Šekspīrs Viljams

Makbets

VILJAMS ŠEKSPĪRS

MAKBETS

Traģēdija piecos cēlienos

THE TRAGEDY OF MACBETH

PERSONAS

Dankans, Skotijas karalis

Malkolms

Donalbens

Makbets

Benkvo

Makdals

Lenokss

Ross

Mentits

Anguss

Keitness

Flinss, Benkvo dēls

Sivards, Nortumberlendas grāfs,

angļu pulku ģenerālis

Jaunais Sivards, viņa dēls

Sej'/ons, virsnieks, Makbeta pavadonis

Zēns, Makdafa dēls

Angļu ārsts

Skotu ārsts

Kāds kareivis

Vārtu sargs

Kāds vecs vīrs

Makbeta kundze

Makdala kundze

Galma dāma, Makbeta kundzes pavadone

Hekate

Trīs raganas

Benkvo gars un citi gari

Lordi, augstmaņi, virsnieki, kareivji, slepkavas,

viņa dēli

karaļa karapulku ģenerāļi

Skotijas augstmaņi

pavadoņi un vēstneši

Notiek Skotijā, izņemot ceturtā cēliena beigas,

kas notiek Anglijā

PIRMAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Klaja vieta silā.

Pērkons un zibens. Ienāk trīs raganas.

Pirmā ragana.

Kad nu tiksimies mēs trīs?

Vai kad pērkons spers un līs?

Otrā ragana.

Kad būs triku tracis beigts,

Kautiņš pazaudēts un veikts.

Trešā ragana.

Iekāms saule zemē riet.

Pirmā ragana.

Kādā vietā?

Otrā ragana.

Silā, šķiet.

Trešā ragana.

Tur, kur Makbets garām iet.

Pirmā ragana.

Iešu, Pincīt, iešu gan!

Otrā ragana.

Krupis sauca.

Trešā ragana.

Jāsteidz man.

Visas.

Skaists ir nejauks, nejauks — skaists.

Projām — spudūkš! Ar jājienu žiglu

Skrējām pa gaisu caur tvaikiem un miglu!

Pazūd.

OTRA AINA

Karapulku nometne netālu no Foresa pils.

Aiz skatuves kara troksnis. Ienāk karalis Dankans, Malkolms,

Donalbens, Lenokss ar pavadoņiem un satiek ievainotu kareivi.

Dankans.

Kas tas par asiņainu kareivi?

Cik noskārstams, viņš varēs teikt, kā veicas

Ar dumpja apspiešanu.

Malkolms.

Lūk, tas kareivis,

Kas kaudamies kā lauva glāba mani

No gūstniecības. Krietnais karavīrs!

Teic karalim — kā palika ar kauju,

Kad nāci šurp?

Kareivis.

Bij šaubīgs stāvoklis,

Kā diviem pagurušiem peldētājiem,

Kas, saķērušies kopā, spiež viens otru

Uz dibenu. Šis jestrais Makdonalds —

īsts dumpinieks, kam visāds ļaužu Jaunums

Pārpārēm piemīt, — dabūja sev talkā

No salām rietumos gan bruņniekus,

Gan viegli apbruņotus karapulkus;

Jau laime šinī sasodītā cīņā

Pie sāniem spiedās dumpniekam. Bet velti!

Te nāca drošsirdīgais Makbets (godam

Viņš nes šo vārdu!); laimei spītēdams,

Viņš zveltin zvēla aso tēraudu,

Kas kūpēja no asinīm, un lauza

Kā drošsirdības luteklis sev ceļu

Līdz dumpja vadonim,

Un neatkāpās, kamēr pāršķēla

No galvas to līdz jostas vietai pušu

Un neuzdūra dumpinieka galvu

Virs mūsu teltīm.

Dankans.

Slava, krietno brālēn!

Kareivis.

Bet, kā no austrumiem, kur saule lec,

Nereti ceļas dragājošas vētras

Un šausmīgs pērkons, tā no uzvaras,

Kas likās iepriecu un laimi nesam,

Mums nāca jauna liksta. Dzirdi, karal!

Jau taisnība, ar drosmi bruņota,

Nem pārsvaru; jau pulki vieglās bruņās

Mums rāda papēžus, — te norvēģietis

Ar spirgtiem spēkiem, spožās bruņās brūk

No jauna virsū mums.

Dankans.

Vai Makbetam

Ar Benkvo nepalika bail?

Kareivis.

Pareizi,

Kā ērglim bail no zvirbuļa, kā lauvai

No zaķa. Vēstot taisnību, man jāteic:

Kā lielgabals, kas divkārt pielādēts

Ar pārmērīgu lādiņu, tā viņi

Nu divkārt divkāršoja zvēlienus.

Vai gribēja tie asins jūrā peldēt,

Vai otru Golgātu tai vietā atstāt, —

To nemāku es teikt, —

Bet vātis sauc pēc palīga, es gurstu.

li

Dankans.

Kā valoda, tā vātis tevi pušķo

Un izdveš cieņu. Gādājiet par ārstu!

Kareivi aizved projām.

Kas nāk tur?

Malkolms.

Godājamais Rosu tans.

Lenokss.

Cik liela steidzlba tam atspīd acīs!

Tā skatās tāds, kam pavēstams kas svarīgs.

Ienāk Ross.

Ross.

Dievs, sargi karali!

Dankans.

No kurienes

Tu nāci, krietnais tan?

Ross.

No Faifas, karal,

Kur Norvēģijas karogs plivinās

Un vēdin' mūsu pulkiem. Norvēģietis

Mums uzbruka ar neskaitāmiem pulkiem,

Turklāt vēl viņu pabalstīja Kaudors,

Sīs zemes nodevējs,

Bet Makbets, kara dieves izredzētais,

Tiem kaujā stājās pretī: krūts pret krūti

Un asmenis pret asmeni, līdz beidzot

Viņš lauza stūrgalvīgo pretnieku:

Nu uzvara ir mūsu.

Dankans.

Liela laime!

Ross.

Un tagad Svenons, Norvēģijas karalis,

Grib mieru līgt; bet mēs tam neļāvām

Ne aprakt kaujā kritušos, ja viņš

Tūlīt uz Kolma salas neizmaksā

Mums desmittūkstoš dolāru.

Dankans.

Kaudors tans lai ilgāk mani nekrāpj.

Ej pasludini viņām nāves sodu

Un apsveic Makbetu ar tana godu.

Ross.

Es tūdaļ pasteigšos.

Dankans.

Ko zaudē šis, to Makbets iemantos.

Visi projām.

TREŠA AINA

Sils.

Pērkons. Ienāk trīs raganas.

Pirmā ragana.

Kur biji, māsiņ?

Otrā ragana.

Cūkas žņaugt.

Trešā ragana.

Un tu?

Pirmā ragana.

Man ceļā trāpās kuģinieka sieva;

Tā gremo kastaņus un žjekst, un žļekst.

«Man arī!» saku. «Projām, ragana!»

Man atķērc druknā sieva. Viņas vīrs

Ir kapteinis un brtauc uz Alepu.

Es par žurku pārvērtīšos,

Sietā viņam pakaļ dzīšos.

To es gribu, to es spēju.

Otrā ragana.

Es tev dodu savu vēju.

Pirmā ragana.

Laipni dari.

Trešā ragana.

Manu ari dabūt vari.

Pirmā ragana.

Citi vēji pieder man,

Visas ostas arīdzan

Līdz ar katru vietiņu,

Jūras kartēs zīmētu.

Gribu kaltēt to kā sienu:

Nemitīgi, nākt' un dienu

Viņu svaidīs vētras gaiss,

Ka viņš acis neaiztais'.

Deviņreizi deviņas

Briesmu pilnas nedēļas

Tā viņš vārgs bez atpūtas,

Diltin dils un slimtin slims,

Tomēr grimtin nenogrims.

Lūk, kas tas!

Otrā ragana.

Rādi, kas!

Pirmā ragana.

Pirksts no jūrnieka, kas gāja

Bojā, pirms viņš nāca mājā.

Bungu skaņas.

Trešā ragana.

Bungot sāk:

Makbets nāk!

Visas.

Burvju māsas, lēmējas,

Jūr' un zemju skrējējas!

Rokas kopā saņemsim,

Katlam apkārt rotāsim:

Trīsreiz tev un trīsreiz man,

Trīsreiz vēl, un tad ir gan.

Stājiet! Būrums gatavs jau!

Ienāk Makbets un Benkvo.

Makbets.

Mums mainās šodien skaists ar nejauku

Kā vēl nekad.

Benkvo.

Vai Foress vēl ir tālu?

Kas tās par dēdu būtnēm ērmotām,

Tās neliekas kā zemes iemītnieces

Un tak virs zemes stāv. — Vai dzīvojat?

Vai esat tādas, kuras vaicāt drīkst?

Man šķiet, jūs saprotat, ko vaicāju,

Jo katra liek pa saplaisušam pirkstam

Pie lūpām vītušām. Jūs turētu

Par sievietēm, bet jūsu bārdas rāda,

Ka tā vis nav.

Makbets.

Ja varat, runājiet: kas esat jūs?

Pirmā ragana.

Sveiks, Makbet, sveiks! Glamisas tan!

Otrā ragana.

Sveiks, Makbet, sveiks! Kaudoras tan!

Trešā ragana.

Sveiks, Makbet, sveiks! Tu kļūsi karalis!

Benkvo.

Kam brīnāties? Kam bīstaties no vārdiem,

Kas skan tik jauki? Patiesības vārdā

Jums vaicāju, vai esat acu māņi

Vai tiešām tādas, kā j ūs izskatāties?

Jūs manu biedru apsveicāt patlaban

Ar gaidāmu un sagaidītu godu,

Ar augstām, karaliskām cerībām,

Turpretī man ne vārda nesakāt.

Ja spējat izdibināt laika sēklu

Un teikt, kāds viņa dīglis augs, kāds ne,

Tad pareģojiet arī man, kas tiešām

Ne jūsu labvēlības izlūdzas,

Ne jūsu naida bīstas.

Pirmā ragana.

Sveiks!

Otrā ragana.

Sveiks!

Trešā ragana.

Sveiks!

Pirmā ragana.

Par Makbetu gan mazāks, tomēr lielāks.

Otrā ragana.

Kaut ne tik laimīgs, tomēr laimīgāks.

Trešā ragana.

No tevis celsies karaļi, kaut karalis

Pats nebūsi. Sveiks, Makbet! Benkvo, sveiks!

Pirmā ragana.

Jā, sveiki, Makbet, Benkvo! Abi sveiki!

Makbets.

Jūs, tumšās runātājas, stāviet! Sakiet

Vēl vairāk man! Kopš tēvs man miris, zinu,

Ka esmu Glamis' tans. Bet kā gan Kaudors?

Kaudorais tans ir dzīvs un jūtas laimīgs,

Un kļūt par karali nav vairāk ticams

Kā dēvēties par Kaudoru. Tad sakiet —

No kurienes jums nāk šīs brīnumziņas?

Kam jūs ar pravietīgiem sveicieniem

Šai tukša sila stājaties mums ceļā?

Es pavēlu jums runāt.

Raganas pazūd.

Benkvo.

Uz zemes rodas burbuļi, tāpat

Kā ūdenī: tās bija tādas sugas.

Kur viņas pazuda tik pēkšņi?

Makbets.

Gaisā.

Kas likās miesa, vējā izšķīda

Kā dvaša. Kaut vēl viņas būtu še!

Benkvo.

Vai tas, ko redzējām, še tiešām bija,

_ Vai esam ieēduši joda sakni,

Kas apmulsina prātus?

Makbets.

Jūsu bērni

Būs karaļi.

Benkvo.

Jūs paši būsiet karalis.

Makbets.

Kaudoras tans turklāt. Vai nebij tā?

Benkvo.

Tā bija vārds pa vārdam. Kas tur nāk?

Ienāk Ross un Anguss.

Ross.

Ar prieku karal's noklausījās vēsti

Par tavām uzvarām; un, dzirdēdams,

Kā cīkstējies tu pats ar dumpnieku,

Viņš nejautāja vairs, kas nākas vairāk

Vai tevi apbrīnot vai slavēt? Mēmi

Šīs dienas beigas vērodams, viņš atrod

Jau tevi norvēģiešu brašās rindās,

Kur bailes nejuti no nāves baigiem,

Ko radīja tavs šķēps. Kā krusa nāca

Viens vēstnesis pēc otra, un ikkatrs

Liek karalim pie kājām jaunu slavu

Par taviem darbiem, valsti aizstāvot.

Anguss.

Tev nesam karaliskās pateicības

Un nākam tevi saukt priekš viņa vaiga

Bet nevis algot.

Ross.

Kā iemaksu uz citu lielu godu

Viņš lika tevi saukt par Kaudoru;

Ar vārdu šo es tevi sveicu, krietnais tan,

Jo tas ir tavs!

Benkvo.

Ko? Velnam taisnība?

Makbets.

Vēl Kaudors dzīvs: kam mani pušķojat

Ar svešām drānām?

Anguss.

Viņš gan bija tans

Un dzīvo, kamēr nāves spriedums smags

Pēc nopelna tam laupīs dzīvību.

Vai viņš ar norvēģiešiem sabiedrojies,

Vai pabalstījis slepen dumpniekus,

Vai viņš ar abiem kopā sadevies

Par postu tēvzemei, — nav zināms man.

Bet viņš par nodevēju izrādījies

Un tādēļ kritis.

Makbets

sānis.

Glamis' tans un Kaudors!

Vēl svarīgākā trūkst.

Angusam un Rosām.

Paldies par pūlēm!

Benkvo.

Ko, vai nu necerat, ka jūsu bērni

Reiz nāks par karaļiem, jo viņas būtnes,

Kas mani apsveica par Kaudoru,

Tak apsolīja to.

Benkvo.

Ja viņām ticat,

Tad pašam jums vēl iesils prāts uz troni,

Turklāt ja esat Kaudors. Ērmoti!

Cik daudzreiz, gribēdami pazudināt,

Mums tumsas spēki saka patiesību

Un paved mūs ar nevainīgiem niekiem

Uz darbu, kuram briesmu pilnas sekas.

Rosām un Angusam.

Uz vienu vārdu!

Makbets

sānis.

Jau divas pravietības piepildītas

Kā laimīgs ievads karaliskai lugai.

Es tencinu jums, kungi!

Sis tumšais, pārdabiskais reģojums

Ne Jauns var būt, ne arī labs. Ja ļauns, —

Kādēļ viņš sākas patiesi un dod

Man cerības uz sekmēm? Esmu Kaudors!

Ja labs, — kam padodos šim iedvesumam,

No kura baigiem mati ceļas stāvu

Un sirds tik stipri manās krūtīs pukst

Kā vēl ne reizi. Briesmas patiesībā

Ir mazākas kā briesmu iedoma;

Kā lietuvēns un slepkavības domas

Man satriec prātus: tumša jausma atņem

Man gribai visu sparu, tā ka es

Vairs cita nesajēdzu kā tik to,

Kas patiesībā nav.

Benkvo.

Cik aizgrābts viņš!

Makbets

sānis.

Ja Laime mani ce] par karali,

Lai ceļ: es pats ne soli nesperšu.

Benkvo.

Tam jaunais gods, kā neparastas drēbes,

Vēl nepiegulst, kamēr to ievalkās.

Makbets

sānis.

Lai nāk kas nākdams! Laiks un stundas skrien

Visnebaltākā dienā savu gaitu.

Benkvo.

Mēs gaidām, krietno Makbet!

Makbets.

Piedodiet!

Mans mulsais prāts bij nodarbināts lietām,

Kas aizmirstas. Bet jūsu pūles, kungi,

Ir iezīmētas tur, kur katru dienu

Es pāršķirstu un lasu. •— Tagad iesim!

Benkvo.

Jūs pārdomājiet notikušo; vēlāk,

Kad viss būs apsvērts, vaļas brīdī mēs

So lietu vaļsirdīgi pārrunāsim.

Benkvo.

Labprāt!

Makbets.

Līdz tam lai paliek. — Iesim, draugi!

Aiziet.

CETURTA AINA

Foress. Istaba pili.

Tauru skaņas. Ienāk karalis Dankans, Malkolms, Donalbens,

Lenokss un pavadoņi.

Dankans.

Vai Kaudors notiesāts? Vai atpakaļ

Jau tie, kam spriedums bija jāizpilda?

Malkolms.

Vēl ne, mans kungs; bet runāju ar vienu,

Kais viņu mirstam redzējis; tas teica,

Ka Kaudors vaļsirdīgi atzinies

Par nodevēju, lūdzies piedošanu

No jūsu augstības un nožēlojis

No sirds, ko darījis. No viņa mūža

Vis jaukāks bija mūža gals; viņš mira,

Kā izpratis, ka viss ir iznīcīgs,

Ka to, kas dzīvē tam visdārgākais,

Bez rūpēm aizmestu kā nieka paiju.

Dankans.

No sejas pantiem nevaram vis nojēgt,

Kas slēpjas dvēselē; viņš bija vīrs,

Kam pilnām uzticējos.

Ienāk Makbets, Benkvo, Ross un Anguss.

Krietno brālēn!

Man nepateicība kā smaga nasta

Nu guļ uz sirds. Tu aizsteidzies tik tālu,

Ka alga, .skriedama ar vēja spārniem,

Vairs tetfis nepanāk. Ak, kaut jel mazāk

Tu būtu pelnījis, lai pateicība

Un alga būtu samērā ar darbiem!

Ja visu to, kas pieder man, tev dotu,

Pēc nopelniem tev' tomēr nealgotu.

Makbets.

Es darīju, kas pavalstniekam nākas,

Un mana alga atrodas šai darbā.

Jums klājas pieņemt mūsu pienākumus,

Jo tie ir jūsu valsts un troņa bērni,

Kam katrā darbā j ūsu mīlestība

Un slava stāv priekš acīm.

Dankans.

Sveiks! Sai vietā

Es tevi ieliku un gādāšu,

Ka izaugi jo kupls. Krietnais Benkvo,

Tu pelnījis ne mazāk, un tavs darbs

Nav mazāk atzīstams: es spiežu tevi

Pie savas sirds.

Benkvo.

Ja šeit ar būs man zelt,

Tad pļauja pieder jums.

Dankans.

Mans prieks nu ir

Tik pārliecīgi liels, ka lūko slēpties

Zem skumju rasas. Dēli, radi, tani

Un jūs, kas stāvat man vistuvāk: dzirdiet,

Ka Malkolms, mūsu pirmdzimtais, pēc mums

Uz troņa nāks, un tādēļ viņš uz priekšu

Par Kamberlendas princi dēvējams;

Lai nebūtu viņš viens, kas manto,

Tad augstās atzinības zīmes mirdzēs

Kā zvaigžņu pulks ap tiem, kas pelnījuši. —

Makbetam.

Un nu uz Invernesu, lai uz priekšu

Vēl vairāk paliktu tev parādā.

Makbets.

Kas tālāk darāms, nepiederas jums:

Es pats jums gribu būt par priekšteci,

Kas manai sievai līksmo vēsti nes

Par jūsu tuvošanos. — Zemīgi

Še atvados no jums.

Dankans.

Mans labais Kaudors!

Makbets

sānis.

Kamberlendas princis!

Lūk, šķērslis, kas no jauna ceļā stājas:

Tam jālec pār', lai ncpakluptu kājas.

Jūs, zvaigznes, slēpieties, lai nepamana,

Kāds melns un šausmīgs nodoms prātā man.

Acs, neskaties uz roku! Atveries

Tik tad, kad ļaunais darbs būs noticis.

Projām.

Dankans.

Pareizi, Benkvo; viņš ir drošsirdīgs,

Un labprāt dzirdu viņu slavējam:

Tas manai sirdij ir kā mielasts gards.

Bet iesim nu pie viņa, kura rūpes

Pa priekšu aizsteidzās, lai mūs var saņemt.

Tev, manu brālēn, nav vairs līdzīga!

Visi projām.

PIEKTĀ AINA

Invemesa, Makbeta pils.

•

Ienāk Makbeta kundze, vēstuli lasīdama.

Makbeta kundze. «Es satiku viņas uzvaras dienā un

esmu droši pārliecināts, ka viņām ir vairāk nekā

mūsu mirstīgās zināšanas. Kad es kvēloju aiz vēlē-

šanās, gribēdams viņas vairāk iztaujāt, viņas izšķīda

gaisā un pazuda. Kamēr vēl stāvēju, aiz brīnumiem

apstulbis, pienāca karaļa sūtņi un apsveica mani par

Kaudora tanu; ar šo pievārdu mani pirms tam burvju

māsas bija apsveikušas, un viņas vēl aizrādīja uz

nākotni, teikdamas: «Sveiks, tu kļūsi karalis!» Es

domāju labi darām, ka to pavēstu tev, mana dārgā

biedre slavas ceļā, lai tu zinātu, kāds augsts gods

tev apsolīts, un lai tu varētu ņemt dalību šai priekā.

Liec to pie sirds un dzīvo sveika!»

Jau Glamis' tans un Kaudors; jākļūst vēl

Par to, kas solīts. Tomēr baidos es:

Par daudz, par daudz tev dabā labsirdības,

Kas neļauj tev vistaisnāk iet pie mērķa.

Tu labprāt būtu liels, tu neesi

Bez godkārības, tomēr trūkst vēl tev

Tās ļaunprātības, kas tur pieder klāt.

Ko vēlies ļoti, to tu vēlies svēti;

Tev viltus netīk, tomēr vēlies iegūt,

Kas tev ir liegts. Cik labprāt, lielais Glamis,

Tu paklausītu balsij, kas tev uzsauc:

«Tā jādara, ja gribi nākt pie mērķa!»

Bet bail tev pašam izvest galā to,

Ko vēlies notiekam. Ak, steidzies šurpu,

Lai savu garu iedvešu tev ausīs,

Lai nospiežu ar savas mēles sparu

To, kas tev' atbaida no zelta kroņa,

Ko liktenis un pārdabiski spēki

Tev lēmuši.

Ienāk vēstnesis.

Ko teiksi tu?

Vēstnesis.

Surp karal's brauc un paliks še pa nakti.

Makbeta kundze.

Tu runā kā bez prāta: vai tavs kungs

Pie viņa nav? Ja būtu tā, tad viņš

Man ziņotu, lai sataisos uz to.

Vēstnesis.

Ir gluži tiesa; mūsu tans jau ceļā.

Mans biedris bija atsteidzies pa priekšu,

Bert viņš bez elpas tikko spēja izteikt,

Kādēļ viņš sūtīts.

Makbeta kundze.

Gādājiet par viņu!

Viņš vēsti nes, kam liela nozīme.

Vēstnesis projām.

Pat krauklis aizsmacis, kas ķērc man ausīs

Dankana nelaimīgo ierašanos

Zem mūsu pajumta. — Šurp, ļaunie gari,

Kas slepkavības domas sekmē! Nāciet

Un izraujiet man sievietības garu!

No papēžiem līdz galvai pildiet mani

Ar zvēra nežēlību! Sabiezējiet

Man asinis un aizdambējiet ceļu

Un apziņu, lai atgriešanās sirdsbalss

Man nekavē šo ļauno nodomu,

Lai neceļ miera domas, pirms šis darbs

Nav izvests galā. Šurp, pie manas krūts,

Un manu pienu pārvērtiet par žulti,

Jūs neredzamie noziedzības gari,

Kas dabā postu sēj. Nāc, tumšā nakts,

Un tinies biezākajos pekles tvaikos,

Lai naža asmens neredz, kur tas trāpa,

Lai debess gaisma cauri nespiežas

Šim tumsas segām, uzsaukdama: stājies!

Ienāk Makbets.

V \parSveiks, lielais Glamis, cienījamais Kaudor,

Par abiem lielāks vēļ ar to, kas nāks!

Tavs vēstījums tik tālu mani aizrauj

No seklās tagadnes, ka acumirklī

Es jūtos tikai nākotnē.

Makbets.

Šo nakti, mīļā, Dankans nāk pie mums.

Makbeta kundze.

Kad ies viņš projām?

Makbets.

Ā

Rītu, kā viņš domā.

Makbeta kundze.

Nekad lai saule neredz šādu ritu!

Tavs ģimis ir kā grāmata, kur 'audis

Var lasīt brīnišķīgas lietas. Dzirdi:

Sos laikus vildams, esi pats kā laiks;

Nes laipnību uz mēles, acī, rokā

Un izliecies kā nevainīga puķe,

Bet esi čūska, kas zem viņas slēpjas.

Šis viesis spoži jāuzņem, un atļauj,

Ka lielās rūpes uzņemu uz sevi.

Par visām dienām šodien jāizdara,

Lai nāktu rokā valdība un vara.

Makbets.

Vēl runāsim par to.

Makbeta kundze.

Met rūpes nost,

Jo ļaunas aizdomas var nest mums postu;

Un citu atļauj man.

Abi projām.

SESTĀ AINA

Invernesa. Makbeta pils priekšā.

Mūzika un lāpu gaisma. Ienāk Dankans, Malkolms, Donalbens,

Benkvo, Lenokss, Makdals, Ross, Anguss un pavadoņi.

Dankans.

Šī pils ir jaukā vietā: gaiss še ir

Tik tīrs un piemīlīgs, ka mūsu prātus

Jo spēji valdzina.

Benkvo.

Un arī čurkstes,

Šīs mīļās viešņas, tempļu piemitnieces,

Ar savu piedzīvi mums liecina,

Ka šeit tik laipni debess vēsma dveš.

Nevienas paspārnes, ne pīlāra,

Neviena kaktiņa un iedobuma,

Kur nebūtu šis putniņš ietaisījis

Sev gaisa gultiņu un šūpuli.

Kur viņas piemīt, esmu ievērojis,

Tur gaiss arvienu teicams.

Ienāk Makbeta kundze.

Dankans.

Redziet, redzi,

Kur laipnā namamāte! Mīlestība,

Kas seko mums, nereti kļūst par nastu,

Bet tencinām par to jau tādēļ vien,

Ka tā ir mīlestība. Tādēļ sakiet

Mums «paldies», ka mēs apgrūtinām jūs,

Un pateicieties mums par jūsu rūpēm.

Makbeta kundze.

Viss mūsu pakalpojums, divkārt darīts

Un vēlreiz pavairots, ir nabadzīgs

Un vienkāršs pienākums par lielo godu,

Ar kādu majestāte veltī mūs.

Par šo un līdzšinējām labdarībām

Mums nākas mūžam dievu lūgt par jums.

Dankans.

Kur paliek Kaudors? Gribējām to panākt

Un būt par viņa vēstnesi pie jums.

Bet viņš bij žiglāks; viņa mīlestība,

Ar piešiem steigdamās, to mums pa priekšu

Uz mājām nesa. Laipnā namamāte,

Mēs būsim šonakt jūsu viesi.

Makbeta kundze.

Mēs esam jūsu līdz ar visu mantu

Un dzīvību, un jūsu augstībai

Mēs dodam tikai to, kas jums jau pieder.

Dankans.

Bet vediet mani nu pie namatēva.

Mēs viņu mīlam; mūsu labvēlība.

Arvienu viņam paliks. Jūsu roku,

Ar atļauju.

Visi projām.

SEPTĪTĀ AINA

Makbeta pils.

Mūzika un lāpu gaisma. Galdu pārzinis un vairāki sulaiņi

ar ēdieniem Iet pār skatuvi; pēc tam Ienāk Makbets.

Makbets.

Ja darīt to, kas darāms, tad vislabāk,

Ka dara to jo drīz. Šī slepkavība, —

Ja spētu viņa novērst ļaunās sekas

Un nodrošināt labu izdošanos,

»Ja būtu darīts viss un padarīts

Uz vienu rāvienu, ja izdotos

Tik šeit, tik šīspasaules dzīves sēklī, —

Tad es par viņu sauli nebēdātu.-

Un asins darbs, tiklīdz ka izdarīts,

Krīt atpakaļ uz darītāja galvu;

Sī'taisnaliesa li ek mums pašiem izdze rt

To nāves kausu, ko mēs otram sniedzam .&lt;

VTņš divkārt drošs pie manis: pirmkārt, tādēļ,

Ka esmu viņa pavalstnieks un radinieks

Un abu pienākums man liedz šo darbu;

Turklāt vēl namatēvs, kam nākas gādāt,

Ka slepkava pa durvīm neielaužas,

Un nevis dunci grūst ar paša roku.

Bez tam šis Dankans ir tik lēnīgs valdnieks,

Tik taisnīgs savā augstā amatā,

Ka viņa tikumi kā eņģeļi

Ar bazūnīgām mēlēm apsūdzēs

Šo asins nedarbu; un līdzcietība

Kā kusls bērniņš kails, kā debess ķerubs

Uz neredzamiem gaisa auļotājiem

Pa visu zemi skries ar vēja spārniem

Un katrā acī dvesīs Jauno darbu,

Uāz vēji noslīks asarās, kas plūdīs.

Man cit u piešu nav kā godkārī ba,

Ar kuru dzīt uz priekšusavu gribu;

Bet viņa pati sev pār galvu l ec,

K amēr ta kiileTn igrzemēJn'īt.

Ienāk Makbeta kundze.

Ko nu? Kas ir?

Makbeta kundze.

Viņš beidz jau maltīti.

Kam izgāji no zāles?

Makbets.

Viņš vēlas manis?

Makbeta kundze.

To tu nezini?

Makbets.

Mēs neiesim vairs tālāk šinī takā:

Nesen viņš mani jaunā godā cēlis;

Es esmu mantojis pie visiem ļaudīm

Sev zelta domas, kuras gribētos

Gan izsmelt vēl, kamēr tās spodri jaunas,

Un nevis tūdaliņ pie malas sviest.

Makbeta kundze.

Vai cerības, ar kurām tērpies pats,

Bij reibonī? Tās gulēja līdz šim?

Un nu, no savas skurbas uzmodušās,

Tik bailīgi un vārgi noskatās

Uz to, ko agrāk uzlūkoja droši?

Nu pazīstu es tavu mīlestību.

Tu baidies savos darbos būt tas pats,

Kas iegribā? Tu vēlētos gan iegūt,

Ko cieni pats kā dzīves dārgu rotu,

Bet paša acīs topi gļēvulis,

Kam gribēt gribas, bet kas neuzdrīkstas,

Kā kaķis parunā.

Makbets.

Jel nerunā!

Es visu uzdrīkstos, kas vīram klājas;

Kas vairāk drīkst, nav cilvēks vairs, bet zvērs

Makbeta kundze.

Kāds zvērs tu biji tad, kad uzticēji

Man savu nodomu? Nē, teikdams to,

Tu biji tiešām vīrs un celtos vīrā

Vēl vairāk, ja tu būtu vīrišķīgāks.

Ne laiks tad bija izraudzīts, ne vieta;

Tu abus teicies iekārtot, un tagad,

Kad laiks un vieta paši piesolās,

Tu atkāpies. Es esmu māte, zinu,

Cik mīļš ir bērns, kas zīž pie manas krūts,

Bet tomēr, kamēr viņš man uzsmaida,

No krūts es rautu bezzobaino muti

Un smadzenes tam izsistu no galvas,

Ja būtu zvērējusi tā kā tu.

Makbets.

Ja neizdodas mums?

Makbeta kundze.

Ja neizdodas!

Tik saņem drosmi, ka tā nesvārstās,

Un vajag izdoties! Kad Dankans aizmigs —

No dienas ceļa būs viņš ļoti gurds, —

Es abus sulaiņus tā piemākšu

Ar stipriem dzērieniem, ka atmiņa,

Kas smadzenēm par sargu, būs tik tvans

Un prāta mājoklis — tukšs kauss. Kad viņi,

Ar vīnu piezīdušies, guļ kā nāvē, —

Ko nevar izdarīt ar Dankanu,

Kas paliek neapsargāts? Ko gan nevar

Tad uztiept apreibušiem miesassargiem,

Uz kuriem vaina krīt par mūsu grēku?

Makbets.

Tik zēnus audzē man! Tik vīriešus

Var radīt tava cietā, dzedrā viela.

Ja sargus aptraipīsim asinīm,

Ja lietosim pie darba viņu dunčus, —

Kurš nedomās, ka vioi vainīgi?

Makbeta kundze.

Kurš drīkstēs domāt citādi, kad skanēs

No mūsu lūpām vaimanas un raudas

Par viņa nāvi?

Makbets.

Esmu apņēmies,

Un visus manus spēkus stiprini

Sim tumšam briesmu nodomam! Uz priekšu

Par spīti visai pasaulei mĒS_smeļam:

Sirds viltus jāapslēpj ar viltus sejām.

Aiziet.

OTRAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Invernesa. Iekšējais pils pagalms.

Ienāk Benkvo un Fllnss, kurš iet viņam pa priekšu un nes lāpu.

Benkvo.

Cik vēlu būs jau, zēn?

Fllnss.

Jau mēness nogājis, bet nezinu,

Cik pulksten's.

Benkvo.

Mēness noiet divpadsmitos.

Fllnss.

Būs vairāk, tēt.

Benkvo.

Ņem manu zobenu!

Sī taupība pie debess! Visas sveces

Jau izdzēstas. — Še, ņem vēl ari to! —

Smags miegs kā svins man uzmācas, bet tomēr

Man negribētos gulēt. Dzeniet projām,

Jūs labie gari, nolādētās domas,

Kas dusā garu trauc!

Ienāk Makbets un sulainis ar lāpu.

Kas nāk tur?

Makbets.

Draugs.

Benkvo.

Vēl neejat pie miera? Karal's dus jau.

Viņš šodien bij tik neparasti jautrs,

Ka apbalvoja visus sulaiņus.

Šo dimantu viņš sūta jūsu kundzei

Par laipnu, viesmīlīgu uzņemšanu.

Viņš gāja dusā visai apmierinats.

Makbets.

Mēs bijām negatavi; mūsu griba

Bij šodien nevarības kalpone,

Jo citādi tā brīvāk rīkotos.

Benkvo.

Viss labi! — Viņu nakt' man nāca sapnī

Trīs raganas; tās teikušas pa daļai

Jums taisnību.

Makbets.

Par viņām nedomāju:

Bet tomēr, ja jums vaļas atliktos,

Mēs varētu šo lietu pārrunāt

Ar dažiem vārdiem.

Benkvo.

Kad vien patīk jums.

Makbets. '

Ja jūs man piekristu, tad savulaik

Jūs celtos godā.

Benkvo.

Labprāt piekrītu.

Ja, godus ņemdams, goda nezaudu,

Ja pavalstnieka zvērests paliek tīrs

Un sirds arvienu brīva. —

Makbets.

Labu nakti!

Benkvo.

Paldies! Tapai ax jums.

Benkvo un Fllnss aiziel.

Makbets

sulainim.

Jel pateic kundzei, lai tā parauj zvanu,

Kad dzēriens gatavs. Vari iet uz dusu.

Sulainis projām.

Vai duncis tas, kas stāv man acu priekšā

Pa ķērienam? Nāc, lai es tevi tveru!

Man tevis nav, bet vienmēr tevi redzu.

Vai esi redzams vien vai arī taustāms,

Mans ļaunais tēls? Vai esi māneklis

Un iedomātais duncis, kuru tēlo

Tik manas iekaisušās smadzenes?

Es redzu tevi gluži taustāmu

Kā šo, kas rokā man,

Tu vedi mani turp, kur gribu iet,

Un šādu ieroci es varu lietot.

Vai manas acis citiem prātiem liekas

Kā ārprātā, vai viņas atsver visus?

Tu rādies man arvien; uz asmeņa

Ir asins piles, kuru senāk nebij.

Nē, tur nav asins: asiņainais nodoms

Ir tas, kas rēgojas man acu priekšā!

Sai zemes pusē daba dus kā nāvē

Un ļauni sapņi lien ap dusas vietām.

Nu burvju gari bālai Hekatei

Nes upurus, un baigā slepkavība,

Ko viņas naktssargs, vilks, no miega uzkauc,

Ar Tarkvīnija laupītāja soļiem

Pie darba slapstīdamies lien kā spoks.

Tu, stingrā, cietā zeme, neklausies,

Pa kādu ceļu mani soļi dodas,

Lai neizpaustu akmeņi, kurp eju:

Dzen projām baigo šausmību no nakts,

Kas tai nu piederas. Kamēr še draudu,

Viņš dzīvo: tas man atņem visu jaudu.

Dzird zvanām.

Es eju; drīz būs darīts: zvans jau sauc.

Dus', Dankan! Neklausies šai kapu zvanā,

Kas tevi debesīs vai peklē zvana.

Pro jām.

OTRA AINA

Turpat.

Ienāk Makbeta kundze.

Makbeta kundze.

Kas viņus reibina, tas drosmi vairo man,

Kas viņus dzesē, man dod uguni.

Klau! Klusu! Upis, ļaunas likstas saucējs,

Tur šausmu pilnu «labu nakti» ķērc.

Viņš ir jau iekšā: durvis atvērtas,

Un apreibušie sargi zaimojas

Par savu amatu ar šņākšanu.

Tiem samaisīju tādu dzērienu,

Ka dzīvība ar nāvi tagad strīdas,

Vai dzīvi tie vai miruši.

Makbets

ārpusē.

Kas tur?

Makbeta kundze.

Vai man! Es baidos; tie būs pamodušies,

Un tad ir vējā viss! Mūs postā grūž

Ne darbs, bet darba mēģinājums. Klusu!

Es dunčus noliku; viņš dabūs tos.

Es pati izdarītu to, ja miegā

Viņš nebūtu tik līdzīgs manam tēvam.

Ienāk Makbets.

Nu, vīriņ?

Makbets.

Ir padarīts! Vai nedzirdēji trokšņa?

Makbeta kundze.

Tik ūpis gaudoja un circen's spiedza.

Vai tu ko nerunāji?

Makbets.

Kad?

Makbeta kundze.

Nupat.

Makbets.

Kad nācu zemē?

Makbeta kundze.

Jā.

Makbets.

Klau! Kas tur?

Kas guļ te blakus telpās?

Makbeta kundze.

Donalbens.

Makbets,

aplūkodams savas rokas.

Kāds bēdīgs skats!

Makbeta kundze.

Tu runā aplam, teikdams, bēdīgs skats.

Makbets.

Viens iesmējās pa miegam, otrs kliedza:

«Ai! Slepkava!» Tā viņi pamodās,

Es stāvēju un klausījos, kas būs;

Bet viņi noskaitīja lūgšanas

Un likās gulēt.

Makbeta kundze.

Tad gan abi guļ tur.

Makbets.

Viens teica: «Dievs lai sarga!» Otrs: «Āmen!»

It kā tie redzētu, ka es tur stāvu

Ar šitām bendes rokām. Nevarēju

Ne «āmen» izrunāt, kad viņi teica:

«Dievs, sargi mūs!»

Makbeta kundze.

Ak, nedomā par to!

Makbets.

Kādēļ es nevarēju izteikt «āmen»?

Man žēlastības ļoti vajadzēja,

Bet «āmen» iesprūda man rīklē.

Makbeta kundze.

Par šādām lietām nedrīkst domāt daudz,

Jo tā mēs varam nokļūt ārprātā.

Makbets.

Man šķita saucam: «Negul' vairs, jo Makbets

Nāk bendēt miegu — nevainīgo miegu,

Kas atrisina rūpju mudžekli

Un līdzīgs nāvei katras dienas dzīvē;

Kas pūles veldzē, vārgas sirdis dziedē,

Sniedz mūsu dabai otru maltīti

Un galvenāko malku dzīvībai.»

Makbeta kundze.

Ko domā tu?

Makbets.

Pa visu māju kliedza: «Negul' vairs!

Jo Glamiss bendē miegu; tādēļ Kaudors

Vairs miega mūžam nebaudīs, un Makbets

Nekad vairs neiemigs!»

Makbeta kundze.

Kas kliedza tā?

Nē, krietno tan, tu vājini sev drosmi,

Tā slimā prātā domādams par to.

Ej panēm ūdeni un nomazgā

No rokām ļauno liecību. Kam ņēmi

Tu dunčus līdz? Tiem jāpaliek turpat;

Nes atpakaļ un sargus aptraipi

Ar asinīm.

Makbets.

Nē, es vairs neiešu.

Man uznāk šaušalas par savu darbu;

Man bail to uzlūkot!

Makbeta kundze.

Tu gļēvuli!

Dod dunčus man. Kas nomiris vai guļ,

Tie vairāk nav kā bailes. Bērns tik baidās

No uzzīmēta velna. Viņa asnlm

Es pati apzeltīšu sargu sejas,

Jo viņiem jānes vaina.

Aiziet. Ārā klauvē.

Makbets.

Kas tur klauvē?

Kas kait man, ka es baidos katra trokšņa?

Ai, kādas rokas! Tās man plosa acis.

Vai visu okeānu ūdens spēs

Sīs asinis no rokām nomazgāt?

Nē, drīzāk neskaitāmo jūru ūdens

No manām rokām zaudēs zaļo krāsu

Un kļūs kā purpurs sarkans.

Ienāk Makbeta kundze.

Makbeta kundze.

Arī man

Ir rokas sarkanas, bet būtu kauns,

Ja man tik bāla būtu sirds kā tev.

Klauvē.

Tur klauvē kāds pie vārtiem dienvidos.

Uz istabu! Un drusku ūdens tīrīs

Mūs no šī darba. Cik tad viegli būs!

Tev stingrā griba gluži zudusi.

" Klauvē.

Vēl stiprāk klauvē. Steidzies naktsdrēbēs,

Lai nejaušs gadījums mūs nepārsteidz

Un nenodod, ka esam nomodā.

Bet nenokaujies tādām drūmam domām!

Makbets.

So darbu apzinoties, vēlos es,

Kaut neapzinātos pats sevis!

Klauvē.

Klauvē,

Lai Dankans uzmostas! Ak, kaut to spētu!

Abi projām.

TREŠA AINA

Turpat.

Ārpusē klauvē. Ienāk varlu sargs.

Vārtu sargs. Pie joda! Tavu klauvēšanu! Būtu es par sargu pie pekles vārtiem — na! — tad tik man būtu ko griezt atslēgu!

Klauvē.

Bum, bum, bum! Kas tur ir, Belcebula vārdā? A, muižturis, kas aiz bēdām pakāries, nezinādams, kur likt savus labības krājumus ražas gadā; tu nāc īstā laikā! Tev vēl auts pie kakla; še dabūsi krietni svīst.

Klauvē.

Bum, bum! Kas tur vēl, otra velna vārdā? Laikam mēlnesis, kas zvērējis uz abiem svaru kausiem pret katru no viņiem; diezgan tu esi dzinis mēlnesību ar savu «dievs sodi», bet debesīs vis nevarēji ieme- loties. Nāc tik šurp, mēlnesi!

Klauvē.

Bum, bum, bum! Kas tur vēl? Ā, angļu skroderis,

•kam jānāk šurp tādēļ, ka zadzis drēbi no franču

biksēm; nāc tik iekšā, skroder! Se varēsi karsēt savu

dzelzs zosi.

Klauvē.

Bum, bum! Vēl arvien nav miera! Kas tu tāda esi?

Bet šī vieta peklei par aukstu. Negribu vairs stāvēt

velnam par vārtu sargu, citādi vēl ielaistu iekšā no

katra amata pa kādam, kas skrien pa rožu takām

uz mūžīgo sildlšanos pekles svelmē.

Klauvē.

Tūlīt, tūlīt! Lūdzu, neaizmirstiet vārtu sarga!

Attaisa vārtus.

Ienāk Makdals un Lenokss.

Makdafs.

Tu, draudziņ, laikam vēlu likies gulēt,

Ka gulēji tik ilgi?

Vārtu sargs. Tiešām, kungs; mēs žūpojām līdz otrajiem

gaiļiem; žūpība, kungs, pārlieku veicina trīs lietas.

Makdafs. Kas tās par trim lietām, ko žūpība īpaši vei-

cina?

Vārtu sargs. Pie joda, kungs, sarkanu degunu, miegu

un urīnu. Miesas kārību viņa ir kairina, ir trulina:

kairina kāri un trulina spēju; tātad žūpība izdara

miesas kārībai divkoša pakalpojumu: viņa liek tai

dīgt un atkaļ nīkt; viņa mudina to un gurdina to;

viņa to dzen pār varu, bet atņem tai sparu; te slej

uz augšu, te lauž uz leju — vārdu sakot, viņa ar

to mēļo un melus kuļ un tad atstāj, lai guļ.

Makdals. Tu arī laikam vakar melus kūli?

Vārtu sargs. Pareizi, kungs, un meli man iesprūda taisni

rīklē; bet reibonis" gan dabūja no manis savu algu

par šiem meliem, un man šķiet, biju par viņu spēcī-

gāks, jo, kaut gan kājas man gāja dažreiz ģeņģe-

riski, atradu Jīdzekli, kā viņu aizdzīt.

Makdafs.

Tavs kungs jau kājās?

Mēs viņu izbungojām: tur viņš nāk.

Ienāk Makbets.

Lenokss.

Labrītu, labais kungs!

Makbets.

Tāpat arī jums.

Makdafs.

Vai karal's ir jau augšā, tan?

Makbets.

Vēl ne.

Makdafs.

Viņš pavēlēja man, lai šorīt viņu

Pie laika modinu; gandrīz jau vēlu.

Makbets.

Es aizvedīšu jūs.

Makdafs.

Kaut gan šis darbs

Jums patīkams, bet pūles paliek pūles.

Makbets.

Darbs, ko mēs labprāt darām, dziedē pūles.

Pa šitām durvīm.

Makdafs.

Eju droši iekšā,

Jo tāds mans uzdevums.

Ieiet pie Dankana.

Lenokss.

Vai karal's aizbrauks šodien*

Makbets.

Tā viņš domā.

Lenokss.

Cik neganta bij nakts! Mums guļot, vētra

Bij apgāzusi skursteni, un stāsta,

Ka gaisā skanējušas vaimanas

Un nāves gaudošana, vēstīdamas

Daudz ļaunu dienu, baigus juku laikus,

Ko tumšā nākotne no jauna nesīs.

Vis' cauru nakti tumsas putns brēca;

Dažs stāsta, zeme bijusi kā drudzī

Un trīcējusi.

Makbets.

Tiešām, baiga nakts!

Lenokss.

Tai līdzīgas es savā jaunā mūžā

Vairs neatceros.

Makdals atpakaļ.

Makdals.

Ak briesmas! Briesmas! Sirds to nespēj saņemt

Un mēle izrunāt!

Makbets un Lenokss.

Kas ir?

Makdafs.

Grēks izdarījis negantāko postu:

Jo dieva svaidīts dieva nams ir uzlauzts,

Viss svētums sagānīts; ļauns laupītājs

No ēkas izlaupījis dzīvību.

Makbets.

Ko nozīmē šie vārdi? Dzīvību?

Lenokss.

Vai runājat par viņa augstību?

Makdafs.

Jā, ejiet iekšā! Jūsu acis apstulbs,

Kad ieraudzīsiet jaunu Gorgonu.

Es nespēju to izteikt: skatieties

Un runājiet tad paši!

Makbets un Lenokss aiziet.

Mostieties!

Jel mostieties! Ar visiem zvaniem zvaniet!

Valsts noziedzība! Slepkavība! Augšā!

Kam guļat, Benkvo! Malkolm! Donalben!

Nost saldo miegu, nāves māņu tēlu;

Še nāve pati stāv! Augšā! Nāciet šurp

Un lūkojiet uz pastartiesas skatu!

Kā gari slīdiet šurp, kas nāk no kapiem,

Lai briesmas šausmīgākas kļūst.

Visapkārt zvana.

Ienāk Makbeta kundze.

Makbeta kundze.

Kas notiek še, ka šādas skarbas skaņas

Šīs mājas gulētājus sauc no miega?

Makdafs.

Jums, laipnā kundze, neder dzirdēt to,

Jo katra skaņa jūsu ausīs durs

Kā nāvīgs asmenis.

Ienāk Benkvo.

Ak Benkvo! Benkvo!

Pagalam karal's! Nokauts!

Makbeta kundze.

Vai! Ak bēdas!

Ko? Mūsu namā?

Benkvo.

Briesmīgi par daudz,

Lai būtu tas kur būdams! Mīļo Makdaf,

Es lūdzu tevi, atsauc savus vārdus

Un teic, ka tas nav tiesa.

Makbets un Lenokss nāk atpakaļ.

Makbets.

Ak, kaut es būtu miris stundu agrāk!

Mans mūžs tad būtu beidzies laimīgi.

Kas paliek pastāvīgs šai mirstībā?

Viss nieks! Pagalam žēlastība, slava!

Un dzīvīb's dārgais vīns ir iztecināts,

Tik mieles vien vēl traukā atlikušas!

Ienāk Malkolms un Donalbens.

Donalbens.

Vai noticis kas ļauns?

Makbets.

Jums noticis, un jūs to nezināt.

Vai! Jūsu galva, jūsu asins avots

Pagalam! Izsīcis pats pirmavots!

Lenokss.

Pagalam karal's! Nokauts!

Malkolms.

Vai! Kas to darījis?

Lenokss.

Gan domājams,

Ka abi sargi. Viņu rokas, sejas

Ir vienās asinīs; tāpat ar dunči,

Ko atradām uz viņu spilveniem.

Tie, acis ieplētuši, lūkojās

Kā sajukuši; kā lai uztic tādiem

Kāds cilvēks savu dzīvību!

Makbets.

Man tagad žēl, ka savās kaislās dusmās

Tos nokāvu.

Makdafs.

Kādēļ to darījāt?

Makbets.

Kas var gan kaisls būt un auksts turklāt,

Būt uzticams un vienaldzīgs, būt uztraukts

Un tomēr palikt apdomīgs? Neviens!

Ta arī mana karstā mīlestība

Pa priekšu steidzās apdomīgam prātam.

Še bija Dankans. Miesas sudrabkrāsa

Bij izraibota sārtām asinīm,

Un vāšu šķēlums izlikās kā sprauga,

Pa kuru ielauzušies posts un nāve.

Lūk, še bij slepkavas; tie apzīmēti

Ar savu amatkrāsu; viņu dunči

Vēl asins recekļos. Kurš pavalstnieks,

Kam mīlējoša sirds un sirdī drosme, —

Kurš nociestos to neizdarījis?

Makbeta kundze.

Ai! Palīgā!

Izliekas ģībstam.

Makdafs.

Jel gādājiet par kundzi!

Malkolms

Donalbenam, sānis.

Kam ciešam klusu mēs, jo gadījums

Visvairāk aizskar mūs?

Donalbens

Malkolmam, sānis.

Ko sacīt še,

Kur liksta, paslēptuvē glūnēdama,

Var uzbrukt mums. Prom! Mūsu asaras

Nav ienākušās vēl.

Malkolms

Donalbenam, sānis.

Un mūsu sāpes

Vēl stingušas.

Benkvo.

Jel gādājiet par kundzi!

Makbeta kundzi aizved projām.

Kad vārgo miesu labāk paslēpsim

No aukstuma, tad sanāksim no jauna

Un izpētīsim smago asinsgrēku.

Mus pārņem šaušalas un izmisums.

Še stāvu dieva varenajā rokā,

Še cīnīšos ar ļauno noziedzību,

Kamēr tā gaismā nāks.

Makdals.

Es ar.

Citi.

Mēs visi.

Makbets.

Ar vīra apņemšanos iesim darbā

Un pulcēsimies zālē.

Visi.

Esam mierā!

Visi projām, paliek Malkolms un Donalbens.

Malkolms.

Ko domā? Neder biedroties ar tiem,

Jo nesajustas skumjas izrādīt

Ir viegls amats viltniekam. Es bēgšu

Uz Angliju.

Donalbens.

Un es uz Īriju.

Šķirts liktenis dos vairāk drošības

Mums abiem. Še zem smaidiem slēpjas dunči

Jo tuvāks asinsrads, jo tuvāk asins.

Malkolms.

Nu slepkavības bulta izšauta,

Bet nav vēl zemē kritusi. Visdrošāk,

Ja bēgam nost no mērķa. TādēJ projām!

Nost visu pieklājību atvadoties

Un žigli zirgos, kam vēl glābties gribas,

Jo šeit gan nevar cerēt žēlastības!

Projām.

CETURTA AINA

Makbeta pils ārpusē.

Uznāk Ross un kāds vecs vīrs.

Vecais virs.

Es septiņdesmit gadu atminos

Un šinī laikā esmu pieredzējis

Daudz baigu brīžu, tomēr viss ir nieks,

Kad jāredz tādas šaušalas kā šonakt.

Ross.

Tu redzi, labo tēt, ka debesis,

Par ļaužu darbu sadusmojas, draud

Šai asinsskatuvei. Jau diena sen,

Bet tumsa aizsedz dienas spīdekli:

Vai nakts ņem pārsvaru, vai diena kaunas;

Lūk, tumsība vēl aprok zemes vaigu,

Kad dzīvinošai gaismai bij to skūpstīt.

Vecais virs.

Nav dabiski, kā dabisks nav šis darbs.

Es vakar redzēju, kā peļu pūce

Klūp virsū vanagam, kas lido stalti,

Un saplos' viņu gabalos.

Ross.

Dankana zirgi, — neticams, bet tiesa! —

Kas visai viņu sugai dara godu,

Kā traki izlauzās no staļļiem ārā

Un gluži nevaldāmi šāvās prom,

It kā tie gribētu ar ļaudīm karot.

Vecais vīrs.

Kā teic, tie aprija viens otru.

Ross.

Tiesa!

To redzot, neticēju savām acīm.

Ienāk Makdals.

Lūk, Makdafs nāk. — Kā iet nu pasaulē?

Makdafs.

Vai paši neredzat?

Ross.

Vai zināms jau,

Kas izdarīj is asiņaino darbu?

Makdafs.

Tie, kurus Makbets nokāva.

Ross.

Ak debess!

Kāds bij tiem nolūks?

Makdafs.

Bija uzpirkti:

Dankana dēli, Donalbens un Malkolms,

Ir gluži slepen aizbēguši projām.

Tad aizdomas šai lietā krīt uz viņiem.

Ross.

Viss nedabiski vien! Ai godkārība!

Tu aprij to, kas dzīvību tev deva!

Tad tronis kritīs laikam Makbetam.

Makdafs.

Patlaban izvēlēts un ceļo jau

Uz Skonu kronēties.

Ross.

Un kur tad Dankans?

Makdafs.

Dankana līķis aizvests jau uz Kolmu,

Uz savu tēvu svēto dusas vietu.

Ross.

Vai jūs uz Skonu iesiet?

Makdafs.

Nē, uz Faifu.

Ross.

Bet es uz Skonu.

Makdafs.

Labi! Brauciet sveiki!

Lai neviļ cerības, kas tagad aust:

Jauns apģērbs nemēdz būt tik ērts kā vecs.

Ross.

Ardievu, tētiņ!

Vecais vīrs.

Dievs palīdz tiem, kas ļaunu labot rauga

Un ienaidnieku atkal pārvērš draugā.

Visi projām.

TREŠAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Foresa pili.

Ienāk Benkvo.

Benkvo.

Tu esi karal's, Kaudors, Glamiss — viss,

Ko burves solīja; bet baidos stipri;

Tur nebija bez viltus. Tās vēl teica,

Ka tavā dzimtā tronis nepaliks:

Es būšot daudziem karaļiem par celmu.

Ja tiesa, ko tās teic (un jātic ir:

Jau Makbetam it viss ir piepildījies),

Kādēļ gan nevarētu notikt tas,

Kas solīts man, kas man dod cerības?

Bet klusu! Vairs ne vārda!

Tauru skaņas. Makbets — karalis un Makbeta kundze —

karaliene; Lenokss, Ross, kungi, dāmas un galma pavadoņi.

Makbets.

Lūk, mūsu cienīgākais viesis!

Makbeta kundze.

Bez viņa mūsu svētkos būtu robs

Un neiznāktu viss, kā piederas.

Makbets.

Šo nakti sarīkosim svētku mielastu,

Uz kuru uzlūdzam ar jūs, mans kungs.

Benkvo.

Kā pavēl jūsu augstība! Pie jums

Mans pienākums uz visu mūžu saistīts

Ar nešķiramām saitēm.

Makbets.

Vai domājat kur šodien izceļot?

Benkvo.

Jā, labais kungs!

Makbets.

Gan gribējām, ka šodien

Mums neiztrūktu jūsu gudrā padoma,

Kas vienumēr ir bijis labs un svarīgs.

Bet panāksim to rīt. — Vai ceļš ir tāls?

Benkvo.

Tik tāls, mans kungs, ka aizņem visu laiku

Līdz mielastam. Ja zirgs nav diezgan nasks,

Būs stundiņa vai divas jāaizņemas

No tumšās nakts.

Makbets.

Bet neiztrūkstiet svētkos.

Benkvo.

Es neiztrūkšu, karal.

Makbets.

Cik mums zināms,

No mūsu noziedzīgiem brālēniem

Viens aizlaidies uz Angliju un otrs

Uz īru zemi. Neatzīdamies

Par tēva slepkavām, tie izplatot

Tur ļaunas valodas. Bet rītu vairāk,

Kad pārrunāsim kopīgi par visu,

Kas valstij rūp. Ardievu! Leciet zirgos

Un naktī esiet klāt. Vai Flīnss jās līdzi?

Benkvo.

Jā, labais kungs. — Laiks sauc mūs projām.

Makbets.

Es vēlu jūsu zirgiem žiglumu

Un drošas kājas. Ardievu! Sveiki!

Benkvo projām.

Ikkatrs paliek kungs par siavu laiku

Līdz pulksten septiņiem; lai sabiedrība

Mūs vairāk priecinātu, paliksim

Līdz vakariņām vieni. — Dievs jums palīdz!

Visi aiziet, paliek Makbets un sulainis.

Nāc šurp, uz vienu vārdu! Vai tie vīri

Jau ir pie rokas?

Sulainis.

Viņi gaid' pie vārtiem.

Makbets.

Sauc viņus šurp!

Sulainis projām.

Kur esmu, tas par maz,

Kur esmu, gribu drošs būt. Jāatzīstas,

Man stipri bail no Benkvo: viņa raksturs

Tāds karalisks, ka modin' bijību.

Viņš drošsirdīgs uz katru apņemšanos.

So varonību spēcina gaišs prāts,

Kas drosmi ved pie droša galamērķa.

Viņš vienīgs visā pasaulē man bīstams.

Mans gars zem viņa jūga smok tāpat

Kā Antonija gars zem Cēzara.

Viņš burves izbāra, kad viņas troni

Pirms apsolīja man, un pavēlēja,

Lai vēstot arī viņa likteni.

Tad viņas reģoja, viņš būšot ciltstēvs

Daudz' karaļiem, turpretim viņas man

Tik neauglīgu kroni galvā lika

Un rokā deva nokaltušu zizli.

Ko sveša roka laupīs manai dzimtai,

Jo troni nemantošot vis mans dēls.

Ja tiesa tas, tad Benkvo dzimtas labā

Es aptraipīju sirdi; viņa labā

Es nonāvēju krietno Dankanu,

Uz mūžu pazaudēju sirdsmieru;

Turklāt vēl nemirstamo dvēseli

Es ieķīlāju ļaužu ienaidniekam —

Un tādēļ vien, lai viņam nāktu tronis,

Lai Benkvo pēcnācējus celtu godā!

Nē, likten! Drīzāk nāc ar mani cīņā:

Es turēšos, cik spēšu. — Kas tur ir?

Ienāk sulainis un divi slepkavas.

Sulainim.

Ej ārā, pagaid', kamēr tevi saukšu.

Sulainis projām.

Kā liekas, vakar mēs jau runājām.

Pirmais slepkava.

Pareizi, jūsu augstība!

Makbets.

Kā būs?

Vai pārdomājāt, ko jums teicu? Ziniet,

Tas bija viņš, kas spieda jūs tik smagi,

Un nevis es, kā domājāt līdz šim:

Es esmu nevainīgs. Jums izskaidroju

Jau viņureiz un pierādīju gaiši,

Ka viņš jūs mocījis un spīdzinājis,

Kas viņa uzdevumus izpildījis;

Tas viss tik saprotams, ka ārprātīgais

Un plānprātis pat noskārtīs un teiks:

«Te vainīgs Benkvo.»

Pirmais slepkava.

Jūs mums izskaidrojāt.

Makbets.

To darīju; bet tagad apspriedīsim,

Kas jāievēro otrām kārtām. Sakiet —

Vai jūsu pacietība ir bez mēra,

Ka tas var notikt? Vai tik lēns jums prāts,

Ka lūdzat dievu par šo labo vīru,

Kas pašus jūs līdz nāvei spīdzinājis

Un jūsu bērnus dzinis ubadzībā?

Pirmais slepkava.

Mēs esam cilvēki, mans kungs!

Makbets.

Pareizi!

Par cilvēkiem jūs tiešām saucaties;

Tā arī kvekši, mopši, kurti, takši

Un asinssuņi, pūdeļi — tie visi

Nes suņa vārdu, tomēr izšķiram,

Kurš rāms, kurš žigls, kuram smalka maņa,

Kurš pēdas dzen, kurš sargā mājas — katru

Pēc dāvanām, ko daba veltījusi;

Tādēļ bez vispārēja nosaukuma

Ikvienai sugai vēl ir īpašs pievārds.

Tāpat ar cilvēkiem. Ja ļaužu kārtā

Jums īpašs stāvoklis un piederat

Pie dzīves salašņām, tad sakiet to!

Tad es jums uzticēšu nodomu,

Kā pabīdīt šo naidnieku no kakla

Un iegūt manu laipnību un sirdi,

Jo, kamēr Benkvo dzīvs, es jūtos slims;

Tik viņa nāve nes man veselību.

Otrais slepkava.

No dzīves ļauniem belzieniem es esmu

Tā saniknots, ka tagad gatavs spītēt

Vai visai pasaulei.

Pirmais slepkava.

Un arī mani

Tā burzījusi nelaime un likten's

Tā plūkājis, ka nebēdāju vairs

Par dzīvību; man atliek viens no diviem

Vai dzīvi pārlabot vai bojā iet.

Makbets.

Jūs zināt, Benkvo jūsu ienaidnieks.

Abi slepkavas.

Pareizi, kungs.

Makbets.

Un arī mans — turklāt

Tāds asinsienaidnieks, ka katrs brīdis,

Kamēr viņš dzīvs, līdz nāvei mani nospiež,

Gan spētu pavēlēt, lai atklāti

Ar varu viņu aizgādā no acīm,

Bet nedrīkstu: mums abiem kopīgi

Ir daži draugi, kuru mīlestību

Man nepatiktos ārdīt; tādēļ man

Gan jāapraud būs tas, ko lieku nokaut.

Lūk, tālabad es griežos nu pie jums,

Aiz dibinātiem iemesliem to slēpdams

No ļaužu acs.

Otrais slepkava.

Mēs izpildīsim visu,

Kā pavēlat.

Pirmais slepkava.

Mums dzīvības nav žēl . . .

Makbets.

Jums dūša acīs spīd. Es stundas laikā

Jums aizrādīšu, kur būs jānostājas,

Un paziņošu īsto acumirkli.

Tam jānotiekas šonakt attālāk

No pils, bet tā, ka es no aizdomām

Tīrs palieku. Turklāt, lai nepaliktu

Šai darbā vairs ne robs, ne atskabarga,

Tad līdzi jāmirst Flīnsam, viņa dēlam,

Kas viņu pavadīs šai tumsas stundā,

Jo viņa nāve man tāpat krīt svarā

Kā viņa tēva. Saņemieties dūšu:

Drīz būšu atkal še.

Abi slepkavas.

Mums dūšas netrūkst.

Makbets.

Tūlīt jūs saukšu; pagaidiet tur ārā.

Slepkavas aiziet.

Nu, sargies, Benkvo! Ja uz paradīzi

Tev cerības, tad iesi tur jo drīzi!

Aiziet.

OTRA AINA

Pils.

Ienāk Makbeta kundze un sulainis.

Makbeta kundze.

Vai Benkvo aizgājis no pils?

Sulainis.

Jā, kundze.

Bet naktī būs viņš atkal atpakaļ.

Makbeta kundze.

Ej saki karalim, ka gaidu viņu

Uz dažiem vārdiem.

Sulainis.

Eju tūdaliņ.

Projām.

Makbeta kundze.

Nekā mums nav, viss izpostīts! Un prāts

Nu stāv pie mērķa neapmierināts.

Viss dzīves prieks tik šaubams priekša stādās,

Ka tas, ko izpostījām, labāks rādās.

Ienāk Makbets.

Ka, mīļais draugs! Jau atkal vienatnē,

Ar drūmiem baigu tēliem kaudamies.

Kam lolot domas, kurām jāmirst reizē

Ar to, kas viņas modina? Kam domāt

Par to, kas nava ārstējams? Kas darīts,

Tas darīts!

Makbets.

Čūska tikai ievainota,

Bet nav vēl nokauta; vāts atkal sadzīst,

Un mūsu bezspēcīgo piktumu

No jauna apdraud viņas nāvīgs zobs.

Bet drīzāk pasaule lai drupās grūst

Kā briesmās baudīt savu maltīti

Un naktīm gulēt šausmu pilnos murgos;

Nē, labāk būt pie tā, ko mēs uz mūžu

Pie miera aizsūtījām, gribēdami

Sev pašiem mieru iegūt, nekā tā

Bez miera bezgalīgās mokās vārgt!

Nu Dankans kapā saldu miegu dus:

Vairs dzīves maiņu drudzis nemoc' viņu;

Valsts noziedzība vilka ļaunu lomu,

Ne tērauds ass, ne naids, ne nāves zāles,

Ne uzbrukums vairs viņu netraucēs.

Makbeta kundze.

Nāc, mīļais! Dzen no pieres tumšās grumbas

Un saņem viesus priecīgi un jautri.

Makbets.

To gribu, mīļā! Dari tu tāpat:

Griez īpaši uz Benkvo vērību

Un glaimo tam ar acīm un ar mēli.

Vēl neesam mēs droši, tādēļ glaimi

Un goda parādības jāizšķērž;

Lai mūsu sejas sirdīm der par maskām,

Ka neredz, kas tur slēpjas.

Makbeta kundze.

Nomierinies!

Makbets.

Ak, mana sirds ir skarpju pilna!

Tu zini tak, ka Fllnss un Benkvo dzīvo.

Makbeta kundze.

Bet nemirstami viņi tomēr nav.

Makbets.

Tas mani stiprina, un tādēļ drosmi!

Pirms sikspārnis no paslēptuves skries,

Pirms naktsvaboles, laiski dūkdamas,

Uz miegu gurdo nakti iezvanīs

Un sauks uz darbu tumšos burvju spēkus, —

Kaut kam būs notikties, kas briesmas sacels.

Makbeta kundze.

Kas notiksies?

Makbets.

Nē, paliec bezvainīga

No līdzdalības, sirsniņ, tad par iznākumu

Būs prieks jo lielāks. Nāc jel, aklā nakts!

Slēdz līdzcietīgās dienas laipno aci;

Ar neredzamu, asiņainu roku

Dzēs, tumšā nakts, no dzīvīb's grāmatas

To, kas ar bailēm manu sirdi pilda.

Jau tumst, un vārnas skrien uz drūmo mežu

Jau labie dienas bērni darbus beidz,

Bet tumsas darbinieki laupīt steidz;

Tu brīnies? Klausies tad: grēks dzemdē grēku;

Kas ļauni sācies, ļaunumā smeļ spēku.

Nāc seko man!

Abi projām.

TREŠA AINA

Parks pils tuvumā.

Ienāk trīs slepkavas.

Pirmais slepkava.

Kas lika nākt tev talkā mums?

Trešais slepkava.

Makbets.

Otrais slepkava.

Kā viņam neuzticēties? Viņš gaiši

Mums izskaidro, kas darāms, — gluži tā,

Kā mums bij aizrādīts.

Pirmais slepkava.

Tad paliec še.

Vēl rietums atspīd bālās gaismas svītrās;

Nu nosebojies ceļnieks skubinās

Jo žiglāk mājās kļūt; nāk tuvāk tas,

Ko gaidām še.

Trešais slepkava.

Klau! Atskan zirgu soļi.

Benkvo

aiz skatuves.

Šurp uguni!

Otrais slepkava.

Ā, tas būs viņš, jo citi

No sagaidāmiem viesiem ir jau pilī, —

Tik viņa trūkst.

Pirmais slepkava.

Lūk, zirgus ved pa ceļu,

Kas iet ar līkumu.

Trešais slepkava.

Tur būs ap jūdzi.

Viņš pats, kā visi mēdz, nāks šurp uz pili

Pa kāju celiņu.

Pirmais slepkava.

Surp uguni!

Ienāk Benkvo un Flinss ar lāpu.

Trešais slepkava.

Ir viņš.

Pirmais slepkava.

Ej stājies tur!

Benkvo.

Būs naktī lietus.

Pirmais slepkava.

Lai līst tas zemē!

Slepkavas uzbrūk Benkvo.

Benkvo.

Slepkavība! Bēdz!

Bēdz, manu Flīns, bēdz! Atriebies par mani

Mirst. Flinss aizbēg.

Slepkavam.

Tu neģēli!

Trešais slepkava.

Kas lāpu izdzēsa?

Pirmais slepkava.

Vai nebij labi tā?

Trešais slepkava.

Še gu] tik viens, dēls izsprucis no rokām.

Otrais slepkava.

Tik pusdarbs, svarīgākā puse vējā.

Pirmais slepkava.

Nu labi! Iesim paziņot, kas darīts.

Visi prolām.

CETURTĀ AINA

Foresa pilī.

Svētku mielasts. Ienāk Makbets, Makbeta kundze, Ross, Lenokss,

lordi, galma pavadoņi.

Makbets.

Jūs zināt, kā pēc amata un kārtas

Jums jāsēžas. Mans sirsnīgs «sveiks» jums visiem

Lordi.

Un mūsu «paldies» jūsu augstībai!

Makbets.

Mēs paši viesu pulkā paliksim,

Kā namatēvam klājas. Namamāte

Lai ieņem savu goda vietu; tomēr

Mēs izlūgsimies viņas apsveikumu.

Makbeta kundze.

Es lūdzu, karal, apsveic savus draugus

Ar manā vārdā — daru to no sirds.

Pirmais slepkava parādās pie durvīm.

Makbets.

Lūk, visi sveicina no sirds ir tevi.

Jau abas rindas ieņemtas — es pats

Še vidū. Esiet līksmi! Tūdaliņ

Ies apkārt kauss.

Tuvojas durvīm.

Tev asinis uz pieres.

Slepkava.

Tās Benkvo asinis.

Makbets.

Tev ārpusē tās patīkamāk redzēt

Kā viņam iekšpusē. Vai viņš jau beigts?

Slepkava.

Jā, rīkle pušu; es to izdarīju.

Makbets.

Tu slavenākais rīkļu griezējs! Tomēr

Ne mazāk slavens tas, kas darījis

To pašu Flīnsam, un, ja tu tas esi,

Tad tev nav līdzīga.

Slepkava.

Kungs karal, Flīnss

Mums paspruka.

Makbets

sānis.

Tad uzbrūk man no jauna

Tā pati kaite — biju vesels jau

Kā viengabala marmors, ciets kā klints

Un visu aptverošs kā gaiss mums apkārt,

Bet tagad iespostīts un saistīts, baiļu

Un izmisuma nomākts. Benkvo ir tak drošs?

Slepkava.

Jā, labo karal, viņš jau drošāk kapā,

Ar dividesmit dziļām vātīm galvā,

No kurām mazākā ir nāvīga.

Makbets.

Paldies par to.

Sānis.

Nu vecā čūska beigta,

Bet aizbēgušais čūskulēns ar laiku

Kļūst nāvīgs, kauču tagad vel bez zobiem. —

Vēl pārrunāsim rītu. Tagad ej!

Slepkava aiziet.

Makbeta kundze.

Jūs, karal, radzināt par maz, jo mielasts

Mums liekas pirkts, ja bieži neapgalvo,

Ka sniedz labprāt. Mēs paēst varam mājās,

Bet viesos laipnība ir svētku pavalgs,

Bez kura mielasts iznāk kails un trūcīgs-

Makbets.

Tu proti radzināt! Es novēlu

Jums visiem ēstgribu un veselību!

Lenokss.

Vai augstība še vietu neieņems?

Benkvo gars ienāk un nosēžas Makbeta vietā.

Makbets.

Še butu kopā visas zemes krāšņums,

Ja netrūktu mums cienījamā Benkvo;

Tak vēlētos es drīzāk, ka no svētkiem

To attur vēsums, nevis kāda liksta.

Ross.

Kungs karali Viņa neierašanās

Liek kaunā viņa vārdu. Augstība,

Vai nepatiktos pagodināt mūs

Ar savu līdzdalību?

Makbets.

Galds ir pilns.

Lenokss.

Šī vieta vēl ir tukša.

Makbets.

Kur?

Lenokss.

Lūk, še.

Kas jūsu augstību tā uztraucis?

Makbets.

Kurš man to darījis?

Lordi.

Ko, augstais karal?'

Makbets

Benkvo garam.

Tu nevari man teikt, ka mana vaina:

Kam krati savas asiņainās sprogas

Pie maniem vārdiem?

Ross.

Kungi, celsimies,

Jo karal's slims.

Makbeta kundze.

Nē, draugi, palieciet!

Šī kaite viņam jau no mazām dienām.

Es lūdzu, sēdieties! Šis sasirgums

Ir acumirklīgs, drīzi atkal pāries.

Kam jūs tik stīvi skatāties uz viņu?

Viņš iekaisīs, un ļaunums vairosies.

Tik ēdiet, novērsiet no viņa acis.

Sānis, Makbelam.

Vai esi vīrs?

Makbets.

Jā, drošsirdīgs turklāt,

Kam netrūkst drosmes uzlūkot pat to,

No kura kļūtu bāls pats nelabais.

Makbeta kundze.

Ko, blēņas! Baiļu iedomas! Būs atkal

Tavs iedomātais duncis, kas, kā teicies,

Tev ceļu rādījis pie Dankana.

Šis uztraukums, šī baiļu izvēršanās

Un sastingums gan labi piederas

Pie sievu tenkām ziemas vakaros.

Kauns! Kauns! Tev ģīmis gluži pārvērties!

Tu redzi beigās tikai tukšo krēslu.

Makbets.

Lūk, lūk! Vai redzi? Rau! Ko teiksi nu?

Benkvo garam.

Kas man par daļu? Ja tu vari, runā!

Ja kapi miroņus sūt' atpakaļ,

Tad labāk lai mums ērgļu kuņģis kļūst

Par kapenēm.

Gars pazūd.

Makbeta kundze.

Kā? Mulsumā bez kādas vīrestības!

Makbets.

Tik tiešām, kā es dzīvoju, es viņu

Tur redzēju.

Makbeta kundze.

Ak, kauns! Ak, kauns!

Makbets.

Gan asinis jau lietas senatnē,

Pirms taisnīgs likums valsti kārtoja;

Gan arī vēlāk bija slepkavības,

Ka dzirdēt bail; bet tad, ja smadzenes

No galvas izsistas, ja cilvēks miris,

Tad bij reiz gals; bet nu tie ceļas augšā

Ar dividesmit dziļām vātīm galvā

Un dzen no krēsla mūs! Tas dīvaināks

Kā pati slepkavība!

Makbeta kundze.

Labo karal!

Tu atrauj ies no viesiem.

Makbels.

Aizmirsos.

Bet nebrīnieties, draugi. Reizēm uznāk

Man neparasta kaite, niecīga

Vien tiem, kas mani pazīst. Novēlu

Jums visiem «sveiks!». Še sēdīšos. Šurp vīnu

Un pildiet kausus! Uzdzeru jums visiem

Un mūsu krietnam Benkvo, kura trūkst še.

Kaut viņš še būtu! Visi jūs un viņš

Lai dzīvo sveiki! Visiem labu vēlu!

Lordi.

Mums pienākas jums novēlēt to pašu.

Ienāk gars.

Makbets.

Prom! Prom no acīm! Slēpies atkal zemē!

Tev asins auksta, kauss bez smadzenēm,

Bez redzes spējas acis, kurām mani

Tik stīvi uzlūko.

Makbeta kundze.

Tas, krietnie lordi,

Ir parasts uztraukums un nekas vairāk;

Zel tikai, ka tas izjauc svētku priekus.

Makbets.

Ko vien kāds uzdrīkstas, to drīkstu es.

Nāc virsū man kā pinkains krievu lācis,

Kā Hirkānijas tīģeris vai arī

Kā bruņots degunradzis — katrā veidā,

Bet tikai šādā ne, — un mani nervi

Nemūžam netrīcēs; vai topi dzīvs

Un nāc uz tuksnesi ar mani cīņā, —

Ja tad aiz bailēm izvairos, sauc mani

Par bērna lelli! Projām, baigā ēna!

Prom, māņu tēls!

Gars pazūd.

Nu redz, viņš pazuda.

Nu esmu atkal vīrs. Es lūdzu, sēdiet!

Makbeta kundze.

Viss prieks jau izjaukts, svētki samaitāti

Ar tavu uztraukumu.

Makbets.

Nesaprotu,

Kā tur lai nebrīnās, kad tāda būtne

Kā nejaušs mākon's vasarā mūs pārsteidz?

Par saviem prātiem šaubos, domādams,

Ka jūsu vaigi nezaud' sārtumu

Pie šāda baiga skata, kamēr es

Aiz bailēm kļūstu bāls.

Ross.

Kungs, kas par skatu?

Makbeta kundze.

Es lūdzu, vairs ne vārda! Citādi

Viņš taps arvien jo slimāks. Jautājumi

To kairina. Jums visiem labu nakti!

Nav svarā aiziešanas kārtība, —

Tik ejiet visi reizē!

Lenokss.

Labu nakti

Un veselību viņa augstībai!

Makbeta kundze.

Jums visiem saldu dusu!

Lordi aiziet.

Makbets.

Tas prasa asinis, jo asins brēc

Pēc asins. Stāsta, citkārt akmeņi

Ir kustējušies, koki runājuši;

Nereti pareģi un zīlnieki

No kraukļiem, kovārņiem un žagatām

Ir zīmes smēlušies un atklājuši

Visslepenāko slepkavu. — Vai vēlu?

Makbeta kundze.

Jau rīts ar nakti sacikstas pēc varas.

Makbets.

Ko teiksi tu, ka Makdafs liedzas nākt

Uz mūsu pavēli?

Makbeta kundze.

Tu aicināji?

Makbets.

Sī ziņa nāk man aplinkus; tak drīzi

To aicināšu. Nav nevienas mājas,

Kur nebūtu man uzpirkts sulainis.

Rīt agri pasteigšos pie burvju māsām:

Tām vairāk jāizpauž, kaut gan man būtu

Sai ļaunā ceļā jādzird šausmu vēstis.

Lai izšķīst viss, kas šķēršļus liek man ceļā!

Par dziļu asinīs man kājas stieg

Un griezties atpakaļ nav mazāk grūti

Kā tālāk brist. Baigs nodoms žņaudz man krūti

Un roku mudina: tam notikt būs,

Pirms prāts vēl skaidrībā par viņu kļūs.

Makbeta kundze.

^ Tev miega trūkst, kas spēkus spirdzina.

Makbets.

Jā, iesim dusēt! Prātus maldina

Man iesācēja bažas; dievamžēl

Mēs savos darbos esam jauni vēl.

Aiziet.

PIEKTĀ AINA

Sils.

Pērkons. Ienāk Hekate un saliek trīs raganas.

Pirmā ragana.

Ko, Hekate! Tu raugies dusmīgi?

Hekate.

Kā nedusmot, jūs bezkauņas?

Jo jūsu zintis mīklainās

Nu Makbetu bez manas gribas

Ir ievīlušas slepkavībās!

Un man, no kā šī vara nāk,

Kas slepen ļaunas likstas sāk, —

To neteicāt, lai mākslu savu

Es nestu burvībai par slavu?

To darījāt — vai tas nav kauns! —

Jūs cilvēkam, kas spītīgs, ļauns,

Kas ne par jūsu slavu domā,

Kam tikai paša labums omā.

Šī lieta jāizlabo mums:

No rīta agri jāiet jums

Uz Aherona alu; ziniet,

Tur steigsies Makbets izdibināt,

Kāds viņam gaidāms liktenis.

Tādēļ nu jāsakārto viss,

Kas vajadzīgs pie zīlēšanas,

Pie buršanas un pareģošanas.

Man šonakt gaisā jāuzskrien

Un jāizdara žigli vien

Liels, šausmīgs darbs: pie mēness raga

Patlaban tvaika pile smaga

Grib zemē krist; to uzķeršu,

Ar burvja spēku apgarošu

Un māņu garus uzburšu.

Tas darīs Makbetu tik drošu,

Ka pats viņš tīšām postā skries.

Par likteni un laimi smies,

Un prāta mulsumā viņš bailes

Vairs nejutīs pat nāves spailēs.

Ja cilvēks drošs pārlieku kļūst,

Tad viņš visdrīzāk postā grūst.

Mūzika un dziedāšana aiz skatuves: «Nāc atpakaļ, nāc atpakaļ»

Klau, klau! Mans gariņš man jau ziņu laida:

Viņš miglas mākonī uz mani gaida.

Hekate projām.

Pirmā ragana.

Nāc, steigsimies, tā drīz būs atpakaļ.

Projām.

SESTĀ AINA

Foresa pilī.

Ienāk Lenokss un kāds cits lords.

Lenokss.

Lūk, mani vārdi pieskan j ūsu domām.

Lai pētām tālāk. Tiešām neizprotu

Šīs lietas: Makbets apdraud Dankanu;

Ko darīt! Viņš bij miris. Krietnais Benkvo

Par vēlu paliek ceļā; varat teikt,

Ka Flīnss to nokāvis, jo kādēļ viņš

Gan aizbēga? Tik vēlu nedrīkst ceļot!

Kam neķeras pie sirds, ka Donalbens

Un Malkolms nokāvuši savu tēvu?

Ak, kauna darbs! Cik sagrauzts bija Makbets!

Vai svētās dusmās nenodūra viņš

Uz vietas abus noziedzīgos sargus,

Šos žūpības un miega trulos vergus?

Vai nebij krietni darīts? Gluži tā

Un gudri ar, jo īgnums pārpildītu

Ikviena sirdi, dzirdot, kā tie liedzas.

Vai ne? Šī lieta darīta ar prātu.

Es domāju, ja nāktu viņa rokās

Dankana dēli (kas, lai pasarg dievs,

Nemūžam nenotiks), tie sajustu,

Kā iet, kad n'okauj tēvu; Flinss tāpat.

Bet klusu! Arī Makdafs neatrodot

Vairs žēlastības viņa acīs, tādēļ

Ka skarbus vārdus lietojis un nav

Pie varmākas uz svētkiem ieradies.

Vai zināt, kur viņš tagad dzīvo?

Lords.

Malkolms,

Ko varmāka no mantniecības izstumj,

Ir Anglijā un bauda laipnību

No dievbijīgā Edvarda tik ļoti,

Ka skaudīgs likten's viņa augsto cieņu

Nebūt nav mazinājis. Arī Makdafs

Ir tur; viņš lūdz, lai nāk mums talkā Sivards,

Nortumberlendas drošsirdīgais grāfs;

Ar viņa un ar dieva palīgu

Mēs ceram atkal naktīs droši dusēt

Un mierā baudīt savu barību,

No svētkiem novērst asiņainus dunčus,

Par uzticību brīvi saņemt godus,

Kā visa tagad trūkst. Šī ziņa esot

Tik ļoti uztraukuši karali,

Ka viņš patlaban rīkojas uz karu,

Lenokss.

Viņš aicināja Makdafu?

Lords.

Pareizi;

Bet stingrs «nē, mans kungs» bij atbilde,

Ar kuru drūmais sūtnis murminādams

Uz mājām vilkās, it kā teiktu viņš:

«Jūs nožēlosiet laiku, kas man uzkrauj

Tik dzedru atbildi.»

Lenokss.

Kaut viņam tas

Par draudiem derētu, ka jāturas

Tik tālu, cik vien apdomība prasa.

Svēts ķerubims lai skrien uz angļu galmu

Un pasludina vēsti, pirms tā nonāk,

Lai svētība drīz grieztos atpakaļ

Uz vārdzināto tēvu zemi, kura

Zem nolādētas rokas vaid.

Lords.

Tam sūtu līdzi savas lūgšanas.

Abi projām.

CETURTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Drūma ala; vidū vārās katls.

Pērkons. Ienāk trīs raganas.

Pirmā ragana.

Trīsreiz raibais runcis kliedza.

Otrā ragana.

Trīs un vēlreiz ezis spiedza.

Trešā ragana.

Meža jods jau sauc: «Ir laiks!»

Pirmā ragana.

Katlam apkārt sanāciet,

Ķidas iekšā sametiet!

Krupi, tu, kas mēnešlaikā

Sagulējis alas tvaikā,

Nāves sulas piezīdies, —

Tev papriekš būs vārīties!

Visas.

Katliņ, maisies, burbuļo!

Vāries, virum, mutuļo!

Otrā ragana.

Vara katlā jāvār' vēl

Purva zalkša skausts un mēi',

Odzes žoklis, ūpja spalvas,

Ķirzakas un kurmja galvas,

Glodene un rupuči,

Dūņu mūdžu kurkuli,

Sesku tauki, kaupja strutas,

Cirksnis, traka suņa putas, —

Viss lai kopā sajaucas,

Burvīgs virums izvārās!

Visas.

Katliņ, maisies, burbuļo!

Vāries, virum, mutuļo!

Trešā ragana.

Vilka acs un suņa purns,

Pūķa zvīņi, naģes gurns,

Roņa rīkle, turka liesa

Un no kapa burvja miesa;

Jods rutks, kas klusībā

Izrakts pusnakts tumsībā;

Aža žults ar jūda īksti,

Driģene ar īves rīksti,

Kuras slepen dabūtas

Tad, kad mēness tumšojas;

Bandu zēna pirksts, ko māte

Nožņauguši purva gāitē.

Maisiet, ka viss kopā kūst,

Virums gļotains, recīgs kļūst.

Visas.

Katliņ, maisies, burbuļo!

Vāries, virum, mutuļo!

Otrā ragana.

Ērma asinis vēl klāt,

Virumu ko dzisināt!

Ienāk Hekate.

Hekate.

Man jāatzīst, ka virums lāgs;

Par pūlēm atmaksa jums nāks.

Bet tagad, kamēr katls vārās,

Kā laumas burvīgas un nāras

Ap katlu sāciet riņķi diet,

Lai burvj u virums spēkā iet.

Aiziet.

Aiz -skatuves mūzika un dziedāšana.

Gari melni, pelēki!

Gari zili, sarkani!

Maisiet, maisiet, maisiet!

Viru stipru taisiet!

Otrā ragana.

īkšķis niezēdams man teic:

Kaut kas ļauns uz alu steidz.

Kas tur klauvē alas priekšā?

Nāc tik iekšā!

Ienāk Makbets.

Makbets.

Jūs tumšās, slēpumainās pusnakts būtnes,

Ko jūs še darāt?

Visas.

Darbu, kam nav vārda.

Makbets.

Jūs zvērinu pie burvja mākslas, dodiet

Man atbildi — vienalga, kur jūs ņemat

Šīs ziņas! Manis dēļ lai aukas raisās

Ar baznīcām uz cīņu! Bangu atvars

Lai kuģus drupās sadragā un aprij!

Lai negaiss druvas izposta un kokus

Ar saknēm ārā rauj! Lai sagrūst pilis

Pār sargu galvām! Milzu piramīdas

Lai loka galotnes līdz pamatiem!

Lai visa pasaule vai postā šķist,

Līdz pagurst postītājs. — Bet atbildiet, •

Ko prasu!

Pirmā ragana.

Runā!

Otrā ragana.

Prasi!

Trešā ragana.

Atbildēsim.

Pirmā ragana.

Vai vēlies atbildi no mūsu mutes,

Vai gribi dzirdēt mūsu meistarus?

Makbets.

Jā, sauciet viņus! Gribu redzēt tos.

Pirmā ragana.

Asins strūklu vēl no cūkas,

Kura pati aprijusi

Sivēnus, ko atnesusi!

Sviedrus vēl no slepkavas,

Ko tas svīdis kartavās!

Visas.

Nāciet, nāciet! Darbu sāciet!

Pērkons. Pirmā parādība: apbruņota galva

Makbets.

Nu saki man, tu nezināmā vara .. .

Pirmā ragana.

Ciet klusu! Viņš jau saprot, ko tu domā;

Kļaus', ko viņš saka tev, un liec to omā!

Pirmā parādība.

Makbet! Makbet! Makbet!

No Makdafa, no Faifas tana baidies!

Vairs mani neprasi un mierā laidies!

Pazūd.

Makbets.

Paldies par to, lai esi tu kas būdams!

Tu aizskāri man īsto baiļu stīgu!

Tik vienu vārdu vēl…

Pirmā ragana.

Viņš neliekas

No citiem pavēlēties; še ir cits,

Vēl spēcīgāks kā pirmais.

Pērkons. Olrā parādība: asiņains bērns.

Otrā parādība.

Makbet! Makbet! Makbet!

Makbets.

Ja trejas ausis būtu man, tad es

Ar visām klausītos.

Otrā parādība.

Brien asinīs uz priekšu nenorimis;

Tev nava bīstams, kas no sievas dzimis.

Pazūd.

Makbets.

Ja tā, lai Makdafs paliek dzīvs: no viņa

Man nav ko bīties. Tak, lai drošībā

Es būtu divkārt drošs, es ņemšu ķīlu

No likteņa: tev tomēr jāmirst, Makdaf!

Tad bālai bailei uzsaukšu: «Tu melo!»

Un gulēšu par spīti pērkoniem.

Pērkons. Trešā parādība: bērns ar kroni galvā

un koka zaru rokā.

Kas tā par karalisku atvasi,

Kam valdinieka kronis pušķo pieri

Kā varas zīme?

Visas raganas.

Klausies, nerunā!

Trešā parādība.

Kā lauva esi drošs un neraizējies;

Lai dusmo, zobus griež, — par dumpi smejies!

Tu paliec nepārspējams, nebaidies,

Pirms Birnammežs uz Danzinanu ies.

Pazūd.

Makbets.

Tas nenotiks nekad! Kurš pavēlēs,

Lai mežs uz karu iet? Kurš kokus spēs

No saknēm atraisīt? Cik jauki skan

Šie vārdi! Dumpja gars nav bīstams man,

Pirms nekust Birnammežs; nu zinu gan:

Mans tronis drošs, man nenobālēs vaigs,

Pirms mirstībai nav nācis dabisks laiks.

Bet sirds vēl kāro vienu lietu zināt:

Ja jūsu māksla spēj to izdibināt,

Tad sakiet man, vai Benkvo dzimums nāks

Par valdniekiem!

Visas raganas.

Nē, vairāk neprasiet!

Makbets.

Es gribu zināt to; ja liedzaties,

Lai mūžīgs lāsts pār jums! Tad sakiet man!

Lūk, katls grimst! Un kas par troksni tur?

Katls nogrimst; obo/u skaņas.

Pirmā ragana.

Skaties!

Otrā ragana.

Skaties!

Trešā ragana.

Skaties!

Visas trīs.

Acis redzēs, sirds tev slims;

Tie kā ēnas nāks un grims.

Parādās astoņi kara/i un so/o garām; beidzamajam

spogulis rokā; Benkvo gars seko viņiem.

Makbets.

Par daudz tu esi līdzīgs Benkvo garam;

Ej prom! Tavs kronis dedzina man acis.

Tu otrais tēls ar zelta kroni galvā,

Tu izskaties kā pirmais. — Ko? Un trešais

Ir līdzīgs otrajam! Jūs nīgrās burves,

Kādēļ man rādāt to? Vēl ceturtais!

Te acīm jāsprāgst laukā! Vai šis gājiens

Līdz pastardienai vilksies? Vēl un vēl viens!

Jau septītaisfEs negribu vairs redzēt! —

Tur nāk vēl astotais ar spoguli,

Kur redzu vēl daudz citu; daži nes

Pat divus valstsābolus, trejus zižļus.

Ai, briesmīgs skats! Nu redzu, tas ir tiesa!

Jo asnīm aptraipītais Benkvo smīn

Un norāda uz tiem kā savējiem.

Ko, vai nav tiesa?

Pirmā ragana.

Jā, kungs, gluži tā.

Bet kādēļ, galvu nodūris,

Stāv Makbets kluss un saīdzis?

Lai viņa garu ielīksminām

Ar mākslām labākām, ko zinām:

Es skaņas gaisā uzburšu;

Jūs sākat rindu rotaļu,

Ka viņš šo goda parādību

Mums atmaksā ar atzinību.

Mūzika. Raganas dejo un tad kopā ar Hekati pazūd.

Makbets.

Kur viņas ir? Vai projām? Mūžīgs lāsts

Šai nelaimīgai stundai! — Kas tur ir?

Nāc iekšā!

Ienāk Lenokss.

Lenokss.

Ko vēlas jūsu augstība?

Makbets.

Vai burves neredzējāt?

Lenokss.

Nē, mans kungs!

Makbets.

Tās negāja jums garām?

Lenokss.

Tiešām ne!

Makbets.

Lai mēra dīgļi gaisu pild', pa kuru

Tās aizskrēja! Lai nolādēts ikviens,

Kas viņu māņiem tic! Es dzirdēju

Še aulekšojam zirgus. Kas te bija?

Lenokss.

Te bija divi trīs, kas nesa ziņu,

Ka Makdafs aizbēdzis uz Angliju.

Makbets.

Uz Angliju?

Lenokss.

Jā, karal!

Makbets

sānis.

Spārnots laiks!

Tu aizskrien priekšā nodomātam darbam.

Mums slid no rokām ātri bēgošs nodoms,

Ja darbs uz pēdām neseko. Uz priekšu

Sirds pirmā vēlēšanās man tamlīdz

Būs rokām pirmais darbs. Ko lēmis prāts,

To izpildīt tūlīt! Kas nodomāts,

Uz vietas darīt! Ieņemšu uz pēdām

Makdafa pili līdz ar piederumu,

Un šķēpa asmens trāpīs viņa sievu

Un bērnus līdz ar visiem piederniekiem

No viņa cilts. Še nedraudu par niekiem!

To izpildīšu, pirms mans nodoms atdziest!

Bet gari lai vairs nerādās man acīs!

Kur ir tie kungi? Vediet mani turp!

Abi aiziet.

OTRA AINA

Faifa. Istaba Makdafa pilī.

Ienāk Makdala kundze, viņas dēlēns un Ross.

Makdala kundze.

Kāds noziegums to spieda bēgt no mājām?

Ross.

Jel pacietieties.

Makdafa kundze.

Viņš gan pacietās?

Tā bēgt bij aplam: ja ne mūsu darbi,

Tad bailes dara mūs par nodevējiem.

Ross.

Jūs nezināt, vai vadīja to bailes

Vai apdoms.

Makdala kundze.

Apdoms! Bēgt no vietas,

Kur paliek sieva, bērni, piederums

Un visa iedzīve! Viņš nemīl mūs,

Jo jūtu viņam trūkst. Vismazākais

No putniem, paceplīt's, ar pūci cīnās,

Kad jāapsargā bērniņi; bet viņam

Ir bailes viss un mīlestība — nieks!

Vai apdoms tas, kad bēgdams skrien pret prātu?

Ross.

Es lūdzu, dārgā māsīc, iegaumējiet

Gan vienu: jūsu vīrs ir prātīgs, krietns

Un apdomīgs; viņš pazīst maiņu laikus,

Kur dzīvojam. Bet labāk klusu ciest.

Ai, briesmu laiki! Esam nodevēji.

Kaut paši neapzināmies; dzird baumas,

Ka jābīstas, bet nezinām, kādēļ.

Un ietrakotā jūra svaida mūs

Pa bangam šurp un turp. Es atvados.

Kas nogrimis viszemāk, apstājas

Vai atkal kāpj uz augšu, kur viņš bijis.

Sveiks, puisīt! Dievs lai tevi svētī!

Makdafa kundze.

Tēvs dzīvs, bet tomēr viņš jau bārenītis.

Ross.

Es aplamnieks! Še ilgāk palikdams,

Jūs sāpinu un kaitēju pats sev,

Un tādēļ atvados.

Aiziet.

Makdafa kundze.

Tavs tēvs ir miris.

Ko tagad iesāksi? Kā dzīvosi?

Dēls.

Kā putni, māt.

Makdafa kundze.

No tārpiņiem un mušām?

Dēls.

Ko vien tik dabūšu, tāpat kā viņi.

Makdala kundze.

Mans putniņ! Tu vis nebītos ne tīklu,

Ne lamatu, ne cilpu.

Dēls.

Kādēļ bīties?

Jo putniņiem tak nemēdz izlikt spostus.

Mans tēvs nav miris, teic ko teikdama.

Makdafa kundze.

Viņš taču miris. Kur nu ņemsi tēvu?

Dēls.

Un tu kur ņemsi vīru?

Makdafa kundze.

Ak, es varu

Sev nopirkt divdesmit jebkurā tirgū.

Dēls.

Tad laikam pirksi viņus pārdošanai.

Makdala kundze.

No tavas runas redzams viss tavs prātiņš,

Un jāsāk', prāta diezgan taviem gadiem.

Dēls. Māt, vai mans tēvs bij nodevējs?

Makdala kundze. Jā, dēls.

Dēls. Kas ir nodevējs?

Makdala kundze. Kas zvēr, bet netur vārdu.

Dēls. Vai nodevēji visi, kas tā dara?

Makdafa kundze. It visi, kas tā dara, nodevēji un tādēļ

pakarami.

Dēls. Vai visi pakarami, kas zvēr un vārdu netur?

Makdafa kundze. Jā, visi.

Dēls. Kas lai viņus pakar?

Makdafa kundze. Godīgie ļaudis.

Dēls. Nu, tad ir gan muļķi šie zvērētāji un vārda neturētāji, jo viņu ir tik daudz, ka viņi labos ļaudis var viegli pārspēt un pakārt tos.

Makdafa kundze.

Lai dievs tev palīdz, manu cālīt!

Bet kur nu ņemsi tēvu?

Dēls. Ja viņš būtu miris, tu par viņu raudātu; bet tu neraudi, un tā ir laba zīme, ka drīz būs man atkal tēvs.

Makdafa kundze. Nabaga puisīt, kā tu pļāpā!

Ienāk vēstnesis.

Vēstnesis.

Dievs palīdz, kundze! Jums gan esmu svešs,

Bet es jūs pazīstu un augsti cienu.

Man šķiet, jums tuvas briesmas draud; ja drīkstu

Kā vienkāršs cilvēks dot jums padomu,

Tad bēdziet prom, ar visiem bērniem prom!

Gan nežēlīgi jūs tik ļoti baidīt,

Bet nežēlība būtu lielāka,

Ja neteiktu, ka briesmas jau tik tuvu.

Lai dievs jūs sarga! Nedrīkstu vairs palikt.

Projām.

Makdala kundze.

Ai, kurp lai bēgu? Neapzinos ļauna.

Bet saprotu: es esmu pasaulē,

Kur darīt ļaunu dažkārt slavējams;

Bet darīt labu — bīstami un aplam.

Ja tā, ko palīdz mana pretošanās,

Kad saku: neapzinos ļauna.

Ienāk slepkavas.

Kas tie par tēviņiem?

Pirmais slepkava.

Kur jūsu vīrs?

Makdala kundze.

Ti'k sagānītā vietā ne, kur viņu

Var sastapt tāds kā tu.

Pirmais slepkava.

Viņš nodevējs.

Dēls.

Tu melo, sarmataino neģēli!

Pirmais slepkava.

Vai re! Tu nelga! Nodevēju suga!

Nodur viņu.

Dēls. Viņš man iedūra; bēdz, māmiņ, bēdz!

Mirsi.

Makdafa kundze bēg, kliegdama: «Slepkavība!» —

slepkavas viņai pakaļ.

TREšA AINA

Anglija. Karaļa pils priekša.

Ienāk Malkolms un Makdals.

Malkolms.

Nāc, uzmeklēsim vienmuļīgu ēnu,

Kur savas skumjas izraudāt.

Makdals.

Nē, šķēpus

Lai meklējam! Lai turamies kā viri

Par vārdzināto tēviju: ik rītus

Jau atkal atskan vaimanas un raudas

No atraitnēm un bariņiem, un gaudas

LJz augšu kāpj, ka visa debess atskan;

Ta atkārto tik skaņi sāpju klaigas,

Ka šķiet, tā Skotu zemei līdzi jūt.

Malkolms.

Es ticu, ko man sakāt, apraudu,

Ko ticu; gribu grozīt, kas vēl grozāms,

Kad atnāks laiks. Tas viss var būt, ko teicāt.

Šis varmāka, no kura vārda vien

Uz mēles tulznas metas, reiz bij godīgs

Un cienīgs vīrs; jūs viņš vēl neaizskar.

Es esmu jauns; viņš būs jums pateicīgs,

Ja mani nodosiet; ir prātīgi,

Kad ziedo vāju, nevainīgu jēru

Par salīdzību bargam dieveklim.

Makdafs.

Mans princi, nodevējs es neesmu.

Malkolms.

Bet Makbets ir. Dažs labs un tikls cilvēks

Var piekāpties, kad valdinieka vara

To spiež uz nedarbu. Bet piedodiet!

Lai domāju ko domādams par jums,

Mans prāts nav grozāms: eņģeļi ir gaiši

Arvien, kaut gaišākais no viņiem kritis.

Zem gaišības gan dažkārt slēpjas ļaunums,

Bet tomēr — labs arvienu paliek gaišs.

Makdafs.

Es pazaudēju savas cerības.

Malkolms.

Varbūt turpat, kur šaubas radās man.

Kam atstājāt tik pēkšņi sievu, bērnus?

Kam sarāvāt bez ardievām šis saites?

Šī mana neuzticība nav jums

Par negodu, bet vienīgi man pašam

Par drošību. — Varbūt jums taisnība,

Lai domāju ko domādams.

Makdafs.

Plūst asins, plūst pār vārdzināto zemi!

Laid dziļāk saknes, bargā varmācība!

Bez bailēm valdi, netaisnības vara,

Jo labie ļaudis nedrīkst likt tev šķēršļus:

Tev nav ko baidīties. — Ardievu, kungs! —

Dod visu valsti man, kas vārgst zem jūga,

Turklāt vēl austrumzemju bagātības,

Bet tomēr nebūšu par neģēli,

Par kādu mani turi!

Malkolms.

Neņem ļaunā!

Tā runāju ne tādēļ vien, ka baidos.

Es ticu, dzimtene zem jūga vārgst;

Tā raud, tā asiņo: ik jaunu dienu

Nāk jaunas vātis klāt; es ticu arī,

Tur būs, kas manā labā pacels roku,

Un labvēlībā Anglija man dos

Daudz tūkstoš kareivju. Bet arī tad,

Ja varmākam es galvu saminu

Un uzduru uz šķēpa, mūsu zemei

Būs jāpieredz vēl vairāk netikumu,

Vēl dažādāk un vairāk tai būs jācieš

No tā, kas viņam sekos.

Makdais.

Kurš tas butu?

Malkolms.

Es sevi domāju; jo zinu labi, man

Ikkatrs netikums tā iepotēts,

Ka manim līdzās melnais Makbets liksies

Tik balts kā sniegs; viņš šķitīsies kā jērs,

Kad redzēs manus bezgalīgos grēkus.

Makdafs.

Visnegantākais velns no pekles dzelmes

Par Makbetu nav pārāks ļaunumā!

Malkolms.

Gan tiesa, viņš ir asinskārīgs, viltīgs,

Skops, miesaskārīgs, ļaunsirdīgs — ar vārdu,

Tam piemīt katrs grēks, ko zinām nosaukt.

Bet manai miesaskārībai nav mēra,

Un jūsu sievas, meitas, jaunavas

Sls kāres bezdibeni nespēs pildīt;

Sī kaislība jebkuru šķērsli lauzīs,

Kas kavē manu gribu: labāk Makbets

Lai valda nekā tāds.

Makdafs.

Gan arī pārmērīga kārība

Ir varmācība: viņas dēļ bez laika

Dažs laimīgs tronis tapis tukšs, ir kritis

Dažs valdinieka nams. Bet nebaidies

Ņemt savu tiesu: vari savus priekus

Papilnam baudīt, ja tik ļaužu priekšā

To visu slēpi, izlikdamies auksts.

Mums pakalpīgu sievišķu nav trūkums;

Tāds ērglis nebūsiet, kurš aprīs visas,

Kas labprāt zemosies zem augstības,

Ja jūsu labvēlība māj.

Malkolms.

Šai ļaunai kaislībai vēl pievienojas

Tāds skopums nepildāms, ka, karal's būdams,

Es mantas labad žņaugtu bagātniekus —

Šim namu atņemtu, tam dārgumus,

Un katrs ieguvums šo salkumu

Vēl vairāk kairinās; ar netaisnību

Pret godīgiem un taisniem celtu ķildu,

Aiz mantrausības visu sagraudams.

Makdafs.

Šī mantrausība dziļāk saknes laiž

Un vairāk posta nes kā kaisles prieks,

Kas zūd ar dzīves vasaru: šī bija

Tas šķēps, kas gāza mūsu valdniekus.

Bet nebaidieties! Skotija ir krājums,

Ko pildīt jūsu kāri pašu mantām;

Tas viss ir pieciešams, ja vainas atsver

Tikpat daudz tikumu.

Malkolms.

To nav man. Valdinieka tikumi,

Kā patiesība, godprāts, taisnība,

Spēks, pacietība, dievbijība, drosme,

Drošs, stingrs prāts un lēna, laipna sirds, —

No 'tā man nav ne jausmas, bet man piemīt

Ikkatrs ļaunums daudzkārtīgos veidos

Un lielā mērā. Ja tik spētu vien,

Es saticību gāztin gāztu peklē,

Es vispārējo mieru sajauktu

$ Un vienprātību izskaustu no zemes.

Makdafs.

Ak, Skotu zeme! Skotu zeme!

Malkolms.

Saki —

Vai tads ir cienīgs valdīt? Esmu tāds,

Kā teicu.

Makdals.

Valdīt cienīgs? Dzīvot ar ne!

Ak nelaimīgā tauta! Neīsts valdnieks

Pār tevi vaid' ar asiņainu zizli;

Kad piedzīvosi laimīgākas dienas?

Se tava troņa īstais mantinieks

Stāv notiesāts ar paša spriedumu

Un zaimo savu dzimumu! — Tavs tēvs

Bij tikls kungs, un karaliene, kura

Uz ceļiem vairāk stāvēja kā kājās,

Bij gatava jebkuru dienu mirt.

Sie netikumi, ko sev uzkrauji,

Dzen mani prom no Skotijas. Ak sirds!

Se beidzas tavas cerības!

Malkolms.

Pag, Makdaf!

Šī svētā uguns, goda prāta bērns,

Dzen tumšās aizdomas no manas sirds

Un sadraudzē ar mani tavu krietno

Un uzticamo prātu. Velna Makbets

Man daudzkārt mēģinājis spostus likt,

Bet rātns apdoms atturēja mani

No pārsteidzīgiem soļiem. Debess tēvs

Lai ir mans liecinieks! No tagadnes

Tev pieslienos un visu atsaucu,

Ko agrāk teicu, sevi vainodams.

Še zvēru, ka man svešas visas vainas

Un noziegumi, ko sev uzkrāvu.

Es nezinos nekā no sieviešiem,

Nekā vēl nepatiesi zvērējis,

Ne vārdu lauzis; ņēmu tikai to,

Kas pieder man; es nenodotu pat

Ne velnu velna biedram; patiesība

Kā dzīvība man mīļa; pirmos melus

Es runāju par sevi; kāds es esmu,

Lai pieder tev un dārgai tēvijai.

Pirms tavas atnākšanas vecais Sivards

Uz mājienu bij gatavs doties turp

Ar desmittūkstoš brašiem kareivjiem.

Mēs iesim līdz, un laimīgs iznākums,

Tāpat kā mūsu cīņa, droša būs. —

Jūs ciešat klusu?

Makdafs.

Jauks un nepatīkams

Ir vienā reizē grūti savienojams.

Ienāk ārsts.

Malkolms.

Vēl runāsim par to. — Vai karal's izies?

Ārsts.

Jā, kungs; daudz nelaimīgu kropļu gaida

Uz dziedēšanu; viņu slimībai

Nekāda māksla nespēj līdzēt; tomēr,

Tiklīdz tos viņš ar savu roku aizskar —

Tāds spēks no debess viņam dots, — ikviens

Top tūdaļ vesels.

Malkolms.

Pateicos par to!

Ārsts aiziet.

Makdafs.

Kā sauc šo kaiti?

Malkolms.

Ļaudis sauc šo kaiti

Par «ļauno indevi». Kopš esmu Anglijā,

Šis labais karal's brīnišķīgā kārtā

Jau daudzus dziedējis. Kā viņš no dieva

To izlūdzas, viņš pats vislabāk zina,

No ļaunām kaitēm piemeklētus; strutās

Un vienos augoņos, ka redzēt žēl,

Kur nelīdz ārsta padoms, dziedē viņš

Ar to, ka, noskaitīdams lūgšanu,

Tiem uzkar kaklā zelta kalumu.

Šo dziedes spēju mantos karaļi

No viņa cilts. Šai spējai pievienojas

Vēl debešķīgas pravietības gars,

Un reta svētība ap viņa troni plūst,

Kas liecina, ka dievs ir viņam žēlīgs.

Ienāk Ross.

Makdafs.

Lūk, kas tur nāk?

Malkolms.

Ir mūsu zemes bērns,

Bet nevaru vēl viņu iepazīt.

Makdafs

Rosām.

Sveiks, krietno brālēn!

Malkolms.

Jā, nu pazīstu.

Lai labais dievs jo drīzi novērš visu,

Kas mūs no tēvijas dzen projām!

Ross.

Āmen!

Malkolms.

Vai Skotijā pa vecam?

Ross.

Posta zeme!

Tā sevis nepazīst! Tā nav vairs mūsu māte,

Bet kaps. Tur neredz vairs nevienu smaidām,

Tik tos, kas nesaprot nekā. Tik raudas

Un vaimanas tur satricina gaisu,

Bet nav, kas tanīs klausās; dziļas skumjas

Ir parastas. Ja kādu apzvana,

Vairs nepras', kuru. Labo ļaužu mūžs

Iet bojā ātrāk, nekā novīst puķes

Pie viņu cepurēm.

Makdals.

Ai, bēdu ziņa,

Gan sāpīga par daudz, bet patiesa!

Malkolms.

Kāds sāpju notikums visjaunākais?

Ross.

Kas noticis pirms stundas, ir jau vecs,

Jo katra minūte nes jaunas skumjas.

Makdafs.

Kā klājas manai sievai?

Ross.

Nu, it-labi.

Makdafs.

Un maniem bērniem?

Ross.

Arī labi.

Makdafs.

Vai negantnieks tiem netraucēja mieru?

Ross.

Tie bija netraucēti vēl, kad šķīros.

Makdafs.

Cik skops tu vārdos! Saki — kā tur klājas?

Ross.

Kad nācu šurpu, ziņām smagi apkrauts,

Bij izpaudies, ka bruņojas uz karu

Daudz krietnu vīru; tas man šķietas ticams,

Jo arī varmāka ar saviem pulkiem

Bij kājās. Tagad laiks iet palīgā.

Ko nāksiet šurp, augs vīri ka no zemes;

Pat sievas dosies kaujā, gribēdamas

Šo jūgu nokratīt.

Malkolms.

Lai apmierinās:

Mēs iesim turpu. Labais angļu karal's

Dod palīgā mums veco Sivardu

Ar desmittūkstoš vīriem; viņš patiesi

Starp kristīgiem vissirdīgākais kareiv's.

Ross.

Kaut varētu šo prieka vēsti atsvērt

Ar līdzīgu! Es vēstīšu jums vārdus,

Kas izkliedzami tuksnesī, kur nedzird

Neviena auss.

Makdals.

Uz ko tas zīmējas?

Uz visiem mums? Vai bēdu ziņa satriec

Tik vienu sirdi?

Ross.

Katrs godīgs cilvēks

Jūt sāpes līdz, kaut vēsts visvairāk trāpa

Tik tevi vien.

Makdals.

Ja mani, neslēp it nekā:

Es gribu tūdaļ zināt.

Ross.

Tavas ausis

Lai neienīst uz mūžu manu mēli,

Kad tām būs jāsaņem tik baigas skaņas

Kā vēl nekad.

Makdafs.

Ā, manu . . .

Ross.

Tava pils

Ir ieņemta un sieva līdz ar bērniem

Visnegantākā kārtā nobendēti;

To visu atstāstot, pie viņu nāves

Vēl pievienotu tavu.

Malkolms.

Žēlīgs dievs!

Kas ir? Tu stūmi cepuri uz acīm?

Ļauj skumjām runāt! Klusas skumjas plūst

Un pilda sirdi, kamēr viņa lūst.

Makdafs.

Un bērnus ari?

Ross.

Sievu, bērnus, kalpus —

Ko vien tur atrada.

Makdafs.

Un es tik tālu!

Tad sieva ar pagalam?

Ross.

Kā jau teicu.

Malkolms.

Ko darīt! Atriebšanās dziedēs mūs

No gaužām bēdām.

Makdafs.

Bērnu viņam nav.

Un visus manus mīļos luteklīšus?

Tu teici, visus? Pekles nezvērs! Visus?

Ko, visus manus cālīšus ar māti

Uz vienu rāvienu!

Malkolms.

Kā vīrs ar bēdām cīnies.

Makdafs.

To es gribu,

Bet tās man arī jāsajūt kā vīram.

Tik atmiņa vēl paliek: man ir bijis

Un izbijis visdārgākais virs zemes.

Vai tiešām debess neapžēlojās

Par viņu nāvi? Noziedzīgais Makdaf,

Ne viņu noziegums, bet tikai mans

Tiem nesa nāvi. Dievs lai viņiem žēlīgs!

Malkolms.

Šī nelaime lai der par galodu,

Kur tavu šķēpu trīt! Nu pārvērt skumjas

Par kaislām dusmām! Drosmi neslāpē,

Bet iekvēlo!

Makdafs.

Gan varētu es ļaut,

Lai manas acis rāda sievas dabu

Un mēle — lielībnieka. Tomēr novērs

Ikkatru kavēšanos, žēlīgs dievs,

Un nostādi šo Skolu zemes velnu

Man pretī, vīrs pret vīru, ka to sniedz

Mans šķēps. Ja tad viņš izbēg, lai ar dievs

Tam piedod.

Malkolms.

Tagad runā tu kā vīrs.

Jau karaspēks stāv gatavs: atliek nu

Vēl iet pie karaļa un atvadīties.

Makbeta mērs ir pilns, un augstais soģis

Liek viņam cirvi klāt. Nu iesim karā!

Mums atkal diena aust, kaut nakts bij gara.

Aiziet.

PIEKTAIS CELIENS

PIRMĀ AINA

Istaba Danzinanas pili.

Ienāk ārsts un galma dāma.

Ārsts. Divas naktis jau esmu nomodā kopā ar jums, bet

nerodu patiesības jūsu vārdos. Kad viņa beidzamo

reizi staigāja pa miegam?

Galma dāma. Kad viņa augstība aizgāja pie karapul-

kiem, es redzēju, ka viņa piecēlās no gultas, ap-

vilka naktstērpu, atslēdza rakstāmgaldu, izņēma pa-

pīru, salocīja to un ņēmās rakstīt; beigusi rakstīt,

viņa vēstuli izlasīja, aizzīmogoja un tad likās atkal

gulēt; ur visu laiku viņa bija visdziļākā miegā.

Ārsts. Kāds dīvains satraukums dabā — baudīt miega

svētību un tamlidz darboties kā nomodā! Kad viņa

tā pa miegam staigāja un darbojās, vai dzirdējāt

viņu ari ko runājam?

Galma dāma. Tādus vārdus, kungs, kurus nevaru at-

kārtot.

Ārsts. Man varat teikt; būtu labi, ja jūs to darītu.

Galma dāma. Ne jums, ne citam kādam, jo man trūkst

liecinieku, kas manus vārdus apstiprinātu.

Ienāk Makbeta kundze ar sveci rokā.

Galma dāma. Lūk, tur viņa nāk! Gluži tā viņa mēdz

staigāt, un varu galvot, ka viņa cieši aizmigusi. Pa-

vērojiet viņu: nostājieties sānis.

Ārsts. Kur viņa sveci dabūja?

Galma dāma. Tā dega viņai pie gultas; svece viņai

arvien pie rokas: tā viņa pavēlējusi.

Ārsts. Vai redzat, acis viņai atvērtas.

Galma dāma. Bet redzes spēja aizvērta.

Ārsts. Ko viņa tur dara? Lūk, viņa berzē rokas.

Galma dāma. Šāda nodarbošanās viņai parasta; viņa

bieži it kā mazgā rokas; es redzēju, ka viņa tā ro-

sījās veselu stundas ceturksni.

Makbeta kundze. Še vēl viens traipeklis.

Ārsts. Klau! Viņa runā; es pierakstīšu, lai vēlāk nekas

man nezustu no atmiņas.

Makbeta kundze. Nost, sasodītais traipekli! Nost, es

tev saku! Viens, divi — tā, nu laiks ķerties pie

darba. Pekle ir tumša! Kauns par tādu vīru kā tu,

kauns! Kareivis un tik bailīgs! Kādēļ mums bīties, ka

nedabū zināt, ja nekāda vara nevar saukt mūs pie

atbildības. Bet kas to būtu domājis, ka šai vecajā

virā tik daudz asiņu!

Ārsts. Vai iegaumējāt?

Makbeta kundze. Faifas tanam bija sieva — kur viņa

tagad? Vai šīs rokas nekad vairs nedabūšu tīras?

Ne vārda, vīriņ, ne vārda vairs par to, tu ar savu

uztraukumu samaitā visu.

Ārsts. Ejiet, ejiet! Jūs zināt, kas jums nav jāzina.

Galma dāma. Esmu pārliecināta, viņa pateica to, ko

nevajadzēja teikt. Dievs vien zina, kas viņai guļ uz

sirds!

Makbeta kundze. Ož arvien vēl pēc asinīm. Visas Arābijas ožamās zāles nevar aizdzīt šo smaku no manas mazās rociņas. Vai, vai, vai!

Ārsts. Kas tās par vaimanām! Kāds smagums nospiež viņas sirdi!

Galma dāma. Es gan nevēlētos savās krūtīs šādu sirdi ne ar visu viņas augsto godu.

Ārsts. Pareizi.

Galma dāma. Lai dievs dotu, ka viss labi beigtos!

Ārsts. So slimību ārstēt nav manos spēkos; bet es pazinu cilvēkus, kuri staigāja pa miegam un tomēr nomira gultā svētītā nāvē.

Makbeta kundze. Mazgā savas rokas, uzvelc naktssvārkus; tu izskaties tik bāls! — Es saku vēlreiz. Benkvo sen aprakts, viņš nevar uzcelties no kapa.

Ārsts. Vai patiesi?

Makbeta kundze. Gultā! Gultā! Klauvē pie vārtiem. Nāc, nāc, nāc, nāc, dod man roku! Kas noticis, to nevar vairs grozīt. Gultā, gultā, gultā!

Projām.

Ārsts. 9

Vai viņaTiu iet gulēt?

Galma dāma.

Taisnā ceļā.

Ārsts.

Šalc baigas vēstis; nedabiski darbi

Mēdz nedabiski uztraukt apziņu;

Nereti noziedzīgas dvēseles

Gauž savus grēkus mēmam spilvenam.

Tai vajadzīgs ne ārsts, bet garīdznieks.

Dievs piedod visiem! Piesargājiet viņu

No asiem ieročiem un nelaidiet

Ne brītiņu no acīm! Labu nakti!

Projām.

OTRA AINA

Klajums netālu no Danzinanas.

Bungu troksnis, karogi. Ienāk Mentits, Keitness, Anguss un Lenokss

ar karapulkiem.

Mentits.

Jau angļu pulks ir tuvu; Malkolms, Makdafs

Un vecais Sivards vipam priekšgalā,

Tie deg aiz atriebības; viņu nolūks

Ir augsts; pat tāds, kas miris pasaulei,

Tiem līdzi svētās dusmās aizdegsies

Uz asiņainu cīņu.

Anguss.

Viņi nāks

Caur Birnammežu; tur mēs tiksimies.

Keitness.

Kas zin, vai Donalbens ir brālim līdz?

Lenokss.

Nē, viņa nav; man zināms katrs muižnieks,

Kas viņu pulkā — tur ir jaunais Sivards

Un vēl dažs jauneklis ar kailu zodu;

Tie izrādīs nu pirmo vīra darbu.

Mentits.

Ko dara varmāka?

Keitness.

Viņš nocietina

Ar lielu steigu Danzinanu. Runā,

Viņš esot ārprātā; turpretī citi

To iztulko par aizgūtniskām dusmām.

Bet tiesa, viņš vairs nespēj savaldīt

Nekādiem spaidiem izjukušo lietu.

Anguss.

Viņš jūt, cik ļoti slepkavība līp

Pie viņa rokām; viņa pavalstnieki

Lauž zvērestu un saceļas uz dumpi;

Kas paliek, klausa tam aiz bailēm vien,

Bet ne aiz mīlestības; tagad jūt viņš pats,

Ka valdniekgods tam nepiegulst,

Kā zagtas milža drānas pundurim.

Mentits.

Kurš viņa sajukušiem jutekļiem

Ņems ļaunā pārmērīgo uztraukumu,

Kad viss, kas viņā ir, pats sevi nolād

Jau tādēļ vien, ka tas ir viņa.

Keitness.

Nu steigsimies pie sava īstā kunga,

Pie ārsta, kas šo slimo valsti dziedēs,

Un tēvu zemes labā ziedosim

Ikkatru asins lāsi.

Lenokss.

Tik daudz vien,

Ka īstās valdniecības puķe zeļ

Un iznīkst nezāle. Un tagad projām

Uz Birnamu.

Visi projām.

TREŠA AINA

Istaba Danzinanas pili.

Ienāk Makbets, ārsts un pavadoņi.

Makbets.

Vairs ziņas nenesiet! Lai visi bēg!

Pirms Birnammežs uz Danzinanu nenāk,

Man bailes nelīp. Kur šis puika Malkolms?

Vai viņš gan nav no sievas dzimis? Gari,

Kas pazīst ļaužu likteni, man teica:

«Tev bīstams nav, kas piedzimis no sievas!»

Tik bēdziet, atkritēji tani, bēdziet

Un ejiet pulkā angļu gļēvuļiem!

Mans valdonīgais gars un drošā sirds

Ne šaubības, ne baiļu nepazīst.

Ienāk sulainis.

Pats velns lai tevi melnu svilina,

Tu bālais diedelniek! Kam lūkojies

Kā stulba zoss?

Sulainis.

Nāk desmittūkstoš .. .

Makbets.

Vai zosu, lempi?

Sulainis.

Karavīru, kungs!

Makbets.

Ej berzē seju, sārto savas bailes,

Tu pienapuika! Kas par karavīriem?

Lai jupis tevi parauj, neģēli!

Tavs bālais vaigs visapkārt iedveš bailes.

Ko, kas par karavīriem, bālģīmi?

Sulainis.

No Anglijas . ..

Makbets.

Ej projām, pazūdi!

Sulainis aiziet.

Ē, Seiton! — yiņus redzot, sirds vai lūzīs. —

Šurp, Seiton! E! — Šis grūdiens mani gāzīs

Vai cels uz visiem laikiem; diezgan ilgi

Jau esmu dzīvojis: mans mūža koks

Sāk vīst un dzeltēt. Man vairs nav nekā,

Kas vecās dienās dzīvi saldina,

Kā paklausība, cieņa, draugu atspaids

Un mīlestība; viņu vietā lāsti —

Kaut slepeni, bet smagi — liekulība

Un tukšā mutes ciena; visu to

Es labprāt atstumtu, bet nedrīkstu.

E, Seiton!

Ienāk Seilons.

Seitons.

Ko pavēlat?

Makbets.

Kas vēl no jauna dzirdams?

Seitons.

Viss taisnība, kā ziņots.

Makbets.

Tad es kaušos,

Kamēr man miesu nokapās no kauliem!

Dod bruņas šurp!

Seitons.

Vēl laika diezgan, kungs.

Makbets.

Es apvilkts. — Sūt' vairāk jātnieku,

Lai zemi izlūko. Pie karātavām,

Kas muld par bailēm! — Bruņas šurp!

Ārstam.

Ko dara slimniece?

Ārsts.

Ne tik daudz slima,

Cik piemocīta drūmiem domu tēliem,

Kas laupa viņai mieru.

Makbets.

Ārstē viņu!

Vai nevari tu dziedēt slimu garu?

Rauj skumju saknes tai no atmiņas

Un izdzēs rūpju rakstus smadzenēs!

Dzen prom ar saldām aizmirstības pilēm

No viņas krūtīm postītāja vielu,

Kas viņas sirdi žņaudz.

Ārsts.

Še tikai slimnieks pats var līdzēties.

Makbets.

Met suņiem savas zāles! Nieki viss!

Nāc apliec bruņas man un padod zizli;

Un izsūt' pulkus! Dakter, tani bēg

No manis projām! Nāc jel, pasteidzies!

Ai dakter! Kaut tu spētu izdibināt,

Ar kādu kaiti mana zeme sirgst,

Un atdod viņai atkal veselību, —

Es tevi ieslavētu atbalsij,

Lai viņa tavu slavu atkārto.

Ņem šito nost! Ar kādām apdziru

Vai drudža zālēm aizdzīt angļu pulkus

No šejienes? Vai dzirdēji par viņiem?

Ārsts.

Jā, labo karal! To es noskārtu

No jūsu rīkošanās.

Makbets.

Nes to līdz!

Es nebīstos. Lai posts un nāve dveš,

Pirms nekustas no vietas Birnammežs!

Ārsts

sānis.

Ja tiktu projām, mani šinī valgā

Vairs neievilinās nekāda alga.

Visi projām.

CETURTA AINA

Klajums netālu no Bimammeža.

Ienāk ar bungām un karogiem Malkolms, vecais Sivards un viņa dēls,

Makdafs, Menlits, Keitness, Anguss, Lenokss, Ross un karapulki.

Malkolms.

Es ceru, brālēni, tas laiks ir tuvu,

Kur atdusa būs droša.

Mentits.

Nešaubāmies.

Sivards.

Kas tas par mežu?

Mentits.

Tas jau Birnammežs.

Malkolms.

Ikkatrs virs lai nocērt mežā zaru

Un nes to priekšā sev: jo tādā kārtā

Mēs slēpsim ienaidniekam, cik mums vīru,

Un maldi^sim izlūkus.

Kareivji.

Tas notiks.

Sivards.

Kā dzirdams, varmāka vēl Danzinanā;

Uz sevi paļaudamies, viņš tur gaida

Vien mūsu uzbrukumu.

Malkolms.

Tur viņš cerē

Sev atrast glābiņu, jo augsts un zems

Pie pirmās izdevības rauga atkrist

Un kalpo viņam tik aiz piespiešanas

Un ne ar sirdi.

Makdafs.

Nogaidīsim vēl

Ar spriedumu, līdz iznākums būs redzams,

Un tikmēr ņemsimies, ka varam karot,

Sivards.

Drīz izšķirošais brīdis vēstīs mums,

Kāds mūsu panākums un pienākums.

Ko prātot vēl un lāgot nākotni,

Kur tikai šķēps var izšķirt likteni.

Visi projām.

PIEKTĀ AINA

Danzinanā, pils pagalmā.

Ienāk Makbets, Seitons un karapulki ar bungām un karogiem.

Makbets.

Lai izkar karogus uz āra vaļņiem.

Visapkārt kliedz: «Tie nāk!» Bet stiprā pils

Šim aplenkumam spītēs. Lai tie guļ,

Kamēr tos bads un drudzis nomērdē.

Ja mūsējie tos nebalstītu,

Mēs stātos viņiem pretī vīrs pret vīru

Un padzītu uz mājām.

Sieviešu kliedzieni aiz skatuves.

Kas par troksni?

Seitons.

Tur kliedza sievietes, mans labais karal.

Aiziet.

Makbets.

Man notrulusi baiļu sajēga:

Man neskrien vairs pa kauliem tirpuļi,

Kad naktī dzirdu baigu ķērkšanu,

Un mati man vairs stāvu neslejas

Pie šausmu stāsta: briesmu atēdies

Un slepkavības domām pieradis,

Vairs nebaidos no baigiem.

Seitons nāk atpakaļ.

Kas tur kliedza?

Seitons.

Kungs, karaliene nomirusi.

Makbets.

Tā būtu varējusi vēlāk mirt;

Vēl laika būtu diezgan šādai vēstij.

Nāk rītdiena un atkal rītdiena,

Un sīkiem soļiem dien' no dienas lien,

Līdz pēdēj's laika sprīdis nostaigāts;

Tā aiziet visas mūsu vakardienas,

Vien nelgām ceļa lāpas turēdamas

Uz kapa mšļiem. īsā mūža svece,

Tu esi izdzisusi! Dzīvība

Ir ceļojoša ēna, nabags aktieris,

Kas brīdi paplātās un patrokšņo

Uz skatuves un vēlāk nav vairs dzirdams;

Ir plānprātiņa teika, šausmīga

Un trokšņa pilna, bet bez nozīmes.

Ienāk vēstnesis.

Tev ir kaut kas uz mēles; stāsti žigli!

Vēstnesis.

Man būtu, žēlīgs kungs, jums jāvēstī,

Ko redzēju nupat, bet nezinu,

Kā to lai saku.

Makbets.

Saki, nekavejies!

Vēstnesis.

Kad stāvēju uz pakalna par sargu

Un skatījos uz Birnamu, uzreizi

Man izliekas, ka mežs sāk kustēties.

Makbets.

Melkuli un blēdi!

Vēstnesis.

Es ciešu jūsu dusmas, ja nav tiesa.

Jūs paši varat redzēt viņu nākam

Ap jūdzi tālumā; es saku jums,

Ka birze kustas.

Makbets.

Ja tu melus runā,

Tu dzīvs pie pirmā koka karāsies,

Kamēr tur izdēdi; ja taisnību, —

Es neliedzu to pašu darīt man.

Bet drosme man jau plok, un rodas šaubas

Par ļaunā gara divdomīgiem māņiem,

Kas melus melš ar patiesības vārdiem:

«Tu nebīsties, pirms nenāk Birnammežs

Uz Danzinanu.» Tagad kuslas mežs

Uz Danzinanu. Prom! Pie ieročiem!

Ja tiesa, ko viņš teic, tad Danzinanā

Mums nav vairs slēpšanās un palikšana.

Man apnīkst saules gaisma; vēlētos,

Kaut visa zeme grūtu gruvešos!

Uz kauju! Dragā, posti, kara auka!

Ja mirt, mēs mirsim visi kaujaslaukā!

Projām.

SESTĀ AINA

Danzinanas pils tuvumā.

Bungas un karogi. Ienāk Malkolms, vecais Sivards, Makdals un

karapulki ar koka zariem.

Malkolms.

Jau tuvu diezgan; lapu segu nost!

Un rādieties, kas esat.

Sivardam.

Krietno tēvoc,

Jūs vediet priekšpulkus; mans brašais brālēns

Jūs pabalstīs; un es ar Makdafu —

Mēs izpildīsim citu, kas vēl darāms

Pēc mūsu plāna.

Sivards.

Labu izdošanos!

Ja negantnieka pulki rādītos,

Mēs gribam mirt, ja nepārspējam tos.

Makdais.

Lai taures piepildās ar dvašas sparu

Un aicinajuz asiņainu karu!

Visi projām.

SEPTĪTĀ AINA

Cita vieta tai pašā klajumā.

Kara troksnis. Ienāk Makbets.

Makbets.

Nu esmu līdzīgs pieķēdētam lācim,

Ap kuru rej un plosās suņu bars;

Es nevaru vairs bēgt. — Kur ir tas vīrs,

Kurš nav no sievas dzimis? Tikai tads

Man bīstams, cits nekāds!

Ienāk jaunais Sivards.

Jaunais Sivards.

Kā tevi sauc? *

Makbets.

Tu drebēsi, to dzirdot.

Jaunais Sivards.

Ir tad ne, ja tavs vārds vēl svilīgāks

Kā pekles uguns.

Makbets.

Makbets ir mans vārds.

Jaunais Sivards.

Pats nelabais man nevar nosaukt vārdu

Tik nīstamu.

Makbets.

Gan ne tik bīstamu.

Jaunais Sivards.

Tu melo, nelieti! To pierādīšu

Ar savu šķēpu.

Kaujas; jaunais Sivards krīt kaujā.

Makbets.

Tu no sievas dzimis!

Mans prāts uzpriekšu katru šķēpu nievās,

Ko cilā tāds, kas piedzimis no sievas.

Projām.

Kaujas troksnis; ienāk Makdafs.

Makdafs.

Tur atskan troksnis. Makbet, rādies šurp!

Ja mirsti tu un ne no mana šķēpa,

Man bērniņu un sievas dvēseles

Vairs miera nedos. Nepacelšu rokas

Pret kalpiem, kuri šķēpus nes par algu.

Nāc, Makbet, tu! Ja ne — mans šķēps bez darba

Un neatkapāts slīdēs atkal makstī.

A, būsi tur — pēc lielā trokšņa spriežot,

Tur atrodas liels vīrs. Ak likten, ļauj

Man viņu atrast; vairāk nelūdzos.

Projām.

Kara troksnis. Ienāk Malkolms un vecais Sivards.

Vecais Sivards.

Surp, princi! Pils bez kaujas padevusies

Un negantnieka spēks pa daļai pret,

Pa daļai par mums cīnās; krietnie tani

Kā vīri turējās, un uzvara

Gandrīz jau jūsu: gluži maz vairs darāms.

Malkolms.

Mums tādi ienaidnieki, kuri tīšām

Cērt garām mums.

Sivards.

Kungs, ejiet tagad pilī.

Visi projām. Kara troksnis.

ASTOTĀ AINA

Cita vieta tai pašā klajumā.

Ienāk Makbets.

Makbets.

Vai notēlot man Romas gļēvuli

Un mirt no paša šķēpa? Nē, nekad!

Kamēr kāds dzīvs, es zveļu labāk tam.

Ienāk Makdals.

Makdafs.

Griez, pekles nezvērs, griez man krūtis pretī!

Makbets.

No visiem tev visvairāk griezu ceļu;

Ej atpakaļ! Jau tavas dzimtas asins

Par daudz man sirdi spiež.

Makdais.

Man vārdu trūkst;

Lai šķēps par mani runā! Asins nezvērs,

Tik asiņains, ka nevar vārdos teikt.

Kaujas.

Makbets.

Par velti! Dzidrais gaiss no tava šķēpa

Gan drīzāk dabūs brūces nekā es.

Zvel tādam, ko tu vari ievainot,

Jo burvja spēks man sarga dzīvību

Un ne no viena nebīstos, kas dzimis

No sievietes.

Makdais.

Tad šaubies par šo spēku!

Lai ļaunais gars, kam kalpoji līdz šim,

Tev pasaka, ka Makdafs mātes miesām

Pirms laika izgriezts.

Makbets.

Lai lāsti plūst pār mēli, kas to saka!

Šie vārdi nomāc manu vīrestību.

Vairs neticēšu mūžam māņu gariem,

Kas prātu viļ ar pārprotamiem vārdiem, —

Ko ausīm sola, cerībai ņem nost.

Ej, negribu ar tevi cīnīties!

Makdais.

Nu, ja tev drosmes trūkst, tad padodies.

Lai dzīvotu par apsmieklu un kaunu

Kā nezvērs rets, ko ļaudis apbrīno;

Tev' būrī iespostīs ar izkārtni:

«Še redzams varmāka!»

Makbets.

Nē, nepadodos,

Lai nebūtu šim zēnam Malkolmam

No kājām pīšļi jāskūpsta un jādzird

No ļaužu pūļa apsmiekli un lāsti.

Kaut Birnammežs uz Danzinanu nācis,

Kaut nav mans pretinieks no sievas dzimis,

Es tomēr cīnīšos, cik spēka būs.

Še stāv mans vairogs. Makdaf, zvel un duri!

Lai nolādēts, kas pirmais uzsauc: turi!

Aiziet cīnīdamies projām. Kara troksnis.

Taures vēstī atkāpšanos. Ar bungām un karogiem Ienāk Mal-

kolms, vecais Sivards, Ross, citi tani un karapulki.

Malkolms.

Kaut dzīvi būtu visi, kuru trūkst.

Sivards.

Dažs labs būs kritis. Tomēr, kā es redzu,

Šī lielā uzvara ir lēti gūta.

Malkolms.

Vēl iztrūkst jūsu drošsirdīgais dēls

Un Makdafs.

Ross.

Jūsu dēls ar dzīvību

Jau aizmaksājis savu pienākumu.

Viņš dzīvoja, kamēr par vīru tapa,

Un, savu vīrestību pierādīdams,

Viņš kaujā ne par soli neatkāpās

Un nomira kā vīrs.

Sivards.

Tad viņš jau miris!

Ross.

Jā, miris un no kaujaslauka aiznests.

Bet nemērojiet savas dziļās skumjas

Ar viņu nozīmi — tad nebūs gala.

Sivards.

Vai brūces redzamas?

Ross.

Jā, tās uz pieres.

Sivards.

Tad lai viņš dus kā dieva karavīrs!

Ja būtu dēlu man, cik galvā matu,

Es jaukākas tiem nevēlētos nāves:

Ar to viņš apzvanīts.

Malkolms.

Viņš pelnījis

Gan vairāk sēru; gādāšu par to.

Sivards.

Nē, pietiek; viņa nāve bija jauka;

Kā kareiv's īsts viņš mira kaujaslauka.

Lai dievs ar viņu! — Redziet, Makdafs nāk

Ar jaunu iepriecu.

Ienāk Makdafs ar Makbeta galvu.

Makdafs.

Sveiks, karal, sveiks! Jo tu tas esi. Redziet,

Kur negantnieka nolādētā galva!

Nu pasaule ir brīva; redzu jau

Ap tevi mirdzam tēvu zemes rotu,

Kas sirdī jūt šim apsveikumam līdz.

Lai viņu balsis skaņi sauc ar manu:

«Sveiks, Skotu karal!»

Visi.

Skotu karal, sveiks!

Malkolms.

Lai neildzinām ilgi, kamēr katram

Būs atlīdzināts viņa īpašs nopelns

Ar pienācīgu algu. Radnieki

Un tani! Es jūs ieceļu par grāfiem:

Jūs pirmie nesat Skotijā šo godu.

Vēl darba daudz, vēl daudz no jauna dēstāms

No svešatnes mums mājās draugi,

Kas bēguši no varmācības valgiem;

Vēl jāpievāc ir nomirēja bendes

Un ļaunās karalienes piepalīgi,

Kas pati sev ar noziedzīgu roku

Ir laupījusi dārgo dzīvību.

To visu izpildīsim īstā brīdī

Un samērā ar dieva žēlastību.

Se izsaku ikvienam pateicību

No visas sirds un uzaicinu jūs

Uz Skonu līdzi nākt, kur kronēs mūs.

Tauru skaņas. Visi aiziet.

MAKBETS'

Traģēdija Makbets sarakstīta ap 1606. gadu, pirmoreiz iespiesta in folio izdevumā tikai 1623. gadā, turklāt teksts stipri saīsināts. Saimons Formens savā dienasgrāmatā atzīmē, ka šīs lugas izrādi viņš noskatījies 1610. gadā, tātad luga iestudēta no rokraksta.

Sižetu traģēdijai Makbets Šekspīrs ņēmis galvenokārt no Holin- šeda hronikām, no Skotijas vēstures. Lai cik dīvaini, rakstot šo traģēdiju, Šekspīra nodoms bijis izdabāt karalim. Taču autors panācis pretējo — norāvis masku asinīm aptraipītajiem uzurpatoriem un monarhu patvaļai.

Traģēdija Makbets ierindojama Šekspīra daiļrades otrā perioda — lielo traģēdiju perioda darbos, kad sarakstītas pašas izcilākās traģēdijas — Hamlets, Otello, Karalis Līrs, Makbets, Antonijs un Kleopatra.

Sākumā Makbets liekas it kā cilvēka varas iemiesojums. Spēka viņam netrūkst, viņš ir vīrišķīgs, gūst sekmes, saņem pelnītus apbalvojumus. Bet sirdi kremt godkārība. Jo vairāk viņš iegūst, jo vairāk kāro. Makbetam sāk jau likties, ka viņa nopelni nav pietiekami novērtēti. Viņam blakus pat karalis Dankans šķiet niecīgs. Makbetā iedegas vēlēšanās uzkāpt karaļa tronī.

Bet ceļš uz troni nav ne taisns, ne godīgs, kādu Makbets paradis iet līdz šim. Ceļā stāv ne tikai karalis Dankans, bet arī troņmantnieks — princis Malkolms. Makbeta dvēselē sākas cīņa. Viņš vēlas- galvenokārt parādīt cilvēka varu, bet nonāk pretrunā ar cilvēka cieņu, stieg arvien dziļāk necilvēcības purvā, līdz jūtas galīgi notrulinās.

Makbets darījis noziegumus cerībā, ka nosēdīsies troni un visa dzīve kļūs citāda. Bet kas ir panākts? Vientulība un sirdī tukšums. Dzīvei vairs nav jēgas.

Makbeta vēl vairāk nekā citos darbos jūtams Šekspīra lielais humānisms. Gan Malkolmam, gan Makdatam ir iemesls nīst Makbetu. Malkolmam ir noslepkavots tēvs un atņemts tronis, Makdalam nogalināta sieva un dēls, atņemti īpašumi. Tomēr viņi dodas cīņā, nevis lai atriebtu, bet gan lai cinīlos par taisnību.

Domājot par Makbeta traģēdiju, nevaram aizmirst arī sabiedrības un tautas traģēdiju. Makbets ir divkārt vainojams: tāpēc, ka iedzina nāvē pats sevi, un arī tāpēc, ka sagādāja nāvi citiem.

Kā jau aizrādīts, Makbets ir Šekspīra visīsākā traģēdija, loti sakoncentrēta. Angļu un cittautu šekspirologi noskaidrojuši lielos īsinājumus, kas tekstuāli vietām jūtami (piemēram, Malkolma saruna ar Makdafu, IV, 3.). Kā literatūrzinātnieks G. Brandess aizrāda, lugā ir pat vietas, kur atsaucas uz tekstu, kāda mums nav. (I, 5.). Makbeta sieva pamudina vīru nonāvēt Dankanu, bet 7. ainā viņa atsaucas uz kādu sarunu ar Makbetu, kas nolikusi pēc tam, kad Makbets uzticējis viņai savu nodomu un zvērējis to izpildīt. Šādas sarunas traģēdijas tekstā nav.

Latviešu valodā D. Sveņķa tulkojumā MaJibe/s izrādīts Rīgas Latviešu teātrī jau 1896. gada 28. februārī, bet pēc diviem gadiem Derīgu grāmatu nodaļas izdevumā iznāca F. Adamoviča tulkojums, kas pēc tam vairākkārt labots un par jaunu iespiests 1925. un 1934. gadā. Šis pats labi izstrādātais tulkojums ar maziem redakcijas koriģējumiem ievietots arī šai Šekspīra Kopotu rakstu sējumā.

I cēliena 1. ainā

Lpp.

9.   Iešu, Pincīt, iešu gani Krupis sauca.

Pēc tālaika ticējumiem, melns runcis un krupis bijuši neiztrūkstoši raganu pavadoņi.

2. ainā

10.  Karapulku nometne netālu no Foresa pils . ..

Foresa pils bija karaļa Dankana rezidence, starp Faifu, kur notikusi kauja, un Invernesu, kur uzturējās Makbets.

11. Ka lielgabals, kas divkārt pielādēts …

Anahronisms. Vēstures fakti un nolikumi, ko Sekspirs izmantojis šai darbā, attiecas uz XI gadsimtu. Bet lielgabalu tolaik vēl nebija, un pulveri izgudroja tikai XIV gadsimtā.

13. Kaudors tans lai'ilgāk mani nekrāpj .. .

Tans — muižnieku tituls senajos laikos Skotijā, tas atbilda barona titulam Anglijā.

3. ainā

18. . . . Kam mani pušķojat ar svešāiTkdrānām . ..

Makbets gan saka to pārnestajā .nolīmē, bet viņš varēja to attiecināt uz sevi arī tiešajā nozīmē. Ap to laiku, kad sarakstīta traģēdija Makbets, tā mēdza izgreznot personu, ko cēla Skonas lorda kārtā.

4. ainā

22.   Par Kamberlendas princi dēvējams . . .

Kamberlendas princis — troņmantnieka tituls senajā Skotijā.

23.   Jūs, zvaigznes, slēpieties, lai nepamana, Kāds melns un šausmīgs nodoms prātā man.

Šie vārdi attiecināmi jau uz Makbeta nodomu noslepkavot karali Dankanu.

7. ainā

30. Kā kaķis parunā.

Angļu paruna The cal vvou/d eat lish and would not wet hei teet. Tā pazīstama arī latviešiem: «Grib kaķītis zivju ēst, nedrīkst kājas slapināt!» (T. dz.)

30. Kāds zvērs tu biji tad, kad uzticēji Man savu nodomu?

T. i., nodomu par Dankana nonāvēšanu. Šie vārdi norāda, ka jau pirms raganu uzmudinājuma Makbets ir domājis par Dankana nonāvēšanu.

II celiena 1. ainā

34. Ar Tarkvīnija laupILaja soliem …

Tarkvinijs Lepnais — Romas valdnieks, kas laupījis goda Lukrēcijai. So Tarkvīnija noziegumu Šekspīrs notēlo poēmā Lukrēciļa.

3. ainā

40. A, angļu skroderis, kam jānāk šurp tādēļ, ka zadzis drēbi no franču biksēm …

Tolaik Anglijā bijušas modē franču bikses, ļoti platas, tāpēc drēbniekiem bijis viegli zagt drēbi.

43. Kad ieraudzīsiet jaunu Gorgonu …

Gorgona — antīkā mitoloģijā briesmonis ar sievietes seju, kurai uz galvas matu vietā staipās čūskas. Kas Gorgonu uzlūko, tas pārvēršas par akmeni.

4. ainā

49. Patlaban izvēlēts un ceļo jau Uz Skonu kronēties.

Skona — sena pils Skotijā, kur parasti kronēja Skotijas karaļus.

III cēliena 1. ainā

52. Mans gars zem viņa jūga smok tāpat Kā Antonija gars zem Cēzara.

Pēc Cēzara noslepkavošanas viņa līdzcensis Marks Antonijs kļuva par vienu no spilgtākajiem triumvirāta locekļiem, kas bija stājušies Cēzara vietā. Tātad Cēzars visu laiku bija viņu aizēnojis, viņa garu nomācis.

63. Jūs, karal, radzināt par maz. . .

Radzināt — mudināt, lai ēd.

66. Kā Hirkānijas tīģeris . ..

Šekspīra laikā par Hirkāniju dēvēja apgabalu Kaspijas jūras austrumu pusē.

5. ainā

69. Hekate — ļauna burve sengrieķu^ mitoloģijā..-. Viņai esot trīs galvas (zirga, suņa un lauvas). Viduslaikos viņu uzskatīja par raganu karalieni.

69. Sekspira daiļrades pētnieku lielākais vairums atzīst, ka šī aina iestarpināta vēlāk. To sarakstījis Tomass Midltons (1570—1627), feerijas Ragana autors.

6. ainā

71. … viņš lūdz, lai nāk mums talkā Sivards, Nortumberlendas drošsirdīgais grāfs …

Domāts vecais Sivards, Nortumberlendas grāfs, un viņa dēls, jaunais Sivards.

IV cēliena 1. ainā

73. Katlam apkārt sanāciet, Ķidas iekšā sametiet! Ult.

Daudzas iezīmes un sīkumi par «raganu katlu» atrodami Redžinalda Skota grāmatā Raganu mākslu atmaskošana (1584), tāpat daudzos tālaika traktātos par burvestībām. Bet daudz ko Šekspīrs varēja smelties arī no mutvārdu leģendām, folkloras teicējiem.

77. Pirms Birnammežs uz Danzinanu ies.

Lai gan Birnammežs ap 12 jūdžu tālu no Danzinanas pils, Šekspīrs tēlo tā, it kā no pils to varētu redzēt.

79. … daži nes pat divus valstsābolus, trejus zižļus . . .

Pēc karalienes Elizabetes nāves (1603) Anglijas karaļa tronī nāca Jēkabs I Stjuarts, kas kļuva par Anglijas un Skotijas karali (divas valstis, divi valslsāboli) un klāt vēl Īrijas karalis (trešais zizlis).

V cēliena 3. ainā

101. E, Seiton!

Seitoni bija Skotijas karaļu ieroču nesēji no paaudzes uz paaudzi. Jādomā, ka Seitons palika uzticams Makbetam nevis tāpēc, ka justu viņam līdz nelaimē, bet vairāk gan tāpēc, lai neaptraipītu savas dzimtas godu.

8. ainā

110. Vai notēlot man Romas gļēvuli Un mirt no paša šķēpa?

Šo teicienu var iztulkot tā, ka Makbets te domājis vai nu Marku Brutu, Marku Antoniju, vai citu romieti, kas paši nonāvējušies, kad cīņa zaudēta.

Content

Šekspīrs Viljams Makbets

VILJAMS ŠEKSPĪRS MAKBETS Traģēdija piecos cēlienos

PERSONAS

PIRMAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA Klaja vieta silā.

OTRA AINA Karapulku nometne netālu no Foresa pils.

TREŠA AINA Sils.

CETURTA AINA Foress. Istaba pili.

PIEKTĀ AINA Invemesa, Makbeta pils.

SESTĀ AINA Invernesa. Makbeta pils priekšā.

SEPTĪTĀ AINA Makbeta pils.

OTRAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA Invernesa. Iekšējais pils pagalms.

OTRA AINA Turpat.

TREŠA AINA Turpat.

CETURTA AINA Makbeta pils ārpusē.

TREŠAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA Foresa pili.

OTRA AINA Pils.

TREŠA AINA Parks pils tuvumā.

CETURTĀ AINA Foresa pilī.

PIEKTĀ AINA Sils.

SESTĀ AINA Foresa pilī.

CETURTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA Drūma ala; vidū vārās katls.

OTRA AINA Faifa. Istaba Makdafa pilī.

TREšA AINA Anglija. Karaļa pils priekša.

PIEKTAIS CELIENS

PIRMĀ AINA Istaba Danzinanas pili.

OTRA AINA Klajums netālu no Danzinanas.

TREŠA AINA Istaba Danzinanas pili.

CETURTA AINA Klajums netālu no Bimammeža.

PIEKTĀ AINA Danzinanā, pils pagalmā.

SESTĀ AINA Danzinanas pils tuvumā.

SEPTĪTĀ AINA Cita vieta tai pašā klajumā.

ASTOTĀ AINA Cita vieta tai pašā klajumā.

MAKBETS'