans kungs; viņas kaislības nepastāv

ne no kā cita kā vien no skaidras mīlestības smal-

kākām daļiņām. Sīs vētras un plūsmas mēs neva-

ram saukt par nopūtām un asarām: te ir lielākas

aukas un negaisi, nekā kalendāri spēj pasludināt.

«» Tā nevar būt viltība; ja tas tā ir, tad viņa dara

tāpat kā Jupiters.

Antonijs. Kaut es viņu nekad nebūtu redzējis!

Enobarbs. Ak kungs, tad jūs nebūtu redzējis brīnu-

mainu meistardarbu; ja jūs būtu lieguši sev šo

prieku, veltīgs būtu jūsu ceļojums.

Antonijs. Fulvija ir mirusi.

Enobarbs. Fulvija?

Antonijs. Mirusi.

Enobarbs. Nu, kungs, tad nesiet dieviem pateicības

upuri. Kad dievībām labpatīk vīram atņemt sievu,

tad lai vīrs iegādā skroderus še zemes virsū un lai

apmierinās ar to — ja reiz vecas drēbes novalkā-

tas, — tad skroderi ir tāpēc pasaulē likti, lai šūtu

jaunas. Ja nebūtu vairāk sieviešu kā Fulvija, tad

tiešām būtu posts un nedienas. Bet šis bēdas ir

kronētas ar apmierinājumu; no jūsu vecā sieviešu

krekla var pataisīt jaunus apakšsvārkus. Un tiešām

tām asarām jādzīvo sīpolos, kuras ritētu šo sirdēstu

dēļ.

Antonijs.

Tas nemiers, ko tā valstī cēlusi,

Man neatļauj vairs ilgāk projām būt.

Enobarbs. Un tas nemiers, ko jūs še esat cēluši, neatļauj

vairs, ka jūs ietu; it sevišķi Kleopatras nemiers, kura

dzīvo vienīgi no jūsu klātbūtnes.

Antonijs.

Lai pietiek vieglo runu. Paziņo

Šo manu nolēmumu vadoņiem.

Es karalienei teikšu, kādēļ steidzos,

Un atvaļināšos no viņas mīlas.

Ne Fulvijas nāve vien un citas ziņas

Mūs nopietni sauc prom; ir vēstules

No dižiem draugiem Romā, aicina

Mūs mājās braukt. Seksts Pompejs sacēlies

Pret Cēzaru un jūru pārvalda;

Un lauta grozīga — tās labvēlība

Nekad tam nepaliek, kam patiess nopelns,

Līdz nopelns galā — tagad viņa liek,

Ko vien tik Pompejs darījis,

Uz viņa dēlu, kurš, jau varā augffs

Un vārdā augstāks vēl ar drošo spēku,

Nu stāv kā karapulku varonis.

Ja viņa slava aug vēl, viņa apdraud

Vai pasaul's ēku. — Daudz kas tagad per,

Kam tik vien dzīvības kā zirga astram,

Bet nav vēl čūskas indes. — Tagad ej,

Teic karavadoņiem, ka mūsu griba,

Lai visi aši ceļā dotos.

Enobarbs.

Labi.

Aiziet.

TREŠA AINA

Turpat. Cita istaba.

Ienāk Kleopatra, Harmiona, Irasa un Aleksass.

Kleopatra.

Kur ir viņš?

Harmiona.

Es to neredzēju vairs.

Kleopatra.

Skat, kņj viņš ir, ko dara, kas pie viņa . . .

Harmionai.

Es nesūtīju tevi — ja viņš skumjš,

Teic, ka es dancoju, ja jautris — saki,

Ka pēkšņi sasirgu. Nu, aši, tec!

**

Aleksass aiziet.

Harmiona.

Man, kundze, šķiet, ja tiešām viņu mīlat,

Šis ceļš nav īstais, lai to piespiestu

Uz mīlestību.

Kleopatra.

Ko tad man bij darīt?

132

Harmiona.

Tam nebūt pretī, visur padoties.

Kleopatra.

Kāds nelgas padoms! — Ceļš to pazaudēt!

. .&lt; '

Harmiona.

Par daudz to nepārbaudiet; apdomājiet:

Mēs nīstam to, kas bieži biedē mūs.

Bet, lūk, viņš nāk!

Ienāk Antonijs.

Kleopatra.

Es īdzīga un slima.

Antonijs.

Man grūti teikt tai savu nodomu.

Kleopatra

Harmionai.

Ak, palīdz', mīļā, man, es kritīšu:

Tā ilgi neies vairs, šīs manas miesas

To neizturēs .. .

Antonijs.

Dārgā karalien . ..

Kleopatra.

Es lūdzu, nenāc tuvāk!

Antonijs.

Kas tev kait?

Kleopatra.

Es redzu šinī skatā labas ziņas, —

Ko saka tava sieva? — Ej vien, ej;

Kaut būtu neļāvusi tev šurp nākt!

Lai viņa neteic, ka es tevi turu, —

Man varas nav pār tevi; tu jau viņas.

Antonijs.

Dievs zin . ..

Neviena karaliene vēl

Tik briesmīgi nav pievilta! Un tomēr

Es viltu dīgstam redzēju . . .

Antonijs.

Ak mīļā . . .

Kleopatra.

Kā ticēt, ka tu mans un uzticīgs?

Vai trīcēja tev zvērot dievu krēslis,

Kad vīli Fulviju? Ak trakais ārprāts,

Pie tādiem mutes dotiem zvēriem sieties,

Kas lūst jau zvērot!

Antonijs.

Mīļā karalieni . . .

Kleopatra.

Ko raugi aizvārdot, ka taisies bēgt?

Teic ardievas un ej! Kad palikt lūdzies,

Bij runām laiks, tad aiziet nebij miņa!

Tad bij man bezgalība acīs, lūpās

Un laime uzacīs, ik asins piliens

Tik bagāts, kā no dieviem ritējis;

Un tā vēl tagad ir, jeb, lielākais

No pasaJIl's varoņiem, tu esi ticis

Par lielāko no meļiem.

Antonijs.

Ko tu teic'!?

Kleopatra.

Kaut būtu man tavs spēks, tu redzētu,

Ka arī Ēģiptē ir sirds . ..

Antonijs.

Jel klausies:

Man laika stingrais spaids uz bridi liek

Iet viņam kalpot; visa mana sirds

Pie tevis paliek. Itālija zib

No pilsoņzobeniem; Seksts Pompejs draud

Ar saviem pulkiem Romas ostmalām:

No divu dzimtu varu līdzsvara

Aug briesmu pilnas partijas; kas citkārt

Bij nīsts, to tagad mīl, viņš varens top;

Seksts padzīts, tomēr tēva slavā bagāts,

Sev iegūst vigus tos, kam valsts nekā

Nav devusi un kurus daudzums baida:

Miers, slims no dusēšanas, izmisis

Grib dziedēties ar maiņu. Bet vēl tuvāks

Un atvainojošs iegansts braukšanai

Ir Fulvijas nāve.

Kleopatra.

Kaut vecums nesarga no muļķības,

Bet gan no bērnišķības, — Fulvija,

Vai tā var mirt?

Antonijs.

Jā, mīļā, viņa mira.

Se, palasies, kad laiks, par nemieriem,

Ko viņa cēla: beigās, labākais,

Lūk, kā un kur tā mira.

Kleopatra.

Viltus mīla!

Kur trauciņš, kuru vaj'dzēja tev pildīt

Ar sēru rasu? Jā, es redzu gan

No viņas nāves, kā pēc manas būs.

Antonijs.

Nu nebar vairāk, labāk uzklausies,

Kas man par plāniem: tie lai stāv un krīt,

Kā tu man vēli. Jā, pie viņa uguns,

Kas Nīlas dūņas dzīvina, es eju,

Tavs kalps, tavs varon's; karu piesaku

Un mieru, kā tev patīk.

Kleopatra.

Harmiona!

Nāc atlaid ņieburu! Nē, lai! Man maiņus

Tiek slikti, atkal pāriet. — Tā viņš mīl,

Sis Antonijs.

Jel rimsti, dārgā, mīļā!

Viņš uzticams, ak, tici: pārbaudot.

Tu redzēsi.

Kleopatra.

To māca Fulvija!

Ak, lūdzams, aizgriezies un raud' par viņu,

Tad atvadies un teic: šīs asaras

Līst tevis dēļ; un uzved manā priekšā

Vēl brangu liekulības skatu, lai tas der

Par īstu godu! . . .

Antonijs.

Tu man dusmas aizdod.

Liec mieru!

Kleopatra.

Ak nieki! Tu dusmot spēj

Vēl labāki.

Antonijs.

Pie zobena!…

Kleopatra.

#Un šķēpa:

spēlē viņš, bet vēl nav viss.

Skat, Harmion, cik traģiski šis Herkuls

No Romas iekaist savās dusmās!

Antonijs.

« Kundze,

Es eju.

Kleopatra.

Vienu vārdu, laipnais kungs:

Mums abiem jāšķiras, bet tas nav tas, —

Mēs mīlējāmies reiz, — tas ar nav tas, —

To jūs gan zināt. — Ko es gribēju? —

Ak, atmiņa man tīrais Antonijs,

Es gluži aizmirsta!

Ja nebūtu

Šim tavam tronim neprāts vergs, tu liktos

Man pati neprātība.

Kleopatra.

Ak, cik grūts

Šis dzīves slogs: nest tādu neprātību

Tik tuvu sirdij, kā es šo! Bet piedod

Man, dārgais draugs, jo nāvi nes mans darbs,

Ja tev viņš netīk. Tevi aizsauc gods,

Tad neklausies uz manu ārprātu!

Lai dievi tevi pavada! Lai lauri

Tev apvij zobenu, un viegla veiksme

Lai ceļu ver zem tavām kājām!

Antonijs.

Nāc;

Tā bēg un kavējas mums šķiršanās,

Kad tu, še valdot, tomēr brauc man līdz

Un es, kaut aiziedams, še palieku

Pie tevis. — Iesim!

Visi aiziet.

CETURTA AINA

Roma. Istaba Cēzara namā.

Ienāk Oktāviļs, Cēzars, Lepids un pavadoņi.

Cēzars.

Jūs, Lepid, redzat nu un ievērojat,

Ka mūsu lielo kara biedru nīst

Nav dabā Cēzaram. No Ēģiptes

Mums raksta to: viņš dzerot, zvejojot,

Nakts nakti trakuļojot, neesot

Par Kleopat.ru vīrišķāks, nedz tā

Par viņu sievišķāka. Manus sūtņus

Viņš tikko uzklausījis, nedomājis

Par saviem līdzvaldniekiem. — Te jums virs,

Kurš sevī aptver visus ļaunumus,

Kas katru viļ.

Lepids.

Bet tomēr ļaunumi,

Man liekas, nespēj visu aptumšot,

Kas viņā labs, jo viņa netikumi

Kā zvaigznes gaišāk melnā naktī spīd;

Tie iedzimuši ir, ne iegūti:

Ir vairāk netīši, ne tīša prāta.

Cēzars.

Jūs pārāk lēns. Ja to vēl atvaino,

Ka Ptolomeja gultā guļas viņš,

Ar kroņiem samaksā par labu joku,

Uz derībām ar katru vergu dzer,

Pa ielām gaišā dienā streipuļo,

Ar blēžiem plēšas: labi, viņam piestāv, —

Un tiešām jābūt retam dižumam,

Kam tas nav negodā; bet Antonijam

Šāds kauns nekā nav piedodams, ja mēs

Tik smagi nesam viņa vieglprātību.

Ja kaislībām viņš pilda tukšās stundas,

Tad riebums, izžuvušas smadzenes

To piemffriēs par to; bet tādu laiku,

Kas prom no jokiem bungo, — un tik skaļi,

Kā pasaul's vara sauc, — to samaitāt:

Tas ira jāpeļ tā, kā zēnu bar,

Kurš blēņām ziedo labo atziņu

^ Un prātu nicina.

Ienāk vēstnesis.

Lepids.

Lūk, jaunas ziņas!

Vēstnesis.

Tavs vārds ir izpildīts; ikkatru stundu

Tu, augstais Cēzar, ziņas dabūsi,

Kas ārā notiek. Pompejs valda jūrā

Un, rādās, ir tās sirdis ieguvis,

Kas Cēzara tik baidījās. Uz ostām

Steidz visi, kas vien nemierā; tie teic,

Viņš esot apvainots.

Cēzars.

To domāju!

No sākta gala māca vēsture:

Kas augsti stāv, tāds tīkams, līdz viņš stāv!

Kas grimis, agrāk nemīlēts nekad,

Nedz mīlestības vērts, tiek dārgs, kad ce|as.

Jo ļaužu pūlis līdzinājās laivai,

Kas noklīdusi straumei līdzi peld,

Te krīt, te ceļas, gaida viļņu maiņas,

Līdz beigās pati satrun.

Vēstnesis.

Vēl, Cēzar, vēstu tev, ka Menekrats

Un Menass, divi lieli pirāti,

Ir jūras kungi, ar un ievaino

To saviem adriem; nekaunīgi brūk

Pat Itālijā; ļaudis piekrastēs

No bailēm nobāl; jaunie kareivji

Sāk dumpoties; kur parādās kāds kuģis,

To paņem pirāti. Tik noskaties.

Bet Pompejs — viņa vārds ir kaitīgāks

Par viņa karaspēku kaujaslaukā.

Cēzars.

Ak Antonij, met projām vīna kausus, —

Kad sakauts gāji tu no Mutinas,

Kur, pirms tu veici Hirtiju un Pansu,

Uz pēdām sekoja tev bads; bet tu,

Kaut gļēvi audzināts, to panesi

Vēl pacietīgāk pat par mežoņiem:

Tu dzēri zirgu urīnu un dūņas,

Ko izkāsē pat lopi; skābas ogas

No kailiem krūmiem nenoliedzies ēst;

Jā, līdzi briedim, kad vēl laukā sniegs,

Tu grauzi koku mizas; Alpu kalnos

Tu ēdis gaļu; teic, tik riebīgu,

Ka dažs jau miris redzot vien; un visu —

Kauns tavai slavai, ka tas jāteic še, —

Tu nesis tā kā varonis, ka vaigs

Tev nesaviebies pat.

Lepids.

Žēl viņa, žēl!

Cēzars.

Kaut kauns jel viņu aši atdzītu

Uz Romu atpakaļ! Mums divatā

Laiks laukā rādīties: mēs sasauksim

Nu tūdaļ kara padomi, jo Pompejs

No mūsu laiskuma tik zeļ.

Lepids.

Jā, rīt

Es, Cēzar, spēšu tevim paziņot,

Cik varu pulcēt sausumā un jūrā,

Lai laikam pretī stātos.

Cēzars.

Tās līdz tam

Būs arī manas rūpes. Esiet sveiks!

Lepids.

Jūs arī! Uu, ja jums ko paziņo,

Kas notielPcitās zemēs, tad es lūdzu,

Man arī pavēstiet.

Cēzars.

Jā, nešaubieties;

^ Es zinu, tas mans pienākums.

Visi aiziet.

PIEKTĀ AINA

Aleksandrija. Istaba pilī.

Ienāk Kleopatra, Harmiona, Irasa un Mardians.

Kleopatra.

Harmion . . .

Harmiona.

Mana kundze!

Kleopatra.

Ak!

Dod manim mandragoras dzert.

Harmiona.

Kā, kundze?

Kleopatra.

Lai lielo laiku plaismu noguļu,

Kur tālu ir mans Antonijs.

Harmiona.

Par daudz

Jūs domājat par viņu.

Kleopatra.

Nodevība!

Harmiona.

Nebūt ne, karaliene.

Kleopatra.

Mardian,

Tu kastrāts!

Mardians.

Karalien, ko vēlaties?

Kleopatra.

To ne, ka tagad dziedi, jo nekas

Man nepatīk pie kastrātiem. Tev labi, —

Bez smadzenēm, bez spēka brīvais prāts

Tev negrib bēgt no Ēģiptes. — Vai mīlēt

Tu spēj?

Mardians.

Jā, augstā kundze.

Kleopatra.

Tiešām gan?

Mardians.

Jūs zināt, ka man neiespējams viss,

Ko nevar saukt par īsti tikumisku.

Bet kaislas dziņas jūtu gan, un bieži

Es arī domāju, ko darīja

Ar Marsu Venēra.

Kleopatra.

Ak Harmion,

Kur viņš gan tagad ir? Vai stāv? Vai sēž?

Vai viņš gan kājām iet? Vai zirgā jāj?

Ak, laimīgs zīrgs, kas Antoniju nes!

Jā, esi lepns! Zini, ko tu nes?

Šīs pasaules Pusatlantu un šķēpu,

Un sargu cilvēcei! — Vai runā viņš:

«Kur mančFčūska vecās Nīlas malā?»

Jo tā viņš mani sauca. Tagad pati

Es sūcu saldo indi: — Piemin' mani,

Kaut es no Fēba stariem melnota

Un krunkota no laika! — Toreiz, Cēzar

^Ar plato pieri, kad tu nāci šurp,

Es biju valdinieka cienīga;

Un lielais Pompejs skatus nenovērsa

No manām acīm, enkurus tur meta,

Tur, savu dzīvi skatot, vēlējās

Viņš izgaist.

Ienāk Aleksass.

Aleksass.

Sveika, augstā karaliene!

Cik maz tu līdzigs Markam Antonijam!

Bet tu no viņa nac: un dārgās zāles

Ar savu vizmu tevi zeltījušas.

Kā manam Ma,rkam Antonijam iet?

Aleksass.

Pats pēdējais no viņa, kundze, šis:

Viņš skūpstīja — pēc daudziem dvīņu skūpstiem

Šo pērli, — viņa vārds man sirdī dus.

Kleopatra.

Tad mana auss lai uzceļ to.

Aleksass.

Mans draugs,

Viņš teica, saki: «Lielai karalienei

Še uzticamais romiet's sūta pērli;

Es, sīko balvu vairot, karaļvalstis

Ap viņas grezno troni kaisīšu.

Viss austrums lai to sauc par valdnieci.»

Tad māj un uzlec straujā kumeļā;

Tas skaļi zviedz, un mana atbilde

Tā velti noskan.

Kleopatra.

Vai viņš skumīgs bij

Vai priecīgs?

Aleksass.

Gluži kā šis gadalaiks,

Kur karstums satiekas ar aukstumu:

Nedz skumīgs bij, nedz priecīgs.

Kleopatra.

Ak, cik skaists

Šāds dvēsles līdzsvars! Skat jel, Harmion!

Lūk vien, kāds vīrs! Lūk vien! Viņš nebij skumjš,

Lai gaiši spīdētu uz tiem, kas mūžam

Tā izskatās kā viņš; viņš nebij priecīgs,

Lai rādītu, ka viņa atmiņas

Mīt še pie viņa prieka. Abi kopā —

Kāds debess kopojums! Vai skumjš vai priecīgs —

Viss skaisti piestāv tev i pārmērā

Kā citam it nekam. — Vai sūtņus tiki?

Aleksass.

Jā, kundze, cits pēc cita — divdesmit.

Kādēļ tik daudz?

Kleopatra.

Kas dzimis tanī dienā,

Kad Antonijam rakstīt aizmirstu,

Lai mirst kā ubags! — Harmion, dod spalvu! —

Sveiks esi, Aleksas. — Teic, Harmion, —

Vai Cēzaru tā mīlēju?

Harmiona.

Ak, Cēzars,

Tas cēlais!

Kleopatra.

Noslāpsti, ja vēl tā teiksi!

Teic: cēlais Antonijs!

Harmiona.

Ak, drošais Cēzars!

Kleopatra.

Pie Izīde», tev zobi asiņos,

Ja vēlreiz līdzināsi Cēzaram

Šo visu vīru vīru.

Harmiona.

Atļaujiet,

^ Es dziedu pakaļ — jums.

Kleopatra.

Mans skuķu laiks,

Kad prāts vēl bija zaļš un asins auksta, —

Tā runāt, kā es toreiz!? Ašāk, nāc!

Dod papīru un spalvu!

Lai mīlas vārds, ik stundu atkārtots,

To sveic, kaut Ēģipte top ļaužu tukša.

Visi aiziet.

OTRAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Mesinas pilsēta. Istaba Pompeja namā.

Ienāk Pompejs, Menckrats un Menass.

Pompejs.

Ja dievi taisni ir, tad viņiem arī

Ir taisniem jāpalīdz.

Menekrats.

Ja zināt, Pompej,

Kas nokavēts, tas nav vēl atraidīts.

Pompejs.

Bet, kamēr mēs pie viņa troņa lūdzam,

Tas, ko mēs lūdzam, vīst.

Menekrats.

Mēs nejēdzot

Sev bieži postu lūdzam; mums par labu

To gudras varas liedz; tā peļņa nāk,

Ka velti lūdzām.

Pompejs.

Man būt veiksmīgam!

Jo tauta mani mīl un jūra mana:

Man laime aug kā mēness, cerības

To redz jau pilnā gaismā. Antonijs

Dzer dzīres Ēģiptē un negribēs

Iet karalaukā; Cēzars naudu rauš

Un sirdis zaudē; Lepids, abu glaimots,

Tiem pretī glaims, bet abus nemīlē,

Un tie to nievā.

Menekrats.

Cēzars, tāpat Lepids

Jau laukā stāv ar lielu karaspēku.

Pompejs.

Kas teic? Nav tiesa.

Menekrats.

Silvijs teic to, kungs.

Pompejs.

Viņš sapņo: Romā tie, es zinu, sēž

Un gaida Antoniju. Ak, lai skaistums

Tev karstās lūpas sārto, Kleopatra!

Lai vieno daili, kaisli, burvību!

Lai dziru jūra apņem kārumnieku,

Tam galvu apmācot; lai pavāri

Tam smalkām mērcēm biksta ēstgribu,

Lai miegs un ēšana tā slavu sedz,

Līdz viņa nogrimst Lētas dumbrā straumē! —

X Ienāk Varrijs.

Nu, Varrij, ko?

Varrijs.

Kas man ir vēstāms, tas ir gluži drošs:

Ik stundu Antonijs var Romā būt;

Tam, kopš viņš Ēģipti ir atstājis,

Vairs tālāk ceļš nav grūts.

Pompejs.

Man netīk gan

Šī ziņa. — Menas, es to nedomāju,

Ka mīlētājs šī nieka kara dēļ

Vilks bruņas plecos! Viņa varoņgars

Ir divkārt lielāks par tiem abiem; tomēr

Lai tas mums drosmi dod jo vairāk: mēs

Pat viņu, kārēs mūžam nesātīgo,

No ēģiptietes klēpja izrāvām.

Menass.

Es mūžam neticu,

Ka Cēzars Antoniju laipni sveiks:

Sā sieva — nelaiķe ir Cēzaru

Jo smagi aizskārusi, brālis tam

Ar karu uzbrucis, kaut Antonijs

Tam pretī bij.

Pompejs.

Es, Menas, nezinu,

Cik drīz pret lielu naidu aprimst mazs;

Ja tagad mēs pret viņiem nestāvētu,

Tie droši savā starpā ķildotos,

Jo sen tiem netrūkst iemesla, lai ķertos

Pie zobeniem; bet, vai no mums ir bailes,

Kas starpu slēdz un mezglus atraisa

Tais sīkās ķildās, — to vēl nezinām.

Lai nāk, ko dievi lemj! Par savu dzīvi,

Kas mūsu rokās, cīnīsimies sīvi!

Nāc, Menas!

Aiziet.

OTRĀ AINA

Roma. Lepida nams.

Ienāk Enobarbs un Lepids.

Lepids.

Mans Enobarb, tas būtu slavens darbs,

Ja savu kungu tu mums pierunātu

Uz laipniem, lēniem vārdiem.

Es to lūgšu

Tā runāt, kā liek pašcieņa. Ja Cēzars

To kaitina, lai viņš tā galvai pāri

Tik dikti dārd kā Marss! Pie Jupit'ra,

Ja manim būtu Antonija bārda,

Es šodien neskūtu to nost.

Lepids.

Nav laiks,

Ka tagad divi ķildo.

Enobarbs.

Katris laiks

Tai lietai der, ko tas ir radījis.

Lepids.

Bet mazam ir pret lielu jāatkāpjas!

Enobarbs.

Tad ne, ja mazais pirmais nāk.

Lepids.

Jūs dusmās

Tā runājaģ; bet neatrausiet pelnus.

Lūk, tur irak Antonijs!

Ienāk Antonijs un Ventldijs.

Enobarbs.

Un Cēzars tur.

Ienāk Cēzars, Mecens un Agripa.

Antonijs.

Ja vienojamies, tad uz partu zemi,

Vai dzirdi, Ventīdij?

Cēzars.

Es nezinu;

To, Mecen, prasi Agripam.

Jūs draugi,

Tā lieta liela, kas mūs vienoja,

Lai maza nešķir mūs. Kas ir ko pelt,

To lēni uzklausiet. Ja nieka dēļ

Mēs skaļi ķildojam, mēs nokaujam,

Kur brūces bij mums dziedēt. — Cēlie draugi,

Jo vairāk vēl, jo nopietnāk es lūdzu —

Ar maigiem vārdiem skariet, skarbas lietas,

Lai iekaisums vēl vairāk nekait.

Antonijs.

Jā,

Tā brangi! Pat uz kauju gatavs stāvot,

Es tā vēl daritu.

Tauru skaņas.

Cēzars.

Sveiks Romā!

Antonijs.

Sveiks!

Cēzars.

Nu, sēdieties.

Antonijs.

Kungs, sēdieties.

Cēzars.

Nu, tad . . .

Antonijs.

Jūs, redzu, ļauns man tur, kur nav nekā

Vai kur ne jūsu daļa.

Cēzars.

Smejams būtu,

Ja es 110 jums par nieku justos aizskarts,

Par mazu lietu, sevišķi no jums:

Vēl vairāk smejams visai pasaulei,

Ja es jel reiz jūs būtu minējis

Ar nicību, kur piesaukt jūsu vārdu

Man nebij daļas.

Antonijs.

Kas jums rūpēja,

Ka Ēģiptē es kavējos?

Cēzars.

Ne vairāk nekā mana dzīve Romā

Jums rūpēja tur Ēģiptē: vien tas,

Ko jūs tur būtu rakuši pret mani,

Man būtu rūpējis.

Antonijs.

Ko? Racis es?

Kā to lai saprot?

Cēzars.

Jūs tik laipni būsiet

No tā to noprast, kas man gadījies:

Pret mani karā gāja jūsu sieva

Un brālis jūsu dēļ, un jūsu vārds

Tiem kara sauciens bij.

Antonijs. m

Jūs maldāties.

Nekad uz mani brālis neatsaucās.

Es taujāju un nu to droši zinu

No jūsu draugiem pat. Vai manu vārdu,

Tāpat kā jūsu, viņš nav nolicis?

Viņš karu veda pretī manai gribai,

Kas biedros bija jums. To pierāda

Jau manas vēstules. Ja strīdu lāpīt

Jums tīkas — vesels ielāps neiznāk, —

Tad tas nav derīgs iegansts.

Cēzars.

Paši sevi

Jūs lielāt, pejot manas prāta spējas;

Bet izrunas tik lāpāt.

Nē, ak nē!

Jūs būsiet pārliecināti — es zinu, —

Bez šaubām, atzīsiet, ka es, kurš jums

Tās lietas draugs, pret ko viņš cīnījās,

To karu nevarēju pabalstīt,

Kas arī man bij drauds. Un Fulvija . . .

Jums tādu Fulviju es vēlētu!

Jūs valdāt trešo daļu pasaules

Ar viegliem grožiem, bet ne šādu sievu.

Enobarbs.

Es visiem tādas sievas vēlētu,

Tad vīriem līdzi sievas karā ietu!

Antonijs.

Tā gluži nelokāma bij; tās ķildas,

Ko viņa cēla dusmās un kam tomēr

I gudrība bij klāt, jums darīja

Daudz raižu. Man tas žēl, — bet atzīstiet,

Ko man bij darīt?

Cēzars.

Es jums rakstīju;

Bet, dzīres dzerot Ēģiptē, jūs likāt

Pie malas manu rakstu, apsmējāt

Vēl vēstnesi, bet neklausījāt.

Antonijs.

Kungs,

Viņš uzbruka man nepieteikts; man toreiz

Bij taisni cienāti trīs karaļi,

Es nebiju vairs tāds kā agrā rītā

Un dienu vēlāk viņam teicu to,

Tas ir tikpat kā atvainoties. Dzirdiet,

Lai paliek nu šis puisis: kad mums strīds,

Lai viņš stāv sānis.

Cēzars.

Savu zvērestu

Jūs esat lauzuši; to jūsu mute

Pret mani nevar liecināt.

Klus', Cēzar,

Jel klusi!

Antonijs.

Nē, lai runā, Lepid, vien …

Tas gods, kara viņš še uzbrūk, domādams,

Ka es to aizskāris, ir tīrs. Nu, Cēzar,

Tik tālāk; kāds tas zvērests? …

Cēzars.

Palīdzēt

Ar karaspēku man, kad es to prasu, —

Jūs atraidījāt to.

Antonijs.

Tik aizkavēju,

Kad saindētā dzīve laupīja

Man pašapziņu. Cik vien iespējams,

Es nožēlošu, bet mans taisnais prāts

Lai nemazina manu lielumu,

Bez tā lai nedarbojas mana vara,

Jo tiešām karu sāka Fulvija,

Lai mani izrautu no Ēģiptes:

Es, netīšs iemeslis, to lūdzu piedot,

Cik tālu līgt ar manu cienību

Spēj saieties.

Lepids.

Tas bija cildens vārds.

Mecens.

**

Kaut kungiem labpatiktu neminēt

Vairs tālāk strīdu; lai to aizmirstu,

Tik atcerieties tagadējās bažas,

Kas izlīgt mudina.

Lepids.

Pareizi, Mecen!

Enobarbs. Jeb, ja jūs viens otra draudzību uz acumirkli

patapināt, jūs jau to varat atkal atdot atpakaļ, tiklīdz

par Pompeju nav vairs runa; jūs vēl atradīsiet diez-

gan laika ķildoties, kad nebūs nekas cits darāms.

Antonijs.

Tu tikai kareiv's, tādēļ nerunā.

Enobarbs.

Gandrīz es aizmirsu, ka taisnībai

Ir jācieš klusu.

Antonijs.

Tu aizskar sapulci, jel nerunā.

Enobarbs.

Nu lai, tad būšu apdomības akmens.

Cēzars.

Ne viņa runas saturs paļājams,

Bet tikai veids; jo neiespējams liekas,

Ka draugi paliksim, kad mūsu prāts

Tā izšķiras. Bet, ja es zinātu

To loku, kas mūs sien, es meklētu

No pola to līdz polam.

Agripa.

Atļaujiet

Man, Cēzar, runāt. . .

Cēzars.

Runā.

Agripa.

Tev, Cēzar, skaistā Oktāvija masa

No mātes puses. Lielais Antonijs

Ir atraitnis .. .

Cēzars.

To neteic, Agripa:

Ja Kleopatra tevi dzirdētu,

Tā peltu pārsteidzību.

Antonijs.

Cēzar,

Es neprecējies, ļauj man tālāk dzirdēt,

Kas Agripam ko teikt.

Lai jūs arvienu draugos uzturētu,

Kā brāļus vienotu un jūsu sirdis

Lai kopā sietu, Antonijs lai ņem

Par sievu Oktāviju, kuras daiļums

Var prasīt cēlāko no visiem vīriem

Un kuru laba sirds un maigums ceļ

Daudz vairāk, nekā vārdi spēj. Sīs saites

Drīz izgaisinās sīko greizsirdību,

Kas tagad liela šķiet, un visas bailes,

Kas tagad briesmām draud; par pasakām

Tiks patiesības, kā puspasakas

Tiek tagad patiesība; Oktāvija,

Jūs abus mīlot, vairos mīlestību

Starp jums, un tauta mīlēs jūs. — Es lūdzu

Šos vārdus piedot, sen tie pārlikti,

Kā nākas, apsvērti.

Antonijs.

Vai Cēzars runās?

Cēzars.

Nekā, pirms dzird, ko atbild Antonijs

Uz teikto!

Antonijs. ^

Kāda spēja Agripam

To izpildīt, ja es nu sacītu:

«Lai notiek tā!»

Cēzars.

« It visa mana spēja

Un viss mans brāļa iespaids.

Antonijs.

Priekšlikums

Tik cēls un spožs, ka negribu par šķēršļiem

Daudz domāt! Sniedz man roku. Veicini

Tad svētās saites drīz, un no šī brīža

Lai brāļa mīlestība valda mūs

Un vada lielos nodomus!

Še roka!

Es māsu dodu tev, ko vairāk mīlu

Nekā jebkad kāds brālis. Lai tā dzīvo,

Mums valstības un sirdis siedama,

Lai nebēg mūsu mīlestība!

Lepids.

Āmen,

Uz labu laimi!

Antonijs.

Es pret Pompeju

Gan negribēju iet, jo drauga prātu

Nesen viņš izrādīja man. Man nākas

To atmaksāt, lai ļaudis nepārmet,

Ka esmu nepateicīgs. Kad tas darīts,

Tad saukšu viņu cīņā.

Lepids.

Laiks ir dārgs:

Ja Pompeju mēs tūdaļ nemeklēsim,

Viņš meklēs mūs.

Antonijs.

Kur viņa kuģi?

Cēzars.

Stāv

Pie jūras raga Mizēnās.

Antonijs.

Cik daudz

Tam zemes spēka?

Cēzars.

Daudz un aug aizvien,

Bet jūrā viņš ir pilnīgs kungs.

Tā teic.

Kaut butu es to sastapis! Turp jāsteidz.

Bet, pirms mēs bruņojamies, nobeigsim,

Ko tikko solījām.

Cēzars.

Ar lielu prieku!

Tad lūdzu jūs nākt māsu apmeklēt,

Es tūdaļ vedu jūs.

Antonijs.

Es lūdzu, Lepid,

Mūs pavadīt.

Lepids.

Jā, cēlais Antonij,

Ne slimība pat mani neatturēs.

Atskan taures. Cēzars, Antonijs

un Lepids aiziet.

Mecens.

Kungs, sveiki nākuši no Ēģiptes.

Enobarbs.

Jūs Cēzara sirds puse, cēlais Mecen!

Mans gojķijamais draugs, jūs Agripa!

Agripa. Krietnais Enobarb!

Mecens. Mums iemesls priecāties, ka viss tik labi atrisi-

nājies. Jūs Ēģiptē labi izdzīvojāties?

Enobarbs. Jā, kungs, mēs gulējām, ka gaišā diena kau-

nējās, un nakti ar dzeršanu darījām gaišu.

Mecens. Astoņas meža cūkas, veselas ceptas uz bro-

kasti, un tikai divpadsmit personām, — un vai tā ir

taisnība?

Enobarbs. Tā tikai bija muša pret ērgli; bija vēl gluži

citādas brīnumlietas mūsu dzīrēs, kuras gan bija

vērts, ka tās ievēro.

Mecens. Viņai vajag būt gluži nepārspējamai, neatvai-

rāmai skaistulei, ja tikai attēlojums ir pareizs.

Enobarbs. Kad viņa Marku Antoniju redzēja pirmo

reizi, viņa nozaga tā sirdi; tas bija uz Cidna upes.

Agripa. Tur viņa tam parādījās patiesībā, jeb vai tas,

kas man to stāstīja, ir daudz par viņu piedomājis

klāt.

Enobarbs.

Es jums to pastāstīšu.

Kā ugunstronis upē dega barka,

Kur viņa sēdēja: no tīra zelta

Bij barkas malas, buras purpura

Un smaržotas, kā vēji, mīlā kaistot,

Ap viņām vijās; airi sudraba,

Pēc fleites skaņām rakstā viļņus sita,

Ka viļņi it kā iemīlējušies

Jo ātrāk ritēja. Bet viņa pati —

Tur vārdu aptrūkst — viņa gulēja

Zem telts no gluži zeltā austas drēbes

Vēl skaistāka par viņu Veneru,

Bij daba fantāzijas pieveikta.

Pie sāniem viņai skaisti puisēni

Ar sārtiem vaigiem, Kupidonu smaidiem,

Ar raibiem vēdekļiem, kas vēsinot

Tik vairāk, likās, vaigus kvēlināja,

Tik aizdedza, ne dzēsa .. .

Agripa.

Ak, kāds skats

Tas Antonijam!

Enobarbs.

Viņas kalpones,

Kā sirēnas un nereīdas tērptas,

Tās skatam kalpoja, un daiļums dvesa

No katras kustības; pie barkas stūres

Bij jūras meita; zīda rīcagi

Tik puķumīkstu roku spiedienam

Jau paši padevās. No barkas plūstot,

Līdz krastiem svešas, saldas smaržas sniedz

Un prātus reibina. No pilsētas

Plūst ļaudis viņu skatīt; Antonijs

Viens pats sēž tirgus laukā augstā tronī

Un gaisam svilpj, kurš, ja vien nebij ies

No tukšuma, līdz ietu palūkot

Uz Kleopatru, dabā atstādams

Tā plaisu.

Agripa.

Brīnumaina sieviete!

Enobarbs.

Kad viņa malā nāca, Antonijs

To lūdza mielastā. Tā atbildēja,

Lai labāk viņš pie viņas viesotos,

Un ielūdza to; laipnais Antonijs,

Kurš sievietei nemūžam neteiks «nē»,

Vai desmit reizes noskuvies, iet dzīrēs,

Un viņa sirds tur maksā tēriņu,

Kur acis mielojās.

Agripa.

Ak, karaliene!

Jā, zobenu no lielā Cēzara

Tā guldīj^; viņš ara, viņa pļāva.

Enobarbs.

Reiz redzēju to dažus soļus skrējām

Pa ielu, aizelsus tā runāja;

Bet vaina pat tai tika īpašs daiļums,

« Bez dvašas spēku viņa izdvašoja.

Mecens.

Nu Antonijam būs tā jāatstāj.

Enobarbs.

Nekad! Viņš nedarīs to! Nedz tā vīst

No vecuma, nedz parastība spēj

Tai nozagt mūžam jauno kairību.

Gan citas sievas dzesē kaislības,

Bet viņa tās jo vairāk kairina,

Jo bagātīgāk dāvā. Zemāko

Tā dara cēlu, svētie priesteri pat

To svētī vēl ir kaislībā.

Mecens. &gt;

Ja skaistums,

Ja gudrība un tikums Antonijam

Spēj sirdi saistīt, viņam laimes lēmums

Ir Oktāvija.

Agripa.

Iesim, Enobarb,

Mans dārgais draugs, jums jābūt manam viesim,

Cik ilgi vien še esat.

Enobarbs.

Daudzreiz paldies!

Visi aiziet.

TREŠA AINA

Turpat. Istaba Cēzara namā.

Ienāk Cēzars, Antonijs, Oktāvija un pavadoņi.

Antonijs.

Pa reizēm pasaule, mans lielais amats

No tavām krūtīm mani šķirs.

Oktāvija.

To laiku

Es dievu priekšā ceļus locīšu,

Par tevi aizlūdzot.

Antonijs

Cēzaram.

Kungs, labu nākt'!

Oktāvijai.

Ak Oktāvija, neklausies uz baumām,

Kas mani peļ: ne vienmēr turēju

Es mēru, mana dzīve nākotnē

Būs nokārtota. Labu nakti, mīļā!

Oktāvija.

Kungs, labu nakti!

Cēzars.

Labu nakti!

Cēzars un Oktāvija aiziet.

Ienāk pareģis.

Antonijs.

Nu, draugs? Vai ilgojies pēc Ēģiptes?

Pareģis.

Kaut mūžam nebūtu es projām gājis,

Nedz jūs turp nākuši!

Antonijs.

Kādēļ?

Pareģis.

j Es garā

To jūtuftikai izteikt nespēju.

Bet steidzieties uz Ēģipti.

Antonijs.

Teic man —

Kam laime kāpj? Vai Cēzaram vai manim?

Pareģis.

Cēzaram.

Un tādēļ, kungs, pie viņa neturies:

Tavs dēmons — gars, kurš tevi apsarga, —

Ir cēls un neaizsniedzams, augsts un drošs,

Ja Cēzars tālu; tuvumā tavs eņģel's

Top pārspēts, bailīgs. Tādēļ lai starp tevi

Un viņu paliek telpa.

Tā vairs neteic,

Pareģis.

Nekam, vien tev; nekad vairs — tikai tev.

Ej tu ar viņu spēlēt, ko vien gribi,

Tu pazaudēsi; viņa dabas laime,

Lai nez cik vāja, tevi veiks; tavs spožums

Tam sānis bālēs; klausi man: tavs gars,

Tam tuvu nākot, zaudē drosmi valdīt,

No viņa tālu — pacejas.

Antonijs.

Ej prom!

Sauc Ventīdiju, es to gribu redzēt.

Pareģis aiziet.

Uz par tu zemi jāiet. — Vai nu māksla,

Vai gadījums, bet tiesa: viņam klausa

Pat kauliņi; pret viņa laimi jūk

Man spēlē labais plāns; kad lozes velkam,

Viņš vinnē, un tā gailis manu sit,

Kad viss uz spēles likts: tā paipala,

Kaut vājāka, bet veic. — Uz Ēģipti!

Gan sev par mieru slēdzu laulību.

Bet tur vien mīt mans prieks.

ienāk Ventīdijs.

Tev, Ventīdij,

Uz partu zemi jāiet; jau gatavs

Tavs uzdevums, nāc tūdaļ manim līdz

Un saņem to.

161

Aiziet.

CETURTA AINA

Roma. Kāda iela.

Ienāk Lepids, Mecens un Agripa.

Lepids.

Nu nepūlieties vairāk; lūdzu, steidziet

Pie sava vadoņa.

Agripa.

Kungs, Antonijs

Vien Oktāviju apskauj vēl; tad tūdaļ

Mēs ejam.

Lepids.

Līdz jūs atkal redzu bruņās,

Kas abus greznos, esiet sveiki!

Mecens.

Mēs,

Cik pazīstu šo vidu, būsim agrāk

Par jums pie Mizēnām.

Lepids. X

Jums īsāks ceļš

Mans plāns ved mani lielā līkumā,

Jūs būsiet divas dienas agrāk.

^Mecens un Agripa.

Sveiks!

Daudz sekmju!

Lepids.

Veseli!

Visi aiziet.

PIEKTĀ AINA

Aleksandrija. Istaba Kleopatras pilī.

Ienāk Kleopatra, Harmiona, Irasa un Aleksass.

Kleopatra.

Lai atskan mūzika, tā dvēsles bauda

Mums, mīlētājiem.

Sulainis.

He! he! Mūziku!

Ienāk Mardians.

Kleopatra.

Lai paliek vien; uz lodes spēli iesim;

Nāc, Harmiona!

Harmiona.

Man roka sāp, lai spēlē Mardians.

Kleopatra.

Ar einuhu var spēlēt sieviete

It kā ar sievieti. Vai gribat spēlēt

Ar mani?

Mardians.

Cik vien pratīšu.

Kleopatra.

Ja griba

Ir laba vien, kaut arī nespēj daudz,

Var piedot spēlētājam. Atliksim.

Kur mana makšķere? Uz upi iesim;

Tur gribu, tālu skanot mūzikai,_

Vilt zelta zivtiņas; mans līkais āķis

Ķers gļotužaunās; kuru izvilkšu,

Par to es domāšu, tas Antonijs,

Un teikšu: ak, es tevi ķēru!

Jautri

Tas bij, ka gājāt makšķerēties; reiz

Tam jūsu nirējs zivi piekāra,

Kas bija sālīta.

Kleopatra.

Ak, laiki — laiki!

Ar smiekliem es no miera viņu cēlu,

Ar smiekliem nakti mierā midzināju;

Un rīt priekš deviņiem tam devu dzert

Jau gultā; apvilku tam savus svārkus

Un pati apjozu tā zobenu.

Ienāk vēstnesis.

No Itālijas, ak!

Lai labas vēstis manās ausīs plūst,

Kas ilgi gaidījušas.

Vēstnesis.

Kundze, kundze!

Kleopatra.

Vai miris Antonijs?

Ja to tu teic, tu nokauj savu kundzi.

Bet, ja tjlvēsti man —

Viņš sveiks un brīvs, — še zeltu ņem un skūpsti

Sīs zilās dzīslas rokai, kuru trīcot

Ir skūpstījuši karaļi.

Vēstnesis.

Vispirms

Viņš, kundze, sveiks.

Kleopatra.

Se zelts. — Bet, puis, mēdz teikt,

Ka sveiks ir mirušais; ja tā tu domā,

Es zeltu, ko tev devu, kausēšu

Un saliešu tev niknā mutē.

Vestnesis.

Jel uzklausiet!

Kleopatra.

Nu, labi, es to gribu.

Bet labu nevēsta tavs vaigs. Ja sveiks

Un brīvs ir Antonijs, kam vaigs tik drūms

Pie labas vēsts? Bet, ja viņš būtu slims,

Tad nāc kā fūrija ar čūsku matiem,

Ne tā kā vīrs.

Vēstnesis.

Vai, kundze, vēlaties,

Lai stāstu?

Kleopatra.

Tūdēļ tevi sist man tiktos,

Pirms stāsti; bet, ja vēsti: viņš ir sveiks,

Draugs Cēzaram, nav viņa sagūstīts,

Tad lai pār tevi zelta lietus līst

Un pērļu krusa.

Vēstnesis.

Sveiks viņš.

Kleopatra.

Brangi!

Vēstnesis.

Cēzars

Tam draugs.

Kleopatra.

Tu krietnais vīrs!

Vēstnesis.

Ar Cēzaru

Viņš draudzīgāks nekā jebkad.

Kleopatra.

Ņem zeltu,

Kundze,

Cik vien tev tīk!

Un tomēr, karalien …

Kleopatra.

Es nīstu šo «un tomēr», labais sākums

No tā top izdzēsts: tad nekādus «tomēr»!

«Un tomēr» ir kā bende, — viņš sev līdzi

Ved niknu noziedznieku. — Lūdzams, draugs,

Lej visu vēsti manās ausis: labu

Un Jaunu. — Viņš ir draugs ar Cēzaru,

Ir sveiks un vesels, kā tu saki, — brīvs,

Tu saki?

Vestnesis.

Brīvs? Nē, tā es nesaku:

To, kundze, saista Oktāvija.

Kleopatra.

Kā?

Ar kādu uzdevumu?

Vēstnesis.

Labāko —

Tās gultā.

Kleopatra. 1

Harmion, man reibst!

Vēstnesis.

Ak kundze,

^ Viņš salaulāts ar Oktāviju.

Kleopatra.

Mēris

Lai nāk pār tevi, indīgais.

Sit viņu.

Vēstnesis.

Kundze,

Jel pacietieties!

Ko tu saki? Prom!

Sit viņu atkal.

Tu riebums! Es tev acis izraušu

Un mētāšu kā bumbas, matus plūkšu,

metas viņam virsū

Tu drātīm tiksi šausts, ar sārmu plaucēts

Un mokās smaksi.

Vēstnesis. ,

Kundze, žēlojiet!

Es laulību tik vēstīju, ne slēdzu.

Kleopatra.

Teic «nē», es muižu tevim dāvāšu,

Tev laime lepna tiks; viens sitiens atsvērs,

Ka mani dusmoji; es piedošu,

Es došu visu, ko vien pazemībā

Tu vēlies sev.

Vēstnesis.

Viņš laulāts.

Kleopatra.

Nelietis!

Tu pārāk ilgi dzīvo …

Izrauj dunci.

Vēstnesis.

Tad es bēgu . . .

Ko gribat kundze? Es tur nevainīgs!

Aiziet.

Harmiona.

Jel atjēdzieties, karalien! Tas vīrs

Nav vainīgs!

Dažu nevainīgu galvu

Ķer zobens! . . . Nīlā Ēģipte lai slīkst!

Par čūskām vērtieties jūs, lēnās būtnes!

Sauc vergu atpakaļ! Kaut esmu traka,

Es nekodīšu.

Harmiona.

Jā, viņš baidās.

Kleopatra.

Sauc!

Nekā tam nedarīšu. Necēlas

Jūs, rokas, ka jūs sitāt zemāku,

Jo es tik savu dusmu cēlon's. — Nāc!

Vēstnesis nāk atpakaļ.

Kaut godīgi gan ir, bet labi ne —

Nest ļaunu ziņu; vesels mēļu pulks

Lai prieka vēsti sludina, bet ļaunā

Lai pati vēstās, kad to nojauš.

Vēstnesis.

Es

Tik darīju, kas nākas.

Kleopatra.

9 Vai viņš laulāts?

Ne vairāk tevi nīdīšu kā tagad,

Ja vēlreiz teiksi «jā».

Vēstnesis.

Viņš salaulāts.

kleopatra.

Nolādēts! Tu arvien to pašu teic?

Vēstnesis.

Vai melot būs?

Kleopatra.

Kaut tu to darītu!

Pus' Ēģiptes lai plūdos nogrimusi,

Vien zvīņu čūskām miteklis! Ej, bēdz!

Kaut Narciss tu no vaiga būtu, man

Tu liktos nezvērs! — Laulāts? Viņš?

Vēstnesis.

Es lūdzu

Man piedot.. .

Kleopatra.

Laulāts?

Vēstnesis.

Nedusmojiet man,

Jo negribu jums dusmas aizdot, kundze.

To sodīt, ko jūs pati spiežat darīt,

Ir netaisni. — Viņš Oktāvijas vīrs.

Kleopatra.

Ak, viņa grēks par blēdi tevi dara,

Kāds pats tu nebiji! — Vai droši zini? ■—

Ej prom! — Tā prece, ko man atnesi

No Romas, ir par dārgu; nes to pats

Par postu sev.

Vēstnesis aiziet.

Harmiona.

Jel atjēdzieties!

Kleopatra.

Es,

Lai viņu celtu, pēlu Cēzaru . . .

Harmiona.

Jā, bieži, kundze.

Kleopatra.

Šī man atmaksa!

Ved mani prom! Man reibst.

Ak Iras, Harmion! Nē, nav nekas!

Tec', Aleksas, pie vēstneša, liec viņam,

Lai tēlo Oktāvijas vaibstus, gadus

Un visu dabu; matu krāsu ar

Lai neaizmirst, — un aši ziņo man.

Aleksass aizsteidzas.

Lai iet uz mūžiem! Nē jel, Harmion,

Ja viņš no vienas puses Gorgona,

No otras viņš ir Marss.

Mardianam.

Lai Aleksass

Man ziņo, cik tā liela. Saki to.

Mardians aiziet.

Ak, žēlo mani, Harmion, bet neteic

Ne vārda manim. — Vediet mani prom

Uz manu istabu.

Visi aiziet.

SESTĀ AINA

Mizēnu tuvumā.

Ienāk no vienus puses Pompejs un Menass ar bungām un taurēm, no otras pus(9 Cēzars, Antonijs, Lepids, Enobarbs un Mecens līdz ar kareivjiem.

Pompejs.

Jums manas ķīlas ir, man jūsējās,

•» Nu runāsim pirms kaujas.

Cēzars.

Teicami,

Ka pirms var pārspriest; tādēļ sūtījām

Tev iepriekš rakstā savus priekšlikumus.

Ja pārdomāji tos, tad saki mums,

Vai makstī nepaliek tavs dusmu zobens

Un vai tu Sicīlijas jaunekļus

Ved mājās jeb tiem jākrīt še.

Pompejs.

Tad klausiet,

Jūs trīs, jūs vienīgie šīs pasaul's kungi

Un dievu vietnieki. — Es nezinu,

KādēJ mans tēvs lai nerod atriebējus?

Tam dēls un draugi ir. Jo Cēzars, kurš

Kā spoks Filipos izbiedēja Brutu,

Jūs redzēja par viņu cīnāmies.

Kas dzina sazvērēties Kasiju?

Kam cēlais, dievinātais Bruts, kam visi,

Kas cīnījās par augsto brīvību,

Gan lēja savas asinis? Un tādēļ vien,

Lai viens vīrs vairāk nebūtu par visiem!

Es arī tādēļ pulcēju šo varu,

Ko jūra dusmās putodama nes,

Lai lepno Romu šaustu, atriebdams

Par savu augsto tēvu.

Cēzars.

Ievēro

Jel laiku.

Antonijs.

Tavu kuģu mums nav bail.

Mēs jūrā tiksimies; bet zemes spēks,

Tu zini, mums daudz bagātāks.

Pompejs.

Jā gan,

Ar mana tēva namu bagātāks.

Jo dzeguze sev pati nevij ligzdu, •—

Sēd iekšā vien, cik ilgi spēsi.

Lepids.

Kungs,

Tā novirzāmies sāņus, lūgtu, sakiet —

Kā tīk jums mūsu priekšlikums?

Cēzars.

Jā, tas

Ir svarīgi.

Mēs nelūdzam; pats apsver,

Kāds labums nāk tev.

Cēzars.

Un ko pēc varbūt

Vēl vairāk mantosi.

Pompejs.

Jūs solījāt

Man Sicīliju, Sardīniju klāt, un es

Lai jūru iztīru no laupītājiem

Un Romai kviešus sūtu; ja to daru,

Tad mājās ejam gludiem vairogiem,

Un zobens nesacirsts.

Cēzars, Antonijs un Lepids.

Tā ja.

Pompejs.

Tad ziniet;

Es nācu šurp, jau apņēmies to pieņemt,

Tik drusku es vēl biju saīdzis

Par Antoniju. — Kaut i jāzaudē

Man uzslava, kad stāstu pats, bet klausiet:

Kad Cēz^s karoja ar jūsu brāļiem,

Es jūsu māti laipni uzņēmu

Pie sevis Sicīlijā.

Antonijs.

Zinu, Pompej,

^ Un sen jau domāju, kā pateikties

Viscienīgāk.

Pompejs.

Nu, sniedziet savu roku.

Es nedomāju, kungs, jūs sastapt še.

Antonijs.

Jā, salda dusa austrumos, — jums paldies!

Jūs mani atsaucāt, pirms gribēju,

Un man par labu.

Cēzars.

* Kopš jūs neredzēju,

Jūs Joti pārvērtušies.

Pompejs.

Var gan būt;

Es nezinu, ka skarbais likten's vaigā

Man raksta rēķinu; bet mūžam viņš

Man krūtis nespēs iespiesties, lai veiktu

Šo sirdi.

Lepids.

Esiet sveiki še!

Pompejs.

Jā, Lepid,

Es ceru to. Tā būsim skaidrībā.

Lai līgumu nu rakstā sastādām

Un parakstām.

Cēzars.

Tam tūdaļ jānotiek.

Pompejs.

Lai pacienājamies, pirms šķiramies;

Un loze teiks, kam sākt.

Antonijs.

Man ļaujiet sākt.

Pompejs.

Nē, lozēt! Pirmais, pēdējais — viss viens,

Jo jūsu ēģiptiešu pavārmākslai

Nāks pirmā alga. Jūlijs Cēzars pats

Tur mielojoties ticis resns.

Antonijs.

Daudz

Jūs dzirdējāt.

Pompejs.

Es esmu domājis

To labi.

Teikts tas ari labi.

Pompejs.

Kā?

Es dzirdēju! Un ari to: reiz nesis

Kāds Apolodors …

Enobarbs.

Klus'! Viņš nesa.

Pompejs.

Ko?

Enobarbs.

Nu, vienu karalieni Cēzaram

Iekš segas.

Pompejs.

Ak, nu tevi pazīstu:

Kā iet tev, kareiv?

Enobarbs.

Labi un, kā šķiet,

Vēl labāk ies, jo četri mielasti,

Kā jauši^nāks.

Pompejs.

Dod roku! Ienaida

Man nav: es redzēju, tu krietni kāvies,

Es skaudu tavu drosmi.

"Enobarbs.

Kungs, nekad

Es nemīlēju jūs, bet slavēju,

Kur desmitkārt jūs vairāk slavēt nācās,

Nekā es spēju.

Pompejs.

Tava atklātība

Tev skaisti piestāv; paturi to sev. —

Es visus uzludzu pie sevis kuģī;

Es lūdzu, nāciet!

Visi.

Vediet, kungs!

Pompejs.

Tad iesim!

Pompejs, Cēzars, Antonijs, Lepids, kareivji un pavadoņi aiziet.

Menass

pie sevis.

Tavs tēvs, Pompej, nekad nebūtu šādu līgumu slēdzis.

Enobarbam.

Mēs abi esam jau kur redzējušies, kungs.

Enobarbs. Man liekas, uz jūras.

Menass. Gluži pareizi.

Enobarbs. Jūs^uz jūras krietni kāvāties.

Menass. Un jūs uz sauszemes.

Enobarbs. Es katru lielu, kas mani liela; bet, ko es uz

sauszemes esmu izdarījis, tas nav noliedzams.

Menass. Nedz $rī tas, ko es uz jūras izdarīju.

Enobarbs. Nu, vienu jau jūs varat noliegt sava paša

drošībai par labu: jūs esat bijuši liels zaglis uz

jūras.

Menass. Un jūs uz sauszemes.

Enobarbs. Tādu sauszemes dienestu es noliedzu. Bet do-

diet man roku, Menas; ja mūsu acīm tagad būtu

priekšniecības pilnvara, tās še gan pārsteigtu divus

zagļus, kas bučojas.

Menass. Visu cilvēku vaigi ir bez viltus, lai ar viņu ro-

kas būtu kādas būdamas.

Enobarbs. Bet vēl nevienai skaistai sievietei nav bijis

vaigs bez viltus.

Menass. Tā nav nekāda vaina: viņas zog sirdis.

Enobarbs. Mēs atnācām šurp, lai ar jums kautos.

Menass. Man no savas puses žēl, ka no tā iznākušas

dzīres. Pompejs šodien aizsmej projām savu laimi!

Enobarbs. Ja tā ir, tad viņš tiešām nevarēs vairs to at-

raudāt atpakaļ.

Menass. Tiešām gan, kungs; mēs nedomājām, ka satik-

sim še Marku Antoniju. Sakiet jel — vai viņš ir sa-

laulājies ar Kleopatru?

Enobarbs. Cēzara māsu sauc par Oktāviju.

Menass. Gluži pareizi, mans kungs, viņa bija Kaja Mar-

cela sieva.

Enobarbs. Bet tagad viņa ir Marka Antonija sieva.

Menass. Vai tiešām tā, mans kungs?

Enobarbs. Tiešām gan.

Menass. Tad jau Cēzars un viņš uz mūžiem ir viens pie

otra saistīti!

1

Enobarbs. Ja tas butu mans uzdevums pareģot par šo

saistīšanu, es gan citādi pareģotu.

Menass. Es domāju, šinī gadījumā politika ir vairāk da-

rījusi laulības labā nekā salaulāto mīlestība.

Enobarbs. To es arī domāju. Bet jūs redzēsiet: šīs sai-

tes, kuras liekas viņu draudzību ciešāk saistām, no-

žņaugs vēl viņu brālību. Oktāvija ir dievbijīgas,

aukstas, klusas dabas.

Menass. Kurš gan nevēlētos, ka viņam būtu tāda sieva?

Enobarbs. Tas nevēlētos, kurš pats nav tāds; un Marks

Antonijs nav tāds. Eģiptiskais mielasts vilks viņu at-

pakaļ; tad Oktāvijas nopūtas sakurs liesmas Cēzarā,

un, kā es jau sacīju, tas, kas tagad liekas viņu drau-

dzību pastiprinām, tas kļūs par tiešo cēloni viņu ne-

saticībai. Antonijs savu mīlestību radīs tur, kur viņa

ir; še viņš tik^i ir precējis savu labumu.

Menass. Tā jau gan iznāks. Sakiet, kungs, — vai ne-

gribat nākt kuģī? Man jāuzdzer uz jūsu veselību.

Enobarbs. To es labprāt pieņemu, kungs. Mēs savas rīk-

les Ēģiptē esam ievingrinājuši.

Menass. Tad nāciet, iesim!

Abi aiziet.

SEPTĪTĀ AINA

Pompeja kuģa telpas.

Atskan mūzika.

Ienāk divi vai trīs sulaiņi, kuri sarīko dzīres.

V

Pirmais sulainis. Tūliņ, biedri, viņi būs še. Pāris no šiem

cēlajiem kokiem neturas vairs diez cik stipri zemē

ar saknēm; vājākais vējiņš varētu viņus apgāzt.

Otrais sulainis. Lepids ir jau gluži sarkans.

Pirmais sulainis. Tam viņi aiz žēlsirdības lika dzert to,

ko citi vairs nespēja.

Otrais sulainis. Tiklīdz kā viens otram pieduras pie vā-

rīgās vietas, viņš kliedz: «Diezgan, diezgan!» — un

samierina tos atkal, tiem veselības uzsaukdams un

pats iedzerdams.

Pirmais sulainis. Bet toties lielāks karš izceļas starp viņu

pašu un viņa pieciem prātiem.

Otrais sulainis. Jā, tas nu no tā iznāk, kad grib lielu

kungu sabiedrībā būt par biedru; tikpat labi man

būtu niedre, kura man neko nepalīdz, kā šķēps, kuru

es nespēju valdīt.

Pirmais sulainis. Kad kāds ir aicināts augstā sabiedrībā

un neprot tanī, kā nākas, uzvesties, tad tas ir kā pā-

ris caurumu, kur vajadzētu būt acīm; viss ģīmis top

briesmīgi izķēmots.

Atskan taure.

Ienāk Cēzars, Antonijs, Pompejs, Lepids, Agripa, Mecens,

Enobarbs, Menass un citi virsnieki.

Antonijs

Cēzaram.

Tiem ir tāds paradums: tie straumi mērī

Pēc piramīdu pakāpēm, no tā,

Vai ūdens augsts vai zems, tie noģist spēj,

Kāds būs tas gads. Jo augstāk uzplūst Nīla,

Jo vairāk sola viņš. Kad ūdens krīt,

Tad dūņās, purvā sējējs sēklu sēj

Un drīzi pēc tam pļauj.

Lepids.

Jums savādas

as esot, ko?

Antonijs.

Jā, Lepid.

^Lepids. Tātad jūsu ēģiptiešu čūska ar saules spēku tiek

izperēta no dūņām; tāpat arī jūsu krokodils?

Antonijs. Tā ir.

Pompejs. Nu, sēdieties! Vēl vairāk vīna! Uz veselību

Lepidam!

Lepids.

Es gan tik vesels neesmu, kā īsti

Man vajadzētu būt, bet to vēl spēšu.

Enobarbs.

Līdz kamēr iemigsiet; līdz tam jau gan

Jūs būsiet nespējnieks.

Lepids. Jā, tā gan laikam būs taisnība: šīs ptolemiešu

piramīdas, kā saka, esot gan varen brangas paiji-

ņas; bez jokiem, tā esmu dzirdējis.

Menass

klusi Pompejam.

Uz vienu vārdu!

Pompejs.

Teic man ausī! Kas?

Menass

lāpāt klusi.

Kungs, lūdzu, pacelieties, nāciet šurp;

Man ir jums kas ko teikt.

Pompejs.

Pag, drusku vēlāk.

Vēl vīna Lepidam!

Lepids. Kas tas pie jums par zvēru? Vai krokodils?

Antonijs. Tas ir zvērs ar tādu izskatu, mans kungs, gluži

kā viņš pats un ir arī tik Jlats, cik viņa apmērs.

Viņš ir taisni tik augsts, cik viņš, un kustas pats ar

saviem locekļiem: viņš pārtiek no savas barības, un,

kad viņš ir sadalījies savās pamatvielās, tad no tām

top jaunas būtnes.

Lepids. Kāda viņam ir krāsa?

Antonijs. Arī sava gluži īpaša krāsa.

Lepids. Gluži dīvains tārps!

Antonijs. Taisnība gan. Un viņa asaras ir slapjas.

Cēzars. Vai viņam pietiks šāda attēlojuma?

Antonijs. Laikam gan, pec visam veselībam, ko tev

Pompejs uzdzer; citādi viņš jau būtu gatavs Epikūrs.

Pompejs

klusi Menasam.

Ej pakaries! Kas ir tev man ko teikt?

Tik dari, kas tev teikts. — Kur vēl tas kauss?

Menass

klusi.

Es uzticams tev biju, uzklausies, —

Nāc drusku sānis!

Pompejs.

Vai tu negudris?

Ko gribi gan?

Menass.

Vienmēr es cepuri

Te tavai laimei noņemu . . .

Pompejs.

Nu jā;

Tu ma^aizvienam krietni kalpoji.

Bet kas tad tālāk? — Jautrāk, kungi!

Antonijs.

Lepid,

ŠI sēkļa sargieties! Jo citādi

* Jūs grimsiet!

Menass *

klusi Pompejam.

Vai labprāt būtu kungs

Pār visu pasauli?

Pompejs.

Ko saki?

tāpat.

Kungs

Par visu pasauli! — Es otrreiz jums

To saku.

Pompejs.

Kā tas iespējams?

Menass.

Tik gribi vien!

Un, kaut es nabags liekos, es tas vīrs,

Kas dos tev visu pasauli.

Pompejs.

Tu krietni

Gan iedzēri?

Menass.

Es izvairījos dzert.

Tu tapsi zemes Zevs, ja būsi drošs,

Un viss, ko j ūra skauj un debess tver,

Ir tavs, ja gribi vien.

Pompejs.

Tad rādi ceļu!

Menass.

Trīs pasaul's dalītāji, triumviri,

Sai kuģī sēž; es virvi pārcērtu,

Mēs aizbraucam, es ķeru tiem pie rīklēm,

Un viss ir tavs.

Pompejs.

Kaut tu to darījis,

Ne teicis! Manim tā ir blēdība,

Tev — krietns pakalpojums. Neaizmirsti:

Mans labums nav man galvenais, bet gods!

Ej nožēlo, ka tava mute vīla

Tā tavu darbu. Ja tu slepeni

To būtu izdarījis, es to pēc

Gan atzītu par labu. Tagad man

Tas jānosoda. Klus' un dzer.

Menass

pie sevis.

Nu, turpmāk

Vairs nesekošu tavai gļēvai laimei!

Kas meklē gan, bet netver to, kas nāk,

Nekad to nerod vairs.

Pompejs.

Sveiks! Lepid!

Antonijs.

Nesiet

To krastā; es par viņu uzdzeršu.

Enobarbs.

Uz tavu veselību, Menas!

Menass.

Sveiks!

Mans draugs!

Pompejs.

Līdz majpm pildiet kausus!

Enobarbs

Menasam.

Lūk!

* Kas tas par stipru puisi!

Rāda uz sulaini, kurš nes projām

piedzērušo Lepidu.

Menass.

Kā?

Enobarbs.

Viņš nes

Tur trešdaļu no pasaules! Vai redzi?

Menass.

Jā, piedzērusi trešdaļa … ja visa,

Tad zeme apgrieztos.

Enobarbs.

Dzer, lai tu tiec

Tai līdzi.

Menass.

Dod!

Pompejs.

Vēl ēģiptiski nav

Šie svētki!

Antonijs.

Bet tiem līdzīgi. Šis kauss

Ir Cēzaram!

Cēzars.

Es labāk atlūgtos;

Grūts darbs — tā mazgāt savas smadzenes,

Kas top aizvien jo netīrākas.

Antonijs.

Esi

Šī brīža bērns!

Cēzars.

Dzer vien, es arī dzeršu,

Bet labāk četras dienas gavēt,

Ne vienu dzert tik daudz.

Enobarbs

Antonijam.

Mans imperator!

Vai nesākt ēģiptiešu Bakha deju,

Šo uzdzeršanu svinot?

Pompejs.

Brangi teikts,

Mans kareiv!

Nāciet, rokas satveriet,

Līdz uzvarošais vīns mums prātus gremdē

Maigās, saldās Lētas straumē.

Enobarbs.

Ķerieties

Un trokšņa Skaņām ausim uzbrūciet,

Līdz es jūs sastādīšu; zēns tad dziedās,

Un galavārdus katris lai dzied līdz,

Cik dikti vien tik krūtis skanēt spēj.

Atskan mūzika. Enobarbs sastāda visus riņķi,

visi sadodas rokās.

Dziesma

Bakhus, mūsu starpā mīt,

Tev no acīm saule spīd!

Bēdas tu mums projām dzini,

Matos vīna vītnes pini;

Dzeriet, lai vai zeme līgo!

Dzeriet, lai vai zeme līgo!

Cēzars.

Ko vairāt gribat? Labu nakti, Pompej!

Antonijam.

Brāl, nāciet! Mūsu darbs ir nopietns

Un dusmo šādai vieglprātībai. — Draugi,

* Laiks projām iet; jūs redzat, vaigi kaist.

Pat Enobarbs ir vājāks nekā vīns.

Man mēle vārdus skalda; trakais reibums

Par nerriem dara mūs. Bet ko daudz runāt?

Arlabunakt! Sniedz roku!

Pompejs.

Jārauga,

Kā pārcelt jūs uz krastu.

Labi, kungs, —

Nu sniedziet roku šurp.

Pompejs.

Ak Antonij!

Jums mana tēva nams, — bet kas par to?

Mēs taču draugi. — Nāciet laivā.

Enobarbs.

Pag!

Tik nekrītiet!

Aiziet Pompejs, Cēzars, Antonijs un pavadoņi.

Es, Menas, negribu

Iet līdzi.

Menass.

Nāciet tad uz kajīti!

Nu skaniet, taures, fleites, cimboles!

Lai dzird pats Neptuns, kā mēs ardievas

Šiem varenajiem sakām! Putiet, putiet!

Pūš taures, un bungas rīb.

Enobarbs.

Joho! Lai gaisā sviežam cepures!

Joho! Sasa!

Menass.

Joho! Nāc, iesim tagad,

Mans labais draugs!

Aiziet.

TREŠAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Kāds klajums Sīrijā.

Ienāk Ventidijs kā pēc uzvaras; viņam līdz Sīlijs un citi romieši,

virsnieki un kareivji.

Pa priekšu nes Pakora līķi.

Ventidijs.

Tu, drošā partu zeme, uzveikta,

Un laime izvēlēja mani atriebt

Par Krasa nāvi. — Karaļdēla līķi

Lai pulka priekšā nes. — Tavs Pakors, Orod,

Par Krasu maksā.

Sīlijs. g

Cēlais Ventidijs!

Vēl tev no partiešasnim zobens kūp;

Steidz pakaļ partiešiem caur Mediju,

Mezopotāmiju un visām alām,

Kur bēgļi tverties spēj! Tad Antonijs,

"» Tavs virskungs, tevi uzvar's ratos cels

Un galvā liks tev laurus.

Ventidijs.

Sīlij, Sīlij!

Es diezgan darījis. Jo apakšnieks

Drīz spīd par spoži; zini, Sīlij, labāk

Ir darīt maz, ne krietniem darbiem gūt

Par lielu slavu, ja tavs priekšnieks tālu.

Jo Cēzars un Marks Antonijs aizvien

Ar kalpiem vairāk veica nekā paši.

Tā virsnieks Sozijs, še mans priekšgājējs,

Drīz pazaudēja viņa labvēlību

Ar ātru savas slavas augšanu.

Kas karā vairāk nekā vadon's dara,

Top vadon's vadonim; un godkārība,

Kā kara tikums, labāk izvēlēs

Sev zaudējumu nekā uzvaru,

Kas viņu aptumšo. — Es spētu vēl

Daudz vairāk darīt Antonija dēļ,

Bet tas to aizskartu, un viņa dusmas

Man izgaisinātu to darbu.

Sīlijs.

Jā,

Tev tas, kas vien spēj pacelt kareivi

Un viņa šķēpu. — Vai tu Antonijam

Jau rakstīji?

Ventidijs.

Es pazemīgi vēstu,

Kas viņa kaujas burvju vārdā mums

Ir izdevies: ka viņa armija,

Kas labi atalgota, viņa karogs

Nemūžam neuzveiktos partiešus

Ir padzinis ar kaunu,

Sīlijs.

Kur viņš tagad?

Ventidijs.

Viņš gribēja uz Atēnām; un turp,

Cik ātri vien tik mūsu gājiens spēs,

Mēs steigsim viņiem rādīties. — Nu, ļaudis,

Uz priekšu!

Visi aiziet.

OTRĀ AINA

Roma. Priekšistaba Cēzara namā.

Ienāk Agripa un Enobarbs, abi sastopas.

Agripa.

Kā? Vai nu šķīrās brāļi?

Enobarbs.

Tie vienojās ar Pompeju; tas projām,

Un citi parakstās. Bet Oktāvija

Raud asaras, ka Roma jāatstāj;

Pats Cēzars bēdīgs, Lepids saslimis

Ar bālumkaiti, Menass teic, — kopš dzīrēm

Pie Pompeja.

Agripa.

Ak, krietnais Lepids!

Enobarbs.

Jā,

Šī zelta sirds! Kā Cēzaru viņš mīl!

Agripa.

Un kā viņš Antoniju dievina!

Enobarbs.

Cēzars! Tas cilvēcei ir Jupiters!

Agripa.

Un Antonijs! Tas paša dieva dievs!

Iznobarbs.

Vai minēt Cēzaru? Tas nesasniegtais!

Agripa.

Mans Antonijs! Tu Arābijas fenikss!

Enobarbs.

Ja slavē Cēzaru, lai teic tik: Cēzars!

Ar to viss teikts!

Jā, abus cildina

Viņš augsti.

Enobarbs.

Cēzaru mīl vairāk. Zināms,

Ir Antoniju. Tomēr mēle, sirds

Un rakstnieks, dzejnieks domā, runā, dzied

Vien savu sajūsmu par to; bet Cēzars —

«Krīt ceļos, apbrīno!».

Agripa.

Viņš abus mīl.

Enobarbs.

Tie abi spārni, pats viņš smagais kāpurs.

Atskan taures pūtiens.

Tā! Nu mums zirgos jākāpj. Palieciet

Nu sveiks!

Agripa.

Daudz laimes, krietnais kareiv, sveiks!

Ienāk Cēzars, Antonijs, Lepids un Oktāvija.

Antonijs.

Nu diezgan, kungs!

Cēzars.

Jūs ņemat sevim līdz

No manis lielu daļu: cieniet viņā

Ir mani. — Māsa, esi tāda sieva,

Kā vēlas mana sirds, kā galvotu

Par tevi augstākā no ķīlām. — Mark,

Sis skaidrais tikums, mūsu starpā likts

Par kaļķi mūsu mīlestībai, nolemts

To stiprināt, lai netop mūru lauzējs,

Kas viņu grauj! Tad būtu labāk,

Ja mēs bez viņas mīlētu, ja viņu

Mēs svētu neturam.

Jūs neuzticot

Man pāri darāt.

Cēzars.

Diezgan.

Antonijs.

Jums nekad

Gan tādām bažām nebūs iemesla,

Cik ari nepētīsiet. — Lai nu dievs

Jūs pasarga! Jums pievērš Romas sirdis!

Mums tagad jāšķiras!

Cēzars.

Tad sveika, māsa!

Tu mana dārgā, sveika! Debesis

Lai ir tev laipnas, sirdi stiprina

Ar jautru omu! Paliec sveika!

Oktāvija.

Sveiks!

Mans cēlais brālis!

Raud.

Antonijs.

Aprīlis tev acīs!

Tas mīlestības ziedon's! Asaras

Ir tikai lietus, kas to pavēsta!

Nu esi jautra!

Oktāvija.

Lūdzams, rūpējies

Par mana vira namu un .. .

Cēzars.

Ko, māsa?

Oktāvija.

Es pateikšu tev ausī.

Antonijs.

Mēle negrib

Vēl sirdij paklausīt, nedz sirds vēl mēli

Spēj valdīt; mīksta gulbja spalva tā

Uz augsti uzplūdušas straumes peld,

Nedz šurpu līkst, nedz turp.

Enobarbs

klusi Agripam.

Vai Cēzars raudās?

Agripa.

Tam vaigs ir apmācies.

Enobarbs.

Tas būtu Jauni,

Ja zirgs viņš būtu un vēl vīrs.

Agripa.

Kā tā?

Kad Cēzars nokauts bij, tad Antonijs

Vai brēca raudot, tāpat Filipos

Viņš raudāja pie Bruta līķa.

Enobarbs.

Tiešām!

Tad viņam gan to gadu iesnas bij.

Kā viņš lai apraud to, ko labprāt posta?

To ticat, kad es arī raudu.

Cēzars.

Māsa!

Aizvien tev ziņas došu. Piemiņu

Par tevi nedzēš laiks.

Antonijs.

Nu nāciet, kungs!

Ar jums es cīnos mīlestības spējā;

Vēl turu jūs; nu man jūs jāpalaiž

Un dieviem jānovēl.

Cēzars.

Daudz laimes! Sveiki!

Lepids.

Lai visu zvaigžņu bari spoži spīd

Tev jautrā ceļā!

Oktāviju apskaudams un skūpstīdams.

Sveika! Paliec sveika!

Antonijs.

Sveiks! Sveiks!

Atskan taures. Visi aiziet.

TREŠA AINA

Aleksandrija. Istaba pili.

Ienāk Kleopatra, Harmiona, Irasa un Aleksass.

Kleopatra.

Kur ir tas vīrs?

Aleksass.

Viņš baidās, kundze, nākt.

Kleopatra. ~

Nāc droši, draugs;

Ienāk vēstnesis.

Nāc tuvāk!

•*Aleksass.

Karalien,

Pat jūdu Herods baidās pacelt acis,

Kad tev nav žēlīgs prāts.

Kleopatra.

Šim Herodam

Būs galvu nocirst! Bet — kas iespēs to?

Kad Antonija nav, kam bij tā vara!

Nāc tuvāk!

Augstība …

Kleopatra.

Vai redzēji

Pats Oktāviju?

Vēstnesis.

Kundze, jā.

Kleopatra.

Kur?

Vēstnesis.

Romā.

Es lūkojos tai sejā; redzēju,

Kā viņu veda Antonijs un brālis.

Kleopatra.

Vai viņa mana lieluma?

Vēstnesis.

Nē, kundze.

Kleopatra.

Kā viņa runā? Klusa balss vai skaļa?

Vēstnesis.

Es dzirdēju: tai vāja bija balss.

Kleopatra.

Tas labi nav: viņš nemīlēs to ilgi.

Harmiona.

To mīlēt? Nē, pie Izīdas! Nemūžam!

Kleopatra.

Es ceru, Harmion, tai augums sīks,

Balss dobja!

Vēstnesim.

Teic — tai gaitā augstība?

Ja augstību tu redzējis.

Tā lodā;

Vai viņa iet vai stāv, gandrīz ir viens.

Tā vairāk ķermen's šķiet, ne dzīvība, —

Un tēls, ne dvašojoša būtne.

Kleopatra.

Tiešām?

Vēstnesis.

Ja ne, tad es ne novērotājs.

Harmiona.

Jā,

Trim kopā tādas veiksmes nebūs.

Kleopatra.

Prāts

Tam, liekas, ir. No viņas nav ko bīties;

Tam vīram pareizs spriedums.

Harmiona.

īsti brangs!

Kleopatra.

Cik veca viņa būs?

Vēstnesis. ~

Tā, kundze, bij

Jau atraitne.

Kleopatra

Harmionai.

Vai dzirdi? Atraitne!

Vēstnesis.

Man liekas, viņa trīsdesmitos.

Kleopatra.

Teic —

Vai atceries, kāds viņai sejs — vai garens

Vai apaļš?

Pārāk apaļš.

Kleopatra.

Tāda seja

Mēdz vientiesību norādīt. Un mati?

Vēstnesis.

Ir brūni, un tik zema viņai piere,

Cik vien tu vari vēlēties.

Kleopatra.

Se zelts.

Tev jāpiedod, ka biju dusmīga.

Es tevi atkal sūtīšu; tu rādies

Man derīgs uzdevumiem. Sataisies;

Tev iedos vēstules.

Vēstnesis aiziet.

Harmiona.

Kāds ņipris vīrs!

Kleopatra.

Jā, tiešām, tas viņš ir; man ļoti žēl,

Ka viņu situ. Nu, tas radījums,

Pēc viņa domām, niecīgs.

Harmiona.

Gluži niecīgs.

Kleopatra.

Viņš taču redzējis, kas augstība,

Un pazīst to.

Harmiona.

Vai redzējis? Nudien!

Un jau tik ilgi kalpo jums!

Kleopatra.

Vēl viens

Man, Harmiona, viņam jāprasa,

Bet tas nav svarīgs. Noved to pie manis,

Tur rakstīšu. Varbūt vēl izdosies!

Harmiona.

Par to es, kundze, galvoju.

Viņas aiziet.

CETURTA AINA

Atēnas. Istaba Antonija namā.

Ienāk Antonijs un Oktāvija.

Antonijs.

Nē, Oktāvija, tas nav vienīgais,

To var vēl piedot — to un tūkstoš citu

Tam līdzīgu. — Bet viņš pret Pompej u

Sāk atkal karu; testamentu raksta

Un lasa tautai priekšā.

Viņš mani neievēro un, ja spiests

Par mani labu teikt, to dara vēsi

Un raugJJ inanu slavu mazināt.

Kur viņam dota laba izdevība,

Viņš norūc tik un pavīpsnā.

Oktāvija.

H Mans draugs,

Jel visam neticiet jeb, kad jau jātic,

Tad ļaunā neņemiet. — Ak, nelaimīgā, —

Ja šķiraties, nemūžam sieviete

Starp diviem nestāvēja, lūgdama

Par abiem. — Labie dievi manis smiesies,

Ja lūgšu: «Manu vīru sargājiet!»

Un tūdaļ atsaukšu: «Ak, svētiet brāli!»

Lūgt abiem uzvaru ir reizē lāsts:

Nav izejas starp divām sāpēm.

Dārgā,

Dod savu mīlestību tam, kurš to

Vislabāk sargāt grib. Bez goda būt,

Tā mana nāve. Labāk jau ne tavs,

Bet ne tik kails kā koks bez lapām. Esi,

Ja vēlies, vēstnese starp mums; bet es

Uz karu rīkošos pret tavu brāli,

Lai viņu aizkavētu. Pasteidzies,

Tad sasniegsi, ko gribi.

Oktāvija.

Paldies, kungs!

Lai pasaul's valdnieks mani, vājāko,

Jums liek par vidutāju! Karš starp jums,

Tas būtu, it kā zeme sašķeltos

Un plaisa pildītos ar līķiem!

Antonijs.

Pel

To, kurš, pēc tavām domām, ķildu sācis.

Tik lidza mūsu vaina nevar būt,

Ka tava mīla līdzi dalītos. —

Nu taisies, pavadoņus ņem, cik tīk,

Un visu sarīko, cik grezni vēlies.

Abi aiziet.

PIEKTĀ AINA

Turpat. Cita istaba.

Ienāk Enobarbs un Eross, abi sastopas.

Enobarbs.

Kā iet, draugs Eros?

Eross.

Kungs, gluži dīvainas mums jaunas ziņas.

Enobarbs.

Nu, kas tad?

Eross.

Cēzars līdz ar Lepidu

Pret Pompeju ir karojuši.

Enobarbs.

Tā

Ir veca ziņa. — Kas tad iznācis?

Eross. Cēzars, kurš viņa palīdzību izlietojis karā pret

Pompeju, tagad liedz viņam katru līdzdalību, pa-

ņem viens pats visu karagājiena slavu; bet ar to

viņš vēl neapmierinās: viņš apsūdz Lepidu, ka tas

agrāk rakstījis Pompejam vēstules; uz savas paša

apsūdzības pamata saņem viņu ciet, un. tā nu na-

baga trešais vīrs sēž ieslodzīts, līdz nāve paplašinās

viņa cietumu.

Enobarbs.

Tā, pasaule, tev vēl tik divi žokļi:

Met iekšā visu savu barību.

Tās tomēr samals viena otru. Teic —

Kur Antonijs?

Eross. »

Viņš dārzā staigā — tā,

Ar kāju pasper meldrus; «Lepid!» sauc.

«Tu nerrs!» un draud tā karavīra rīklei,

Kurš kāva Pompeju.

Ejiobarbs.

Tad izbrauksim!

Eross.

Pret Cēzaru un Itāliju. Vēl ko —

Pēc tevis prasa Domicijs; tās ziņas

Es varēju teikt pēc.

Enobarbs.

Kas liels tur būs?

Bet jāredz ir. Ved mani turp.

Tad nāciet

Man līdzi, Enobarb!

Abi aiziet.

SESTĀ AINA

Romā. Istaba Cēzara namā.

Ienāk Cēzars, Agripa un Mecens.

Cēzars.

Viņš, Romu izsmiedams, to darījis

Un daudz ko vēl: tā Aleksandri jā •—

Man raksta — sēdējis viņš ļaužu priekšā

Ar Kleopatru, sudrablievenī

Uz zelta krēsla tronēdams; pie kājām

Tiem Cēzarions, saukts mana tēva dēls,

Un visi bandubērni, kurus vēl

Tās kāre dzemdējusi. — Ēģipti

Un Kipru, Līdiju, Lejassīriju

Viņš devis tai kā valdniecei.

Mecens.

Un tas

Ir tautas priekšā darīts?

Cēzars.

Klajā laukā,

Kur spēles uzved, — tur viņš savus dēlus

Ir nosaucis par karaļkaraļiem;

Lielmēdiju un Partu, Armēniju

Viņš Aleksandram devis; Ptolomejam —

Sīriju, Ciliciju, Feniciju.

Bet viņa todien ģērbta bijusi

Kā Izīda, — jau agrāk pieņēmusi

Tai tērpā ļaudis.

Romā jāizplata

Tā vēsts.

Agripa.

Par viņa pārgalvību sen

Jau dusmīga, to atstās Roma.

Cēzars.

Tauta

To zina jau un saņēmusi arī

No viņa sūdzības.

Agripa.

Par ko?

Cēzars.

Viņš sūdz

Par mani: Sicīliju atņemdams

No Pompeja, es nedevis tam pusi;

Tad viņš man kuģus aizdevis, un es

Tos neatdevis. Tad viņš dusmīgs vēl,

Ka Lepidu es esmu izslēdzis

No triumviriem, visu viņa mantu

Līdz apķīlādams.

Agripa.

9 Kungs, tur atbilde

Jums jādod.

Cēzars.

Ir jau dota, sūtnis sūtīts;

Es teicu: Lepids pārāks negantnieks,

* Viņš augsto varu ļauni lietojis

Un pelnījis, ka krīt. — Ko iekaroju,

To dalīšu labprāt, bet prasu tik,

Lai viņš tad dod man pusi Armēnijas

Un citu veikto valstu.

Mecens.

To nemūžam

Viņš nedos.

Tad es ari ne.

Ienāk Oktāvija.

Oktāvija.

Sveiks, Cēzar!

Sveiks, dārgo brāli Cēzar!

Cēzars.

Ak vai man,

Ka tevi jāsauc man par atstumto!

Oktāvija.

Tā mani nesaucāt, nedz nu tā jāsauc.

Cēzars.

Vai slepeni tu bēgi? Cēzaram

Tā māsa nenāk! Antonija sievu

Būs karaspēkam vēstīt; zirgiem zviedzot,

Būs sen to sludināt, pirms tā vēl nāk!

Gar ceļu kokiem jābūt pilniem ļaužu,

Un gaidām jāsmok, ilgās izkustot;

Pret debesīm ir jākāpj putekļiem

No ļaužu drūzmas! Bet tu atnāci

Kā kalpone, un ļaužu mīlestība

Uz mums cieš klusu, — ja to nerāda,

Tā izzūd; apsveikt tevi gribējām

Uz sauszemes un jūras, katrā vietā

Jo greznāk tevi svinot.

Oktāvija.

Dārgais kungs,

Neviens nav mani piespiedis tā nākt.

Es darīju to pati. .Antonijs,

Mans pavēlnieks, man teica skumjo vēsti:

Tu gribot viņu apkarot, — tad es

Uz mājām atlūdzos.

Ko viņš labprāt

Tev ļāva, jo tu stāvēji starp viņu

Un viņa prieku!

Oktāvija.

Neteic to.

Cēzars.

Man acis

Uz viņu vērstas, vējš tā darbus vēsta.

Kur ir viņš tagad?

Oktāvija.

Atēnās.

Cēzars.

Ak nē,

Tu apmānītā māsa! Kleopatra

To mājusi pie sevis. Savu valsti

Viņš devis netiklei; un nu tie sauc

Uz karu zemes karaļus. Tam seko

Jau Bohs no Lībijas un Arhelavs

No Kapadocijas; karal's Filadelfs

No Paflagonijas; karal's Adalass

No Trāķijas; tad Arābijas Malhs,

Tad Poņļus valdnieks; jūdu karal's Herods,

Vēl Komagenes karal's Mitridats

Un Polemons, un Amrats, Likaonijas

Un Medijas kungi un daudz citi.

Oktāvija.

•» Vai!

Man sirds starp diviem mīļiem dalīta,

Kas nikni nīstas!

Cēzars.

Esi sveika še!

Tik tu vēl atturēji mūs no kara,

Līdz izdzirdām, ka esi pievilta

Un mums draud briesmas kavējoties. Neraud'

Lai laika straujums tevi neuztrauc,

Kas stingrā spaidā apdraud tavu laimi.

Uz lemto liktens gaitu noskaties

Bez asarām! Še Roma tevi sveic,

Tu man jo dārgāka! Bez visa mēra

Tu tiki apvainota: augstais dievs,

Lai tevi atriebtu, liek mums un visiem,

Kas tevi mīl, tam kalpot. Aprimsti

Un esi sveicināta.

Agripa.

Sveika, kundze,

Se Romā!

Mecens.

Sveika, dārgā pavēlniece!

Jūs visa Roma mīl un nožēlo.

Tik Antonijs, tas laulībpārkāpējs,

Kas mēra nezin grēkos, izstumj jūs

Un atdod savu valsti netiklei

Kā ieroci pret mums.

Oktāvija.

Vai, kungs, tā tiešām

Ir taisnība?

Cēzars.

Jā, tiešām. Esi sveika

Se, mīļā māsa! Paliec, lūdzama,

Tik pastāvīga! Mana mīļā māsa!

Visi aiziet.

SEPTĪTĀ AINA

Antonija kara nometne pie Akcijas.

Ienāk Kleopatra un Enobarbs.

Kleopatra.

Es tev to pieminēšu, nešaubies!

Enobarbs.

Bet ko tad tā? Ko? Ko?

Kleopatra.

Tu pretojies,

Kad gribēju iet līdzi karā; teici,

Ka neklājoties tā.

Enobarbs.

Nu, vai tad klājas?

Kleopatra.

Kad karš man pieteikts, kādē] neklājas

Man būt tur klāt?

Enobarbs

pie sevis.

Es varētu gan teikt,

Kad izejam ar ērzeli un ķēvi,

Tad ērzel's ir par daudz, jo ķēve nestu

Tā jātnieku kā zirgu.

Kleopatra.

Ko tu teic?

Enobarbs.

Jūs Antoniju še tik mulsināt

Un laupāt viņam sirdi, prātu, laiku,

Kas še nav pieciešami. Tā jau pārmet

Tam vieglprātību, Romā stāstīts tiek,

** Ka einuhs Fotins līdz ar sievietēm

Šo karu vedot.

Kleopatra.

Lāsts pār Romu! Sakalst

Tām Jaunām mēlēm! Karš pret mums tiek vests,

Un es, kā savas zemes priekšniece,

Līdz cīnīšos kā vīrs. Nē, nepretojies,

Es nepalikšu mājās.

Kas tur man

Ko sacīt? Še nāk imperators.

Ienāk Antonijs un Kanidijs.

Antonijs

Kanīdijam.

Brīnums!

Kā viņš no Tarentas un Brundizijas

Tik drīz pār jūru spēja pārcelties

Un ieņemt Torinu!

Kleopatrai.

Vai dzirdi, mīļā?

Kleopatra.

Neviens tā nebrīnās par ātrumu

Kā laiskais.

Antonijs.

Teicams pārmetums, kas pieder

Pat krietnākajam vīram: zoboties

Par kūtrību. Mēs viņu apkarosim

Uz jūras, Kanīdij.

Kleopatra.

Jā, jā; kā tad?

Kanidijs.

Kādēļ tad tur, mans vadon?

Antonijs.

Turpu viņš

Mūs izaicina.

Enobarbs.

Tā uz divkauju

Mans kungs to arī aicināja.

Kanidijs.

Jā,

Un kauju noteica pie Farsalas,

Kur Cēzars cīnījās ar Pompeju;

Bet tas šos priekšlikumus atraidīja:

Tam labums neatlecot. Dariet jūs

Tāpat!

Enobarbs

Antonijam.

Jums kuģos vāji kareivji:

Tik mūļu dzinēji un salašņas,

Uz ātru roku grābti; Cēzaram

Ir kareivji, kas veica Pompeju,

Un viegli kuģi, jums ir smagi. Jums

Par kaunu nebūs jūras kauju liegt,

Kad sausnā kausieties.

Antonijs.

Uz jūru!

Enobarbs.

Kungs,

Jūs atstumjat tā savu meistarību,

Kas sausnā nepārspēta; mulsināt

Tā karaspēku, kura lielā daļa

Ir veci kājnieki; un novārtā

Tā paliek jūsu lielā kara māksla;

Jūs ceļujfctstājat, kas sekmes sola,

Un aklam gadījumam ļaujaties,

Ne cietai drošībai!

Antonijs.

Uz jūru!

Kleopatra.

Man

Sešdesmit kuģu, pašam Cēzaram

Tik labu nav.

Antonijs.

Cik kuģu pārāks skaits,

Tos sadedzinām, un ar atlikumu,

Kam krietni kareivji, es Cēzaru

Pie Akcijas gan sakaušu. Ja ne,

Tad var uz zemes raudzīt.

Ienāk vēstnesis.

Ko tu nes?

Vēstnesis.

Kungs, ziņa pareiza: tur Cēzars redzēts;

Viņš Torinu ir ieņēmis.

Antonijs.

Vai pats

Viņš tur var būt? Tas neiespējams. Brīnums

Jau tas, ka viņa pulks tur. Kanīdij,

Tu paliec še ar deviņpadsmit pulkiem

Un divipadsmit tūkstoš zirgiem; mēs

Uz kuģiem kāpsim. Nāc tu, Tetida!

Ienāk kareivis.

Nu, biedri?

Kareivis.

Kungs, uz jūras nekauj ieties!

Uz veciem dēļiem nevar ļauties! Ticiet

Šim zobenam, šim rētām! Sīrieši

Un ēģiptieši lai kā pīles nirst,

Mēs sausnā mācījāmies uzvarēt,

Pie kājas kāja kaujoties.

Antonijs.

Ir labi!

Ej vien!

Kleopatra, Antonijs un Enobarbs aiziet.

Kareivis.

Nudien, kā šķiet, man taisnība!

Kanidijs.

Jā gan; šis viņa darbs nav izaudzis

No viņa vaļas: vadon's tiek. še vadīts,

Mēs esam sievu kalpi.

Kareivis.

Vai jums paliek

Viss kājnieku un jātniekpulku spēks?

Kanidijs.

Marks Oktāvijs, Marks Justejs, Publikola

Un Celijs jūrā cīnīsies; mēs citi

Uz sausnas paliksim. Šī ātrība

No Cēzara ir neticama.

Kareivis.

Viņš

Pa maziem pulkiem ļaudis izveda,

Tā vildams izlūkus.

Kanidijs.

Vai nezini,

Kas viņus vada?

Kareivis.

Teic, kāds Taurs.

Kanidijs.

Ak tas

Man pazīstams.

Ienāk vēstnesis.

Vēstnesis.

Kungs, imperators liek

Saukt Kanīdiju.

Kanidijs.

Laiks pilns jaunu ziņu;

Ik stunda dzemdē jaunu.

Visi aiziet.

astotā aina

Klajš lauks pie Akcijas.

Ienāk Cēmrs, Taurs, virsnieki un pavadoņi.

Cēzars.

Taur!

Taurs.

Kungs?

Cēzars.

Uz sauszemes tu nekaujies!

Stāv' saslēdzies un nesāc cīņu, iekāms

Mēs jūrā gatavi. To nepārkāp!

Uz tā ir visa mūsu laime celta.

Abi aiziet.

DEVĪTĀ AINA

Cita vieta klajumā.

Ienāk Antonijs un Enobarbs.

Antonijs.

Pie kalna mūsu pulkus uzstādiet,

Netāl' no Cēzara. No turienes

Var kuģu skaitu labi pārredzēt

Un rīkoties pēc tā.

Abi aiziet.

DESMITA AINA

Cita vieta klajumā.

No vienas puses ienāk Kanidijs, ar saviem sauszemes spēkiem

iedams pār skatuvi; no otras puses Taurs, Cēzara apakšpavēlnieks.

ar saviem pulkiem. Kad viņi abi pagājuši garām, dzird jūras kaujas

troksni. Kara saucieni. Enobarbs atnāk atpakaj.

Enobarbs.

Kauns! Kauns! Es ilgāk nevaru to skatīt!

Kauns! Ēģiptiešu admirāļa kuģis

«Antoniāda» līdz ar sešdesmitiem

Bēg, apgriež stūres! Ak, to redzot vien,

Man acis deg!

Ienāk Skars.

Skars.

Ak, dievi, dievietes!

Ak, visu svēto sapulce!

Enobarbs.

Kas kait?

Ko tu tāds uztraukts?

Skars.

Pasaul's lielā daļa

Aiz neprāta pagalam! Karaļvalstis

Par skūpstiem aizsviestas!

Enobarbs.

Kā kautiņā,

Teic, iet?

Skars.

Kā melnais mēris mūsu pusē,

Kur nāve nevairāma. Spitālība

Tai kauna raganai no Ēģiptes!

Kad pašā kaujā laime līdzi bija

Kā dvīņu pāris abiem vienāda,

Mums pat vēl vecāka, — kā mušu kosta,

Kā govs, kas vasar' bizo, viņa bēg

Un saceļ buras!

Enobarbs.

Es to redzeju;

Man acis sasirga, es nevarēju

To ilgāk ciest.

Skars.

Tikko tai bija vējš,

Kad viņas burvju mākslas atkritums,

Šis Antonijs, kā kaisls pīļu tēviņš

Pleš spārnus, atstāj kauju pusgalā

Un skrej tai pakaļ!

Ne savu mūžu tādu kauna darbu

Es neredzēju! Vīrišķība, gods

Un prāts nemūžam paši sevi nav

Tā apgānījuši!

Enobarbs.

Ak vai mums! Vai!

Ienāk Kanidijs.

Kanidijs.

Uz jūras mūsu laime ir bez elpas

Un pakrīt bēdīgi. Ja vadon's šodien

Mums būtu tāds kā citkārt, — viss vēl glābjams!

Ak, pats viņš bēgšanai dod piemēru

Ar savu kaunu!

Enobarbs

pie sevis.

Ak! Vai lieta tā?

Tad, tiešām, labu nakt'!

Kanidijs.

Tie aizbēga

Uz Peloponesu.

Turp viegli nokļūt;

Tur varēsim mēs nogaidīt, kas nāk

Vēl tālāk.

Kanidijs.

Cēzaram es nodošu

It visus pulkus. Seši karaļi

Jau ceļu rādīja.

Enobarbs.

Es gribu sekot

Vēl Antonija ievainotai laimei,

Kaut gan pret mani pretvējā ir prāts.

Visi aiziet.

VIENPADSMITĀ AINA

Aleksandrija. Istaba Kleopatras pilī.

Ienāk Antoni/s ar pavadoņiem.

Antonijs.

Klau, zeīģe liedz man viņas virsu mīt,

Tā kaunas mani nest! Šurp nāciet, draugi:

Man tumsa uzbruka, un pasaulē

Man mūžam zudis ceļš. Man ir viens kuģis

Ar zeltu — ņemiet, daliet to un bēdziet,

Un izlīgstiet ar Cēzaru!

Visi.

Mums bēgt?

Ak nē!

Antonijs.

Es bēgu pats un mācīju

Tiem gļēvuļiem griezt muguras. Nu, ejiet;

Es apņēmos sākt jaunu dzīves gaitu,

Kur jūsu nevajaga; ejiet vien,

Mans zelts tur ostā guļ, to ņemiet. Ak,

Tam sekoju, ka skalot jānosarkst;

Man paša mati dumpojas, jo baltie

Par ātrumu peļ brūnos; brūnie baltos

Par gļēvulību! Ejiet! Vēstules

Es došu jums līdz draugiem, viņas ceļu

Jums līdzinās. Es lūdzu: neskumstiet,

Bez bažām esiet, ņemiet padomu,

Ko izmisums man dod; lai atstāts tas,

Kas atstāj sevi pats! Uz jūru steidziet,

Es dodu jums to kuģi līdz ar zeltu.

Nu, lūdzu mani drusku atstāt, lūdzu,

Jel dariet to! Es nepavēlu vairs,

Es tagad lūdzu. Drīz jums sekošu.

Apsēžas uz krēsla.

Ienāk Kleopatra Harmionas un Irasas pavadībā un Eross.

Eross.

Pie viņa, kundze! Mierinājiet viņu!

Irasa.

Jā, dārgā kundze, dariet to!

Harmiona.

Jā, dariet!

Ko citu gan?

Kleopatra

rāda uz krēslu pie Antonija.

Seit atsēdiniet mani.

Ak Junona!

Antonijs.

Nē, nē, nē, nē!

Eross.

Ak kungs!

Jel palūkojiet šurp!

Ak nē, nē, nē!

Harmiona.

Ak karaliene!

Irasa.

Dārgā valdniece!

Ak kundze!

Eross.

Kungs, mans kungs!

Antonijs.

Jā, kungs, ak jā!

Viņš kāvās Filipos gandrīz tāpat

Kā dejotājs; es tikmēr pieveicu

Tur drūmo, lieso Kasiju; un Bruts,

Sis trakais, tika gāzts! Viņš lika citiem

Par sevi cīnīties; viņš, nepratējs,

Bij kara drošās rindās. Tagad ja .. .

Nu kas par to?

Kleopatra.

Ak, palīdziet!

Eross. $

Mans kungs,

Še karaliene, karaliene!

Irasa

^ Kleopatrai.

Kundze,

Jel ejiet viņam klāt, jel runājiet!

Viņš pats sev gluži svešs aiz kauna!

Kleopatra.

Labi!

Tad vediet mani!

Celieties, mans kungs!

Nāk karaliene, noliekusi galvu;

Jau nāve viņu tver, tik jūs vēl vien

To spējat dziedināt.

Antonijs.

Ak, savu godu

Es, g]ēvi bēgot, dziji aizskāru.

Eross.

Kungs, karaliene še!

Antonijs.

Ak Kleopatra,

Kurp mani novedi! Lūk, kā no tevis

Es slēpju savu kaunu, atskatot

Uz to, ko atstāju, kas negodā

Ir sadragāts.

Kleopatra.

Ak, piedod, dārgais kungs,

Tām biklām burām! Mūžam nedomāju,

Ka tu man sekosi?

Antonijs.

Vai nezināji,

Ka mana sirds pie tevis saistīta,

Tavs kuģis mani līdzi rāva? Ha!

Tu zināji, ka tev pār mani vara,

Ka pat pret dievu pavēli tavs vārds

Spēj mani atraut!

Kleopatra.

Piedod!

Antonijs.

Tagad man

Tas pusaudzis ir padevīgi jālūdz,

Ir jāslēdz līgums, zemu lokoties,

Man, kas ar zemeslodi rotājās

Kā likten's: laimi lemdams, laimi ņemdams!

Tu zināji, ka es no tevis veikts

Un ka mans šķēps, aiz tavas mīlas gļēvs,

Tev akli klausīs!

Kleopatra.

Piedod! Piedod!

Antonijs.

Tagad

Lai nerit asras tev! Jau viena vien

Man atsver, ko es zaudēju, ko guvu;

Dod skūpstu, tā man pilna atmaksa.

Es skolotāju sūtīju; vai tas

Ir atpaka]? Es jūtos smags kā svins.

Lai atnes ēst un dzert! Tu, laime, zini,

Jo vairāk siti, jo tu nocietini.

Visi aiziet.

DIVPADSMITĀ AINA

Cēzara nometne Ēģiptē.

Ienāk Cēzars, Dolabelia, Tireļs un citi.

Cēzars. '

Lai nāk nu tas, ko suta Antonijs;

Vai pazīstams?

Dolabelia.

+ Viņš skolo viņa bērnus;

Tas rāda, cik viņš kails, jo sūta mums

Tik sīku spalviņu no saviem spārniem, —

Nesen vēl karaļus viņš spēja sūtīt

Par vēstnešiem.

Ienāk Eilroniļs.

Cēzars.

Nāc šurp un rīmā!

Kungs,

Kāds esmu, tāds no Antonija nāku;

Nesen vēl biju viņa nolūkiem

Tik mazs kā rīta rasa mirtes lapā,

Ar jūru salīdzinot.

Cēzars.

Lai jau! Runā!

Eifronijs.

Viņš tevi, sava liktens kungu, sveic

Un vēlas dzīvot Ēģiptē. Ja liegsi,

Viņš pamazina prasību un lūdz:

Ļauj viņam elpot zem' un debess starpā

Kā pilsonim tur Atēnās. Tik vien

Vēl viņam. Kleopatra padodas

Un tavu varu sumina; tā lūdz

Nu saviem dēliem Ptolomeju kroni

Kā tavu žēlastību.

Cēzars.

Antonijam

Es visu liedzu. Karalieni gan

Es gribu uzklausīt, tai dot, ko lūdz,

Ja kaunā likto mīļāko tā padzen

Vai nosit še; ja viņa dara to,

Tad viņas lugums paklausīts. Tik daudz

Tiem abiem.

Eifronijs.

Paliec laimīgs!

Cēzars.

Pavadiet

To laukā!

Eifronijs aiziet.

Tirejam.

Rādi savu runas mākslu,

Steidz, atvil viņam Kleopatru, soli

Tai manā vārdā, ko tik viņa grib,

Un vairāk vēl, ko zini. Sievietes

Pat augstā laimē vājas: trūkumā

Lauž zvērestus pat svētā vestāliene.

Nu esi gudris. Pūlēm atmaksu

Tu vari spriest sev pats. Tavs vārds man būs

Kā likums.

Tirejs.

Eju, Cēzar.

Cēzars.

Novēro,

Kā savu negodu nes Antonijs

Un ko tev viņa uzvešanās saka

Ikkatrā kustībā.

Tirejs.

Kungs, paļaujies

Uz mani.

Visi aiziet.

TRĪSPADSMITĀ AINA

Aleksandrija. Kleopatras pils.

Ienāk Kleopatra, Enobarbs, Harmiona un Irasa.

Kleopatra.

* Ko darīt, Enobarb?

Enobarbs.

Tik nožēlot

Un mirt.

Kleopatra.

Kas vainīgs? Antonijs vai mēs?

Tik Antonijs, kurš savvaļībai ļāva

Sev prātu pārvaldīt. Jo, kad jūs bēgāt

No kara šausmu vaiga, kura bari

Cits citu baida, —. ko viņš traucās līdz?

Tad nedrīkstēja viņa kārība

Tā viņa kara slavu rīt, — tai brīdī

Tur divas pasaul's puses cīnījās

Un viņš bij cīņas priekšmets. Tas bij kauns,

Ne mazāk liels kā viņa zaudējums,

Kad viņš, jums pakaļ skriedams, atstāja

Mūs vienus noskatīties.

Kleopatra.

Lūdzams, klusi!

Ienāk Antonijs un Eifronijs.

Antonijs.

Tad to viņš atbild?

Eiironijs.

Jā.

Antonijs.

Ka karaliene

Tiks laipni klausīta, ja gribēs vien

Mūs nodot?

Eifronijs.

Jā.

Antonijs.

Nu, saki viņai to.

Dod zēnam — Cēzaram šo sirmo galvu,

Tad viņš līdz malām pildīs tavu gribu

Ar karaļvalstīm.

Kleopatra.

Kā — šo galvu, kungs?

Eilronijam.

Ej atkal turp. Teic: viņu jaunība

Vēl rozēm pušķo, pasaule vēl gaida

No tā ko īpatnēju, viņa nauda

Un armija, un kuģi varētu

Būt arī g]ēvulim, tā kalpi kautos

Tikpat lab' kāda zēna dienestā

Kā Cēzara. Es tādēj izaicinu:

Lai met viņš spožo ārību un nāk

Ar mani, likteņsisto, šķēpiem kauties

Viņš viens. Es rakstīšu to viņam. Nāc!

Antonijs un Eifronijs aiziet.

Enobarbs

sānis.

Jā! Jā! Lai Cēzars kaujas lepnumā

Tā nosviež savu laimi, cīnoties

Ar gladiatoru!? Es redzu, prāts

Ir arī ļaudīm viena daļa laimes

Un ārējs veidols īsto vērtību

Velk sevim līdz, un viens, kā otris sirgst;

Kā viņš, kas bēdu pilnu mēru jutis,

Var sapflot: Cēzars savā pilnībā

Ar viņa nabadzību spēkotos! •—

Pat viņa prātu Cēzars uzveicis.

Ienāk sulainis.

Sulainis.

No Cēzara ir vēsts!

Kleopatra.

Kā? Vai tik vien?

Ne vairāk greznības? Lūk, manas sievas:

Tās aizgriežas no novītušas rozes,

Kas zieda priekšā krita ceļos. Teic,

Lai nāk!

pie sevis.

Mans godaprāts ar mani ķildo:

Kad pienākums pie nelgām turas ciet,

Tad uzticība top par muļķību:

Bet, kurš spēj sekot kungam nelaimē,

Tas iegūst goda vietu vēsturē.

Ienāk Tirejs.

Kleopatra.

Ko Cēzars grib mums sacīt?

Tirejs.

Jel mani vienu.

Kleopatra.

Teic vien!

Uzklausi

Se tik draugi klat,

Tirejs.

Tad laikam Antonija draugi.

Enobarbs.

Kungs, viņam vaj'ga tik, cik Cēzaram,

Jeb nevaj'ga nemaz. Ja Cēzars vēlas,

Mans kungs pie viņa steigs, — būt viņa draugs,

Un mēs tad būsim tur, kur mūsu kungs, —

Pie Cēzara.

Tirejs.

īsti karal's!

Nu labi — klausies tad,

Tu daudzinātā: Cēzars grib, lai tu

Ne tik daudz apdomātu savu stāju,

Bet to, ka viņš ir Cēzars.

Kleopatra.

Bet turpini.

Viņš zina: Antoniju

Tu apskāvi aiz bailēm, ne aiz mīlas.

Kleopatra

pie sevis.

O!

Tirejs.

Viņš tādēļ skumst par tava goda brūcēm,

Jo uzspiests ir tas kauns, ko izcieti,

Ne pelnīts.

Kleopatra.

Viņš, kā dievs, redz taisnību.

Mans gods nav labprātīgi nodevies,

Bet laupīts.

Enobarbs

pie sevis.

Antonijam jājautā,

Tas zinās. Ak, tu grimsti, kungs, mans kungs!

Mums jāļauj tevim grimt, jo tevi atstāj,

Kas tev vismīļākā!

Aiziet.

Tirejs. 1

Teikt Cēzaram,

Ko pieprasi no viņa? Viņš pat lūdz,

Lai tu ko prasi. Kā viņš priecātos,

Ja viņa laimi tu par balstu ņemtu,

Kur atspiesties! Bet sirds tam kvēlotu,

"* Kad es tam teiktu, ka tu atstājies

No Antonija un nu gribi tverties

Zem viņa — lielā pasaul's kunga sarga.

Kleopatra.

Kas tev vārdā?

Tirejs.

Tirejs.

Mīļais vēstnesi,

Teic Cēzaram: tu skūpstīt pilnvarots

No manis uzveicēja roku. Viņam

Pie kājām savu kroni nolieku

Un ceļos klausos viņa varas vārdu:

Kāds liklen's Ēģiptei.

Tirejs.

Sis ceļš ir cēls,

Kad gudrība ar laimi cīņu sāk

Un visu uzdrošinās vien, ko spēj,

Tad droša uzvara. Ļauj tavu roku

Man bijās skūpstīt.

Kleopatra.

Jūsu kunga tēvs,

Kad pārdomāja, kā gāzt karaļus,

So necienīgo roku lūpām skāra

Nereti tūkstoš skūpstos.

Ienāk atkal Antonijs un Enobarbs.

Antonijs.

Ha! Pie Zeva,

Kas mētā zibeņiem! Še rokas skūpsts!

Kas tu tāds esi?

Tirejs.

Sulainis tam vīram,

Kas ir vislielākais, viscienīgākais,

Ka viņa vārds top izpildīts.

Enobarbs

sānis.

Pag, tevi

Liks pērt.

Antonijs

sulaiņiem.

Šurp!

Tirejam.

Maitas lija! Dievs un velns!

Mans gods kūst nost! Nesen vēl saucu: ho!

Un skrēja karaļi, kā puikas kliedzot:

«Ko pavēlat?» Vai dzirdat? Vēl es esmu

Marks Antonijs.

Pienāk sulaiņi.

Prom! Ņemiet viņu pērt!

Enobarbs

sānis.

Ar lauvas bērniem drošāk spēlēties

Nekā ar veco, kad tas mirst.

Antonijs.

Ak mēnes

Un zvaigznes! Pērt! Vai desmit karaļus,

Kas kalpo Cēzaram, kad es tos rastu

Tik bezkaunīgi pie šīs rokas .. . Eh,

Kā sauc šo …

Rāda uz Kleopatru.

Kopš tā nav vairs Kleopatra?

Pērt, pērt to, līdz tas vaigu viebj kā zēns

Un smilkst pēc žēlastības.

Tirejs. _

• Antonij …

Antonijs.

Prom! Stiepiet viņu prom! Kad viņš ir pērts,

Tad vediet šurp. — Sis nerrs pie Cēzara

t Lai iet nu turp ar uzdevumu.

Sulaiņi ar Tireju aizlel.

Kleopatrai.

JŪS

Pusnovītušā, pirms jūs pazinu!

Vai savu gultu Romā neaizskāru,

Ha? Vai es atteicos no īstiem bērniem,

No visu sievu rotas, lai šī te

Ar vergu mani apkaunotu?!

Mīļais!

Mans kungs! . . .

Antonijs.

Jūs bijāt neliete aizvien.

Bet kad nu nocietināmies mēs grēkā .. .

Ak posts! Mums dievi acis aptumšo,

Ar mūsu neķītrību skaidro prātu

Mums sajauc tā, ka savu neprātu

Mēs pielūdzam; par maldiem smejamies

Un lepni nāvē ejam!

Kleopatra.

Vai tik tālu

Jau esat?

Antonijs.

Es uz galda Cēzaram

Jūs atradu kā aukstu kumosu,

Kā brokasts drumslu vēl no Pompeja,

Par kvēlošākām stundām neminot,

Kad kaisli baudījāt, ko bauma neteic:

Un, ja varbūt jūs ari nojēgt spējat,

Kas tikla ir, jūs nepazīstat to!

Kleopatra.

Ko

Jūs gribat?

Antonijs.

Vergs, kas dzeramnaudu ņem

Un teic: «Paldies!» — tāds uzdrīkst pienākt klāt

Pie manas rotaļbiedrenes, pie rokas,

Kas karaļzīmogs, lielu siržu ķīla!

Kaut es uz Bazankalna stāvētu

Tur trakās dusmās pārkliegt vēršu baru!

Vai klusi — lēni teikt to! Kakls valgā

Lai bendem pateicas, ka savu darbu

Tas brangi darījis?

Ienāk sulaiņi ar Tiieju.

Vai nopērts?

Sulainis.

Jā,

It krietni, kungs.

Antonijs.

Vai brēca, lūdzās?

Sulainis.

Lūdzās,

Lai saudzot.

Antonijs

Tirejam.

Ja tev tēvs, lai tam top žēl,

Ka tu ne skuķe. Lai tev bailes top

Vairs sekot laimē Cēzaram, kopš tu

Par sekošanu pērts; lai dāmas roka

Kā drudzī tevi baida, šalkas grābj,

To uzskatot. Nu, ej pie Cēzara,

Teic, kīPše tevi saņēma; ka viņš

Man dusmas aizdod, jo viņš lepnis šķiet

Un augstprātīgs, tik redzot, kas es esmu,

Ne kas es biju. Viņš man dusmas aizdod,

Un tas šai laikā lēti notiekas,

Kopš labās zvaigznes, manas vadītājas,

No sliedēm izlēca un savas liesmas

Tad pekles dzelmē meta. Ja mans vārds

Un darbs kam nav pa prātam, saki tam,

Ka viņam Hiparhs ir, mans brīvlaistais,

Lai to, cik tīk, viņš per vai kar, vai moka;

Tad es ar viņu līdzi. Saki to!

Nu, prom ar savām čūlām! Ej!

Tirejs aiziet.

Vai jūs

Reiz galā?

Antonijs.

Ak, mans zemes mēnesis

Top tumšs! Tas nozīmē, ka Antonijam

Ir jākrīt.

Kleopatra.

Man jau jāgaida.

Antonijs.

Kā tu

Aiz glaimiem Cēzaram tā mīlinies

Ar vergu, kas tam jostu jož!

Kleopatra.

Vai tu

To tici?

Antonijs.

Tu man auksta esi?

Kleopatra.

Draugs,

Ja es tev auksta, lai par krusu top

Man aukstā sirds, līdz galam saindēta,

Lai viņas pirmā šalts man kaklā krīt,

Un, kā tā kūst, tā man lai dzīve kūst!

Lai otrā Cēzarionu sit, līdz beigās

No mana klēpja katra piemiņa

Un visa mana tauta, izkūstot

Kā krusas graudi, tur bez kapa guļ,

Līdz Nīlas odu bari saēd tos

Kā laupījumu.

Antonijs.

Jā, es apmierināts.

Pret Aleksandriju nāk Cēzars; tur

Tam pretī stāšos. Mūsu zemes spēks

Ir brangi kāvies. Izkliedētie kuģi

No jauna kopā draudot jūrā stāv.

Kur biji, drošā sirds? . .. Vai dzirdi, mijā:

Kad vēl no kaujaslauka pārnākšu

Šīs lūpas skūpstīt — būšu asinīs;

Es un mans šķēps — mēs būsim pļāvēji

Tad vēsturei! Vēl viss nav beigts!

Kleopatra.

Mans varon!

Tu cēlais!

Antonijs.

Trejkāršs spēks un sirds, un elpa!

Nu nikni kauties! Kad vēl vieglas, gaišas

Bij manas dienas, vīrs sev dzīvību

Ar joku atpirka; nu zobs pret zobu!

Nu viss lai peklē iet, kas pretī stāv!

Nu reiz vēl traka nakts! Lai šurpu sauc

Man drūmos vadoņus; lai kausus pilda,

Lai vēlreiz pusnakts zvanu saņemam

Ar smiekliem!

Kleopatra.

Šodien mana dzimumdiena;

Es klusi gribēju to pārlaist, — nu

Tu Antonijs — es Kleopatra.

Antonijs. »

* Jā,

Vel viss iet labi.

Kleopatra.

Visus vadoņus

^ Šurp sauciet.

Antonijs.

Jā, es runāšu ar viņiem.

Lai šonakt vīns no viņu brūcēm kvēl!

Nāc, dārgā! Vēl še spars! Kad rīt es cīnos,

Būs nāvei manī iemīlēties: kaujot

Es viņas mēra šķēpu pārspēšu!

Antonijs, Kleopatra un pavadoņi aiziet.

Enobarbs.

Nu acs pret aci zibeņiem viņš draud!

Bet trako ari tas, kas baiļu grābts.

Tā vanagam cērt dūja. Atkal jau,

Kad mūsu vadonim sīk smadzenes,

Aug viņam sirds. Kad drosme laupa prātu,

Tā saēd zobenu, ar kuru cīnās.

Es domāju par līdzekļiem, kā drīzāk

To atstāt varētu.

Aiziet.

CETURTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Cēzara kara nometne pie Aleksandrijas.

Ienāk Cēzars, vēstuli lasīdams, Agripa, Mecens un citi.

Cēzars.

Viņš mani puiku sauc un rāj, it kā

Vēl spētu mani padzīt; manu sūtni

Viņš pēris; piedāvā man divkauju —

Man, Cēzaram! Nu, veco kausli, zini,

Uz nāvi vēl ir citi ceļi, —

Tik smejos es par priekšlikumu.

Mecens.

Cēzar,

Tāds varens vīrs kad trako, tad viņš vajāts

Līdz paguršanai; neļauj elpas gūt;

Sāds trakums jāizlieto: niknums mūžam

Nav labi kāvies.

Cēzars.

Vēstiet vadoņiem,

Ka rīt no daudzām kaujām pēdējā

Mēs gribam kauties. Mūsu rindās tādu,

Kas kalpoja nesen vēl Antonijam,

Ir diezgan, lai to saķertu. To vēstiet

Un dodiet karaspēkam mielastu.

Mums aizgāds liels, un viņi pelna to.

Ak, nabags Antonijs!

Visi aiziet.

OTRA AINA

Aleksandrija. Istaba Kleopatras pilī.

Ienāk Antonijs, Kleopatra, Enobarbs, Harmiona, Irasa,

Aleksass un citi.

Antonijs.

Ko, Domicij, viņš negrib divkaujas?

Enobarbs.

Nē.

Antonijs.

KēdēJ ne ?

Enobarbs.

Viņš teic, ka esot

Divdesmitreiz par tevi laimīgāks,

Viņš būtu divdesmit pret vienu.

Antonijs.

Rīt

Es kaujos sauszemē un jūrā. Būšu

Vai dzīvs, vai mirstot godu mazgāšu

Ar asnīm, kas to dara dzīvu. Teic —

Rīt krietni kausies?

Enobarbs.

Kaušos, kliegdams: «Sist

Vai krist!»

Antonijs.

Tā brangi! Ej, mans draugs, un sauc

Šurp sulaiņus. Šo nakti priecīgi

Lai vadām dzīrēs.

Ienāk sulaiņi.

Dod man savu roku.

Tu uzticams un godīgs, arī tu

Un tu, un tu; jūs krietni kalpojat,

Un biedros bij jums karaļi.

Nu kam

Tas viss?

Enobarbs

pie sevis.

Tas dīvains untums, kas no sirds

Aiz bēdām uzdīgst.

Antonijs.

Mani uzticamie,

Kaut es par jums, jūs daudzie, tiktu pārvērsts

Un jūs par vienu Antoniju taptu,

Lai es tik labi spētu kalpot jums

Kā manim jūs.

Sulaiņi.

Lai dievs to pasarga!

Antonijs.

Nu, biedri, kalpojiet tad man vēl šodien

Un pildiet kausus; cieniet mani tā,

It kā vēl mana valsts jums biedre būtu

Un mani klausītu.

Kleopatra.

Ko grib viņš?

Enobarbs.

Grib,

Lai viņi raud.

Antonijs.

^ Vēl šonakt mani kopiet,

Varbūt tas jūsu pēdējs pienākums!

Kas zin, vai mani redzat vēl, un, ja, —

Varbūt kā asiņainu ēnu: rīt

Varbūt jau cits jums kungs. Es uzskatu

Jūs i't kā atvadoties. Labie draugi,

Es nesūtu jūs prom, es, jūsu kungs,

Tik krietnam dienestam līdz nāvei saistīts.

Vēl divas stundas, lūdzu, kopiet mani, —

Jums dievi atmaksās!

Ko dari, kungs,

Tā diosmi viņiem ņemdams? Lūk, tie raud

Es, ēzel's, ari jūtu sīpolus;

Kauns! Vai lai sievas topam?!

Antonijs.

Ha, ha, ha!

Rauj mani velns, ja tā es domāju!

Lai laime izaug no šīs asru rasas!

Sirdsdraugi, pārāk skumji sapratāt

Jūs mani, mierināt jūs vēlējos,

So nakti priekos lūdzu vadīt; zināt,

Rīt ceru laimi, bērni, gribu turp

Jūs vest, kur gaidu dzīvu uzvaru,

Ne nāvi, un tad slavu. Nāciet dzīrēs

Un dzerot aizplūdiniet rūpes prom!

Visi aiziet.

TREŠA aina

Aleksandrija. Pils priekša.

Ienāk divi kareivji un iet uz sargu vielu.

Pirmais kareivis.

Brāl, guli vesels! Rīt būs lielā diena.

Otrais kareivis.

Rīt izšķirsies, vai tā vai tā, ej sveiks!

Vai nedzirdēji dīvainu ko ielās?

Pirmais kareivis.

Nē. Ko tad?

Otrais kareivis.

Tās varbūt tik pasakas;

Nu, vēlreiz labu nākt'!

Pirmais kareivis.

Sveiks!

Ienāk divi citi kareivji.

Otrais kareivis.

Kareivji,

Tik esiet modri!

Trešais kareivis.

Jūs tāpat! Sveiks! Sveiks!

Abi pirmie kareivji nostājas savās vietās.

Ceturtais kareivis.

Mēs stāvam šeit.

Ieņem savas vielas.

Ja rit tik kuģiem veicas,

Tad zemes spēks, es ceru, droši vien

Gan turēsies.

Trešais kareivis.

Tas krietnais karaspēks

Pilns drosmības.

Oboju mūzika atskan aiz skatuves.

m

Ceturtais kareivis.

Klus'! Kas par skaņām?

Pirmais kareivis.

Klau!

Otrais kareivis.

Dzird!

Pirmais kareivis.

Gaisā mūzika?

Trešais kareivis.

Nē, zemes iekšā!

Ceturtais kareivis.

Tā laba zīme, kā jūs domājat?

Trešais kareivis.

Pirmais kareivis.

Klus'! Es saku. Kas tas ir?

Otrais kareivis.

Dievs Herkuls,

Kas Marku Antoniju mīlēja,

Nu atstāj viņu.

Pirmais kareivis.

Nāciet lūkoties,

Vai citi ar to nedzirdēja.

Otrais kareivis.

Eh!

Jūs ļaudis!

Visi kareivji.

Kas tas ir! Vai dzirdat?

Pirmais kareivis.

Jā,

Vai tas nav dīvaini?!

Trešais kareivis.

Klau! Biedri! Klau!

Vai dzirdat nu?

Pirmais kareivis.

Sai skaņai sekojiet

Līdz citiem sargiem; kas tas būs?

Visi kareivji.

Nu tiešām,

Tos brīnumus!

Nē!

Visi aiziet.

CETURTA AINA

Turpat. Istaba pilī.

Ienāk Antonijs, Kleopatra, Harmiona un pārējie pavadoņi.

Antonijs.

Dod, Eros, bruņas! Eros!

Kleopatra.

Guli drusku!

Antonijs.

Nē, dūjiņ! Eros, nāc; dod bruņas, Eros!

Eross ienāk ar bruņām.

Liec manim apkārt savus dzelžus, draugs.

Ja laime šodien atstāj mūs, tad tādēļ,

Ka mēs tai spītējam.

Kleopatra,

palīdzēdama Antoniju apbruņot.

Lūk, es tev paligs.

Kam tas gan viss?

Antonijs. X

Ļauj, ļauj! Tu esi man

Sirds bruņotāja. Nepareizi; tā,

Lūk, tā.

Kleopatra.

Stāv' rāmi; es tev palīgs.

Antonijs.

Tā

Tam jabut. Labi, labi. Uzvara

Nu droša. Palūk, biedri! Pasteidzies,

Nem savas bruņas.

Eross.

Tūdaļ, kungs.

Vai apjozts

Nav skaisti?

Antonijs.

Vareni! Kas grib to atjozt,

Pirms mēs to dusai paši noliekam,

Tas jutīs vētru. Mana karaliene

Par tevi, Eros, veiklāk mani jož.

Nu steidzies projām!

Eross aiziet.

Mana mīļākā,

Kaut šodien redzētu tu mani cīņā,

Šo karaļdarbu saprastu, — kā meistri

Tu mani redzētu.

Ienāk kāds apbruņojies virsnieks.

Labs rīts tev! Sveiks!

Tu rādies tāds, kas kara darbu prot;

Uz darbu, kurš mums mīļš, mēs agri kājās,

Ar prieku sākam to.

Pirmais virsnieks.

Kungs, tūkstoši

Kopš agra rīta bruņu rotās stāv

Un gaida tevi jūrmalā.

Atskan kara saucieni, kara mūzika, tauru skaņas. Ienāk

citi virsnieki un kareivji.

Otrais virsnieks.

Rīts jauks.

Labs rīts tev!

Visi.

Labs rīts!

Antonijs.

Sveiciens cēls!

Aust agri rīts kā gars tam jauneklim,

Kurš pasaulei grib rādīties. Tā, tā;

Tad nāciet, dodiet man to; šurp, pareizi.

Nu, sveika, sieva! Lai nu likten's nāk.

Še skūpsts no kareivja.

Skūpsta Kleopatru.

Tas būtu peļams

Un kauns, ja es še ilgāk kavētos

Ar tukšām ardievām. Kā vīrs no dzelzs

Es tevi atstāju. Jūs, kas ies ciņā,

Es vedu, — saslēdzieties! Veseli!

Antonijs, Eross, virsnieki un kareivji aiziet.

Harmiona.

Vai gribat savā istabā?

Kleopatra.

Jā, ved!

Lūk, tur viņš iet kā varon's. Ak, viņš veiktu,

Ja divkauja šo lielo karu beigtu!

Tad Antonijs .. . bet tagad . .. labi… ej!

Aiziet.

PIEKTĀ AINA

Antonija nometne pie Aleksandrijas.

Atskan taures.

* Ienāk Antonijs un Eross. Kāds kareivis nāk viņiem pretī.

Kareivis.

Lai dievs dod šodien laimi Antonijam!

Antonijs.

Kaut toreiz tev un tavām brūcēm būtu

Es klausījis un sausnā kāvies! .. .

Jā,

Tad atkritušie karaļi un virsnieks,

Kas šorīt tevi atstāja, tie vēl

Tev ietu līdz.

Antonijs.

Kas gāja šorīt?

Kareivis.

Kas?

Kas bij tev tuvākais; sauc Enobarbu,

Viņš nedzirdēs vai teiks no viņas puses:

«Es neesmu no tavējiem.»

Antonijs.

Ko?

Kareivis.

Kungs,

Viņš ir pie Cēzara.

Eross.

Bet savas mantas

Viņš atstājis.

Antonijs.

Tad viņš ir projām?

Kareivis.

Jā,

Mans kungs.

Antonijs.

Ej, Eros; sūti tam tā mantas.

Nekā še neatstāj, es pavēlu.

Un raksti viņam laipnas ardievas,

Teic, ka es vēlos, lai tam nenāktos

Nekad vairs kungu mainīt. Ak, mans likten's

I krietnus paved! … Steidzies … Eros!

Visi aiziet.

SESTĀ AINA

Cēzara nometne pie Aleksandrijas.

Atskan taures.

Ienāk Cēzars, Agripa, Enobarbs un citi.

Cēzars.

Ved pulkus, Agripa, un kauju sāc.

Lai Antoniju dzīvu sagūsta —

Tā pasludini.

Agripa.

Kā tu vēli.

Aiziet.

Cēzars.

Laiks

Nu vispārējam mieram tuvojas,

Ja šodien uzvaru, tad klajā pierē

Nes eļļas zaru trejdalītā zeme.

Ienāk vēstnesis.

Vēstnesis.

Kungs, Antonijs ved kaujā.

Cēzars. X

Agripa

Lai pārgājējus kaujas priekšā liek,

Tā Antonijs lai savu niknumu

Pret sevi liekas griežam.

Līdz ar pavadoņiem aiziet.

Enobarbs.

Aleksass

Ir atkritis: no Antonija sūtīts

Pie Heroda, viņš pierunājis to

Mest savu kungu, piekrist Cēzaram.

Par tādām pūlēm Cēzars pavēlējis

To pakārt. Kanidijs un pārējie,

Kas atkrita, gan algu dabū, bet —

Nav godāti. Es ļauni darīju,

Tas grauž un apsūdz mani tā, ka viss

Man riebjas.

Ienāk viens no Cēzara kareivjiem.

Kareivis.

Enobarb, tev Antonijs

Še visas tavas mantas atsūta

Un savu mīlestību. Viņa vēstnesis

Pie manis bij; viņš nu pie tavas telts

Un mantas nokrauj nost.

Enobarbs.

Es dāvāju

Tās tevim!

Kareivis.

Nejokojies, Enobarb;

Es saku taisnību. Tik gādā vien,

Ka atvedējs var droši aiziet. Mani

Sauc dienests, es to darītu. Tavs kungs

Ir tomēr Zevs!

Aiziet.

Enobarbs.

Es viens še zemes virsū

Tas ļaundaris un dziļi jūtu to.

Ak Antonij, tev sirds kā zelta bedre,

Kā būtu algojis tu labu darbu,

Kad kaunu jau ar zeltu apber! Sirds

Man tvīkst: ja sēras nelauž to, lai nāk

Cits ašāks gals; bet sēru, liekas, tiks,

Lai es pret tevi kautos? Nē, es gribu

Sev grāvi rast, kur mirt. Visdumbrākais

Vislabāk derēs manam ļaunam darbam.

Aiziet.

septītā aina

Kaujaslauks starp abām nometnēm.

Atskan kaujas saucieni. Taures un bungas.

Ienāk Agripa un citi.

Agripa.

Mēs pārāk tālu gājām, atpakaļ!

Pat Cēzaram ir darbs, un mūsu spailes

Ir stiprākas, kā domājām.

Aiziet.

Kaujas saucieni.

Ienāk Antonijs un Skars, kurš ir ievainots.

Skars.

Ak drošais imperatori Tas tik kautiņš!

Ja agrāk mēs tā kāvušies, mēs būtu

Tos asiņotus padzinuši.

Antonijs.

Skar,

Tu asiņo.

Skars. *

Šis cirtiens bij kā T,

Nu viņš ir tapis H.

Antonijs.

Tie atpakaļ

Sāk iet!

Skars.

Mēs šķirbā viņus sadzlsim!

Še telpas vēl vai sešām brūcēm.

Ienāk Eross.

Kungs,

Tie sakauti, un mūsu pārsvars ved

Mūs skaistā uzvarā.

Skars.

Cirst mugurās

Un ķert kā zaķus tos aiz papēžiem!

Ak, gļēvos pērt ir prieks!

Antonijs.

Tev atmaksāšu

Par labo vārdu pirms, tad desmitkārt

Par tavu drosmi. — Nāc!

Skars.

Es klibošu

Tev līdz.

Visi aiziet.

ASTOTĀ AINA

Pie Aleksandrijas mūriem.

. \parKaujas saucieni.

Ienāk Antonijs un Skars ar armiju.

Antonijs.

Mēs iedzinām to nometnē. Lai skrej,

Teic karalienei mūsu darbus. Rīt,

Pirms saule redzēs mūs, mēs izliesim

Vēl izbēgušo asnis. Visiem paldies!

Jums rokas varenas; jūs kāvāties

Ne kā par svešu lietu, bet par savu:

Jūs visi bijāt Hektori. Nu laiks

Iet pilsētā un skūpstīt sievas, draugus,

Un savus darbus teikt, lai prieka asrām

Tie nomazgā jums asnis, goda brūces

Lai skūpstiem dziedina.

Skaram.

Sniedz roku man!

Ienāk Kleopatra līdz ar pavadoņiem.

Sai lielai fejai vēstu tavu slavu;

Tās pateicība tevi aplaimos.

Tu pasaul's diena, manu kaklu skauj,

Vēl varā slēgtu; cildenā, jel trauc

Caur bruņām man pie sirds un lepni līgo

Uz viņas pukstieniem!

Kleopatra.

Tu kungu kungs! s.

Bez mēra varon's! Smiedams brīvs tu nāc

No lielā pasaul's tīkla?

Antonijs.

Lakstīgala,

Mēs aizsitām tos gultā! Bērns, lai sirmums

Mums jaucas brūnos matos, smadzenes

Mums ir, kas nervus baro, algu algas

No jaunības vēl iegūst. Lūk, te šo,

Sniedz viņa lūpām savu dievu roku;

Mans kai^iv, skūpsti to, tas šodien kāvās,

It kā vai'audfm nāvīgs dieveklis

Tos viņa veidā žņaugtu.

Kleopatra.

Tevim dos

No zelta bruņas, karalis tās nesa!

Antonijs.

Viņš pelnījis, kaut pilnas dimantiem,

Tās spīd kā Fēba rati.

Kleopatrai.

Dod man roku!

Lai prieka gājienā caur pilsētu

Nes vairogus, kas sacirsti kā jūs.

Ja pilī karapulkam telpas būtu,

Mēs visi tur šo nakti mielotos

Un otras dienas laimei uzdzertu

Un karaliskām briesmām! Pilsētai

Lai ausis cieti krīt no vara skaņam,

Lai taurēm bungu dūņas biedrojas,

Līdz zemes, debess trokšņi kopā dārd

Un apsveic mūsu pārnākšanu!

Visi aiziet.

DEVĪTĀ AINA

Cēzara kara nometne.

Sargkareivji stāv savās vietās.

Pirmais kareivis.

Ja vēl šo stundu nenāk pārmaiņa,

Tad mums ir jāiet atkal sargos. Mēness

Spīd gaiši; kautiņš sākas rīt, kā teic,

Ap otro stundu.

Otrais kareivis.

Vakar bija mums

Gan ļauna diena!

Ienāk Enobarbs.

Enobarbs.

Esi man, tu nakts,

Par liecinieci! .. .

Trešais kareivis.

Kas tas vīrs?

Otrais kareivis.

Stāv' klusi

Un klausies.

Enobarbs.

Liecini, tu svētais mēnes:

Kad atkritējus pasaule reiz min

Ar ienaidu — ka nabags Enobarbs

Še nožēloja!

Pirmais kareivis.

Enobarbs!

Trešais kareivis.

Jel klus'!

Kļaus' tālāk!

Enobarbs.

īstu sēru valdniece,

Nakts ļaunās rasas tosu lej pār mani,

Lai manai gribai svešā dzīvība

No manis nokrīt nost! Šo sirdi met

Pret mana grēka akmens cietību!

Lai, sērās žuvusi, tā pīšļos krīt

Un visas mokas zūd! Ak Antonij!

Tik cildens tu, cik neģēlīgs mans grēks!

Ak, piedod tu man savā patībā!

Lai pasaule tad mani ieraksta

Kā atkritMu savā vēsturē!

Ak Antomj! Ak Antonij!

Mirst.

Otrais kareivis.

^ Nāc runāt

Ar viņu!

Pirmais kareivis.

Nē, klau, tas, ko viņš tur teic,

Varbūt var derēt Cēzaram.

Otrais kareivis.

Jā, tiesa.

Bet viņš jau guļ.

Pirmais kareivis.

Būs paģībis; tik ļauni

Uz miegu nelūdz dievus.

Otrais kareivis. -

Pieiesim

Tam klāt.

Trešais kareivis.

Kungs, mostieties!

Otrais kareivis.

Kungs, sakiet ko!

Vai dzirdat?

Pirmais kareivis.

Viņš ir miris. — Klau, jau bungas

Ceļ gulētājus. — Nesiet viņu prom!

Viņš augstas kārtas liekas. Mūsu laiks

Ir notecējis.

Trešais kareivis.

Nu, tad nāciet šurp;

Varbūt viņš atspirgs vēl.

Viņi aiziet un nes mironi līdz.

DESMITA AINA

Starp abām kara nometnēm.

Ienāk Antonijs un Skars ar armiju.

Antonijs.

Kungs,

Tie šodien jūrā kausies; sauszemē

Mēs viņiem labi nepatīkam.

Skars.

Nekur!

Lai kaujas uguni vai gaisa,

Mēs kausimies ir tur. Nu kājnieki

Tais pakalnēs, kas sniedz līdz pilsētai,

Lai paliek man, es kuģiem pavēlēju;

Tie atstāja jau ostu. Nu, tik prom,

Kur viņu stāvokli vislabāk vērot

Un katru kustību.

Abi aiziet.

VIENPADSMITĀ AINA

Turpat. Cita vieta.

Ienāk Cēzars ar armiju.

Cēzars.

Ja viņš mums neuzbrūk, — to neticu, —

Tad rāmi stāviet krastā: lielā daļa

No viņa spēka kuģos. Ejiet nu

Uz ieleju ^n krietni turieties.

Viņi aiziet.

DIVPADSMITĀ AINA

Pakalni pie Aleksandrijas

Ienāk Antonijs un Skars.

Antonijs.

Vēl viņi nesastapās. Tur pie priedes

Var labi redzēt; tūdaļ pateikšu,

Kas liekas.

Skars.

Bezdelīgas pērkļus vij

Sev Kleopatras burās. Auguri

Cieš klusu, teic, ka nezinot nekā,

Stāv drūmi, baidās runāt. Antonijs

Drīz drošs, drīz nedrošs: satrupušā laime

Tam aplam ceribu, tad bailes dod

Par to, kas viņiem ir un nav.

Tālumā dzirdams kaujas troksnis, it ka no juras kauliņa.

Antonijs nāk atpakaļ.

Antonijs.

Viss beigts!

Tā viltus sieva mani nodevusi:

Tur mani kuģi pāriet pretniekos;

Lūk, cepures tie kuļ un kopā dzer

Kā satikušies draugi.

Tu zēnam mani pārdevi! Šī sirds

Pret tevi karu ved. Lai visi bēg!

Kad atriebts es pret tavu burvību,

Tad galā esmu. Ej! Lai visi bēg!

Skars aiziet.

Ak sa ule! Teyi s austam neredzēt —

Nekad! Še Antonijs un laime šķiras:

Še rokas kratām! Viss nu beigts? Tas sirdis,

Kas man kā suņi sekoja, kam es

Ik vēlējumu izpildīju . . .

Tās noklust, savu saldlbu tās lej

Pār uzziedošo Cēzaru!

Bez mizas priede stāv, kas cēlās pāri

Pār'vTšiēm! Pārdots esmu! Viltus māņi

No Ēģiptes! Tu niknā burvība!

Tu karā mani māj, tu mājās sauc,

Šī krūts mans mērķis bij, mans diadēms —

Tu, īsta čigāniete, mani vīli,

Es viltus spēlē visu zaudēju!

Ēh, ErosTEros!

Ienāk Kleopatra.

Ak tu mānekli! Prom!

Kleopatra.

Ko trako tā pret savu mīļo,

Mans kungs?

Antonijs.

Bēdz prom, jeb es tev maksāšu,

Ko pelni; kaunā likšu uzvaru

Šim Cēzaram. Lai tevi ņem, lai ved

Par jokiem ļaudīm; seko viņa ratiem

Kā sievietības kauns! Kā nezvēru

Par vērdiņu lai tevi rāda; lai

Tev maigā Oktāvija vaigus plēš

Ar asiem nagiem!

Kleopatra aizsteidzas projām.

Labi, ka tu ej,

Ja labi, ka tu dzīvo; labāk būtu —

Mans niknums tevi rijis; viena nāve

Tā daudzus dzīvus glābtu. Eros, ha!

Man Ne» krekls mugurā! Man māci,

Mans lielais sentēvs Herkul, savas dusmas;

Lai sviežu Lihasu uz mēness ragiem,

Un roka, kura cēla milzu vāli,

Lai dragā manu cēlo būtni. Posts

^ Tai burvei! Viņa mani pārdeva

Tam Romas zeņķim; viltus mani gāž:

Lai viņa mirst par to! Ho, Eros, ho!

Aiziet.

trīspadsmitā aina

Aleksandrija. Istaba pili.

Ienāk Kleopatra, Harmiona, Irasa un Mardians

Kleopatra.

Ak, palīdziet! Viņš trakāks nekā Ajakss

Dēļ sava vairoga, un Kalidonā

Tā vepris nešņāca.

Harmiona.

Uz kapsētu!

Tur ieslēdzieties, lieciet teikt, ka mirāt;

Tā nesāp, kad no miesas dvēsle šķiras,

Kā tad, kad cēlums zūd.

Kleopatra.

Uz kapenēm!

Ej, Mardian, teic, ka pati nodūros;

Mans pēdēj's vārds, teic, bija: Antonijs;

Un, lūdzams, teic to labi žēli. Ej

Un ziņo tad, kā viņš šo vēsti uzņems.

Uz kapenēm!

Visi aiziet.

ČETRPADSMITA AINA

Turpat. Cita istaba.

Ienāk Antonijs un Eross.

Antonijs.

Vai, Eros, redzi mani vēl?

Eross.

Jā, kungs.

Nereti redzam debešus kā pūķus,

Nereti tvaikus līdzi lāčiem, lauvām

Vai pilīm, torņiem, klinšu nokarēm

Vai asām kraujām, ziliem uzkalniem

Ar kokiem virsū, kuri māj uz leju,

Ar gaisu acis mānot; novēroji

Reiz tādus greznus vakartēlus?

Eross.

Jā,

Mans cēlais kungs.

Antonijs.

Kas te vēl bija zirgs,

Tas acumirklī izplūst debešos

Un nepazīstams top, kā ūdenī

Tek ūdens.

Eross.

Jā, tā ir.

Antonijs.

Mans mīļais zēns,

Lūk, tāda» ainai līdzīgs nu tavs kungs,

Vēl esmu Antonijs, bet ilgāk vairs,

Mans draugs, tāds dzīves tēls man nepaliek.

Karš bija Ēģiptei, — un karaliene —

Tās sirds, kā šķita, bija man, jo mana

Bij viņai, — tā, kā mana, vilka līdz

Man siržu miljonus, — viss nu ir beigts.

Ar Cēzaru tā kārtis maisīdama,

Ir manu slavu viņam pārdevusi

Ar viltus spēli, lai tas gavilē.

Nē, mīļais Eros, neraud'! Vēl man spēks

Dot pašam sevim galu.

Ienāk Mardians.

Neliete,

Tā manu šķēpu nozaga!

Nē, kungs,

Jo kundze tevi mīlēja un saista

Pie tevis savu likteni.

Antonijs.

Prom, kastrāt,

Tā mani nodevusi, lai tā mirst!

Mardians.

Tik vienreiz nāvei maksā parādu;

Tā samaksājusi. Ko vēlējies,

Tas ir jau darīts. Viņas pēdēj's vārds

Bij: Antonijs, mans cēlais Antonijs!

Tad stenošs vaidiens cauri izlauzās

Caur vārdu Antonijs; vārds tika šķelts

Starp sirdi un starp lūpām: viņa mira

Un kjuva kaps tam vārdam.

Antonijs.

Mira?

Mardians.

Jā,

Mans kungs.

Antonijs.

Tad, Eros, noņem manim bruņas,

Jo garās dienas darbs ir beigts, — u z dusu-

Es aizeju . —*

Mardianam.

Tev alga tā, ka sveiks

Tu ej no šejienes. Prom!

Mardians aiziet.

Erosam.

Rauj nost, rauj nost!

Šo cirtienu ne septiņkārtējs vairogs,

Kā Ajaksam, no sirds man nenovērstu.

Ak, lūstiet sāni! Sirds, reiz stiprāka

Par čaulu esi, dragā namu! Aši!

Es vairs ne kareiv's! Sveikas, lauztās bruņas,

Jūs kalpojāt man godam. Ej uz laiku!

Eross aiziet.

Drīz, Kleopatra, tevi panākšu;

Es raudu, lai tu piedod: tā lai ir.

Vēl kavēties ir — mokas. Lāpa dzisa,

Ej dusēt, ilgāk neklaido. Nu pūles

Tik darbam kait: pats spēks tik sarežģas

Caur spēku. Zīmogo tik ciet, viss beigts!

Klau, Eros! Nāku, dārgā! Eros! Pagaid,

Kur dvēsles dus uz puķēm, iesim mēs,

Un mūsu jautrā gaita gariem būs

Par brīnumu: tie atstās Didonu

Un Eneju un nāks pie mums.

Nāc, Eros!

Eross nāk atpakaļ

Eross.

Ko vēlies, kungs?

Antonijs.

Kopš viņa aizgāja,

kaunā dzīvoju, ka dieviem

Riebj mana gļēvība. Es, kura šķēps

Ir zemi šķēlis, jūras sāļos viļņos

No kuģiem cēlis pilsētas, — es nolikts

Būt gļēvāks nekā sieva, mazāk cēls

Kā tā, kas mirstot saka Cēzaram:

«Es pati sevi veicu!» Eros, tu

Man zvērēji, kad nāktu gals — un tiešām

Tas nācis nu, — kad neizbēgami

Es redzētu aiz sevis kaunu, postu

Kā vajātājus, tad, ja pavēlu,

Tu mani nonāvētu. Laiks ir klāt!

Tu mani nenokauj, bet Cēzaru.

Ko nobāli?

Lai dievi pasarga!

Man darīt to, ko visi partu šķēpi,

Kaut naidīgi, nav aizskart spējuši?

Antonijs.

Mans Eros, vai tu vēlētos, tur Romā

Pie loga stāvot, redzēt savu kungu,

Kā, uzvarēto kaklu noliecis

Un rokas saņēmis, no kauna kvēlot,

Viņš seko laimes bērnam Cēzaram

Aiz uzvarratiem, kuri apsmej gļēvo,

Kas viņiem pakaļ iet?

Eross.

Nemūžam ne,

Mans kungs.

Antonijs.

Tad nāc, ar brūci dziedē mani,

Velc savu krietno zobenu, ko taisni

Tu cilāji par valsti.

Eross.

Piedod, kungs!

Antonijs.

Kad tevi brīvi laidu, vai tu man

To nezvērēji darīt? Dari nu!

Jeb viss tavs priekšējs, krietnais dienests ir

Tik neapdomāts gadījums. Nu nāc

Un cērt!

Eross.

Tad novērs savu cēlo vaigu,

No kurapasaul's majestāte spīd

Man pretī!

Antonijs.

Labi!

Novēršas no Erosa.

izvelk zobenu.

Zobens vilkts.

Antonijs.

Tad beidz

Ar vienu cirtienu.

Eross.

Mans dārgais kungs,

Mans varon's, imperators! Atļauj vēl,

Ka tev pirms asiņainā cirtiena

Es saku — sveiks!

Antonijs.

Tu saki, draugs, — un paliec

Pats sveiks!

Eross.

Ar dievu, karavadoni Vai

Nu cirst?

Antonijs.

Jā, Eros, cērt!

Eross. ~

• Nu labi, lai!

Metas uz zobenu, ko pats tur sev priekšā.

Tā mokām izbēgšu, ka Antonijs

Man būtu jānokauj.

Mirst.

Antonijs.

Tu trejk ārt cēlāks

Par mani! Māci, kas man pienācās

Un ko tu nevarēji. Karaliene

Un tu — jūs saviem cēliem piemēriem

Man atgādināt veco drosmi. Nāvei

Nu būšu llgavain's, pie viņas steigšu

Kči līgaviņas gultā. Eros, luk,

Tavs meistars kā tavs skolnieks mirst: tā darit

krit uz zobenu

No tevis mācījos… Ko? Dzīvs vēl? Dzīvs?

Eh, sargi!

Ak, dariet manim galu!

Ienāk Dercets ar sargkareivjiem.

Pirmais sargs.

Kas še tāds

Par troksni?

Antonijs.

Vāji darīts ir mans darbs;

Jums, draugi, jābeidz, ko es sāku.

Otrais sargs.

Vai!

Riet mūsu zvaigzne!

Pirmais sargs.

Mūsu laiks ir beigts.

Visi.

Vai! Vai!

Antonijs.

Kas mani mīl, lai nokauj mani!

Pirmais sargs.

Es ne.

Otrais sargs.

Es ne.

Trešais sargs.

Neviens.

Sargi aiziet.

Dercets.

Tavs nāves likten's

Liek taviem draugiem bēgt. Šo zobenu

PIECPADSMITĀ AINA

Aleksandrija. Kapa piemineklis.

Augšpusē parādās Kleopatra, Harmiona un Irasa.

Kleopatra.

Ak Harmion, cs prom vairs neiešu

No šejienes nemūžam.

Harmiona.

Nomierinieties

Jel, mīļā kundze!

Kleopatra.

Nē, es negribu;

Es gribu nedzirdētas šausmas,

Ne mierinājumu; lai manas sāpes

Ir līdzi cēlonim tik lieliskas

Kā tas, kas viņas izsauc.

Ienāk Diomeds.

Miris? Teic!

i

Diomeds.

Pār viņu gāve lido, bet viņš vēl

Ir dzīvs, oz viņu pusi paskatiet,

Tur sargi viņu nes.

Sargi ienes Antoniju.

Kleopatra.

•* Ak saule, sadedz

Tu savas sfēras! Tumsība lai guļ

Uz pasaul's maiņu krastiem! Antonij,

Ak Antonij! Jel palīdz', Harmion,

Jus, draugi, velciet viņu augšā!

Antonijs.

Klusu!

Ne Cēzars Antoniju pārspēja,

Pats sevi Antonijs ir veicis.

Tam bija jābūt: Antonijs tik spēja

Veikt Antoniju, tomēr — velti! —- ka tas

Ir noticis!

Antonijs.

Es mirstu, mīļā; brīdi

Vēl nāvei lieku gaidīt, līdz es tev

No tik daudz tūkstoš skūpstiem pēdējo

Uz lūpām spiestu.

Kleopatra.

Es to neuzdrīkstos,

Kungs, piedod man! Es neuzdrīkstos to,

Tie mani tvertu. Pārgalvīgais Cēzars,

Tas laimes bērns, lai savu uzvaru

Ar mani nepušķo! Kad nažiem, indēm

Un čūskām — asums, spēks un dzelon's paliek,

Es esmu droša. Tavai Oktāvijai

Ar auksto skatu, rāmo prātu — mūžam

Lai nav tas gods ar nievām lūkoties

Uz mani. Nāc! Surp tevi uzvilksim;

Nu, sievas, draugi, palīdziet!

Antonijs.

Es mirstu.

Kleopatra.

Dīvains smagums! Cik tu grūts,

Mans mīļais! Mūsu spēks viss zudis sērās, —

Tas vairo svaru. Kaut man Hēras spēks,

Tad ašais Hermejs tēvi paceltu

Un blakus Zevam sēdinātu. Nāc!

Ak, vēlēties ir neprāts, nāc, nāc, nāc!

Viņi uzvelk Antoniju augšā.

Sveiks, sveiks! Nu mirsti tur, kur dzīvoji,

Un atdzīvojies skūpstā! Kaut šīs lūpas

To spētu, skūpsti viņas, skūpsti!

Visi.

Ak, posts

Bez gala!

Antonijs.

Mirstu, Kleopatra, mirstu!

Dod drusku vīna, lai vēl runāt-varu!

Kleopatra.

Nē, man ļauj runāt, ļauj man skaļi rāt,

Līdz aizskarta tā viltussievas laime

Sev salauž ratu.

Antonijs.

Vienu vārdu, mīļā:

Pie Cēzara nu meklē patversmi

Un godu . . . Ak!

Kleopatra.

Tie nesaderas.

Antonijs.

Klausies:

No viņa ļaudīm tikai Prokulejam

Var uzticēties.

Kleopatra.

Es tik savai drosmei

Un rokai uzticos, ne tiem.

Antonijs.

Jums nu

Par manu nāvi, ļauno likten's maiņu,

Nav jāraud, jāgauž; garu stipriniet

Ar manas senās laimes piemiņu:

Es biju pirmais pasaul's valdnieks

Un cēlākais un nemirstu es zems,

Nedz gļēvs: es dodu savu vairogu

Tik tautietim, kā romigt's, kuru romiet's

Ir pārvarējis. Tagad bēg mans gars,

Es nevaru vairs.

Mirst.

Cēlākais, tu mirsti?

Vai es tev nerūpu? Vai palikt man

Šai sājā pasaulē, kas ir.bez tevis

Patiešām tikai kūts? Nu, sievas, redziet, —

Antonijs mirst

Šīs zemes vainags kūst! Mans dārgais kungs!

Ak, novītuši visi uzvarlauri,

Un kritis karogs! Puikas, meitenes

Nu vīriem līdzi stāv: nav starpības,

Ne cienīga nekā, ne krietna vairs

Zem mēness skatiem nav.

Pukrit ģībonī.

Hurnriona.

Ak karaliene,

Jel rimstiet!

Irasa.

Mūsu karaliene, vai.

Mirst arī.

Harmiona.

Kundze, kundze, kundze!

Irasa.

Vai!

Vai, kundze, valdniece!

Harmiona.

Klus', Irasa,

Klus'!

Kleopatra.

Es vairāk neesmu kā katra sieva,

Tā sāpēm padota kā kalpone,

Kas govis.slauc un mēž. Es vēlētos

Pret skauģiem — dieviem savu scept'ri sviest

Un saukt: «Šī pasaule bij vēl pirms jums,

Līdz jūs tai zagāt viņas dimantu!»

Viss irfl lieksi

Bez jēgas pacietība, uztraukums

Tik trakam sunim piestāv; vai tad grēks

Traukt'nāves noslēpumu pilnā namā,

Pirms viņa nāk pie mums? … Ko darāt, meitas?

Jel esiet jautras! Harmion, kā iet?

Jūs krietnās meitas! Ak! Lūk, sievas, lūk,

Mums gaisma dzisa, beigta! Esiet drošas!

Sargiem lejā.

Mēs apbedīsim viņu: to, kas cēls,

Kas liels — lai darām to kā romieši!

Lai nāve lepna ir mūs uzņemt!. Nāciet,

Šis milžu gara nams ir tagad auksts!

Šai postā, bērni, nav mums drauga rokas,

Mums.alIiekJitive.yien, lai beidzām mokas!

Visi aiziet. Mirušo Antoniju aiznes projām.

PIEKTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Cēzara nometne pie Aleksandrijas.

Ienāk Cēzars, Agripa, Dolabelia, Mecens, Galls, Prokuieļs un citi

kara padomes locekli.

Cēzars.

Ej, Dolabelia, teic, lai padodas;

Viss taču velti, viss ir pazaudēts,

Viņš laiku kavē vien.

Dolabelia.

Es eju, Cēzar.

Aiziet.

Ienāk Dercets ar Antonija zobenu.

Cēzars.

Ko gribi? Kas tu esi? Kā tā drīksti

Man tuvoties?

Dercets.

Man Dercets vārdā, kungs.

Es Antonijam kalpoju, kurš cienīgs,

Ka tam vislabaks kalps; viņš bij mans kungs,

Līdz kamēr valdīja, un mana dzīve

Bij vairīt viņa naidniekus. Vai mani

Pie sevis gribi ņemt? Kas viņam biju,

Tas būšu tev. Ja tevim nepatīk,

Tad ņem šo dzīvību.

Ko tu tur teic?

Dercets.

Es saku, Antonijs ir miris.

Cēzars.

Kā?

Un tādas varas grūsm u nevēsta

Mums stiprāks ribierišTTTadāī pasaul's trīcei

No'aTam lauvas jādzen pilsētās

Un alās pilsoņi! Mirst Antonijs,

6 Tad nekrīt viens, jo viņa vārdā sauc

Puspasaules.

Dercets.

Viņš, Cēzar, nomiris.

Ne tiesas bende tirgus laukumā,

Ne derēts ļaundar's, nē, tā roka pati,

Kas viņa slavu darbos rakstīja,

Ar drosmību, ko iedeva tai sirds,

Tā cēlo sirdi šķēla. Še tā zobens,

Es laupīju to brūcei; lūk, tas krāsots

Ar viņa skaidrām asnīm.

Cēzars.

f Skumstiet, draugi!

Lai soda Zevs, ja nedara šī vēsts

Ir karaļacis valgas!

Agripa.

Dīvaini,

* Ka daba spiež mūs raudāt ir par to,

Ko paši vēlējāmies!

Mecens.

Viņa slava

Pat vainas atsver.

Agripa.

Mūžam augstāks gars

Nav bijis kādā būtnē; bet mums dievi

Dod vainas, lai mes būtu cilvēki.

Vai Cēzars raud?

Mecens.

Kad tam tik cildens spogul's

Tiek rādīts, viņš redz sevi.

Cēzars.

Antonij!

Tiktāl es tevi dzinu! Bet mums jāgriež

Ar savās miesās brūces! Nāves die na

Man tev bij jāgatavo jebTēv'man,

Jo telpas vairs mums abiem nebija

SaTpTaša pāSāuTe. Un tomēr gaužos

Tik dārgām asarām kā asins sirdī,

Ka tu, mans brāli, tu mans līdzcensi

Uz slavas virsotni, mans līdzvaldnieks

Un draugs un biedris kaujas niknā aukā,

Man miesām roka, sirds, pie kuras man

Sirds iededzās, — ka mūsu zvaigznēm bij

Tik nežēlīgi agro vienību

Tik tāli šķirt! Ak draugi, uzklausiet —

Bet labāk citā laikā teikšu to!

Ienāk vēstnesis.

Tā vīra ziņu vēsta jau tā skats,

Bet uzklausīsim. Kas tu esi?

Vēstnesis.

Es

Tik nabags ēģiptietis. Mana kundze

Ir kapā ieslēgusies — tas ir viss

Tās īpašums, grib zināt tavas domas,

Lai spētu sagatavoties uz to,

Kas viņai gaidāms.

Cēzars.

Apmierini viņu.

Jo no mums pašiem viņa dzirdēs drīz,

Cik goda pilnu, lēnu likteni

Mēs viņai lēmām: Cēzars nevar dzīvot

Un negants būt. " ~-

Dievs pasarg' tevi!

Aiziet.

Cēzars.

Nāc,

Mans Prokulej; ej viņai paziņot,

Ka negribam to aizskart. Mierini

To, cik vien proti, viņas lielās bēdās,

Lai tā jnums nemazina uzvaru

UrTpātTāugstsirdīgi nenokaujas;

Uz Romu aizvesta, tā atnestu

Mums mūžam triumfu. Ej un tad nāc

Man aši ziņot, ko tā sacīja

Un kur tā ir.

Prokulejs.

Es steidzos.

Aiziet.

Cēzars.

Gail, ej līdzi!

Gails iet līdzi Prokulejam.

Kur DolafcelLa? Lai iet arī!

Agripa un Mecens.

Surp

Saukt Dolabellu!

Sēzars.

Lai; es atcerējos,

Kurp viņš ir aizsūtīts. Viņš drīz būs še.

Jūs nāciet teltī līdz, tur dzirdēsiet,

Cik negribot šo karu uzņēmos,

Cik lēni, laipni savās vēstulēs

Es vienmēr izteicos. — Nu nāciet, dzirdiet,

Ko es par to jums gribu atklāt.

Visi aiziet.

OTRA AINA

Aleksandrija. Istaba kapa piemineklī.

Ienāk Kleopatra, Harmiona un Irasa.

Kleopatra.

Jau izmisums man labāku dod dzīvi;

Cik nabadzīg i — būt par Cēzaru;

Viņš nav pats laimes dievs, tik laimes kalps,

Tik viņas gribas rīks. Bet liels ir tas,

Kurš dara to, kas visus darbus beidz,

Kas gadījumu saista, maiņu saslēdz,

Guļ cieti^nealkst vairs pēc viņas krūts,

Kas Daro ūBagus ūn Čēzarus.

Prokulejs, Galls un kareivji parādās lejā pie kapa piemi-

nekļa vārtiem.

Prokulejs.

Sveic Cēzars ēģiptiešu karalieni!

Lūdz izteikt viņam savus vēlējumus,

Ko viņš spēj izpildīt.

Kleopatra

Iekšpusē.

Ka tevi sauc?

Prokulejs.

Mans vārds ir Prokulejs.

Kleopatra.

Man Antonijs

Par tevi teica, lai tev uzticot;

Bet maz man rūp, vai topu pievilta,

Ko līdz man, ka tu taisns? Ja tavs kungs

Grib karalieni, kas lūdz dāvanas,

Teic: karalienei jau aiz pieklājības

Nav spējams mazāk lūgt par karaļvalsti.

Ja viņam tīk

Dot manam dēlam Ēģipti,

Tad viņš man dod tik daudz no manējā,

Ka es tam ceļos pateikšos.

Prokulejs.

Bez bēdām!

Jūs varat manam kungam paļauties,

Tik pilns viņš žēlastības, ka tā pārplūst

Pār visiem, kas tās lūdz. Es ziņošu

Par jūsu padevību, un viņš būs

Jums uzvarētājs, kurš pats piedāvā,

Ko ceļos lūdzat.

Kleopatra.

Saki, ka es esmu

Tā laimes pavalstniece, atzīstu

To augstību, ko viņš sev guvis: klausīt

Ik stundas mācos, un es redzu

Ar prieku viņa vaigu.

Prokulejs.

Teikšu, kundze,

Un esiet mierīga, jo jūsu likstu

Tas nožēlo, kas to ir cēlis.

Galls.

* Lūk,

Cik viegli mēs tai tagad uzbrukām!

Prokulejs un daži sargkareivji iekāpj kapa pieminekli pa

trepēm, kuras pieslietas pret logu, un sastājas rindā aiz

^ Kleopatras. Daži sargkareivji atbultē un atver vārtus.

Še palieciet, līdz Cēzars nāks.

Aiziet.

Irasa.

Ak kundze!

Harmiona.

Tu esi gūstā, Kleopatra!

Aši

Nu, mīļā roka!

Izvelk dunci.

Prokulejs

sagrāb/ Kleopalru un atņem viņai ieroci.

Kundze, nedariet!

Kam pati sevi gribat nodurt? Es

Jūs gribu glābt, ne nodot.

Kleopatra.

Kā? No nāves,

Kas vien no dzīves mokām atpestī

Pat suni!

Prokulejs.

Neatstumiet žēlastību

No mana kunga nodurdamās! Visi

Lai viņa augstsirdību redz! Jūs mirstot

Tai liedzat nākt pie mērķa.

Kleopatra.

Nāve, nāc!

Kur esi? Nāc, ak, nāc! Ņem karalieni,

Par simtiem zīdokļu un ubagu

Tā vairāk vērts!

Prokulejs.

Ak, rimstiet!

Kleopatra.

Neņemšu

Ne ēdiena, ne dzēriena, mans draugs,

Un, ja vēl patērzēt,— es negulēšu:

Šo zemes namu es jums sagraušu;

Lai dara Cēzars tad, ko spēj. Kungs, ziniet,

Nekad pie jums es važās nekalpošu,

Nedz muļķes Oktāvijas aukstās acis

Man sodu spriedīs! Vai lai mani ved

Un rāda Romas apsmej ošam pūlim

Par prieku? Labāk purvājs Ēģiptē

Man laipnais kaps! Lai labāk mani met

Vai kailu Nīlas dūņās, mušām mani

Liek sakost bezveidā. Par karātavām

Lai cel m an manas zemes piramīdas

Un važās mani pakar!

Prokulejs.

Jūs par daudz

Šīs briesmu ainas iztēlojat; Cēzars

Jums nedos iemesla.

Ienāk Dolabelia.

Dolabelia.

Ej, Prokulej,

Ko esi izdarījis, Cēzars zin

Un sūta nu pēc tevis. Karaliene

Būs manā sardzībā.

Prokulejs.

Jo labāk man.

Tik esiet pret to laipnis, Dolabelia.

Kleopalral.

Es teikšu Cēzaram, ko vēlaties,

Ja tikai liekat.

Kleopatra.

Teic, es vēlos mirt.

Piokuleļs līdz ar sargkareivjiem aiziet.

Dolabelia.

Vai, augstā valdiniece, dzirdējāt

Par mani?

Kleopatra.

Nezinu.

Ak, tiešām gan,

Jūs mani pazīstat.

Kleopatra.

Viss viens, mans draugs,

Ko pazīstu, ko ne. Jūs smejaties,

Kad sievietes un bērni sapņus stāsta,

Vai ne?

Dolabelia.

Ko gribat teikt?

Kleopatra.

Es sapņoju,

Ka reiz bij valdnieks Antonijs, ak, reiz

Vēl tādu sapni, lai es redzētu

Vēl tādu vīru!

Dolabelia.

Kundze…

Kleopatra.

Viņa vaigs

Bij debesis, tur saule bij un mēness,

Tie ejot deva gaismu mazam aplim ■—

Sai zemei…

Dolabelia.

Cēlā būtne …

Kleopatra.

Viņa soļi

Pa jūru gāja; viņa draudu roka

Šīs pasaul's ģerbonī bij rotas tēls;

Un viņa balss bij sfēru saskaņa,

Bet tikai draugiem.

Jo, kad bij jātricina pasaul's loks,

Tā bij kā dārdošs pērkons. Viņš bij labs —

Nemūžam ziema, vienmēr bagāts rudens,

Kas pļaujot auga vēl, un viņa prieki •—

Kā delfīni — no viļņiem rēgojās

18 1038

Aizvienu pleci. Viņa krāsās gāja

Ir kronīši, ir kroņi; valstis, salas

Kā sudrabnauda tam no maka bira.

Dolabelia.

Kleopatra! .. .

Kleopatra.

Vai bijis reiz tāds vīrs jeb vai tāds ir,

Kā sapnī redzēju?

Dolabelia.

Nē, kundze!

Kleopatra.

Nē,

Tu melo augšup līdz pat dieva ausij!

Bet, ja reiz bijis, jeb vai ir tāds vīrs,

Viņš pārspēj katru sapni: dabai citkārt

Gan vielas diezgan nav, lai varētu

Ar sapņu brīnumveidiem mēroties, —

Bet, kad tā izdomāja Antoniju,

Tā veica sapņu valsti sacīkstē

Un sapņu ēnas zuda.

Dolabelia.

Kundze, klausiet:

Liels, kā jūs pati, jūsu zaudējums,

Un jūs to nesat cienīgi. Lai mūžam

Es mērķi nesniedzu, ja nejūtu

Ar jūsu sērām līdzi dziļas sāpes

Sirds pamatos.

Kleopatra.

Es pateicos tev, draugs.

Vai nezini, ko Cēzars nospriedis

Par mani?

Dolabelia.

Kaut jūs pati zinātu,

Ko es ne labprāt saku!

Lūdzu…

Dolabelia.

Viņš,

Kaut augstsirdīgs . . .

Kleopatra.

Bet mani triumfā

Grib uzvest?

Dolabelia.

Jā, es zinu to.

Balss aiz skatuves.

Eh, ceļu!

Dod ceļu Cēzaram!

Ienāk Cēzars, Galls, Prokulejs, Mecens, Seleiks un pavadoņi.

Cēzars.

Kur karaliene

No Ēģiptes?

Dolabelia

Kleopatrai.

Tas Cēzars.

Kleopatra nometas ce/os Cēzara priekšā

Cēzars.

Celieties;

Jums nebūs ceļos krist, es lūdzu jūs;

Es lūdzu — celieties!

Kleopatra.

Tā dievu griba;

Man uzvarētājam un valdniekam

Ir jāklausa.

Cēzars.

Kam ņemat to pie sirds?

Mums nodarītā pārestība gan

Ar mūsu asnīm rakstīta, bet.mēs

To minam tik kā gadījumu.

Kleopatra.

Kungs

Par pasauli! Es nespēju tik labi

Par sevi runāt, lai viss būtu skaidrs:

Es atzīstos, ka arī mani spiež

Tās vājības, kas manam dzimumam

Nereti kaunu dara.

Cēzars.

Kleopatra,

Mēs izlīdzināsim, ne pavairosim:

Ja padodaties mūsu nodomam,

Kurš miermīlīgs pret jums, tad labumu

Sī maiņa dos jums. Bet, ja lūkosiet

Uz māni nežēlības gaismu mest,

Ja iesiet Antonija ceļu, jūs

Sev laupīsiet, kas bij jums nodomāts

No manis: postā bērnus grūdīsiet,

No kā es viņus sargātu, ja jūs

Man uzticētos. Nu es eju.

Kleopatra.

Kungs,

Jus varat m, veikt visu pasauli!

Tā pieder jums, un mūs kā trofejas

Jūs varat kārt, kur tīk. Še, kungs …

Cēzars.

Bet j ūs

"»Man ieteiciet, ko darīt Kleopatrai.

Kleopatra.

Še, kungs, ir saraksts zeltam, rotām, traukiem,

Kas pieder man; viss skaidri saskaitīts,

Nekā še netrūkst; kur ir Seleiks?

Seleiks.

Kundze,

Es še.

Mans mantzinis; kungs, jautā to,

Vai es ko paturēju; lai viņš teic

Uz savu galvu. Saki, Seleik!

Seleiks.

Kundze,

Tad labāk slēdziet muti man, ne lieciet

Uz savu galvu teikt, kā nav.

Kleopatra.

Nu ko

Tad noslēpu?

Seleiks.

Tik daudz, ka nopirkt var

Par to, ko vajag.

Cēzars.

Kundze, nesarkstiet,

Man patīk jūsu gudrība.

Kleopatra.

Lūk, kungs,

Kāds laimei spēks! Kas manējs bij, top jūsu,

Ja laime grieztos, jūsējs taptu mans.

ŠI kalpa neģēlība mani dara

Vai gluži traku. Vergs! Ne ticamāks

Par pirktu mīlestību! Nu tu slēpies?

Bēdz vien! Es tavas acis sastapšu,

Lai tām vai spārni būtu! Suns! Vergs! Zvērs!

Tāds neģēlis!

Cēzars.

Ak kundze, rimstiet…

Kleopatra.

Cezar,

Kā dzeļ šis kauns! Tu nenoliedzies nākt

Un dāvāt savu karalisko godu

Man, liktens sistai, tur mans pašas kalps

Vēl vairo mana posta lielo skaitu

Ar savu skaudību! Lai ari, kungs,

Es kādu blēņu rotu paturēju,

Kas sievām patīk, paijas, nieka lietas,

Ko lētiem draugiem dāvā, lai ar vēl .

Kāds cēlāks dārgums būtu palicis

Tad Līvijai un Oktāvijai, lai tās

Par labvēlēm sev gūtu, — vai tad šim,

Ko uzaudzēju, mani jānodod?!

Tas mani gāž vēl dziļāk, nekā kritu!

Seleikam.

Tu še vēl? Prom! Jeb mana gara dzirkstis

No mana posta pelniem spridzinās.

Tu mani nožēlotu, ja tu būtu

Kā cilvēks.

Cēzars.

Seleik, ej!

Seleiks aiziet.

Kleopatra.

Jūs zināt, mūs,

Vislielākos, mēdz vainot aizdomās

Par to, ko citi darīja; ja krītam,

Tad svešais grēks pār mūsu galvu nāk,

Ne nožēlo^fcms, ko mēs pelnām.

Cēzars.

Kundze,

Nedz to, ko uzdevāt, nedz to, ko slēpāt,

Mēs gribam atņemt jums; lai paliek viss,

Un lieciet to, kur gribat. Ticiet, Cēzars

Nav tirgotājs, lai meklētu pie jums

Še tirgus preces: esiet mierīga,

Lai jūsu iedoma nav jūsu cietums.

Nē, dārgā karalien,

Mēs gribam tā jūs turēt, kā jūs pati

Mums dosiet padomu. Nu, ēdiet, guliet;

Mēs nožēlojam jūs, mēs rūpējamies

Par jums kā draugs; nu, sveika!

Jus, mans kungs,

Mans uzvarētājs.

Cēzars.

Nē, tā ne; nu, sveika!

Tauru skaņas.

Cēzars aiziet līdz ar pavadoņiem.

Kleopatra.

Ha, vārdi, bērni, vārdi! Lai tik vien

Es cēli nedaru! Klau, Harmion!

Runā klusi ar Harmionu.

Irasa.

Tad viss ir galā! Skaidrā diena beigta,

Mums atliek nakts.

Kleopatra.

Nāc ātri atpakaļ:

Es pasūtīju jau, viss pagādāts.

Ej, lai nes aši.

Harmiona.

Labi.

Dolabelia.

Ir kundze?

Harmiona.

Še.

Kleopatra.

Ienāk Dolabelia.

Sakiet — kur

Nu, Dolabelia

Dolabelia.

Uz jūsu karalisko pavēli,

Kundze,

Aiziet.

Kam mana mīlestība svēti klausa,

Es vēstu jums, ka Cēzars domā iet

Caur Sīriju un jūs ar jūsu bērniem

Pēc trijām dienām iepriekš izsūtīs.

Šo laiku lietojiet; es darīju

Pēc solījuma, ko jūs likāt.

Kleopatra.

Daudzreiz

Tev pateicos.

Dolabelia.

Es mūžam jūsu kalps.

Ardievu! Jāiet man pie Cēzara.

Kleopatra.

Ardievu! Paldies!

Dolabelia aiziet.

Nu, ko domā, Iras?

Tu, smalkā ēģiptiešu drostiņa,

Tur Romā tiksi rādīta kā es;

Tur amatnieki melniem priekšautiem

Un darba rīkiem rokā pacels mūs,

Lai apskatītu; viņu špetnā dvaša

No riebu $mas kūpēs mākoņiem,

Un mums tas tvaiks būs jāelpo.

Irasa.

Lai dievs

Mūs sarga!

Kleopatra.

Droši, Iras! Rupjais liktors

Mūs grābs kā netikles; kāds rīmju kalējs

Mūs apdziedās, un komedianti mūs

Un mūsu dzīres rādīs: Antonijs

Tur uznāks dzērumā, kāds kviecošs zēns

Kā Kleopatru, manu augstību,

Tur gānīs necienīgā veidā!

Dievs,

Ak dievs!

Kleopatra.

Jā, droši!

Irasa.

Es to neredzēšu1

Man nagi stiprāki par acīm.

Kleopatra.

Lūk!

Tas izj auks viņu nodomus, tas vēdīs

Tiem sirdi cerības!

Harmiona nāk atpakaļ.

Nu, Harmion?

Kā karalieni mani rotājiet!

Nes skaistākās man drēbes: atkal iešu

Uz Cidnu Antoniju sveicināt.

Tec', Iras! Harmion, nu jāsteidz beigt, —

Ja šodien darbu izpildi, tad vari

Līdz pastardienai rotāties. Nes kroni

Un visu.

Irasa aiziet. Aiz skatuves dzirdams troksnis.

Kas par troksni?

Ienāk sargkareivis.

Kareivis.

Tur kāds zemnieks,

Tas spiežas tikt pie jūsu augstības:

Viņš nes jums vīģes.

Kleopatra.

Lai viņš ienāk šeit.

Kareivis aiziet.

Kāds niecīgs līdzeklis nereti der

Tik cēlam darbam! Brīvību viņš nes!

Mans nodoms ciets; es sevī nejūtu

Vairs sievietes: no galvas es līdz kājām

Kā marmors cieta; mēness mainīgais

Vairs nav mans planēts.

Ienāk atkal kareivis kopā ar zemnieku, kurš nes grozu.

Kareivis.

Karaliene, šis

Tas vīrs.

Kleopatra.

Ej prom un atstāj viņu še.

Kareivis aiziet.

Vai līdzi atnesi to Nīlas tārpu,

Kas nonāvē bez sāpēm?

Zemnieks. Protams, atnesu; bet es negribētu būt tas

vīrs, kas jums dotu padomu ar viņu daudz ielais-

ties, jo tārpa kodiens ir nemanāms: tie, kas no viņa

nobeidzas, reti vien vai arī nekad vairs netiek uz

kājām.

Kleopatra. Vai tu zini par kādu, kas no viņa būtu no-

miris?

Zemnieks. Ej zinu par ļoti daudziem, tā vīriešiem, kā

sieviešu cilvēkiem arī. Es gluži nesen atpakaļ, vēl

vakar pat, dzirdēju par vienu: bija gluži godīgs sie-

višķis, tikai drusku likusies uz to melošanu — un to

nevienam sievišķim nevajadzētu darīt kā tikai vien

godīgā kārtā — man stāstīja: kad viņa no tā ko-

"* diena nomirusi, viņa to tikko manījusi. Jānudien,

viņa stāstīja daudz laba par to čūsku; bet, kas ļau-

dīm gribētu visu ticēt, ko viņi stāsta, tam ne puses

no tā nepalīdzētu, ko viņi dara. Bet tā nu visādā

ziņā neapšaubāma taisnība, ka šī čūska ir ļoti sa-

vāds kukainis.

Kleopatra. Ej nu savu ceļu, paliec vesels!

Zemnieks. Es jums vēlu, lai šī čūska iepriecina jūs.

Kleopatra. Vesels!

Zemnieks,

grozu nolikdams.

Jur.is jāievēro,' ka tas tārps no sava tikuma neat-

kāpjas.

Kleopatra. Jā, jā, sveiks!

Zemnieks. Redziet, tai čūskai nevar daudz uzticēties,

ja tā nav prātīgu ļaužu rokās; jo, jānudien, jā, tanī

čūskā nav nekas labs iekšā.

Kleopatra. Esiet gluži mierīgs, mēs viņu labi apsar-

gāsim!

Zemnieks. Ļoti pareizi! Nedodiet tai, lūdzami, nekā, jo

tā nav vērts barības, ko apēd.

Kleopatra. Vai tā mani ēdīs?

Zemnieks. Nedoņiājiet taču, ka es esmu tāds muļķis

un nezinātu, ka pats velns neēdīs sievišķa cilvēku.

Es zinu, sievišķis ir kumoss dieviem, kad tik vien

velns nav to ēdienu gatavojis; bet, jānudien, jā, šie

bandubērni — velni dara dieviem daudz nepatik-

šanu ar tiem sievišķiem: jo no desmitiem, kuras

viņi taisa, velni samaitā viņiem ikreiz deviņas,

Kleopatra. Nu, ej vien, ej! Sveiks!

Zemnieks. Jā, tiešām es vēlu, lai šis tārps iepriecina

jūs.

Aiziet.

ienāk, atpakaļ nākdama, irasa ar kroni un drēbēm.

Kleopatra.

Dod manu tērpu, kroni galvā liec!

Es sevī jūtu nemirstības ilgas.

Šis lūpas vīna sula neskars vairs.

Tā aši, Irasa! Man šķiet, es dzirdu,

Mans Antonijs jau sauc: viņš paceļas

Teikt manu cēlo darbu; klau, viņš smej

Par Cēzaru, tā laimi, kādu dievi

Mēdz ļaudīm dot, kas vēlāk iemeslis

To dusmām. Nāku, tu mans laulāts draugs!

Man uz šo vārdu tiesību dod drosme!

Es gaiss un uguns, citus elementus

Es dodu zemei. Vai jūs gatavas?

Tad ņemiet manu lūpu pēd'jo kvēli!

Nu, sveika, mīļā Harmion un Iras!

Uz ilgu laiku sveikas!

Skūpsta abas meitenes, Irasa nokrīt un mirst.

Vai čūska man uz lūpām? Kā tu krīt'?

Tik maigi daba atvadas no tevis!

Kā mīļā apskāviens ir nāves cirtiens,

Gan sāpīgs, tomēr ilgots. Tu jau guli?

Tā šķirdamās, tu vēstī pasaulei,

Ka viņa ardievu nav cienīga.

Harmiona.

Tu, lietus mākon's, kūsti, un es teikšu,

Ka arī dievi raud.

Kleopatra. _

* Tas man ir kauns!

Ja viņa pirmā Antoniju redz.

Viņš viņu jautās, viņai skūpstu dos,

Kas man ir debess. Nāc, tu nāves paija.

Liek čūsku sev pie krūtīm.

**

Tavs asais zobs lai dzīves režģu mezglu

Uz reizi pārcērt. Nabags, nāvīgs nerrs!

Jel dusmo, dari galu! Kaut jel spētu

Tu runāt, tad es dzirdētu, ka tu

Pel Cēzaru par īsredzīgu nelgu.

Harmiona.

Tu zvaigzne austrumos!

Jel klus'! Jel klus'!

Vai zīdokli pie krūts-man neredzi?

Tas savu aukli miegā iezīž.

Harmiona.

Lūsti,

Ak sirds!

Kleopatra.

Kā rasa salds! Kā vēsma maigs!

Tik mīļš — mans Antonijs. Jā, tevi arī,

Pieliek otru čūsku sev pie rokas

Ko gaidu vēl.

Atkrīt atpakaļ un mirst.

Harmiona.

… Šai tukšā pasaulē?

Tad esi sveika!

Tu, nāve, gavilē! Tu aizvedi

Visskaistāko no sievām. Aizverieties

Jūs, mīkstie logi! Zelta Fēbu mūžam

Vairs neredzēs tik karaliskas acis!

Tev kronis šķībi, ļauj to sakārtot;

Tad pati ņemšu paiju.

Steidzīgi ienāk sargkareivji

Pirmais kareivis.

Saki — kur

Ir kundze?

Harmiona.

Klusu, nemodini.

Pirmais kareivis.

Cēzars

Šurp sūta . . .

Pārāk lēni savus sūtņus!

Pieliek sev pie krūtīm čūsku.

Nu nāc! Jel aši! Dzel! Es nejūtu

Gandrīz nekā!

Pirmais kareivis.

Eh, šurp! Še labi nav!

Tiek Cēzars krāpts.

Otrais kareivis.

Tur Dolabelia nāk,

Sauc viņu!

Pirmais kareivis.

Kas še notiek? Harmion!

Vai tā ir labi darīts?

Harmiona.

Labi gan,

Un klājas valdniecei, kas dzimusi

No tik daudz augstiem senčiem karaļiem.

Ak . . . kareiv! …

ik Mirst.

Ienāk Dolabelia.

Dolabelia.

Kas še notiek?

Qtrais kareivis.

Visi še

Ir miruši.

Dolabelia.

Jā, tavas aizdomas

Ir sasniegušas mērķi, Cēzar. Pats

Tu nāc, lai padarītu redzētu

To šausmu darbu, ko tu gribēji

Vēl aizkavēt.

Balss aiz skatuves.

Eh! Ceļu Cēzaram!

Ienāk Cēzars līdz ar pavadoņiem.

Dolabelia.

Ak kungs, jūs pārāk labi paredzējāt:

Tas noticis, ko baidījāties.

Cēzars.

Viņas

Vispēdēj's darbs ir arī cēlākais:

Tā uzminēja, ko mēs gribējām,

Un karaliski gāja savu ceļu.

Kā viņas mirušas? Nav asinis.

Dolabelia.

Kas

Bij pēdējais pie tām?

Pirmais kareivis.

Kāds vienkāršs zemnieks,

Kas viņai vīģes atnesa; tur ir

Vēl grozs,

Cēzars.

Tad inde!

Pirmais kareivis.

Nupat vēl Harmiona

Bij dzīva, stāvēja un runāja

Un nomirušai kundzei sakārtoja

Vēl diadēmu; trīsot stāvēja

Un pēkšņi pakrita.

Cēzars.

Ak, cēlais vājums!

Ja indi būtu ņēmušas, tad rastos

No āras tūskums, bet tā liegi guļ,

Kā vēlēdamās stipros dailes tīklos

Vēl otrreiz Antoniju ķert.

Se krūts

Tai asinīs un drusku tūkusi

Un roka arī.

Pirmais kareivis.

Tad tā bija čūska;

Uz vīģu lapām gļotas redzamas,

Kā čūskas atstāj Nīlas alās.

Cēzars.

Tiešām

Gan, tā būs viņa mirusi; tā ārsts

Man stāstīja, cik bieži, atkārtoti

Tā pētījusi, kā visvieglāk mirt.

Nu ņemiet viņas gultu, aiznesiet

To līdz ar viņas pavadonēm prom;

Lai apbedī to blakus Antonijam!

Tik augstu pāri neieslēgs neviens

Sis zemes virsas kaps. Šis cēlais gals

Pat viņa vaininieku satricina,

Un viņu likten's saceļ līdzjūtību

Tik daudz pret viņiem, cik viņš slavas dod

Tam, kas tos gāza. Mūsu kareivji

Lai nomirējus aprok cienīgi,

Un tad ujRomu! Dolabelia, zini,

Ka greznr, lepni viņu bēres svini.

Visi aiziet.

ANTONIJS UN KLEOPATRA

Traģēdija Antonijs un Kleopatra sarakstita ap 1607. gadu, bet pirmoreiz iespiesta in folio izdevumā tikai 1623. gadā.

Sižetu Šekspīrs ņēmis galvenokārt no Plutarha sarakstītās biogrāfijas Marcus Antonius Tomasa Norta angļu tulkojumā (1. izd. — 1578. g., 2. izd. — 1595. g.), kas savukārt labi atveidots pēc Amio franču tulkojuma XVI gadsimtā.

Šekspīra pētnieki, piemēram, A. Smirnovs Padomju Savienībā (UleKcniip. no,\Hoe coGpaime coMHHeHHii, t. VII, CTp. 776) vēl atzīmē, ka Šekspīrs varbūt pazinis arī Apiāna darbu Bella civilia, angļa renesanses dzejnieka Denjela traģēdiju Cleopatra (1594), Permbrukas grāfienes lugu Antonius (1592), tulkotu pēc franču Robēra Garnjē traģēdijas Alarc Anloine, un Semjuela Brendona traģikomēdiju Viituous Octavia (1598).

Tāpat kā Jūlijā Cēzara, arī Antonijā un Kleopatrā Šekspīrs stingri turējies pie Plutarha biogrāfiskā stāstījuma par Marku Antoniju. Šekspīrs sižetā gandrīz neko nav mainījis, bet devis daudz jauna galveno personu raksturojumā un varoņu likteņu un darbības izpratnē. Šekspīrs tālāk attīstījis Antonija tēlu, kas it kā tikai ieskicēts Jūlijā Cēzara. Avantūrista un bezrūpīga epikūrieša vaibsti, turklāt drosme un augstsirdība — visas šīs īpašības līdzsvarotas Antonija rakstiļp. Nevienā citā Šekspīra lugā nav tāda rakstura, ko tik stipri būtu ietekmējis laikmets un tā parašas. Antonijs ir sava laika cilvēks, kad vārds «godīgums» un «uzticība» kļuvuši par tukšām skaņām.

Romas impērijā sācies pagrimums, arī Antonija noriets vairs nav tālu. Laikmeta parašas un tikumi spilgti parādīti II cēliena 7. ainā (triumvirāla dzīres uz kuģa).

Tāpat kā Jūlijā Cēzara (IV sēj., 119.—233. lpp.), arī traģēdijā Antonijs un Kleopatra Šekspīrs ar drošu roku vēlreiz uzbur Romas impērijas talaika varenību. Uz šī fona notēlota Antonija un Kleopatras kvēlās mīlas lielā traģēdija. Kleopatra ar savu bezgala daudzējādo raksturu — untumaina, nepastāvīga, degsmes pilna, pievilcīga — ir spilgtākais sievietes tēls Šekspīra daiļradē. Viņa ir arī vienīgā sieviete, kurai Šekspīrs ļauj varonīgi nomirt uz skatuves.

Pārējie tēli nav tik spilgti zīmēti — Antonija draugs Enobarbs, romiešu patricietis Lepids, Pompejs, Kleopatras apteksnes Harmiona un Irasa. To vidū vairāk izceļas Enobarbs. Viņš aizrāda, pārmet, brīdina, pareģo, dod padomus milētājiem, bet nespēj novērst traģēdiju, kaut visiem spēkiem cenšas to novērst. Abi mīlētāji neglābjami aiziet bojā.

Latviski traģēdija Antonijs un Kleopatra Raiņa tulkojumā iznāca Rīgas Latviešu biedrības Derīgu grāmatu nodaļas izdevumā 1903. gadā, pēc tam atkārtoti A. Gulbja izdevumā (Univ. bibliotēka, Nr. 100/101 (1913), un J. Raiņa Kopoti tulkojumi, Nr. 14); tomēr latviešu teātru repertuārā tā parādās tikai 1914. gadā, kad R. Veica ne visai veiksmīgajā iestudējumā Rīgas Latviešu teātrī notiek pirmizrāde.

Uzņemot Raiņa tulkoto Šekspīra traģēdiju Antonijs un Kleopatra šai Kopoto rakstu izdevumā, koriģētas dažas novecojušās valodas formas, atvietojot īpaši ģermānismus ar pareizām latviskām formām, kas atbilst mūsdienu valodai. Korektlvi izdarīti saudzīgi, saglabājot Raiņa stila īpatnības.

Vēsturiskas ziņas par lugā tēlotajām personām

Marks Antonijs (82.—30. g. p. m. ē.) — romiešu karavadonis, Jūlija Cēzara cīņu biedrs, pēc viņa nāves (44. g. p. m. ē.) kopā ar Oktāviju Cēzaru un Lepidu Otrā triumvirāta loceklis.

Oktāvijs Cēzars (no 63. g. p. m. ē. līdz mūsu ēras 14. gadam) — Jūlija Cēzara mazdēls, Otrā triumvirāta loceklis. Pēc sanaidošanās ar Antoniju un viņa sakaušanas (30. g. p. m. ē.) — Romas valsts patvaldnieks, kas pieņēmis imperatora titulu.

• lepids (89.—12. g. p. m. ē.) — Jūlija Cēzara cīņu biedrs, tad Otrā triumvirāta loceklis, bet drīz vien Oktāvijs viņu atstumj no varas.

Seksts Pompejs (75.—35. g. p. m. ē.) — Pirmā triumvirāta locekļa Gneja Pompeja Varenā dēls. Sekmīgi cīnījies pret Oktāviju un Antoniju, bet beidzot viņu Antonijs sakāvis un viņš ieslodzīts cietumā nomiris.

Kleopatra (69.—30. g. p. m. ē.) — Ptolomeja Avleta meita, Ēģiptes valdniece. Kā tēvs vēlējies, pēc ēģiptiešu parašas salaulāta ar savu nepilngadīgo brāli Ptolomeju Dionīsu, valdījusi kopīgi ar viņu. Bet tad galminieki Kleopatru no valdnieces troņa gāzuši, un tikai Jūlijs Cēzars 47. gadā p. m. ē. viņas varu atkal atjaunojis. Pēc Cēzara nāves viņa sadraudzējusies ar Marku Antoniju, pie kura palikusi līdz pat mūža beigām.

Oktāvija — Oktāvija Cēzara māsa, pēc sava pirmā vīra Marka Klaudija Marcela nāves apprecējusies ar Marku Antoniju.

I cēliena 1. ainā

119.  Ka viņš, šis pasaul's ēkas trešais pīlārs …

T. i., triumvirāta trešais loceklis.

120. Vai Cēzars — Tas plānbārdis — kas zin? — tev pavēlē . . .

Lugā tēloto notikumu sākumā Oktāvijam Cēzaram tikai 22. gads, kad krietna bārda vēl nav uzaugusi. Fulvija — Antonija pirmā sieva.

128. Labiens —

Ak, ļaunā vēsts — ar saviem partiešiem Ir guvis Āziju po Eifrata …

Labiens Kvints, romiešu karavadonis, sacēlās pret Antoniju un Oktāviju, bet neguva uzvaru, aizbēga pie partiešiem, sabiedrojās ar tiem un uzsāka karu pret Romu. Tomēr Antonija karavadonis Ventidijs viņus sakāva (III, 1.).

128. Sikiona — pilsēta senajā Grieķijā.

Kad karš pret Oktāviju un ^Antoniju bija zaudēts, Fulvija devās uz Grieķiju, lai satiktos ar Antoniju. Pēc vētrainiem strīdiem un Antonija aizceļošanas uz Ēģipti Fulvija, juzdamās smagi pievilta, nevarēja to pārciest un drīz nomira.

131.   Seksts Pompejs sacēlies Pret Cēzaru un jūru pārvalda . ..

No Romas padzītais Pompejs, sagrābis vairākus auglīgus apgabalus — Sicīliju, Sardiniju, Korsiku, bloķēja Romu no jūras puses, lai izmērdētu to badā.

132.   Daudz kas tagad per, Kam tik vien dzīvības kā zirga astram,

Bet nav vēl čūskas indes.

Pēc sena ticējuma, ūdenī iegremdēts un satrunējis zirga astrs var pārvērsties par čūsku.

3. ainā

136. Skat, Harmion, cik traģiski šis Herkuls No Romas iekaist savās dusmās!

Izskatā Antonijs bija Herkula statujai līdzīgs, par kura pēcnācēju viņu uzskatīja.

4. ainā

139. Kad sakauts gāji tu no Mutinas. ..

Cīņā ar republikāņiem, kas nogalināja Jūliju Cēzaru, Antonijs 43. g. p. m. ē. ielenca kādu viņu vadoni Modenā (agrākajā

Mutinā) Ziemelitālijā. Republikāņa glābšanai Romas senāts nosūtīja cīnītājus konsulu Kansija un Gircija vadībā, kuri sakāva Antonija karapulku, kaut arī abi vadoņi paši kaujā krita.

5. ainā

141.  Dod maniin mandragoras dzert.

No mandragoras saknes iegūto sulu tolaik uzskatīja par labākajām miega zālēm.

142.  Un lielais Pompejs skatus nenovērsa …

Kā Plutarhs izsakās, arī Jūlijs Cēzars, Ēģiptē būdams, nokļuvis Kleopatras daiļuma varā. Turklāt viņš paskaidro, ka Kleopatra valdzinājusi nevis Pompeju Lielo, bet gan viņa dēlu Gneju Pompeju, Seksta jaunāko brāli.

II cēliena 2. ainā

155. Stāv

Pie jūras raga Mizēnās.

Jūras rags, klints Neapoles tuvumā. Tur notikusi Seksta Pompeja pagaidu vienošanās ar triumvirātu 39. g. p. m. ē. (II, 6. un 7.).

6. a i n ā

174. Klus'! Viņš nesa. Ko?

Nu, vienu karalieni Cēzaram Iekš segas.

Kā Plutarhs stāsta, Jūlijs Cēzars vēlējies, lai viņa satikšanās ar Kleopatru notiktu slepenībā. Kleopatras galminieks viņu gultas maisā ienesis Cēzara istabā.

III cēliena 1. ainā

186. Un laime izvēlēja mani alriebt Par Krasa nāvi.

Marks Krass, romiešu konsuls, kas kritis karā ar patriciešiem. Viņu nonāvējis patriciešu valdnieks Orods. Oroda dēlu Pakoru sakāva Ventidijs.

6. ainā

199. . . . pie kājām~: _

Tiem Cēzarions, saukts mana tēva dēls. ..

Cēzarions — Kleopatras un Jūlija Cēzara dēls. 202. Tam seko

Jau Bohs no Lībijas un Arhelavs No Kapadocijas …

Šeit uzskaitītie austrumzemju valdnieki minēti Plutarha rakstos.

7. aina

203. Antonija kara nometne pie Akcijas.

Akcija, Akcijas rags — zemes strēle pie ieejas Ambrakijas jūras līcī.

205. Kā viņš no Tarenlas un Brundizijas …

Brundizija — osta Dienviditālijā. Tarenta — pilsēta Dienviditālijā. Torina (tagad Parga) — pilsēta Epīrā (Ziemeļgrieķijā). 205. Jā,

Un kauju noteica pie Farsalas…

Sai kaujā (48. g. p. rn. ē.) Cēzars uzvarēja Pompeju Lielo un tika izšķirta cīņa starp viņiem. 207. Nāc tu, Tetida! —

Jūras dieve, Ahilla māte.

214. Viņš kāvās Filipos gandrīz tāpat Kā dejotājs …

Šekspīra laikā kavalieri dejojot apjozuši greznu zobenu. Antonijs te ironizē par Cēzaru. 214. Tur drūmo, lieso Kasiju…

Par lieso Kasijs saukts ari traģēdijā Jūlijs Cēzars.

12. ainā

217. Kleopatra padodas

Un tavu varu sumina; tā lūdz Nu saviem dēliem Ptolomeju kroni…

Ptolomeji — Ēģiptes valdnieku dinastija. Ptolomejs XI bija Kleopatras tēvs.

13. ainā

225. Kaut es uz Bazankalna stāvētu

Tur trakās dusmās pārkliegt vēršu barul

Izteiciens ņemts no Dāvida dziesmām.

IV cēliena 3. ainā

235. Dievs Herkuls,

Kas Marku Antoniju mīlēja, Nu atstāj viņu.

Pēc Plutarha ziņām, Antonijs par savu labo garu — «dievu sargātāju» uzskatīja Herkulu tikai kara laikā, turpretī miera laikā viņam tāds bija Dionīss — līksmības un vīna dievs.

250. Man Nesa krekls mugurai

Ši frāze atgādina dažas epizodes leģendā par Herkulu, ko Antonijs uzskatīja par savu senci.

Kentaurs Ness, ko Herkuls piekāvis līdz nāvei par mēģinājumu piesmiet viņa sievu Dejaneiru, gribējis Herkulam atriebties, tāpēc iedevis Dejaneirai saindētu kreklu, teikdams, ka tam piemītot brīnišķa īpašība, kas palīdzot atgūt laulātā drauga uzticibu. Un, kad nu Herkuls kļuvis Dejaneirai neuzticīgs, viņa likusi vergam Lihasam, lai viņš kreklu iedod Herkulam. Tiklīdz Herkuls uzvilcis kreklu, tā sajutis neciešamas sāpes, mokās sagrābis Lihasu un iemetis jūrā.

13. ainā

251. Ak, palīdziet! Viņš trakāks nekā Ajakss Dēļ sava vairoga, un Kalidonā Tā vepris nešņāca.

Telemaha dēls Ajakss bezgala saniknojies par to, ka bojā gājušā Ahilla ieroci atdevuši Odisejam, nevis viņam. Kā prātu zaudējis, niknumā viņš nobendējis veselu pulku aunu, domādams atriebjamies grieķiem, kas viņam nodarījuši pāri.

Kalidonas (jeb Tesalijas) vepris — sengrieķu leģendā notēlots briesmonis vepris, ko it kā uzsūtījusi šim novadam dieve Artemīda (Diāna) un kas tad ilgi postījis Kalidonas (Tesalijas) apgabalu.

14. aina

254. … tie atstās Didonu

Un Eneju un nāks pie mums.

Te Šekspīrs tēlo mazliet citādi. Vergilijs savā Eneldā stāsta, ka Didona pēc nāves satikusies un palikusi kopā ar savu vīru Sihaju, nevis ar Eneju.

Content

Šekspīrs Viljams Antonijs un Kleopatra

VILJAMS ŠEKSPĪRS Antonijs un Kleopatra Traģēdija 5 cēlienos

PERSONAS

PIRMAIS CELIENS

PIRMĀ AINA Aleksandrijas pilsēta. Istaba Kleopatras pilī.

OTRA AINA Turpat. Cita istaba.

TREŠA AINA Turpat. Cita istaba.

CETURTA AINA Roma. Istaba Cēzara namā.

PIEKTĀ AINA Aleksandrija. Istaba pilī.

OTRAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA Mesinas pilsēta. Istaba Pompeja namā.

OTRĀ AINA Roma. Lepida nams.

TREŠA AINA Turpat. Istaba Cēzara namā.

CETURTA AINA Roma. Kāda iela.

PIEKTĀ AINA Aleksandrija. Istaba Kleopatras pilī.

SESTĀ AINA Mizēnu tuvumā.

SEPTĪTĀ AINA Pompeja kuģa telpas.

TREŠAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA Kāds klajums Sīrijā.

OTRĀ AINA Roma. Priekšistaba Cēzara namā.

TREŠA AINA Aleksandrija. Istaba pili.

CETURTA AINA Atēnas. Istaba Antonija namā.

PIEKTĀ AINA Turpat. Cita istaba.

SESTĀ AINA Romā. Istaba Cēzara namā.

SEPTĪTĀ AINA Antonija kara nometne pie Akcijas.

DEVĪTĀ AINA Cita vieta klajumā.

DESMITA AINA Cita vieta klajumā.

VIENPADSMITĀ AINA Aleksandrija. Istaba Kleopatras pilī.

DIVPADSMITĀ AINA Cēzara nometne Ēģiptē.

TRĪSPADSMITĀ AINA Aleksandrija. Kleopatras pils.

CETURTAIS CĒLIENS PIRMĀ AINA

OTRA AINA Aleksandrija. Istaba Kleopatras pilī.

TREŠA aina Aleksandrija. Pils priekša.

CETURTA AINA Turpat. Istaba pilī.

PIEKTĀ AINA Antonija nometne pie Aleksandrijas.

SESTĀ AINA Cēzara nometne pie Aleksandrijas.

septītā aina Kaujaslauks starp abām nometnēm.

ASTOTĀ AINA Pie Aleksandrijas mūriem.

DEVĪTĀ AINA Cēzara kara nometne.

DESMITA AINA Starp abām kara nometnēm.

VIENPADSMITĀ AINA Turpat. Cita vieta.

DIVPADSMITĀ AINA Pakalni pie Aleksandrijas

trīspadsmitā aina Aleksandrija. Istaba pili.

ČETRPADSMITA AINA Turpat. Cita istaba.

PIECPADSMITĀ AINA Aleksandrija. Kapa piemineklis.

PIEKTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA Cēzara nometne pie Aleksandrijas.

OTRA AINA Aleksandrija. Istaba kapa piemineklī.

ANTONIJS UN KLEOPATRA