Šekspīrs Viljams

Perikls

VILJAMS ŠEKSPĪRS

Perikls

Traģikomēdija 5 cēlienos

1

PERICLES

PERSONAS

Antiohs, Antiohas valdnieks

Perikls, Tiras valdnieks

lielikans I

Eskans  Tiras aUgStmaņi

Simonids, Pentapoles valdnieks

KJeons, Tarsas valdnieks

Lisimahs, Mitilēnu valdnieks

Cerimons, Efesas augstmanis

Tai jards, Antiohas augstmanis

Filemons, Cerimona kalps

Leorūns, Dionīsas kalps

Rīkotājs

Savedējs

Aizbīdnis, viņa kalps

Antioha meita

Dionīsa, Kleona sieva

Taisa, Simonlda meita

Marina, Perikla un Taisas meita

Lihorīda, Marinas aukle

Savedēja

Diāna

Gauers Augstmaņi, bruņinieki, galminieki, matroži, pirāti,

zvejnieki un vēstneši

Notiek dažādās zemēs

PIRMAIS CĒLIENS

Anlioha pils priekšā.

Ienāk Gauers.

Gauers.

No kapa vecais Gauers nāk,

Grib atkal seno dziesmu sākt,

Lai dzirdot katrs vesels tiek,

Lai jūsu sirdīm būtu prieks.

Tā skanējusi svētkos daudz

Un tad, kad gaļu ēst nav ļauts;

Sī dziesma tikās augstmaņiem,

Jo dzīvotprieku deva tiem,

Jo visiem mirdzēja kā Helioss,

Et bonum quo antiquius, eo melius.

Ja jums, kam mazāks gadu skaits,

Kam asāks prāts un solis raits,

Tīk vecu vīru uzklausīt,

Es varu dziesmu sākt tūlīt.

Kaut daļu sevis gribu dot,

Kā vaska svece izkūstot.

Lūk, jūsu priekšā Antioha dus,

Tai Antiohs reiz licis pamatus.

Tik skaistu otru grūti rast —

No senajiem man zināms tas.

Sis valdnieks sievu apņēmis,

Bet viņas mūžs ir bijis īss.

Tam palikusi meita vien —

Ne bērns, bet eņģelis, nudien.

Liels bijis tēva kaisles spēks,

Starp abiem sācies asinsgrēks.

Kāds meitenei gan jācieš kauns,

Ka tēvs tik nicināms un ļauns!

Bet gads aiz gada virknē stāj,

Un aizmirstība grēku klāj.

Par skaisto meitu dzirdēts daudz,

Šurp precinieki bariem brauc,

Lai lūgtu to par sievu kļūt,

Par biedru mīlas priekos būt.

Lai jaunekļiem kļūst vēsāks prāts,

Tiek pasludināts likums šāds:

Kas ieradies pie meitas ir,

Tas mīklu min vai arī mirst.

Neviens nav bijis tēvam labs,

Un tā pēc kapa radies kaps.

Jums pašiem tūliņ redzams kļūs it vi &gt;s.

Kas Antiohā tālāk noticis.

Aiziet.

PIRMĀ AINA

Antioha. Istaba pilī.

ienāk Antiohs, Perikls un pavadoņi.

Antiohs.

Nu, jaunais Tiras valdniek, zināms tev,

Ka briesmas apdraud tavu dzīvību.

Perikls.

Jā, zinu, Antioh, un mana sirds

Pukst lepnumā par šādu dāvanu.

Nav bail no nāves, domājot par to.

Antiohs.

Sauc manu meitu šurp, kas tērpusies

Kā paša Jupitera līgava.

Par prieku viņai, pašai Lucīnai

Pat nezinot, ir daba devusi

Tai pūrā neskaitāmas planētas,

Lai rāda katra savu spožumu.

Skan mūzika. Ienāk Anlioha meita.

Perikls.

Lūk, viņa! Burvīga kā ziedonis!

Tai klausa Grācijas, tai pieder viss,

Ar ko vien cilvēks slavu iemanto.

Tās sejā izlasāms kā grāmatā,

Ka rozēm kaisīts bijis dzīves ceļš,

Ka izmisums un dusmu untumi

Nekad nav viņai draugi bijuši.

Ai dievi, kas man likāt mīlu just,

Kas manī vēlēšanos iededzāt

No debešķīgā koka augli plūkt

Vai arī mirt, — man tagad stāviet klāt!

ES jūsu dēls un kalps jo padevīgs,

Man svētlaimību sasniegt palīdziet!

Antiohs.

Tas Perikls.

Perikls.

Kurš grib kļūt jūsu znots.

Antiohs.

Lūk, tavā priekšā Hesperidu dārzs

Ar zelta āboliem, kas briesmas slēpj;

Tev nāves drakoni tos neļaus skart.

Sai sejā pašas debess daiļums mirdz,

Bet jāizpelnās tas ar uzvaru.

Ja kļūsi zaudētājs šai pārbaudē,

Tāpat kā daudziem citiem jāmirst būs.

Ne mazums tādu drosmīgo kā tu

Ar mēmām, bālām lūpām pastāstīs,

Kā, Kupidonam akli kalpojot,

Tie visi kļuvuši par mocekļiem,

Un dos tev padomu no nāves bēgt,

Jo nāves valgi vaļā nepalaiž.

Paldies, ka atgādināji tu man,

Cik mirstīgas šīs miesas grēcīgās

Un ka, tāpat kā visiem pārējiem,

Man jābūt gatavam uz ļaunāko.

Jā, nāve atgādina spoguli,

Kas parāda, cik dzīves gājums īss .. .

Ko vēlēties man mirklī pēdējā?

Kā slimais vēl par dzīvi tīksminos,

Bet sāpes neļauj vairs tās priekus just.

Es novēlu jums dzīvot draudzīgi,

Kā klājas visiem labiem cilvēkiem

Un arī valdniekiem. Kas pieder man,

Lai zemes pīšļos atkal pārvēršas.

Antioha meitai.

Bet mana mīla pieder tikai tev.

Nu esmu gatavs dzīvot es vai mirt,

Es gaidu spriedumu.

Antiohs.

Ja vērā neņēmi, ko sacīju,

Tad uzklausi: tev mīkla jāatmin

Vai tā kā iepriekšējiem jāmirst būs.

Antioha meita.

No visiemjtkas man roku lūguši,

Tev vienīgajam veiksmi novēlu!

Perikis.

Bez baiļu esmu gatavs cīņu sākt.

Man nebūs citu padomdevēju

* Kā tikai godīgums un drosme.

Lasa miklu.

«Kaut neprotu kā odze kost,

Ar mātes miesu barojos.

To maigumu, ko vīrs var dāvāt,

Es atradusi tēvā savā.

Tēvs, dēls un gādīgs vīrs viņš man,

Viss esmu viņam arīdzan.

Ja dzīvot gribi, minēt sāc,

Kā iespējams ir brīnums šāds.»

Sānis.

Tad lūk, cik rūgtas zāles jāizdzer!

Ai debess spēki visu redzošie,

Kādēļ gan zvaigžņu acis nesatumst,

Ja esmu patiesību atradis?

Antioha meitai.

Es tevi mīlēju, jo nezināju vēl,

Cik netiklības šajā skaistumā,

Turpretī tagad visu saprotu.

Par vīrieti nav cienīgs saukties tas,

Kas zin, ka gaida grēks, bet vārtus ver.

Tu vijole. Ja stīgas skartu tāds,

Ar ko tu likumīgi saistīta,

Pat debesis un dievi klausītos.

Bet, ja tā priekšlaicīgi spēlēta,

Var būt, ka velniem patiks džinkstoņa.

Dievs liecinieks, ka tevi negribu.

Antiohs.

Liec viņu mierā, Perikl. Par to

Tāpat draud pārdrošniekam nāves sods.

Tev atvēlētais laiks uz beigām iet,

Sāc minēt, citādi būs spriedums bargs.

Perikls.

Ai valdniek!,

Ļaudīm patīk grēks, ne pārmetums.

Man negribētos atklāt savas domas.

Ja tev ir grāmata par valdniekiem,

Visdrošākais to turēt aizvērtu,

Jo ļaunas tenkas ir tikpat kā vējš,

Kas iesviež citiem acīs putekļus,

Liek sāpes just un arī kaitina.

Vējš aizskrējis, tu acis vaļā ver,

Vairs sāpju nav. Tā kurmis, baidoties

No cilvēkiem, ceļ augstus rakumus

Un līdz ar to ir sevi nodevis.

Šeit, zemes virsū, valdnieks ir kā dievs.

Kas Zevam sacīs, ka viņš maldījies?

Tu visu teikto saprati. Man šķiet,

Ka prātīgāk ir visu neizteikt.

Ikvienam sava galva dārgākā, —

Lai mēle klus un manu galvu glābj.

Antiohs

sānis.

Gan jau es tavu galvu dabūšu!

Ak debess! Viņš ir visu sapratis!

Vēl būšu laipns.

Skali.

Jaunais tirieti,

Šis mīklas tulkojums nav pareizais,

Un saskaņā ar stingro norunu

No dzīves būtu jāatvadās tev,

Bet, ņemot vērā, ka tu atvase

No dižciltīga koka, dodu klāt

Vēl četrdesmit dienas pārdomām.

Ja būsi atminējis pareizi,

Es priecātos par znotu tevi saukt.

Mēs tevi uzņemsim, kā mūsu gods

Un tava augstā izcelšanās liek.

Visi aiziet, Perikis paliek viens.

Perikls.

Grēks paslēpies aiz tavas laipnības.

Tā atgādina īstu liekuli,

Kas patīkama tikai izskatās.

Bet ja nu tomēr esmu maldījies,

Ja tu patiešām neesi tik slikts

Un tavu sirdi nespiež asinsgrēks?

Bet kā gan neesi tu tēvs un dēls,

Ja savu meitu esi apskāvis

Kā mīlošs laulāts draugs un nevis tēvs?

Vai savas mātes miesu neēd tā,

Kas viņas tīro gultu aptraipa?

Kā rāpuji jūs ziedus izsūcat,

Lai saldumu par indi pārvērstu.

Jā, Antioh, tev līdzīgiem nav kauns

Veikt neģēlības melnākas kā nakts,

Bet gaismā parādīt tās viņiem bail.

Viens grēks ar otru cieši sasaistīts,

Tāpat kā ugunij nāk dūmi līdz.

Ir grēkam divas rokas — indes kauss

Un nodevība, kas prot kaunu slēpt.

Lai dzīvību no briesmām izglābtu,

Es esmu izlēmis, ka bēgšu prom.

Aiziet.

Atgriežas Antiohs.

Antiohs.

Viņš nopratis, ka gribam mēs

To nonāvēt.

Ja dzīvu atstāšu, mans negods izpausts tiks,

Viņš pastāstīs, ka Antiohu māc

Viszemiskākie grēki.

Lūk, tādēļ jāmirst būs šim jauneklim,

Sai nāvei jāsaglabā tīrs mans gods.

Ei, panāciet kāds šurp!

Ienāk Tai jards.

Taljards.

Jūs saucāt, augstība?

Antiohs.

Taljard,

Tu esi mūsu padevīgais kalps,

Tev tādēļ gribam kaut ko uzticēt.

Par paklausību tiksi paaugstināts.

Te, paskaties, ir inde, bet te — zelts.

Mums jādabū no ce|a Tiras valdnieks,

Par ko tam jāmirst, — tev nav jāvaicā.

Tā gribu es. Vai veiksi to?

Tai jards.

Mans kungs,

Es veikšu.

Antiohs.

Labi.

Ienāk vēstnesis.

Nu, kas tad tevi tā bez elpas dzen?

Vēstnesis.

Prom Perikls, viņš aizbēdzis.

Aiziet.

Antiohs.

Ja tu

Vēl dzīvot gribi, tev viņš jāpanāk

Kā bultai, veiklas rokas palaistai.

Šeit nerādies, ja ziņot nevari,

Ka Periklj vairs nav starp dzīvajiem.

Tai jards.

Mans valdniek,

Ja vien tik mana bulta viņu sniegs,

Gals viņam būs. Es steidzos, augstība.

Antiohs.

Ardievu, Taljard.

Tai jards iziet.

Kamēr viņš ir dzīvs,

Ne dvēselei, ne prātam miera nav.

Aiziet.

OTRĀ AINA

Tira. Istaba pilī.

Ienāk Perikls.

Perikls

augstmaņiem aiz skatuves.

Kādēļ gan miera nav un domas klīst,

Kādēļ gan skumja noskaņa nāk līdz

Un neiet prom kā viesis apnicis?

Nedz diena mieru atnes man, nedz nakts,

Šis kaps, kur bēdu smagums allaž rakts.

Pret dzīves priekiem esmu vienaldzīgs,

Kaut arī šeit nav bīstams Antiohs,

Jo viņa roka nespēj mani sniegt.

Šī doma tomēr nomierina maz,

Nekas vairs neiepriecē sirdi man.

Tā parasti mēdz būt: no izbailēm

Dzimst dīvas kaislības, un izbailes

No tā, kas tikai notikt varējis,

Kļūst stiprākas arvien, ja iedomā,

Ka briesmīgākais vēl nav noticis.

Tāpat ar mani: Antiohs ir liels,

Bet es pret viņu — sīks un nevarīgs.

Ko nodomājis, to viņš arī veiks,

Ja neticēs, ka vienmēr klusēšu.

Lai kādos vārdos viņu godāšu,

Tikpat viņš vairīsies no negoda.

Tas nobijies, ka tikai jāsarkst nav,

Un tādēļ briesmas novērst centīsies.

Ar savu karaspēku šurp viņš nāks,

Sev līdzi kara šausmas atnesot.

Aiz apmulsuma drosme bojā ies,

Un vīri nepagūs pat pretoties,

Tiks daudzi nevainīgi sodīti.

Man viņu liktenis, ne paša rūp,

Es esmu tikai koka galotne,

Kam saknes jāsedz, stumbrs jāaizstāv.

Nīkst miesa, dvesele ka salstot trīc,

Pats sevi sodu, viņa nesodīts.

Ienāk Helikans ar citiem augstmaņiem.

Pirmais augstmanis.

Lai tavā sirdī mājo prieks un miers!

Otrais augstmanis.

Un lai tas mājo tur, līdz pārnāksi

Tu sveiks un vesels!

Helikans.

Jel klusējiet! Lai saprāts runāt sāk.

Kas glaimo valdniekam, tas kaitē vien,

Jo katri glaimi plēšām līdzīgi —

Tie mazu nopelnu kā dzirksteli

Ir spējīgi par karstu liesmu uzpūst.

Bet rājiens godbijīgs der valdniekam,

Tāpat kā kuram katram mirstīgam.

Par mieru ja ar tevi runā kāds,

Tas tikai glaimo, tevi apmelo.

Jūs, valdniek, varat piedot, varat sist,

Es galvu liecu, visu pateicis.

Perikls.

Mēs gribami divi būt. Jūs apskatiet,

Kas notiek ostā, kādus kuģus piekrauj,

Tad nāciet atpakaļ.

Augstmaņi aiziet.

+ Tu, Helikan,

Nes nemieru. Ko mani saskati?

Helikans.

Jums, valdniek, piere dusmās saraukta.

Perikls.

Ja šajā skatienā ir paslēpts šķēps,

Kā uzdrošinies mani saniknot?

Helikans.

Kā uzdrošinās zāle skatīties

Uz augstām debesīm?

Perikls.

Tu zini, ka es varu

Likt tevi nonāvēt.

Helikans,

nokrizdams ceļos.

Pats cirvi uztrinu,

Tev atliek tikai cirst.

Perikls.

Es lūdzu, piecelies! Tu glaimot neproti.

Paldies par to, jo dievs ir vēlējis,

Ka kļūdas jāuzklausa valdniekam.

Tik tas ir padomdevējs īsts un kalps,

Kas pakļauj valdnieku ar savu prātu.

Nu, ko lai iesāku?

Helikans.

Bez kurnēšanas

Nes bēdas, ko tu pats sev uzvēlis.

Perikls.

Tu esi, Helikan, kā ārsts, kas ieteic

Man šajā bridi tādas zāles dzert,

No kurām ārstam pašam būtu bail.

Tad paklausies. Pie Antioha es,

Kā tev jau zināms, nāves apdraudēts,

Sev gribēju ņemt skaistuli par sievu,

No kuras pēcnācēji gaidāmi —

Man palīgi, bet pavalstniekiem — prieki.

Tās seja likās neaprakstāms brīnums,

Viss pārējais — par asinsgrēku baigāks.

Tās noziedzīgais tēvs pret mani bija

Ne bargs, bet maigs. To katrs pateikt māk,

Ka tirāns skūpstot ir visblstamāks.

Es bailes izjutu un bēgu šurp,

Zem laipnās tumsas melnā apsega

Drošs būdams. Tikai tagad saprotu,

Kas draudēja un kas vēl šobrīd draud.

Ja tirānu māc bailes, nezūd tās,

Bet gadu gaitā kļūst vēl stiprākas.

Nav vietas šaubām, baidās Antiohs,

Ka tikai neizstāstu kādam es,

Cik daudz tur gājis bojā jaunekļu,

Lai neatklātos viņa kauna darbs.

Lai bailēm būtu gals, viņš karu sāks

Ar ieganstu, ka es tas vainīgais.

Un, tā kā mani sodīt vajadzēs,

Bez žēlastības zobens nāvi sēs.

Bet visi pavalstnieki mīļi man un tu,

Kas pārmet man, tāpat.

Helikans.

Ak vai!

Perikls.

No bēdām nenāk miegs un vaigi bāl,

No tūkstoš šaubām prātam miera nav —

Kā novērst negaisu pirms sākšanās?

Un, redzēdams, ka līdzēt varu maz,

Vairs nespēju ne mirkli mieru rast.

•

Helikans. *

Lai notiek! Ja jau reiz ir runāt ļauts,

Es būšu gluži atklāts. Tev ir bail

No Antioha, bail no tirāna,

Kas vai nu karā, vai ar nodevību

Grib tevi iznīdēt.

Mans valdniek, pagaidām brauc labāk prom,

Līdz niknums norimst, dusmas aizmirstas,

Vai arī liktenis liek viņa dzīvei trūkt.

Jebkuram nodod varu, kaut vai man,

Jo mēs kā rīts ar ausmu saistīti.

Perikls.

Par tevi nešaubos.

Bet ja nu iebrūk viņš, kad esmu projām?

Tad kopā sajaukušās asinis

Uz mūsu mātes zemes krūtīm līs.

Perikls.

No tevis, Tira, atvados. Uz Tarsu

Ved mani ceļš. Tur vēstis gaidīšu,

Lai zinātu, kā manā valstī iet.

Par saviem pavalstniekiem rūpēties

Tev uzdodu, jo zinu, cik tu gudrs.

Lai paliek zvērests, — ja nav vārdam svars,

Lauzt arī zvērestu it viegli var.

Cik dārgs mums abiem pienākums un gods,

Sai laikā dzīvē pierādīsim mēs:

Kā paraugs citiem — tu, kā valdnieks — es.

Aiziet.

TREŠA AINA

Tira. Pils priekštelpa.

ienāk Taljards.

Taljards. Tātad tā ir Tira un tā ir pils. Un te man jānogalina valdnieks Perikls. Ja es to neizdarīšu, mani noteikti pakārs, tiklīdz atgriezīšos. Tas ir bīstami.

Jā, var noģist, ka tas bijis gudrs un apdomīgs cilvēks, ja uz jautājumu, ko viņš gribētu no valdnieka, atbildējis, ka viņš negribētu zināt nevienu valdnieka noslēpumu. Tagad es redzu, ka viņš rīkojies prātīgi, jo, ja valdnieks pavēl kādam būt nelietim, tad tam jāpilda solījums un jābūt nelietim. Css! Tur nāk Tiras augstmaņi.

Ienāk Helikans, Eskans un citi augstmaņi.

Helikans.

Jums, draugi tirieši, nav jājautā,

Kurp nolēmis ir doties jūsu valdnieks.

Viņš paļāvīgi uzticējis ir

Pirms aizceļošanas man visu varu.

Taljards

sānis.

Kā? Viņš ir prom?

Helikans.

Ja gribat zināt, kādēļ aizbraucis

Viņš, neatsveicinādamies no jums,

Kaut nedaudz, tomēr varu pastāstīt.

Ir Antiohs …

Taljards

sānis.

Kā? Ko par viņu teiks?

Helikans.

Kādēļ — to nezinu, bet Antiohs

Ir sadusmots uz mūsu valdnieku,

Un Periklu, lai parādītu tam,

Ka nožēlo viņš vainu netīšo,

Ar kuģi tagad jūrā atrodas,

Kur dzīvībai ik brīdi briesmas draud.

Taijards

sānis.

Acīm redzot, tagad mani nekārs, kaut es pats to lūgtu. Mans valdnieks gan priecāsies, ka Perikis ir

prom; uz zemes viņš tika cauri sveikā, bet jūrā pagalam būs. Iešu viņiem klāt.

Skali.

Lai sveikti tirieši!

Helikans.

Lai Antioha sūtnis sveicināts!

Taijards.

Man vēstule, '

Kas nododama pašam Periklam,

Bet, tā kā atbraucis es izdzirdu,

Ka jūsu valdnieks devies ceļojumā,

Būs vēstule man jāved atpakaļ.

Helikans.

Nav citiem tiesību ņemt vēstuli,

Ja tā ir valdniekam un nevis mums.

Pirms braukšanas uz mūsu dzīrēm nāc,

Jo nav uz Antiohu ļauns mums prāts.

Visi aiziet.

CETURTĀ AINA

Tarsa. Istaba Tarsas valdnieka namā.

Ienāk Tarsas valdnieks Kleons, Dionīsa un citi.

Kleons.

Te, Dionīsa, atpūtīsimies.

Var būt, ka citu ļaužu bēdu stāsts

Liks aizmirst pašiem savas nedienas?

Dionīsa.

Tas nozīmētu tikai vairot bēdas.

Ir veltas pūles norakt kalnu vienu —

Aug blakām otrs kalns to pašu dienu.

Mans nelaimīgais draugs, es gribu teikt,

Ka mūsu bēdas krūmam līdzīgas:

Jo vairāk apgriež, jo tas kuplāks aug.

Ai Dionīsa,

Vai izsalkušais slēps, ka ēst tam gribas,

Un pacietīgi gaidīs, bads lai pieveic?

No mūsu lūpām skali vaidi plūst,

No sāpju valgmes skropstas smagas kjūst,

Bet vaimanām vēl skaļākām ir jātop,

Lai debesis no snaudas atmostas

Un neliedz palīdzību cietējiem.

Es vārdos stāstīšu par ciešanām,

Tu palīdzēsi man ar asarām.

Dionīsa.

Es darīšu, ko spēšu.

Kleons.

Šī Tarsa, ko es tagad pārvaldu,

Reiz bija pārpilnības pilsēta,

Pat ielās plūda bagātību strauts;

Tās torņi skūpstījās ar mākoņiem …

Par visu bija brīnums svešniekiem.

Kā pāvi pilsētnieki staigāja,

Cits citam greznās rotas izrādot.

Uz galdiem dzīrēs netrūka nekā,

Tur mazāk ēda, vairāk brīnījās.

Tur lepojjs, ka badu nepazīst,

Vārdo «palīdzība» tika pelts un nīsts.

Dionīsa.

Ak, tas ir taisnība!

kleons.

Bet paskaties, kā soda debesis!

Lūk, mutes, kurām nepietika vēl

Ar to, ka deva zeme, jūra, gaiss

It visu nepieciešamo pārpārēm,

Ir tagad tukšām mājām līdzīgas

Un kaut ko darīt gribētu labprāt.

Ja vēl nesen pat daudzi gardumi

Pa prātam nebija, tad šodien tās

Par rupjas maizes donu priecātos.

Lūk, mātes, kuras agrāk nezināja,

Ko bērniem dot no daudziem kārumiem,

Bet tagad mazos apēst gatavas.

Tāds bads, ka vīrs un sieva lozi velk,

Kas pirmais mirs, kas brīdi dzīvos vēl.

Raud augstmaņi, un viņu sievas raud,

Bet dzīvajiem, kas redz, kā citi krīt,

Trūkst spēka nomirušos apbedīt.

Vai tas tā nav?

Dionīsa.

To mūsu bālās sejas liecina.

Kleons.

Lai pilsētas, kur vīna kausi dzirkst

Un bezbēdīgās dzīrēs aizrit laiks,

Dzird nelaimīgās Tarsas vaimanas!

Ar viņām arī gadīties var tas.

Ienāk augstmanis.

Augstmanis.

Kur mūsu pavēlnieks?

Kleons.

Es še.

Teic — kādu bēdu vēstis steidzi nest?

Mēs neceram, ka priecīgs būs tavs stāsts.

Augstmanis.

Mēs redzējām, ka burām piepūstām

Uz mūsu krastu stalti kuģi peld.

Kleons.

Es nebrīnos,

Jo bēda nenāk viena it nekad:

To otra pavada kā mantinieks.

Es noprotu, ka tā ir kaimiņvalsts,

Kas redz, cik grūti šobrīd klājas mums,

Un kareivjus ar kuģiem šurpu ved,

Lai sistu mūs, kas tā jau sasisti,

Lai, mani, nelaimīgo, pieveicot,

Bez pūlēm gūtu lētu uzvaru.

Augstmanis.

Mums nav ko bīties, balti karogi

Pār kuģiem pland kā miera vēstneši.

Šķiet, draugi šurpu brauc, ne ienaidnieks.

Kleons.

Tu runā, it kā nezinātu vēl:

Kam izskats jauks, tas ir vēl bīstamāks.

Bet, lai tie arī nes ko nesdami, —

No kā mums bail?

Mēs visi taču puslīdz miruši.

Ka viņu gaida, ej un pasaki.

Lai paziņo, no kurienes viņš nāk

Un ko šeit grib.

Augstmanis.

Tiks izpildīts.

Aiziet.

Kleons.

Ja viņš ir draugs, mēs varam priecāties,

Ja nāk ar^aru — velti pretoties.

Ienāk Perikis ar pavadoņiem.

Perikis.

Mans draugs, lai tavas acis nepārsteidz

Kā spilgta bākas gaisma pusnaktī

* Nedz mūsu kuģi, nedz šis karapulks.

Mēs dzirdējām par Tarsas nedienām

Un izmirušas ielas redzējām.

Mēs nenācām jums jaunas bēdas nest,

Bet bēdu nastu darīt vieglāku.

Jūs velti domājat, ka kuģi šie

Kā Trojas zirgi cieši piebāzti

Ar ļauniem, asinskāriem kareivjiem.

Nē, kuģi atveduši labību,

Kas mirstošajiem atdos dzīvību.

Visi.

Lai grieķu dievi tevi svēti!

Par tevi lūgsim mēs.

Perikis.

Es lūdzu piecelties.

Ne godu mēs, bet mīlu meklējam,

Kā arī sev un kuģiem mājvietu.

Kleons.

Pār to, kas neuzņem jūs viesmīlīgs

Vai atmaksā ar nepateicību, —

Vienalga, vai tas mūsu bērns vai paši mēs,

Pār to lai debess sods un elles lāsts!

Es cerībā, ka nebūs tāds neviens,

Jūs savas tautas vārdā apsveicu.

Perikis.

Paldies. Mums jāpaviesojas šeit būs,

Līdz mūsu zvaigzne atkal spoža kļūs.

Visi aiziet.

OTRAIS CĒLIENS

Ienāk Gauers.

Gauers.

Jums bija redzams valdnieks dižs,

Kas savu bērnu pavedis.

Tad citu ieraudzījāt jūs,

Tas vārdos, darbos labāks būs.

Nav veltīgi ko uztraukties:

Tam visas bēdas secen ies.

To mazumu, ko pazaudēs,

Viņš simtkārtīgi atgūt spēs.

Ka lieliski viņš runāt prot,

Es varu sacīt apzvērot.

Ar cienībiitā vārdu min,

Jo Perikls't visu zin.

Aiz pateicības Tarsā kalts

Ir viņam piemineklis stalts.

Es jaunas vēstis paredzu,

Uz brīdi tādēļ apklustu.

PANTOMĪMA

Pa vienām durvīm sarunādamies ienāk Perikis un Kleons kopā ar svītu; pa otrām durvīm Ienāk galminieks ar vēstuli Periklam. Perikls pasniedz vēstuli Kleonam, apdāvina vēstnesi un iecel viņu kareivju kārtā. Pēc tam Perikls Iziet pa vienām durvīm, Kleons — pa otrām.

Nav mūsu labais Helikans

Kā sveša medus ēdājs trans.

Viņš zobenu pret ļauno ceļ,

Lai ļaunais nīkst, bet labais zeļ,

Ko tikai Tirā redzēt prot,

Steidz savam kungam paziņot

Un arī to, ka Taljardam

Likts atnest nāvi valdniekam.

Nav Helikana padoms slikts —

Viņš ieteic Tarsā nepalikt.

Un klausa Perikis un brauc,

Bet jūrai nevar ticēt daudz:

Sāk trakot vētra, pērkons graut,

Zem kājām bezdibeņi draud.

Drīz nežēlīgi sadragāts

Guļ kuģis dzelmē, tumsas klāts,

Bet Perikis, kam zudis viss,

Ir viļņu varā nokļuvis.

Ne draugu tam, ne naudas vairs —

No visiem dzīvs viņš vienīgais.

Kad zudis plosīšanās prieks,

Tam liktenis ļauj krastu sniegt.

Lūk, viņš! Kas notiks, — vērojiet,

Man pļāpāšanu piedodiet.

Aiziet.

PIRMĀ AINA

Pentapole. Klaja vieta jūras krastā.

Parādās viscaur izmirkušais Perikis.

Perikis.

Kādēļ tik dusmīgas jūs esat, zvaigznes?

Vējš, lietus, pērkoni Jūsu priekšā stāv

Sīks mirstīgais, kam jāpaklausa jums.

Ak vai! Pret klintīm esmu smagi triekts,

Mests krastā un uz dzelmi atkal rauts

Un tomēr dzīvs. Es gribu tikai mirt.

Vai tiešām spēkiem ļaunajiem par prieku

Ir nolēmusi mani atstāt laime?

No jūras dzelmes kapa ārā mests,

Seit, klusā krastā, nomirt gribu es!

Uznāk trīs zvejnieki.

Pirmais zvejnieks. Nu, ko tu apstājies, slulbiķi?

Otrais zvejnieks. Nāc šurp, velc tīklus!

Pirmais zvejnieks. Ko es teicu, lupatlasi?!

Trešais zvejnieks. Ko tad jūs teicāt, saimniek?

Pirmais zvejnieks. Kusties, kusties veicīgāk, citādi dabūsi.

Trešais zvejnieks. Saimniek, es nudien nevaru aizmirst tos nabaga vīrus, kuri nupat mūsu acu priekšā tika ierauti jūrā.

Pirmais zvejnieks. Tiešām žēl šo nabadziņu. Man pašam sirds sažņaudzās, dzirdot, cik izmisīgi viņi sauc mūs palīgā. Bet, ak vai, mēs tik tikko paši izglābāmies!

Trešais zvejnieks. Vai neatceries, saimniek, ko es teicu, redzot, kā delfīns lēkā un kūleņo? Stāsta, ka delfīns garšojot puslīdz pēc zivs, puslīdz pēc gaļas. Kaut jods viņu parautu! Tiklīdz kādu ieraugu, tā skaties vien, ka neaizskalo jūrā. Es brīnos, saimniek, kā zivis var dzīvot jūrā.

Pirmais zvejnieks. Kas tur ko brīnīties! Zivis dzīvo tāpat kā cilvēki uz zemes: lielākie apēd mazākos. Jāsaka, mūsu bagātie sīkstuļi ir īsti vaļi. Tie rotaļājas, met kūleņus, trenkā sīkās zivtiņas, līdz beidzot muti vaļā un visas tur iekšā. Esmu dzirdējis, ka uz zemes arī esot tādi vaļi: tikmēr rīkli neaiztaisīs, kamēr nebūs aprijis veselu draudzi ar visu baznīcu un zvanu torni piedevām.

sānis.

Ir nu gan ko dzirdēt!

Trešais zvejnieks

Paklau, saimniek, ja es būtu ķesteris, es labprāt tajā dienā atrastos zvanu tornī.

Otrais zvejnieks. Kādēļ tā?

Trešais zvejnieks. Tāpēc, ka valis aprītu arī mani. Bet, kad es nonāktu viņa vēderā, es tur taisītu tādu jampadraci, līdz valis neizturētu un atvemtu atpakaļ ir zvanus, ir torni, ir baznīcu, ir beidzot visu draudzi.

Eh, ja mūsu labais valdnieks Simonīds būtu vienis prātis ar mani….

Perikls

sānis.

Simonīds?

Trešais zvejnieks. Mēs iztīrītu zemi no traniem, kas nolaupa medu godīgām bitēm.

Perikls

sānis.

Par jūru un par zivīm runājot,

Par ļaužu vājībām šie vīri spriež.

Kā zemes virsū, tā zem ūdens nav

Bez labā un ir arī ļaunums savs.

Skaji.

Miers jūsu darbam, labie zvejnieki!

Otrais zvejnieks. Kāpēc labie? Kāda jēga, puis, būt labam? Tiklīdz atrodi veiksmīgu dienu, rauj laukā no kalendāra, lai kāds cits nepievāc.

Perikls. Jūs redzat, jūra izsviedusi mani jūsu krastā.

Otrais zvejnieks. Jūra droši vien bijusi pilnā, ja izsviedusi tevi mūsu ceļā.

Perikls.

Ar mani vējš un viļņi spēlējās,

Kā bumbu svaidot milzu laukumā.

Jums tagad žēlastību izlūdzos,

Kaut citus lūdzies neesmu nekad.

Pirmais zvejnieks. Tu neproti lūgt, draugs? Ir pie mums,

Grieķijā, tādi, kas lūgdami nopelna vairāk nekā mēs

strādādami.

Otrais zvejnieks. Vai tu zvejot proti?

Perikis. Nekad neesmu mēģinājis.

Otrais zvejnieks. Nu, tad gan tev būs jāmirst badā. Šodien neko nevar dabūt, ja neprot zvejot dzīves ūdeņos.

Perikls.

Kas biju agrāk, esmu aizmirsis,

Bet, kas es šobrīd, varu sajust vien:

Es esmu vīrs līdz kauliem izsalis,

Ar dzīslās sastingušām asinīm;

Trūkst mēlei spēka palīdzību lūgt.

Ja atteiksiet un klusi nomiršu,

Es lūdzu mani godam apbedīt.

Pirmais zvejnieks. Kāpēc tad tu lai mirtu? Dievi to nepieļaus! Se, velc mugurā manu jaku un sasildies. Nu, nu, saņemies, lāga puisi! Nac mums līdzi uz mājām. Svētkos ēdīsim gaļu, gavēņa dienās — zivis. Kur nu vēl pudiņi un pankūkas! Ejam! Tu tiksi laipni uzņemts.

Perikls. Paldies.

Otrais zvejnieks. Paklau, mans draugs, tu taču teici, ka neprotot lūgties.

Perikls. Es nelūdzos, bet gan tikai prasu.

Otrais zvejnieks. Ak tikai prasīji! Vajadzēs man arī iemācīties prasīt, tad varbūt tikšu vaļā no pēršanas.

Perikls. Kā, vai tad pie jums visus nabagus per?

Otrais zvejnieks. Ne jau visus, mans draugs, ne jau visus. Ja visus nabagos pie mums pērtu, tad labāku par pērāja amatu nevarētu iedomāties. Tagad, saimniek, es iešu. Jāvelk ārā tīkls.

Aiziet kopā ar trešo zvejnieku.

Perikls

sānis.

Kā prieki vienkāršie ar darbu saskan!

Pirmais zvejnieks. Vai zini, draugs, kur tu atrodies?

Perikls. Nezinu vis.

Pirmais zvejnieks. Tad es tev pateikšu. Šo zemi sauc par

Pentapoli, un mūsu valdnieku sauc par Labo Simonīdu.

Perikls. Tu teici — par Labo Simonīdu?

Pirmais zvejnieks. Jā, ar savu miermīlīgo un saprātīgo

valdīšanu viņš ir pelnījis, ka viņu tā sauc.

Perikls. Viņš tiešām ir laimīgs valdnieks, ja pavalstnieki

dēvē viņu par Labo. Vai viņa pils ir tālu no krasta?

Pirmais zvejnieks. Diezgan tālu, pusi dienas būs ko iet. Un vēl tev teikšu: viņam ir brīnum skaista meita. Rīt viņai ir dzimšanas diena. No malu malām sabrauks jaunie augstmaņi un bruņinieki, lai turnīrā cīnītos par viņas roku.

Perikls. Ja es spētu tikpat daudz, cik vēlos, es labprāt atrastos cīnītāju vidū.

Pirmais zvejnieks. Tāda nu reiz ir tā pasaule, mans kungs; cilvēkam nav liegts censties iekarot to, kas tam nepieder, — sievas sirdi… Atgriežas otrais un trešais zvejnieks, vilkdami tīklu.

Otrais zvejnieks. Palīdzi, saimniek, palīdzi! Zivs sapinusies tīklā kā nabaga cilvēks mūsu likumos — lai nedomā tikt ārā. Mēs vilkām, vilkām tiklu, taču, kad bijām izvilkuši, izrādījās, ka tajā ir nevis zivis, bet sarūsējušas bruņas un ieroči.

Perikls.

Es gribētu tos, draugi, aplūkot.

Paldies tev, Fortūna, ka ļauji man

Pēc visa pārdzīvotā atgūties.

Tas bija manis paša mantojums,

Ko novēlēja tēvs pirms miršanas,

Man noteikti un stingri nosakot:

«Tos taupi, Perikl, jo glābuši

Ne vienreiz vien tie manu dzīvību.

Šī josta arī lieti noderēs . ..

Es ceru, ka tev mūsu dievi stāvēs klāt!»

Kā acuraugu visu glabāju,

Līdz nežēlīgā jūra laupīja

Un norimusi atkal atdeva.

Paldies tev, jūra. Tagad esmu glābts,

Kopš atgūtas ir tēva dāvanas.

Pirmais zvejnieks.

Kas prātā tev?

Perikls.

Es lūdzu, mīļie draugi, atdodiet

Man to, kas tēvu kādreiz sargājis.

Es bruņas pazīstu. Tēvs mani mīlēja,

Un viņa dēļ es bruņas gribu ņemt.

Uz pili tagad ceļu parādiet,

Kā augstmanis tur vēlos ierasties.

Ja tur man laime labvēlīgi smaida,

Jūs atmaksa par palīdzību gaida.

Pirmais zvejnieks. Tu tīko piedalīties turnīrā un cīnīties par skaistules roku?

Perikls. Es savu izveicību rādīšu.

Pirmais zvejnieks. Labi, ņem bruņas, un lai dievs dod tev veiksmi!

Otrais zvejnieks. Paklau, mans draugs! Tie bijām mēs, kas izvilkām šo apģērbu no nemierīgās jūras. Bija krietni ko noņemties, pat tīkli saplīsa. Es ceru, ka tu mūs neaizmirsīsi, ja tev laimēsies.

Perikls.

Jūs varat droši būt.

Dzelzs tērpu palīdzējāt uzvilkt man.

Par spīti jūrai man ap roku vēl

Ir palikusi dārga aproce.

To katrā laikā varu iemainīt

Pret zirgu, kura cēlo gaitu būs

It visiem skatītājiem redzēt prieks.

Draugs, lai es zirgā sēstos, trūkst man tikai

Vēl kājtinamo.

Otrais zvejnieks. Tos mēs sagādāsim. Tu varēsi tos iztaisīt no mana labākā apmetņa. Bet uz pili es pats tevi aizvedīšu.

Perikls.

Ir goda pilnai cīņai jānoliek,

Vai ari jaunas bēdas galvu lieks.

Aiziet.

OTRA AINA

Turpat. Ceļš uz sacīkšu vietu. Tā malā telts valdniekam, viņa meitai un augstmaņiem.

Uznāk Simonīds, Taisa, augstmaņi un pavadoņi.

Simonīds.

Vai cīnītāji turnīram jau gatavi?

Pirmais augstmanis.

Jā, valdniek, ir.

Tie gatavi un gaida tevi vien.

Simonīds.

Liec pavēstīt, ka mēs ar meitu gaidām,

Jo turnīrs tai par godu sarīkots.

Sēž viņa te kā dailes bērns un liek,

Lai, viņu redzot, visās acīs prieks.

Viens no augstmaņiem aiziet.

Taīsa.

Tēvs mīļotais un dižciltīgais mans,

Šāds cildinājums nepelnīti skan.

Simonīds.

Tā vajag, jo mēs esam valdnieki,

Kas radīti pēc dievu līdzības.

Kā dārgakmens var zaudēt krāsu savu,

Tā arī valdnieki var zaudēt slavu

No necieņas pret tiem. Tev jāpastāsta

Par cīnītājiem, viņu devīzēm.

Taīsa.

Mans goda vārds, ka es to darīšu.

Ienāk pirmais cīnītājs, pāriet pār skatuvi; viņa ieroču

sēļs plenes klāt Taīsai vairogu.

Simonīds. _

Kas pirnrais mūsu priekšā nostājies?

Taīsa.

Tēv slavenais, šis cilvēks nāk no Spartas.

Uz viņa vairoga ir etiops

Ar rokām lūdzot sauļup izstieptām

Un devīze: «Lux tua vita mihi».

Simonīds.

Viņš tevi mīl, par savu dzīvi sauc.

Garām aiziet otrais cīnītājs.

Simonīds.

Kas otrs nupat garām pagāja?

Taisa.

No Maķedonijas šis jaunais cilvēks,

Un tam uz vairoga ir attēlots

Stalts kareivis, ko pieveic sieviete.

Tam devīze kā spānim: «Piu per dultpura que per

fuerga».

Garām aiziet trešais cīnītājs.

Simonīds.

Kas trešais ir?

Taīsa.

No Antiohas kāds.

Uz vairoga nes lauru vainagu

Ar devīzi: «Me pompae provexit apex».

Garām aiziet ceturtais cīnītājs.

Simonīds.

Kas ceturtais?

Taīsa.

Deg lāpa tam, uz leju pavērsta,

Un rakstīts: «Quod me alit, me extinguit».

Simonīds.

Tas nozīmē, ka skaistums visvarens, —

Gan iejūsmo, gan arī nāvē dzen.

Garām aiziet piektais cīnītājs.

Taīsa.

Ir vairogs piektajam ar mākoņiem,

Kas ietinuši roku. Rokā — zelts.

Bet uzraksts skan: «Sic speclando fides».

Garām aiziet sestais cīnītājs — Perikis.

Simonīds.

Un kas

Ir sestais, pēdējais, ko cīnītājs

Pats garām nes ar tādu vieglumu?

Taīsa.

Man šķiet, tas svešnieks. Viņa emblēmā

Zars nokaltis, vien pašā galā zajš.

Tā devīze: «In hac spe vivo».

Simonīds.

Cik labi teikts!

Viņš nomākts izskatās, bet laikam cer,

Ka tavās acīs uzsmaidīs tam laime.

Pirmais augstmanis.

Man sacīt gribētos, ka izskats tāds

Nebūt par labu viņam nerunā.

Uz bruņām rūsa! Laikam cilājis

Viņš nevis zobenu, bet pātagu.

Otrais augstmanis.

Patiešām tas varbūt ir svešnieks kāds,

Ja nāk u^svētkiem tādā izskatā.

Trešais augstmanis.

Viņš tīšām pieļāvis, lai aprūs viss, —

Gan smiltis šodien rūsu notīrīs.

Simonīds.

Cik muļķīgi par kādu tomēr spriest

Pēc tā, kā cilvēks šodien apģērbies!

Laiks mūsu viesiem šurpu nakt, bet mums

Kāpt galerijā.

Aiziet.

Aiz skatuves troksnis, visi sauc: «Nabaga jauneklis1»

TREŠA AINA

Turpat. Parāžu zale pilī. Viss sagatavots dzīrēm.

Ienāk Simonīds, Taisa, augstmaņi, turnīra dalībnieki un viņu pavadoņi.

Simonīds.

Varoņi!

Ir lieki «Esiet sveicināti!» teikt,

Ir lieki varonību cildināt.

Es ierakstītu vārdus skaistākos,

Ja taptu varonības grāmata.

Bet ne jau to no manis sagaidāt.

Jūs, mani augstie viesi, esat šeit,

Lai varam dzīres sākt.

Taīsa

Periklam.

Bet tevi, viesi mans,

Ar slavas vainagu es apveltu

Un godinu kā dienas varoni.

Perikis.

Tā tikai laime, nevis nopelns mans.

Simonīds.

Sauc to, kā gribi, diena pieder tev.

Šeit tevi neapskauž par to neviens.

Tu kalpo mākslai, sacensība tātad

Uz jaunu uzplaukumu ceļu rāda.

Tu vari lepoties. Nāc, mana meita, šurp

Un, dzīru karaliene būdama,

Pēc sava prāta vietas ierādi.

Cīnītāji.

Pie Simonīda mums tiek piešķirts gods.

Simonīds.

Man prieks par jums. Man pašam dārgs ir gods.

Kam goda trūkst, to gaida dievu sods.

Rīkotājs.

Te jūsu vieta ir.

Perikls.

Nē, nevar taču būt.

Pirmais cīnītājs.

Bez ierunām, jo esam cilvēki,

Kam skaidra sirds un nenesīsies prāts

Ne lielos skaust, ne mazos nicināt.

Perikls.

Jūs tiešām cēlsirdīgi.

Simonīds.

Apsēdies.

Perikls

sānis.

Pie Jupitera, domu valdnieka,

Es zvēru — man ir prātā viņa vien.

Taīsa

sānis.

Pie Junonas, kas sarga laulību,

Es zvēru — ēdieni man negaršo,

Pēc viņa ilgojos. Viņš cilvēks labs.

Simorūds.

Diemžēl nav tikai dižciltīgs.

Par citiem nebija daudz pārāks viņš,

Bet uzslavu ir godam pelnījis.

Taisa

sānis.

Ja citi — stikli, viņš man dimants šķiet.

Perikls

sānis.

Šis valdnieks manu tēvu atgādina.

Tēvs kādreiz slavā mirdzēja tāpat,

Kā saule savā tronī sēdēja,

Kā zvaigznes apkārt citi valdnieki.

Tie visi viņam līdzās nobāla

Un godbijībā galvas nolieca.

Bet dēls spīd niecīgi kā jāņtārpiņš —

Ar tēvu sacensties nav spējīgs viņš.

Jā, valda Laiks pār visiem mirstīgiem,

Tas cilvēkiem ir tēvs un arī kaps,

Ne vienmēr ir pret viņiem vēlīgs, labs.

Simonīds.

Es ceru, jautri jums.

Cīnītāji.

Kā citādi, ja ir tik gādīgs valdnieks.

Simonīds.

Līdz malām vīna kausu piepildu,

Uz jūsu veselību paceļu,

Kā jūs par savām mīļajām.

Cīnītāji.

Paldies.

Simonīds.

Nē, pagaidiet!

Šis jauneklis ir pārāk skumjš.

Kā liekas, dzīru skaļā līksmība

Tam nav pa prātam, sirdi nepriecē,

Tev, Taīsa, tā nešķiet?

Taīsa.

Bet kāda man tur daļa?

Simonīds.

Tev jāatceras,

Ka valdnieki kā dievi debesīs

Sniedz visiem dāsnas dāvanas, ja nāk

Tos godināt.

Tā nedarot, var odam līdzīgs kļūt:

Kad dzīvs, tad sīc, kad beigts, ir miņa zūd.

Lūk, tādēļ ej un uzjautrini to,

Teic, ka šo kausu tam par godu tukšoju.

Taisa.

Nē, mīļo tēv, man nepiestāv nemaz

Ar svešu cilvēku tik laipnai būt.

Var šādu laipnību viņš nesaprast,

Pat nekautrības vārdu tai var rast.

Simonīds.

Jel paklausi un dusmas neaizdod.

Taīsa

sānis.

Ak dievs, šī pavēle tik patīkama!

Simonīds.

Un pasaki, ka gribam uzzināt,

No kurienes viņš nāk, kā viņu sauc.

Taīsa

Periklam.

Mans tēvs uz tavu veselību dzer…

Perikls.

Paldies!

Taīsa.

… Lai tava dzīve pilna ir kā kauss.

Perikls.

Paldies! Uz viņa veselību dzeru.

Taīsa.

Viņš vēlētos par tevi uzzināt,

No kurienes tu nāc, kā tevi sauc.

Perikls.

No Tiras nāku. Perikis mans vārds.

Es protu karot, šo to citu vēl.

Es braucu projām, dēku tīkodams,

Līdz ļaunā jūra kuģi aprija

Un mani vienu krastā izsvieda.

Taisa

tēvam.

Viņš pateicas. Ir Perikis tam vārds.

No Tiras ieradies.

Kad vētrā kuģis bojā aizgājis,

Viens pats viņš šajā krastā izskalots.

Simonīds.

Pie dieviem apzvēru, ka jūtu līdzi,

Bet gan jau viņa skumjas kliedēšu.

Nāc, draugs! Lai velti laiku netērējam,

Jo šodien dzīrēs netrūks jautru brīžu.

Tas slikti nebūtu, ja šajos tērpos

Jūs rādītu, kā dejo bruņinieki.

Lai nerunā, ka mūsu mūzika

Par skaļu sievietēm, jo bruņinieku

Tās ietērpā tāpat kā gultā mīl.

Bruņinieki dejo.

Ja tā prot dejot, tad ir dejot vērts.

Draugs, lūk, cik skumja tur tā skaistule.

Es dzirdēju, ka tirieši

Prot dejot līgani kā sievietes

Un tādus pašus panākumus gūst.

Perikls.

Tad nepieciešams vingrināties daudz.

Simonīds.

Ka tev šīs īpašības pašam ir,

Nav noliedzams.

Turnīra dalībnieki un sievietes dejo.

Laiks mazas dzīres beigt

Paldies, ka prieku sagādājāt mums,

Periklam

Bet tev — jo sevišķi. Lai kalpi jums

Nu parāda, kur nakti pavadīt.

Mēs šajā naktī būsim kaimiņos.

Perikls.

Es klausu tavai gribai.

Simonīds.

Ir, mani augstie viesi, pārāk vēls,

Par mīlu parunāsim citureiz.

Laiks katram atpūsties un spēkus krāt,

Lai rīt var atkal cīņu turpināt.

Visi aiziet.

CETURTA AINA

Tira. Istaba valdnieka namā.

Ienāk Helikans un Eskans.

Helikans.

Klau, Eskan, ko tev sacīšu.

Māc Antioha sirdi asinsgrēks.

Lūk, tādēļ taisnie dievi nevarēja

Vairs ilgāk kavēties ar atmaksu,

Ko viņš sen sen jau bija pelnījis.

Kad slavas saules apmirdzēts un lepns

Viņš savos greznos ratos iekāpa

Un arī meita viņam blakus apsēdās,

Tie debess liesmās pēkšņi sadega

Un, baismi sakropļoti, smirdēja.

Pat tie, kas dzīvus prata godināt,

Pēc nāves negāja vairs viņiem klāt.

Eskans.

Cik savādi!

Helikans.

Un tomēr tā ir noticis.

Nav valdniekam pat viņa dižums sargs,

Ja dieva pirksts par grēkiem soda bargs.

Eskans.

Tas taisnība.

Ienāk trīs augstmaņi.

Pirmais augstmanis.

Jel skatieties, tam vienīgam viņš tic,

Ar viņu vienīgo tas pārrunā.

Otrais augstmanis.

To nevar ilgāk paciest klusējot!

Trešais augstmanis.

Lai nolādēts, kas negrib sekot mums!

. Pirmais augstmanis.

Tad nāciet! Lūdzu vārdu, Helikan.

Helikans.

Pie manis atnācāt? Labdien, labdien!

Pirmais augstmanis.

Jel dzirdi! Mūsu bēdu mērs ir pilns,

Un beidzot bēdas pāri malām plūst.

Helikans.

Vai tiešām gribat kaitēt valdniekam?

Pirmais augstmanis.

Pats, cēlais Helikan, sev nekaitē!

Ja valdnieks dzīvs, lai viņu godinām.

Teic — kuru zemi aplaimojis viņš?

Ja viņš ir dzīvs, mēs sameklēsim to,

Jā nomiris, tiks atrasts ari kaps.

Ja dzīvs, lai atkal valdīt sāk pār mums,

Ja miris, atļauj sevi apraudāt

Un savā vietā citu izvēlēt.

Otrais augstmanis.

Tas iespējams, ka Perikis ir miris,

Un, tā kā pašreiz valstij galvas nav,

Kā katrs nams, bez jumta atstāts, brīik,

Var sabrukt valsts, — mēs gribam lūgt,

Lai kļūsti tu par mūsu valdnieku,

Jo vadīt proti, zini likumus.

Visi.

Lai dzīvo Helikans!

Helikans.

Gods liek ar vēlēšanām nesteigties.

Ja Perikis jums mīļš, tad pagaidiet.

Tā darīdams, es jūrā ielēktu,

Pats sev un jums tik bēdas atnestu.

Lai divpadsmit vēl paiet mēneši,

Tad redzēsim, vai valdnieks nepārnāks.

Ja nevarēsim viņu sagaidīt,

Es nastu pacietīgi uzņemšos.

Bet tagaAejiet, viņu meklējiet,

Kā krietniem, cēliem pavalstniekiem klājas.

Ikviens var savu drosmi pierādīt.

Kurš atradīs un pārnākt pierunās,

Kā dimants zaigos viņa tuvumā.

Sirmais augstmanis.

Tik muļķis netic gudram padomam.

Kā pavēl godājamais Helikans,

Mēs centīsimies atrast valdnieku.

Helikans.

Cik labi, ka mums domstarpību nav!

Kur nestrīdas, tur tronis droši stāv.

Visi aiziet.

PIEKTĀ AINA

Pentapole. Istaba pili.

Pa vienām durvīm, vēstuli lasīdams, ienāk Simonīds, viņam pretī nāk turnīra dalībnieki.

Pirmais dalībnieks.

Sveiks, mūsu labais SimonīdI

Simonīds.

Jums mana meita lika pavēstīt,

Ka gadu veselu tā nevēlas

Vēl precēties.

Tam iemeslu zin viņa vienīgā,

Man pašam viņa neatklāja to.

Otrais turnīra dalībnieks.

Vai paši nevaram pie viņas tikt?

Simonīds.

Viss velti. Viņa ieslēgusies,

Par piekļūšanu runas nevar būt.

Tērps, Diāna ko devusi, vēl valkāts tiks,

Jo viņa zvērējusi Cintijai,

Par ķīlu savu godu nosaucot.

Trešais turnīra dalībnieks.

Lai cik mums žēl, mēs tomēr ejam prom.

Turnīra dalībnieki aiziet.

Simonīds.

Tā,

Nu ir miers. Es lasīšu, ko raksta meita.

Tā jauno drosminieku precēšot

Vai arī dzīvot ilgāk negribot.

Tas labi, meit! Es domāju tāpat.

Cik viņā tomēr patstāvības daudz!

Vienalga, patīk man vai nepatīk.

Es piekrītu šai izvēlei.

Un lēmums ilgāk vairs nav vilcināms.

Css! Viņš jau nāk. Vēl neteikšu neko.

Ienāk Perikls.

Perikls.

Lai Simonīdu laime pavada!

Simonīds.

Un tevi arī. Gribu pateikties

Par skaisto spēli pagājušo nākt'.

Vēl manu dzirdi skāris nebija

Tik apbrīnojams skaņu virknējums.

Perikls.

Tu esi labs un tādēļ uzslavē.

Mans nopelns mazs.

Simonīds.

Tu mūzikā liels meistars.

Perikls.

Vissliktākais tās skolnieks esmu es.

Simonīds.

Ļauj vaicāt, — kādas domas radušās

Par manuTneitu tev?

Perikls.

Tā tikumīga ļoti.

Simonīds.

Un ari skaista. Vai tā nav?

Perikis.

Tā skaista ir kā pati vasara.

Simonīds.

Par tevi labās domās viņa ir,

Tev tādēļ jākļūst būs par skolotāju

Un viņai jāpalīdz kā savai skolniecei.

Perikls.

Es neesmu šī goda vērts.

Simonīds.

Tai uzskats cits. Ņem lasi vēstuli!

Perikls

sānis.

Kas tas?

Te rakstīts, viņa mīlot tirieti!

Nē, valdnieks dzīvību man atņemt grib.

Skali.

Uz tevi, cēlais valdniek, paļaujos

Es, svešs un bēdu nomākts ceļinieks,

Kas necer iegūt tavas meitas mīlu.

Ar ko vien spēšu, viņai kalpošu.

Simonīds.

Tu viņu nobūri, un tādēļ tu īsts nelietis.

Perikls.

Ak dievi žēlīgie!

Tāds nodoms nav pat prātā ienācis!

Nekad vēl neesmu tā darījis,

Lai viņā degtu mīlu, jūsos — dusmas.

Simonīds.

Tu nodevējs!

Perikls.

Es nodevējs?

Simonīds.

Jā gan.

Perikls.

Kaut šādus vārdus saka valdnieks pats,

Es necietīšu melus zemiskus.

sānis.

Nudien, tāds lepnums sagādā man prieku.

Perikls.

Cik cēlas domas, tikpat cēls mans darbs,

Nav man nekādu ļaunu nodomu.

Ar skaidru sirdi šurpu atnācu

Un neļaušu, ka aizskarts tiek mans gods.

Kas mani saukt par bezgodīgu var,

To pašu bezgodīgu zobens skars.

Simonīds.

Ak tā?

Nāk mana meita. Viņa izšķirs to.

Ienāk Taisa.

Perikls.

Teic, tikuma un dailes paraugs cēls,

Lai tava tēva dusmas norimtu, —

Vai esmu rakstījis vai sacījis

Kaut vārdu, ka tu mīļa esi man?

Taīsa.

Vai tev kāds pārmet to?

Par vārdu šo es tikai priecātos.

Simonīds.

Jā, neko teikt, tev uzņēmības daudz!

Sānis.

Par to es priecājos no sirds.

Skali.

Gan pratīšu es tevi savaldīt!

Kā tu bez ziņas drīkstēji

Tik viegli savu mīlestību

Sniegt svešniekam?

Sānis.

Kurš, tomēr jāatzīst,

Nes sevi tādas pašas asinis,

Ir tikpat dižciltīgs kā es.

Skali.

Tev, meit, būs tādēļ jākļūst rāmākai

Un tev, mans drošsirdīgais cīnītāj,

Būs jāpakļaujas man vai likšu jums

Precēties.

Un tagad nāciet rokās sadoties,

Ar skūpstu mīlas saites zīmogot!

Lai bēdu vietā dievs jums prieku dod!

Vai tagad mierīgs prāts?

Taīsa.

Jā, ja vien mīli tu.

Perikls.

Pat vairāk vēl par savu dzīvību!

Simonīds.

Jūs tātad piekrītat?

Abi.

Jā, ja pats valdnieks ļauj.

Simonīds.

Jūs savienojot, sirds man līksma kļūst.

Nu steidzieties, kur gulta gaida jūs.

Aiziet.

TREŠAIS CELIENS

Uznāk Gauers.

Gauers.

Guļ nogurušo viesu bars.

Tos krācam tālu dzirdēt var.

Daudz kāzās ēsts, un viņi krāc,

Jo pilnie vēderi tos māc.

Kā divas ogles acis zib —

Tur kaķis peli noķert grib;

Aiz krāsns circeņi jau sāk

Raut dziesmu, kā nu katrs māk.

Uz gultu vedis, Himenejs

Par sievu kļūt liek meitenei.

Tur bērniņš top. Kā stāstam trūkst,

To varatjtetēloties jūs.

Lūk, pantomīma. Centīšos

Ar vārdiem papildināt to.

pantomīma

Pa vienām durvīm ienāk Perikls un Simonīds ar pavadoņiem. Sūtnis dodas viņiem pretī, nokrīt uz ceļiem un pasniedz Periklam vēstuli.

Perikls rāda to Simonīdam. Augstmaņi krīt Simonīda priekšā ceļos.

Tad ienāk Taīsa, kura jau stāvoklī, un zīdītāja Lihorīda. Valdnieks rāda meitai vēstuli, var redzēt, ka viņa ir Iepriecināta. Taīsa un Perikls atvadās no Simonīda un kopā ar Lihorīdu un pavadoņiem aiziet. Tad aiziet Simonīds un pārējie.

Ar sirdi sāpēs degošu

Steidz visi meklēt Periklu.

Kaut sūtņiem priekšā ceļu daudz,

Uz malu malām viņi trauc.

Dažs jāj, dažs kuģī viļņus šķeļ,

Kaut tik pie mērķa vestu ceļš.

Tad Pentapolē uzaust rīts,

Kad vēsti saņem Simonīds.

To atvedis no Tiras kads,

Vēsts saturs īsumā ir šāds:

Pagalam ļaunais Antiohs

Un viņa meita līdz ar to.

Kaut tauta Helikanam dod,

Tas varu rokās neņemot.

Viņš prātus nomierināt māk:

Ja īstais valdnieks nepārnāks,

Pēc gada vārdu turēs gan

Un pārņems varu Helikans.

Kad galu galā ziņa tā

Līdz Pentapolei nonāca,

Tur sākās neaprakstāms prieks,

Tur ņēmās aplaudēt un kliegt:

«Vai kāds gan spēja nosapņot,

Ka valdnieks Simonīda znots!»

Laiks Periklam nu projām braukt,

Tam līdzi dodas dzīves draugs.

Kā asaras tad sāka plūst,

Nav aprakstāms, būs jānoklus.

Brauc arī zīdītāja līdz,

Šķeļ ķīlis viļņus, putu vīts.

Pusceļu veicis kuģis naigs,

Kad pēkšņi laimei satumst vaigs.

No ziemeļpuses vētra nāk,

Ap kuģi traku deju sāk.

Nu kuģis tiek kā pīle nests,

Uz viļņiem pacelts, lejup mests.

Kliedz Taīsa, un bailes šīs

Liek just, ka dzemdības būs drīz.

Ko šausmu mirkļi tālāk nes,

Tiks attēlots uz skatuves.

Nav stāstīt vērts. Lai darbība

Jums notikumus parāda.

Ko negribas man vārdiem teikt,

To jūsu iztēlei būs veikt.

Tur kuģis. Perikis tur, lūk,

Nāk bargo jūras dievu lūgt.

Aiziet.

PIRMĀ AINA

Uz kuģa klāja.

Uznāk Perikls.

Perikls.

Ak bezdibeņu dievs visspēcīgais,

Liec vilņu ellei rimt, bet tu, kam ir

Pār vējiem vara, viņus savažo

No dziļumiem ar balsi vareno.

Liec norimt grandošajiem pērkoniem

Un apdzēs zibens šautras. Lihorīda,

Kā manai sievai klājas? Vai būs gals

Reiz tavājp dusmām, vētra? Jūrnieki

Gan svilpj, bet nāve nedzird čukstus šos.

Kur esi, dievišķīgā Lucīna,

Kas labu vēli katrai jaunai mātei?

Vai dzirdi tumšā naktī kliedzienus?

Kāp kuģī dzemdētājai palīdzēt!

Kas noticis, teic drīzāk, Lihorīda!

Ienāk Lihorīda ar jaunpiedzimušo.

Lihorīda.

Sai būtnei jūra īstā vieta nav.

Ja prastu domāt, gribētu tā mirt,

Tāpat kā es. Ņem to, ko atstāja

Tev mirstot sieva.

Ko tu teici?! Ko?

Lihorīda.

Tik bargā laikā nepieciešams miers.

Viss, kas ir palicis no nelaiķes, —

Sī mazā meitiņa. Tev viņas dēj

Ir sevi rokās jāsaņem.

Perikls.

Ak dievi,

Kādēļ jūs ļaujat mīlēt to, ko drīz

Mums atkal atņemat? Mēs, mirstīgie,

Daudz godīgāki — neatprasām to,

Kas kādreiz dāvināts.

Lihorīda.

Jel savaldies

Kaut mazā dēļ.

Perikls.

Bez raizēm dzīvosi:

Tik vētraini nav dzimis vēl neviens.

Tu būsi vienkārša un laipna reiz:

Vai vēl jebkad tik skarbi sagaidīts

Kāds augstdzimušo bērns? Tev laimīgai

Lemts būt, jo daba tevi saņēma

Ar liesmām, gaisu, ūdeni, kad tu

Vēl tikko paradījies pasaulē.

Tev pirmā mirklī tika laupīts viss, —

Nekas vairs nevar atdot zaudēto.

Ak dievi, bērnu žēlojiet!

Ienāk divi matroži.

Pirmais matrozis. Kā ir ar drosmi, valdniek?

Perikls.

Man drosmes pietiek. Vētras nebaidos,

Jo diezgan daudz jau esmu pārcietis.

Par mazo gan ir bail, un lūdzu es,

Lai vētra neplosās.

Pirmais matrozis. Laid vaļa tauvas! Nu, laidīsi vai ne-

laidīsi? 2iglāk, žiglāk!

Otrais matrozis. Ek, būtu mēs atklātā jūrā! Lai viļņojas vai līdz pašam mēnesim, man nav bail.

Pirmais matrozis. Valdniek, tavu sievu vajadzētu izmest no kuģa. Skat, kā trako jūra, kā gaudo vējš! Tie nerimsies, kamēr uz kuģa būs mirstīgās atliekas.

Perikls. Jūs esat māņticīgi.

Pirmais matrozis. Nedusmojieties uz mums, valdniek.

Mums uz jūras ir tāda paraša, un parašas mēs stingri ievērojam. Tādēļ nesiet ātrāk šurp viņas miesas,

lai atdodam tās jūrai.

Perikls. Dariet, kā gribat. Mana nelaimīgā valdniece!

Lihorīda. Te viņa ir, valdniek.

Perikls.

Kā tu gan šausmu gultā mocījies!

Ne gaismas stara! Apkārt plosījās

Bargs negaiss. Tagad tevi nespēju

Pat kapā guldīt. Tikko iezārkos,

Man tevi dzelmei atdot vajadzēs.

Neviens t$r kapakmeni neuzliks,

Neviens tur sveces neiededzinās,

Tik valis atpeldēs, kad gulēsi

Starp gliemežnīcām. Saki, Lihorīda,

Lai Nestors atnes papīru un tinti,

Un šķirstiņu ar manām dārglietām,

"* Lai Nikandrs man atnes lādīti

Ar zīdu izklāto. Liec bērnu tur.

Bet nu no mirušās laiks atvadīties.

Lihonda aiziet.

Otrais matrozis. Valdniek, mums kuģī jau ir nodrīvēta

un ar sveķiem piesūcināta kaste.

Perikls. Paldies. Kas tie par krastiem, saki man!

Otrais matrozis. Tie Tarsas krasti.

Perikls.

Stūrē tad uz turieni,

Uz Tarsu, ne uz Tiru. Cik būs jābrauc?

Otrais matrozis.

Līdz rītausmai, ja piestās vējš.

Perikls.

Uz Tarsu ātrāk!

Es gribu iegriezties pie Kleona,

Jo bērns līdz Tira nespēs izturēt.

Viņš paliks labās rokās. Pasteidzies, mans draugs!

Es atnesīšu nelaiķi.

Aiziet.

OTRĀ AINA

Efesa. Istaba Cerimona namā.

Ienāk Cerimons, kalps un daži, kas izglābušies no bojā gājušā kuģa.

Cerimons.

Ei, Filemon!

Ienāk Filemons.

Filemons.

Ko pavēlat?

Cerimons.

Sos vīrus sasildi un pabaro.

Nakts likusi tiem šausmas pārdzīvot.

Kalps.

Daudz esmu redzējis, bet tādu nakti gan

Nav gadījies vēl piedzīvot.

Cerimons.

Tavs saimnieks gan vairs nav starp dzīvajiem

Nekas, nekas vairs nespēj viņu glābt.

Filemonam.

Šo zīmi aiznes aptieķniekam. Vēlāk pateiksi,

Vai zāles līdzēja.

Visi aiziet, Cerimons paliek.

Ienāk divi augstmaņi.

Pirmais augstmanis.

Labrīt!

Otrais augstmanis.

Labrīt, mans godājamais Cerimon!

Cerimons.

Kur jūs tik agri steigdamies?

Pirmais augstmanis.

Mēs pašā jūras malā dzīvojam,

Kā zemestrīcē mājas drebēja.

Ik brīdi gaidīju, ka pamats juks

Un māja sagāzīsies. Izbailes

Man lika projām bēgt.

Otrais augstmanis.

Lūk, arī iemesls, kādēļ tik agri

Mēs tevi traucējam.

Cerimons.

Nekas, nekas.

Pirmais augstmanis.

Man pašam jābrīnās par to visvairāk,

Ka tu, bez kādām rūpēm dzīvodams,

Tik agri jau no sapņiem atsakies.

Cik savādi!

Tu laikam tā ar sāpēm apradis,

Ka ciet tās klusējot.

Pie manis cieņā

Ir vienmēr bijis prāts un tikumība,

Ko tituli un manta neatsver:

Slikts mantinieks to visu iznieko,

Bet nemainīgais prāts un tikumība

Spēj cilvēku par īstu dievu pārvērst.

Es esmu ārstniecību mācījies,

Daudz zināšanu smēlies grāmatās;

Es esmu pūlējies ne mazumu,

Lai izzinātu dziednieciskās spējas,

Kam jābūt augos, dzelzī, akmeņos.

Es pasaku, kā rodas slimības

Un kā tās izārstēt. Tas gandara

Daudz vairāk, nekā spētu gandarīt

Tukšs slavinošu vārdu savārstījums

Vai prieks par sakrātajām dārglietām.

Par to var muļķi priecāties un nāve.

Otrais augstmanis.

Cik esi labs, to visā Efesā

Sen daudzina, un simti apgalvo,

Ka tu no nāves viņus izglābis.

Ne tikai savas pūles, zināšanas,

Bet arī naudu dali nesavtīgs,

Un tādēļ Cerimons tik slavens . ..

Ienāk divi vai Iris kalpi ar kasti.

Pirmais kalps.

Liksim te.

Cerimons.

Kas tas?

Pirmais kalps.

Mans gādniek,

Jūra tikko izsvieda

Šo kasti dīvaino.

Nu, apskatīsimies.

Otrais augstmanis.

Pēc šķirsta izskatās.

Cerimons.

Cik smaga tā!

Gan tūliņ redzēsim, ko kaste slēpj.

Ar zeltu jūras klēpis pārpildīts,

Pats liktenis grib apdāvināt mūs.

Otrais augstmanis.

Tā tiešām ir.

Cerimons.

Cik cieši nodrīvēta! Kā to izmeta?

Pirmais kalps.

Nekad vēl nebiju es vilni redzējis tik milzīgu!

Cerimons.

Ver ātrāk! No šīs kastes salda smarža plūst.

Otrais augstmanis.

Jā, brīnum jauka.

Cerimons. Jf

Pat nāsis kut. Jel veriet veicīgāk!

Ak dievi! Kas tad tas? Tur līķis gul?

Pirmais augstmanis.

Nudien!

Cerimons. Ietīts dārgā līķautā, iebalzamēts, visapkārt salikti maisiņi ar smaržojošām zālēm! Aprakstits papīrs arī klāt. Apolon, palīdzi man kaut ko saprast!

Lasa no vīstokļa.

«Ja šķirsts reiz krastā iznests tiks,

Sl vēstule jums saprast liks,

Ka Perikls to zaudējis,

Kas viņa dzīvē bija viss.

Lai viņas stāvs tiek zemei dots,

Jo tēvs tai valdnieks iemīļots.

Sis dārglietas par algu būs.

Lai augstie dievi svētī jūs!»

Ja vien tu, Perikl, vēl esi dzīvs,

Sirds tava šajā naktī sāpēs lūst.

Otrais augstmanis.

Viss iespējams.

Cerimons.

Nē, šonakt noteikti.

Kā dzīva viņa guļ. Cik šausmīgi

Mest jūrā tādu. Tagad iekuriet

Šeit uguni un zāles atnesiet.

Viens no kalpiem iziet.

Kaut nāve pārņēmusi ķermeni,

Vēl tajā dzīvība var iemājot.

Reiz Ēģiptē kāds stundas deviņas

Bez elpas gulējis,

Un tomēr pratuši to atdzīvināt.

Atgriežas kalps ar kastēm, dvieļiem un ogļu krāsniņu

Dod uguni un dvieļus šurp!

Liec muzikantiem spēlēt griezīgi

Un cik vien skumji var.

Nu, ātrāk, ātrāk! Neesi tik stīvs!

Lai atskan mūzika! Lai viļņo gaiss!

ŠI valdniece kļūs dzīva. Raugieties,

Jau silta top. Pat piecas stundas vēl

Nav gulējusi. Viņa izskatās

Pēc zieda plaukstoša!

Pirmais augstmanis.

Kāds brīnuņis

Ar augstās debess gribu noticis!

Tev visa cieņa.

Viņa dzīva ir!

Zem plakstiem slēptie acu dārgakmeņi,

Kas zuda nelaimīgam Periklam,

Starp zelta bārkstīm jaunā spožumā

Kā divi dimanti jau atkal dzirkst,

Lai divreiz skaistāka kļūst pasaule.

Tev, daiļā, jādzīvo un jāatklāj

Savs dīvais likteņstāsts.

Taīsa sakustas.

Taisa.

Ak Diāna!

Kas tas? Kur ir mans vīrs? Kur atrodos?

Otrais augstmanis.

Kas neredzēts!

Pirmais augstmanis.

īsts brīnums!

Cerimons.

Klusāk, mīļie draugi!

Es lūdzu ienest viņu blakus telpā.

Dod viņai veļu. Esiet nomodā,

Jo otrrejjj nespēšu vairs viņu glābt.

Lai mani vada Eskulaps!

Visi iziet, aiznesdami Taīsu.

TREŠA AINA

Tarsa. Istaba valdnieka namā.

Ienāk Perikls, Kleons, Dionīsa un Lihorīda ar Marinu rokās.

Perikls.

Man, godājamais Kleon, iet ir laiks.

Gads drīz būs beidzies, tomēr Tirā vēl

Nav miera. Tev un tavai dzīvesbiedrei

No visas sirds paldies. Lai dievi dod

Tev tikai visu labu!

Kleons.

Kad asām bultām tevi dzēla liktenis,

Tas tikpat skaudri sāpināja mūs.

Dionīsa.

Ak Taīsa!

Kādēļ gan liktenis to nesaudzēja

Par prieku pārējiem!

Perikls.

Ja debesis tā grib,

Mums atliek padoties. Es varēju

Rēkt jūras balsi, tomēr nespētu

Vairs viņu modināt. Te Marina, mans bērns

Uz jūras dzimis, jūras vārdā saukts.

Es atstāju to jūsu gādībā,

Jo jūsu labās sirdis pazīstu.

Tik vienu lūdzu: mazo audziniet,

Kā prasa dižciltība.

Kleons.

Esi drošs, —

Tu taču mūs no bada izglābi.

Ik lūgsnā mani ļaudis piemin tevi.

Cik spēsim, centīsimies atlīdzināt.

Ja savu pienākumu aizmirsīšu,

Tev pateicīgā tauta atgādinās.

Bet, ja es aizmāršīgs un skubināms,

Lai augstie dievi mūžam nepiedod

Ne man, ne manai dzimtai.

Perikls.

Es tev ticu.

Tavs godīgums un cēlums ticēt liek

Bez zvēresta. Bet es jums apsolu

Pie Diānas, ko visi godinām,

Ka matus apgriezīšu tikai tad,

Kad mazā izaugusi precēsies.

Es tikai vienu izlūdzos no jums —

Lai bērnu audzināt.

Dionīsa.

Man pašai meita ir

Un tavu es ne mazāk mīlēšu

Par savējo.

Perikls.

Es jūtos iepriecināts.

Kleons.

Mēs līdzi aiziesim uz piestātni,

Tur uzticēsim tevi Neptunam

Un labvēlīgiem vējiem.

Perikls.

Priecājos

Par to. Nāc, Dionīsa. Asaras

Beidz, Lihorīda, liet.

Tev tagad jādomā par meitiņu,

Lai viņa tevi mīlētu. Laiks iet!

Aiziet.

|CETURTA AINA

Efesa. Istaba Cerimona namā.

ienāk Cerimons un Taīsa.

Cerimons.

Te vēstule un dažas rotas lietas,

Ko līdz ar tevi šķirstā atradām.

Ņem tos. Vai rokraksts liekas pazīstams?

Taisa.

Tas vīra raksts.

Es skaidri atceros, ka bija vētra.

Bet, kas pēc tam, kad sākās radības, —

Nekas nav prātā palicis.

Man laikam savu vīru Periklu

Vairs nebūs laime ieraudzīt nekad.

Pār seju klāšu Vestas plīvuru,

No priekiem atteikšos.

Cerimons.

Ja tā tu esi nolēmusi rīkoties,

Tepat netālu templis Diānai,

Kur vari savas dienas aizvadīt.

Turklāt vēl mana radiniece mīt

Sai pašā templī.

Taīsa.

Paldies — vārds vienīgais, kas šobrīd der,

Bet izj usts vārds par zeltu vairāk sver.

Abi aiziet.

CETURTAIS CELIENS

Ienāk Gauers.

Gauers.

Ir Perikis jau Tirā atpakaļ,

Kur viņu sagaidīja pūlis skaļš,

Bet sievu atstājām mēs Efesā,

Kur Diānai grib veltīt mūžu tā.

Par Marinu jums gribu teikt,

Uz Tarsu uzaicinu steigt.

Tur Kleons vārdu, ja reiz dots,

Viņš meiteni grib izglītot

Cik labi prazdams. Prāts tai ass

Un stāja Cēla. Liels un mazs —

Ta visus apbur. Bet — ak vai! —

Daudz s^juģu tam, kas gudrs, skaists.

Un Marmai pat prātā nav,

Ka skaudība ceļ nazi jau.

Ir viena meita Kleonam,

Drīz tai par šauru kļūs šis nams,

Bus jāprecas. Šo meitu sauc

^ Par Filotenu. Tomēr daudz

No tā, kas piemīt Marinai,

Nav dievi vēlējuši tai.

Vai viņa zīda drānu auž,

Ar piena baltiem pirkstiem glauž

Vai spožu adatiņu tver,

Uz drānas košus ziedus ber

Vai savai dziesmai tā liek plūst,

Ka lakstigala mēma kļūst,

Vai daiļskanīgus vārdus teic,

Kas apdzied Diānu un sveic, —

Nav Filotenai mierīgs prāts,

Tā Marinai grib līdzās stāt,

Bet melnai vārnai darbs ir grūts,

Ja grib kā dūja skaista būt.

Vai dzird kāds Marinu vai redz,

Tam acis viņa jūsmu dedz.

Vairs ilgāk paciešams tas nav,

Ka Filotena ēna stāv.

Naids Dionīsai acīs zib,

Un viņa meitu atriebt grib.

Lai meita nepaliktu kaunā,

Sauks talkā nāvi māte ļaunā.

Pats liktenis tiem palīgs labs,

Jo Lihoridu paņem kaps.

Liels ļaunai Dionīsai prieks —

Kurš tagad dunci pacelt liegs?

Gandrīz jau izstāstīts ir viss,

Pat tas, kas vēl nav noticis.

Laiks spēj kā spārnots projām skriet,

Bet mana dzeja gausi iet.

Maz vārdos izsacītu es,

Ja nebūtu jums iztēles.

Lūk, Dionīsa, viņai līdz

Nāk Leonīns, kam nazis trīts.

Aiziet.

PIRMĀ AINA

Taisa. Klaja vieta netālu no jūras.

Ienāk Dionīsa un Leonīns.

Dionisa.

Tik neaizmirsti, ka tu solīji!

Viens dūriens itin viegli izdarāms.

Ne gailis viņai pakaļ nedziedās,

Bet tevi gaida atalgojums labs.

Liec apklust krūtīs saltai sirdsapziņai,

Liec rimties arī gļēvam žēlumam,

Ar ko pat sievietes prot galā tikt.

Tev jābūt karavīram!

Leonīns.

Es centīšos … Tā tomēr dievišķīga . . .

Dionīsa.

Starp dieviem tātad viņai vieta.

Skat, viņa nāk jau šurp. Par savu aukli raud.

Vai gatavs tu?

leonīns.

Jā, gatavs es.

Ienāk Marina ar ziedu groziņu.

Marina.

Nē, zemei viņas tērpu atņemšu,

Lai tava kapa zaļo velēnu

Ar ziediem klātu. Kliņģerītes guls

Pār tavu augumu kā paklājs košs,

Cik ilgi vasara vien ļaus. Ak vai!

Man vētrā dzimstot, māte mirusi,

Un vis* dzīve ir kā negaiss bargs,

Kas draugus sastapt liedz.

Dionīsa.

Tu, Marina? Un viena pali vēl?

Kādēļ šeit ari mana meita nav?

Kas miris — miris, beidz jel bēdāties!

Es tava aukle. Ak mans dievs, kā tevi

Ir pārvērtušas veltās ciešanas!

Dod puķes. Jūras gaisā novītīs,

Bet tu ar Leonīnu pastaigājies —

Uzreiz kļūs ēstgriba tev laba.

Nāc, Leonīn, gar jūru viņu pavadi.

Marina.

Nē, lūdzu, nē, es negribu jums atņemt kalpu.

Dionīsa.

Ej vien!

Jūs abi, tu un Perikis, tavs tēvs,

Kā radinieki esat mīļi man.

Ik dienas gaidām viņu atbraucam.

Ja padzirdēs, ka tu mums nepaklausi,

Viņš nožēlos, ka toreiz braucis prom.

Varbūt mums abiem pārmetīs, ka esam

Par tevi rūpējušies pārāk maz.

Ej staigāt, lai par tavu izskatu

Ir visiem prieks. Par mani nebēdā,

Es varu viena iet.

Marina.

Lai notiek tā,

Kaut arī staigāt negribas.

Dionīsa.

Ej, ej, tas tev par labu nāks.

Pusstundu staigājiet vismaz.

Ņem vērā norunu.

Leonīns.

Tiks izpildīts it viss.

Dionīsa.

Nu, dārgā, tagad tevi atstāju.

Ej mierīgi, lai nepagurtu sirds.

Par tevi rūpējos …

Marīna.

Paldies, paldies!

Dionīsa aiziet.

Vējš pūš no rietumiem?

Leonīns.

No dienvidrietumiem.

Marīna.

Man dzimstot, pūtis ziemelis.

Ak tā?

Marina.

Kā aukle teica, tēvs nav baidījies,

Bet saucis matrožiem: «Hei, lāga zēni!»

Ar tulznām virves vilcis.

Kad viļņi tīkojuši aizskalot,

Pie masta ķēries.

Leonīns.

Kad tas bija?

Marina.

Kad dzimu es,

Tad j ūra trakoj usi kā nekad.

Viens matrozis pat j ūrā iekritis

Un dzelmes rīklē zudis neglābjams.

Surp turp tie uztraukumā skrējuši,

Kāds esot svilpis, kliedzis kapteinis,

Bet apjukums no tā vēl lielāks kļuvis.

Leonīns.

Sāc skaitīt lūgsnu!

Marīna.

Kādēļ gan?

Leonīns.

Ja gribi, lūgsnu noskaitīt vēl ļauju,

Bet pārāk ilgi nekavējies vis,

Jo dievi dzirdīgi un esmu zvērējis

Veikt ātri darāmo.

Marina.

Kādēļ man jāmirst?

Leonīns.

Tā pavēlnieces griba.

Marīna.

Kādēļ grib viņa to?

Ja tikai neviļ mani atmiņa,

Nekad nav viņai pāri nodarīts,

Nedz ļaunu vardu esmu bildusi,

Nedz aizskārusi dzīvu radību.

Jūs varat ticēt — vēl es neesmu

Ne peli, pat ne mušu situsi.

Reiz, nejauši kad tārpu saminu,

Es rūgti raudāju. Vai mana nāve

Dos Dionīsai kādu labumu?

Vai viņai draud no manis briesmas?

Leonīns.

Man ir uzdots

Ne spriedelēt, bet ātri padarīt.

Marīna.

Nē, neticu, ka tu to spētu veikt.

No tavām acīm viegli nolasāms,

Ka tev ir laba sirds. Es redzēju

Nesen, kā divus kaušļus izšķīri.

Tu aizstāvēji toreiz vājāko.

Alkst manu nāvi Dionīsa. Nāc

Un mani aizstāvi.

Leonīns.

Es zvērēju,

Un jāmirst tev.

Sagrābj viņu.

Parādās pirāti.

Pirmais pirāts. Liec mierā, nelieti!

Leonīns aizbēg.

Otrais pirāts. Kas tas par laupījumu!

Trešais pirāts. Uz pusēm, vīri, uz pusēm! Stieps tik

mudīgi uz kuģi.

Pirāti ar Marinu aiziet.

Atgriežas Leonīns.

Šie laupītāji kalpo Valdesam.

Tiem tika Marīna. Un kas par to?

Lai necer atgriezties. Es melošu,

Ka viņu beigtu iegrūdu es jūrā.

Var būt, ka piesmējuši viņu atlaiž …

Bet uztraukums pat tad būs gluži velts, —

Tikpat mans nazis tiks pret viņu celts.

Aiziet.

OTRA AINA

Mitilēnas. Istaba atklātajā namā.

Ienāk savedējs, savedēja un Aizbīdnis.

Savedējs. Aizbīdni!

Aizbīdnis. Jā?

Savedējs. Mums ir slikti ar preci. Mitilēnas mudž no izvirtuļiem. Tirgus iet vaļā pilnā sparā, bet mēs zaudējam daudz naudas tikai tāpēc, ka mums ir par maz meitiešu.

Savedēja. Nekad mums nav klājies tik plāni. Trīs nožēlojamas vien vēl ir, bet tās jau netiek galā. Viņas ir tā pārgurušas, ka ne velnam vairs neder.

Savedējs. Tāpēc mums jāsadabū jaunas, lai cik viņas maksātu. Pērkot un pārdodot tāpat nepieciešams godīgums, citādi mēs izputēsim.

Savedēja. Tev taisnība. Es gan neko neesmu nopelnījusi, izvilkdama dzīvību veselam ducim bandubērnu.

Aizbīdnis. Izvilkt jau izvilki, bet pēc tam pati nomušīji. Laikam vajadzēs iet pameklēt tirgū, ko?

Savedēja. Kā citādi? Tie krāmi, kas mums palikuši, ir tik nožēlojami sagrabējuši, ka stiprāks vējš gāž tos no kājām.

Savedējs. Tas gan ir tiesa. Patiesību sakot, ari veselas viņas nav. Atceries nabaga transilvānieti, kas gulēja ar vienu no skuķiem? Viņš taču esot miris.

Aizbīdnis. Jā, ātri viņa to nobendēja. Iztaisīja no viņa labu barību tārpiem. Nu, es aizeju uz tirgu.

Aiziet.

Savedējs. Kaut butu trīs četri tūkstoši cehinu! Pilnīgi pietiktu, lai mestu mieru šim amatam un dzīvotu bez rūpēm.

Savedēja. Kā tas saprotams — mest mieru? Vai tad par to jākaunas, ja vecumdienās piepelna kādu lieku grasi?

Savedējs. Tik un tā par šiem ienākumiem neviens mūs necieni, pie tam ienākumi ir mazāki nekā briesmas. Vārdu sakot, ja mēs abi jaunības dienās būtu tikuši pie neliela īpašuma, nebūtu par ļaunu taisīt ciet musu veikalu. Turklāt mums nav nekādas spožās attiecības ar dieviem, un tas ir ļoti svarīgi, lai atmestu visam ar roku.

Savedēja. Ko nu gvelz! Citi grēko ne mazāk par mums.

Savedējs. Ne mazāk par mums! . .. Tīri labi teikts. Mēs grēkojam vairāk. Mūsu nodarbošanās arīdzan — ne tā ir amats, ne tas ir aicinājums. Are, kur nāk Aizbīdnis.

ienāk Aizbīdnis, pirāti un Marīna.

Aizbīdnis

Marinai.

Nāc tuvāk! Jūs, puiši, tātad sakāt, ka viņa ir jaunava?

Pirmais pirāts. O, cienītais, par to mums nav šaubu.

Aizbīdnis. Saimniek, tu redzi — esmu darījis, ko varēja, lai sameklētu šo gardo kumosiņu. Ja ir pa prātam — labi, ja ne — pagalam mana rokasnauda.

Savedēja. Aizbīdni, vai viņa būs piemērota?

Aizbīdnis. Pēc izskata viņa laba, runāt prot, ģērbusies lieliski. Vai ar to nepietiek, lai ņemtu viņu ciet?

Savedēja. Cik par viņu prasa, Aizbīdni?

Aizbīdnis. Galvot nevaru, bet jādomā, ka ne mazāk par tūkstoti.

Savedējs. Labi, nāciet man līdzi. Tūliņ samaksāšu. Siev, ved viņu iekšā, pastāsti, kā viņai jāizturas, viņa taču tādās lietās galīgi neaptēsta.

Aiziet kopa ar pirātiem.

Savedēja. Aizbīdni, iegaumē pamatīgi viņas matu krāsu, augumu, garumu, vecumu un liec aiz auss, ka viņa ir nevainīga. Tad ej uz tirgu un kliedz: «Kas vairāk maksās, tas pirmais viņu iegūs!» Agrākos laikos tādu jaunavu tik lēti vis neatdotu, bet kas nu tagad par vīriešiem! Nu, ej un dari, kā es liku.

Aizbīdnis, tuliņ tiks izdarīts.

Aiziet.

Marina.

Kādēļ gan vilcinājās Leonīns

Un mani nenonāvēja tūlīt!

Kādēļ gan jūrā neiegrūda pirāti

Pie manas mātes!

Savedēja. Ko tu bēdājies, skaistulīt?

Marīna. Tieši tāpēc jau bēdājos, ka esmu skaista.

Savedēja. Ej nu, ej, dievi tev ir labvēlīgi.

Marīna. Es viņiem nepārmetu.

Savedeja. Priecājies, ka esi nokļuvusi manas rokas, —

tev te iepatiksies.

Marīna.

Es kļūdījos,

Kad toreiz lūdzu sevi apžēlot.

Savedēja. Tici man, tu dzīvosi vienos priekos.

Marīna. Nē.

Savedēja. Jā, tu dzīvosi. Tu izbaudīsi visdažādākos vīriešus. Dzīve būs līksma un raiba. Ko, tu bāz ciet ausis?

Marīna. Vai tu esi sieviete?

Savedēja. Es, vai? Kas tad cits lai es būtu, ja ne sieviete?

Marīna. Vai nu tu esi godīga sieviete, vai nemaz neesi sieviete.

Savedēja. Vajadzētu gan tevi paplūkt aiz matiem, muļķīte tāda! Es domāju, ka tikšu galā ar tevi. Tu esi jauns kociņš un augsi tā, kā es locīšu.

Marīna. Lai dievi man ir žēlīgi!

Savedēja. Ja dieviem labpatiks būt žēlīgiem pret tevi ar vīriešu starpniecību, vīrieši tevi iepriecinās, paēdinās un iekvēlinās. Are, Aizbīdnis jau atpakaļ.

Atgriežas Aizbīdnis.

Nu, vai pasludināji tirgū, ka mums ir tāda meiča?

Aizbīdnis. Kliedzu, cik rīkle tur, nevienu viņas matiņu neaizmiršu aprakstīt. Es ar savu balsi viņu uzgleznoju.

Savedēja. Nu, un? Kādu iespaidu tas atstāja, it īpaši uz gados jaunākiem?

Aizbīdnis. Viņi nudien klausījās tā, it kā es nolasītu tiem tēva testamentu. Kādam spānietim tā tecēja siekalas, ka viņam pietika ar aprakstu vien, lai liktos gultā.

Savedēja. Rīt viņš būs klāt kā likts savā greznākajā tērpā.

Aizbīdnis. Šonakt pat, šonakt! Bet vai tu, saimniec, atceries to francūzi, kam trīcēja ceļgali?

Savedēja. Kuru? Verola kungu?

Aizbīdnis. Jā, to pašu. Viņš gandrīz vai palēcās gaisā aiz prieka, izdzirdējis, ko es saku, taču nekas neiznāca. Ievaidējās sāpēs, bet nozvērējās rīt atnākt kaut vai palūkoties uz viņu.

Savedēja. Viņš tieši ievazāja pie mums savu kaiti. Te viņš to tikai vēl dabūs no jauna matīt. Skaidrs kā diena, ka viņš atnāks un svaidīsies ar naudu.

Aizbīdnis. O, ja te būtu sabraukuši ceļinieki no dažādām zemēm, mēs viņus visus ievilinātu pie sevis.

Savedēja

Marinai.

Panāc šurp! Tevi gaida bagātība. Tikai iegaumē: tev jāizliekas, ka tu baidies darīt to, ko dari labprāt, bet galvenais — neizrādi nekādu prieku, saņemot naudu. Raudāt, ka esi nokļuvusi še, vari, cik gribi, — mīļākie jutīs žēlumu pret tevi. Bet žēlums savukārt izraisa labvēlību, un tā jau ir droša peļņa.

Marīna. Es tevi nesaprotu.

Aizbīdnis. Viņu vajag pamācīt, saimniec, pamācīt. Lai maķenīt apskatās, kā pie mums iet, tad viņai tā kautrība pazudīs.

Savedēja. Tev taisnība, tā būs jādara. Ari jauna sieva kautrējas no tā, uz ko viņai ir tiesības.

Aizbīdnis. Ka nu kura. Bet liec aiz auss to, ka gaļu iztirgoju es . . .

Savedēja. Gan tev arī ļaus nogriezt gabaliņu.

Aizbīdnis. Tieši par to jau es runāju.

Savedēja. Kas tev to liegs? Zini ko, mīļā? Man patīk tavs tērps.

Aizbīdnis. Ei, klausi man, saimniec, pagaidām lai viņa paliek tajā pašā.

Savedēja. Aizbīdni, apstaigā vēl pilsētu un izbazūnē, ka mums tagad ir jauna meiča. Tev pašam tas nāks par labu. Radīdama šo skaistuli, pati daba gādājusi, lai tu varētu iedzīvoties. Tāpēc izstāsti, kas viņa par brīnumu, un tu plūksi savu pūliņu augļus.

Aizbīdnis. Es galvoju, saimniec, drīzāk pērkons neuzmodinās guļošus zušus, bet es, slavinādams viņas skaistumu, satraukšu visus, kam ir tieksme uz izvirtību. Šovakar pat atvedīšu līdzi dažus.

Savedēja. Ej vien, ej! Bet tu nāc līdzi man!

Marīna.

Kaut nazis, liesmas, ūdens draudētu,

Es tomēr nevainīga palikšu!

Lai Diāna stāv klātu man!

Savedēja. Kāda mums daļa par Diānu? Nāc līdzi, vai dzirdi?

Aiziet.

TReŠA AINA

Tarsa. Istaba valdnieka namā.

Ienāk Kleons un Dionīsa.

Dionīsa.

Kam uztraukties? Kas darīts — izdarīts.

Kleons.

Ak Dionīsa! Tādu briesmu darbu

Nav redzējusi debess.

Dionīsa.

Runā gan

Kā nesaprātīgs bērns.

Kleons.

Ja manā varā būtu pasaule,

To atdotu, lai viņa kļūtu dzīva.

Par meitenes tik labo, cēlo sirdi

Dot viņai karaļkroni varēja.

Ak ļaunais, cietsirdīgais Leonīns,

Ko noindēji tu!

Kaut būtu indi pati iedzērusi!

Ja atbmuks Perikis un pajautās,

Kur viņa bērns, — ko atbildēsi tu?

Dionīsa.

Ka viņa mirusi. Jo aukles nav,

Kas spēj no nāves bērnu pasargāt.

Kas apstrīdēs, ja teikšu: «Mira naktī»?

Ja tikai netēlosi bijīgo

Un, visiem dzirdot, neizsauksies tu:

«Nav taisnība!»

Kleons.

Tev labāk klusu ciest,

Jo dievi nepiedos, ka pastrādāts

Baigs noziegums.

Tu laikam uzskati,

Ka žiglais paceplītis aizlidos

Pie Perikla un visu izpļāpās.

Kauns skatīties, ka cilvēks dižciltīgs

Var būt tik mazdūšīgs!

Kleons.

Ja ļaunu darbu

Kāds atbalsta ar savu klusēšanu,

Kaut arī negribot, to nevar saukt

Par goda vīru.

Dionīsa.

Var jau būt, var būt…

Mēs abi — vienīgie, kam zināms ir,

Kā viņa mira. Leonīns ir prom.

Tā liedza Filotenai laimi gūt.

Neviens uz mūsu meitu nevērās,

Ik skatiens bija pievērsts Marinai,

Dažs tikai greizi nosmīnēja vien.

Sirds tādās reizēs pušu plīsa man.

Lai gan tu sauc par ļaunu darbu to,

Man šķiet, ka tas ir varoņdarbs un paveikts,

Lai tavu meitu glābtu.

Kleons.

Lai tev dievi piedod!

Dionīsa.

Un ko gan Perikis

Var teikt? Par viņa meitu raudājām

Un raudam vēl. Drīz uzstādīts

Tiks viņai piemineklis. Rakstīts būs

Ar zelta burtiem, cik tā dārga mums.

Teiks burti arī mūs.

Kleons.

Tu atgādini

Man harpiju, kas ir kā eņģelis

Ar slēptiem ērgļa nagiem.

Tu esi viens no mīkstsirdīgajiem,

Kas dievus lād, ka ziemā mušas mirst.

Nekas, gan arī mani klausīsi. . .

Aiziet.

CETURTA AINA

Pie Marinas pieminekļa Tarsā.

Ienāk Gauers.

Gauers.

Ir pakļauts laiks, ir uzveikts attālums

Un jūru plašumi, viss klausa mums.

Trauc mūsu iztēle bez apstāšanās,

Kur jaunas robežas un zemes mana.

Man šķiet, ka liela nelaime nav tā,

Ja visi runā vienā valodā

It visur, kur mūs vedis lugas gājums.

Jūs grifcat zināt, kāds ir turpinājums?

Jau atkal Perikis pa jūrām trauc,

Kaut grūtību ir jāpiedzīvo daudz.

Ir līdzi pavadoņu pulciņš mazs,

Viņš savas dzīves gaišumu grib rast.

Brauc ari Helikans, kas teicis tam,

Lai uztic valdīšanu Eskanam,

Kurš, pašam Helikanam palīdzot,

Sev liela vīra slavu vēlāk rod.

Vējš labvēlīgs, un kuģi strauji skrien,

Bet stūrmani kremt viena doma vien.

Sī doma Tarsai pretī viņu nes —

Jo drīzāk mīļo meitu mājup vest.

Līdz šim jūs visu tikai dzirdējāt, —

Lai ausīm palīdzot stāv acis klāt.

PANTOMĪMA

No vienas puses uznāk Perikis ar pavadoņiem, no otras — Kleons un Dionīsa. Kleons rāda Periklam Marinas kapa vielu, pie kuras Perikls piestāj dzijās sērās; tad viņš uzģērbj rupjas drānas un, bēdu sagrauzts, aiziet. Tad aiziet Kleons, Dionīsa un pārējie.

Lūk, izlikšanās vientiesību vil!

Šķiet liekulība pārdzīvojums dziļš.

Un Perikis, ko rūgtas domas māc,

Par meitas nāvi dziļi skumdināts,

No Tarsas dodas prom. Viņš dieviem zvēr

Iet rupjās drānās apģērbies vienmēr,

Iet netīrs, matiem negrieztiem mūždien.

Kā laiva bēdu jūrā viņš ir viens.

Bet vētru veiks. Es lūdzu uzklausīt,

Kas uz šā pieminekļa uzrakstīts

Ar Dionīsas ziņu.

Lasa uzrakstu uz Marinas pieminekļa.

«Še būtne gul visskaistākā,

Kas vīta dzīves plaukumā.

Tās tēvs ir Perikis no Tiras;

Tā pārāk agrā nāvē mira.

Vārds Marīna šim bērnam bija dots,

Jo viņa dzima, vētrai trakojot.

Bet zeme baidījās no briesmām šīm,

Bērns tādēļ tika atdots debesīm.

Grib Fetida mums tagad atriebties,

Pret mūsu krastu dusmās viļņus sviest.»

Ka vairogs glaimi nelietību sedz,

Lai viņu īsto seju nesaredz,

Lai Perikis šim melu stāstam tic,

Tik Fortūna var līdzēt, neviens cits.

Tūliņ it visiem jāiztēlo būs,

Ka Mitilēnās atrodaties jūs.

PIEKTĀ AINA

Mitilēnas. Iela atklātā nama priekšā.

No atklātā nama iznāk divi augstmaņi.

Pirmais augstmanis. Vai jūs kaut ko tādu jebkad esat dzirdējis?

Otrais augstmanis. Skaidrs, ka tādā vietā neesmu un arī nekad nedzirdēšu, kad viņas te nebūs.

Pirmais augstmanis. Tādā vietā runāt par dievu! Pat sapņos tas nenāktu prātā!

Otrais augstmanis. Nē, nē, iesim prom. Mani tādos netiklības perēkļos vairs neievilinās. Vai labāk neaiziesim paklausīties, kā dzied priesterienes?

Pirmais augstmanis. Esmu gatavs veikt jebkuru labu darbu. Savu mūžu vairs neatgriezīšos uz šī izvirtības ceļa.

Aiziet.

SESTĀ AINA

Turpat. Istaba atklātajā namā.

Ienāk savedējs, savedēja un Aizbīdnis.

*Savedējs. Ziniet ko, es maksātu divreiz vairāk, lai tikai

viņa nebūtu te rādījusies.

Savedēja. Kā viņai nav kauna! Viņa taču ir spējīga sastindzināt pašu Priapu un samaitāt veselu paaudzi.

Mums vai nu jāatņem viņai nevainība, vai arī jāparāda durvis. Viņa nevis izturas pret viesiem, kā prasa mūsu amats, bet sagādā man visvisādus pārsteigumus — gan pārmet, gan lūdz, gan krīt ceļos. Viņa jau pašu nelabo pataisītu par puritāni, ja tam ienāktu prātā viņu noskūpstīt.

Aizbīdnis. Ļaujiet man izvarot viņu, citādi tā aizbaidīs mums visus apmeklētājus un visus netīrelus padarīs par svētuļiem.-

Savedējs. Kaut viņa saķertu nelāgu slimību, bālumkaite tāda!

Savedēja. Es to pašu saku: bez nelāgās slimības mēs ar viņu galā netiksim. Are, kur pārģērbies nāk cienījamais Lisimahs.

Aizbīdnis. Mēs būtu vīrā, ja šī untumainā meiča izturētos laipnāk pret apmeklētājiem.

Ienāk Lisimahs.

Lisimahs. Nu, kā sviežas? Cik maksā ducis nevainīgo?

Savedēja. Lai dievi jūs svēti, godājamais!

Aizbīdnis. Priecājos, redzot jūs sveiku un veselu.

Lisimahs. Priecājies vien. Tev taču ir labāk, ja tavi viesi turas stingri uz kājām. Paklausieties, nelabojamie bezgoži: vai jums nav kāda, ar kuru vīrietis varētu izklaidēties, nebaidoties, ka būs jāiet pie ārsta?

Savedēja. Viena ir gan, cienījamais, ja tikai viņa būtu ar mieru. Tāda pie mums Mitilēnās vēl nav redzēta.

Lisimahs. Ja viņa būtu ar mieru darīt to, ko dara tumsā,

tā tu gribēji teikt.

Savedēja. Jūs mani sapratāt no pusvārda.

Lisimahs. Nu, tad sauc tik šurp, sauc šurp!

Aizbīdnis. Miesa balta, asinis sārtas — roze kas roze.

Gan jūs pats redzēsiet. Ja tikai viņa . . .

Lisimahs. Ko? Runā, runā!

Aizbīdnis. Nē, es arī protu būt kautrīgs.

Lisimahs. Kautrība grezno savedeju ne mazak ka tos,

kam tā rada šķīstu ļaužu slavu.

Aizbīdnis iziet.

Savedēja. Tūlīt viņa būs klāt, stalta kā vēl nenoplūkta

puķe, ticiet man.

Atgriežas Aizbīdnis ar Marīnu.

Vai tad viņa nav skaista?

Lisimahs. Jā, pēc ilga brauciena pa jūru viņa derēs. Te

jums būs nauda, un tagadiņ atstājiet mūs.

Savedēja. Atļaujiet tikai, godājamais, pateikt viņai

vienu vārdu. Tas nebūs ilgi.

Lisimahs. Es atļauju, saki!

Savedēja

Marinai.

Vispirms man jāaizrāda tev, ka tas ir cienījams vīrs.

Marina. Ļoti gribētos, kaut tā tiešām būtu, tad es viņu

cienītu, kā viņš to pelnījis.

Savedēja. Tālāk. Viņš ir mūsu valdnieks, tātad mēs esam

atkarīgi no viņa.

Marīna. Ja viņš ir valdnieks, jūs, protams, esat atkarīgi

no viņa; bet, cik viņš cienījams, to gan es nezinu.

Savedēja. Lūdzu, beidz sargāt savu nevainību. Vai būsi

laipna pret viņu? Viņš piebērs tev pilnu klēpi zelta.

Marīna. Ja viņš pret mani būs žēlsirdīgs, es pratīšu

viņam atlīdzināt.

Lisimahs. Nu, izrunājāties?

Savedēja. Viņa vēl nav iebraukta. Jums vajadzēs ma-

ķenīt pamocīties, lai viņu pieveiktu. Iesim, atstāsim

mūsu cienījamo viesi kopā ar viņu. Nu, ej, ej!

Savedēja, savedējs un Aizbīdnis aiziet.

Lisimahs. Nu, drostaliņ, cik ilgi jau piekop šo amatu?

Marina. Kādu amatu?

Lisimahs. Nē, nē, es nesaukšu to vārdā, lai tevi neaiz-

vainotu.

Marina. Esmu tā, kas es esmu, un tur nav nekā aizvai-

nojoša. Sakiet vien droši.

Lisimahs. Cik ilgi tu jau ar to nodarbojies?

Marina. Kamēr vien apzinos sevi.

Lisimahs. Būdama tik jauna? Jau piecu, septiņu gadu

vecumā tu biji samaitāta?

Marīna. Esmu tāda pati kā toreiz.

Lisimahs. Bet pati māja, kurā tu dzīvo, jau liecina, ka

esi pērkama sieviete.

Marīna. Kā tad jūs, zinādams, kas tā par māju, tomēr

nākat šurp? Man sacīja, ka jūs esot goda vīrs un

šejienes valdnieks.

Lisimahs. Ko? Saimniece jau tev pateikusi, kas es esmu?

Marīna. Kas tā par saimnieci?

Lisimahs. Nu, ta pati sieva, kas savā dārziņā audze bezkaunību un netiklību. O, tu droši vien esi šo to dzirdējusi, cik es varens, un tielējies, lai ievilinātu mani vēl dziļāk savos tiklos. Bet es galvoju, skaistulīt, ka nedarīšu tev nekā ļauna. Ved mani uz kādu klusāku vietiņu! Nu, iesim, iesim!

Marīna.

Ja dižciltība liek jums cēlam būt,

Tad esiet tagad cēls un pierādiet,

Ka esat goda virs.

Lisimahs.

Ko? Ko tu teici? Vēlreiz atkārto!

Marina.

Es meitene, ko liktenis bez žēlas

Šai netīrajā kūtī iesviedis,

Kur slimības par zālēm dārgāk pārdod.

Kaut līdzētu

Man dievi ārā tikt no vietas šīs,

Kaut arī pārvēršot par putniņu,

Kas izspurdz brīvībā!

Lisimahs.

Kāds pārsteigums!

Tik daiļrunīga tu, ka arī tad,

Ja būtu samaitāts un izvirtis,

Es citāds kļūtu. Saņem, te būs zelts.

Ej sākto tikumības ceļu!

Lai dievi palīdz tev!

Marīna.

Lai dievi stāv jums klāt!

Lisimahs.

Tu vari ticēt man,

Ka nenācu ar ļaunu nodomu,

Jo te pat durvis man ir pretīgas.

Ardievu! Tagad es vairs nešaubos,

Ka esi tikumībā audzināta.

Ņem z^tu, te būs vēl.

Lāsts tam, kas zemisks būs un mēģinās

Tev godu laupīt. Vēlreiz tiksimies,

Kad kaut ko labu pateikt varēšu.

Atgriežas Aizbīdnis.

Aizbīdnis.

Man arī, lūdzu, zelta gabalu!

Lisimahs.

Prom, nolādētais okšķeri!

Ja viņas nebūtu, tad sabruktu

Šī māja tev uz galvas. Pazūdi!

Aiziet.

Aizbīdnis. Ko tas nozīmē? Būs jādarās ar tevi citādi. Ja tu vēl spītīgi turēsies pie savas nevainības, kas nav pat tik daudz vērta, cik brokastis visdraņķīgākajā traktierī zemes virsū, tu izputināsi veselu ģimeni.

Nekā nebija! Vai nu mani izkastrēs kā klēpja sunīti, vai arī es tevi pielauzīšu. Nāc, iesim!

Marīna. Ko tu gribi no manis?

Aizbīdnis. Gribu atņemt tev jaunavību, vai arī to izdarīs vienkāršs bende. Iesim, iesim! Tu vairs nebaidīsi projām viesus. Nāc, kad tev saka!

Ienāk savedēja.

Savedēja. Nu, nu! Kas te notiek?

Aizbīdnis. Jo tālāk, jo trakāk, saimniec. Šī svētule apvārdojusi pašu godājamo Lisimahu.

Savedēja. Ak tu nešpetnā!

Aizbīdnis. Viņa melš, ka mūsu amats smirdot un kaitinot dievus.

Savedēja. Pat pakārt viņu būtu par maz!

Aizbīdnis. Augstais viesis būtu izturējies pret viņu, kā augstmanim klājas, bet viņa to aizraidīja sasaldētu kā sniega piku, likdama pie tam vēl skaitīt lūgsnas.

Savedēja. Ved viņu prom, Aizbīdni! Izpriecājies ar viņu pēc sirds patikas. Sasit tikai viņas nevainības stikliņu, un tā uzreiz kļūs piekāpīgāka.

Aizbīdnis. Var jau uzart vēl ērkšķaināku zemes gabalu par šo. Gan tiksim galā.

Marīna. Dzirdiet, dievi, dzirdiet!

Savedēja. Viņa vēl dievus piesauks! Prom no manām acīm! Tā ka viņa savu kāju nespertu pār manas mājas slieksni! Pakārt tevi vajadzētu. Šis meitietis ir dzimis, lai mūs izputinātu. Tu nevēlies pakļauties visu sieviešu liktenim? Padomā tikai! Un vēl plātās. ar savu nevainību! Nekas, nekas, būs vēl gardāks šis ēdiens ar rozmarīnu un lauru lapām.

Aiziet.

Aizbīdnis. Nāc, meitenīt, nāc man līdzi!

Marīna. Ko tu gribi no manis?

Aizbīdnis. Atņemt tev dārgakmeni, ko tu tik rūpīgi sargi.

Marīna. Vispirms atbildi man uz vienu jautājumu.

Aizbīdnis. Nu, nu, kāds tad ir tas viens jautājums?

Marīna. Ko savam ienaidniekam novēli?

Aizbīdnis. Kā lai to saka … Es novēlētu viņam būt par manu saimnieku, pareizāk sakot, par manu saimnieci.

Marīna.

Bet tu par abiem vairāk nicināms.

Tu viņiem paklausi un izdabā.

Pat riebīgākais elles iemītnieks

Ar tevi nemainītos neparko.

Tu suņa pazemībā durvis ver

Ikvieņjm, kas nāk šajā perēklī.

Drīkst Katrs nelietis tev dusmās zvelt.

Šī dzīve pretīga kā atraugas,

Kā nelietīgu ļaužu spļāvieni.

Aizbīdnis. Nez ko tad tu iesaki man darīt? Varbūt iet par kareivi? Tur septiņus gadus kalpojot, tikai kāju pazaudēsi, un galu galā nebūs pat naudas, ko nopirkt vietā koka kāju.

Marīna.

Jebkuru citu darbu darīt vari:

Vai grāvjus tīrīt ej vai atejas,

Vai salīgsti par palīgu pie bendes.

Tavs pašreizējais darbs vissliktākais.

Ja prastu runāt, sacītu pat paviāns,

Ka tam no šāda amata ir kauns.

Kaut dievi palīdzētu tikt man prom!

Ņem, te būs zelts.

Ja saimnieks grib ar mani nopelnīt,

Teic, ka es protu dziedāt, dejot, aust

Un šo to citu noderīgu vēl.

Es censtos atrast arī audzēkņus.

Šai pilsētā, kur tik daudz cilvēku,

Tas būtu viegli.

Aizbīdnis. Vai tu tiešām vari iemācīt visu, ko teici?

Marīna.

Pats vari pārbaudīt. Ja melots būs,

Ved mani atpakaļ, lai pazemot

Drīkst katrs salašņa.

Aizbīdnis. Lai notiek, mēģināšu kaut ko darīt tavā labā.

Ja vien varēšu, iekārtošu tevi kaut kur.

Marīna. Tikai pie godīgām sievietēm.

Aizbīdnis. Taisnību sakot, starp tādām man nav visai

daudz paziņu. Bet, tā kā mans saimnieks un saim-

niece ir tevi nopirkuši, nav ko domāt par aiziešanu

bez viņu piekrišanas. Tāpēc es viņiem pateikšu par

tavu lūgumu un domāju, ka pielauzīšu viņus. Iesim,

es darīšu, ko varēšu. Iesim nu!

Aiziet.

PIEKTAIS CĒLIENS

Ienāk Gauers.

Gauers.

Nu Marina ir izbēgusi briesmām,

Pie ļaudīm godīgiem tā tagad mīt,

Kā dieve izteic savu sirdi dziesmā

Un, katru apburdama, dejā slīd.

Tās adata prot radīt visas krāsas —

Vienalga, vai tas putns, zars vai oga.

Pat dzīvās rpzes nevar pārspēt māsas,

Ko zīdā izšuvusi viņas roka.

Pie viņas dižciltīgas meitenes

Nāk mācīties, bet ienākums it viss

Tiek ļaunās savedējas rokās mests.

Bet kq| tad Perikis ir palicis?

Daudz viņš pa jūrām izklejojies, daudz,

Līdz, vējiem palīdzot, tiek sasniegts krasts.

Kur viņa mīļai meitai dzīvot ļauts.

Cer Perikis te klusu ostu rast.

Te svētkus svin par godu Neptunam.

Redz Lisimahs, ka kuģis malā skrien.

Melns karogs plīvo. Nu ir skaidrs tam,

Ka Perikis ir klāt un cits neviens.

Ļaus iztēle vēl reizi saskatīt

Jums Periklu. Tas viņa kuģa klājs.

Kas notiks tālāk, redzēsiet tūlīt.

Lai uzmanīgs ir katrs skatītājs.

Aiziet.

PIRMā AINA

Uz Perikla kuģa Mililēnu tuvumā. Aizklātā telts uz klāja; gu|vietd

atlaidies Perikis. Pie tiriešu kuģa piestājusi laiva.

Ienāk divi matroži, 'viens no tiriešu kuģa, otrs — no laivas. Tiem

pretī iet Helikans.

Tiriešu matrozis

Mitilēnu matrozim.

Kur Helikans? Viņš atbildēs jums visu.

A, tur jau nāk.

Uz kuģa Lisimahs ir atbraucis

No Mitilēnām, savas pilsētas.

Viņš gribot runāt. Ko tu pavēli?

Helikans.

Tu viņa vēlēšanās izpildi.

Sauc šurpu augstmaņus!

Tiriešu matrozis.

Ei, augstmaņi! Mans pavēlnieks jūs sauc.

Ienāk divi vai trīs augstmaņi.

Pirmais augstmanis. Tu mūs aicināji?

Helikans. Pie mums uz kuģa ieradīsies augsts viesis.

Lūdzu uzņemt viņu, kā nākas.

Augstmaņi un abi matroži nokāpj laivā un atgriežas no

turienes kopā ar Lisimahu un viņa pavadoņiem.

Tiriešu matrozis.

Redz,

Te ir vīrs, kas visu izlemt var,

Ja vajag.

Lisimahs.

Sveiki, godātais! Lai dievi tevi sarga!

Helikans.

Tev ilgu mūžu dzīvot novēlu

Un mirt tāpat kā man.

Lisimahs.

Par to paldies,

Tur, krastā, Neptunu es godināju.

Kad pamanīju kuģi tālumā,

Šurp steidzos uzzināt, kas esat jūs.

Helikans.

Bet kas tu tāds?

Lisimahs.

Es esmu Lisimahs,

Šī zeme pieder man.

Helikans.

Pats Tiras valdnieks šajā kuģī brauc.

Trīs mēnešus viņš nav ne vārda bildis,

Nedz ēdienu pie mutes pielicis,

Tik cietis klusēdams.

Lisimahs.

Kāds pamats viņa bēdāir, dziļajām?

Helikans.

To pārak grūti atstāstīt.

Cieš viņš, jo dzīvesbiedri zaudējis

Un arī savu meitu mīļoto.

Lisimahs.

* Vai var to redzēt?

Helikans.

Var gan,

Tik ņemiet vērā, ka viņš nebildis

Ne vārda.

Lisimahs.

Tomēr gribu apskatīt

Helikans.

Lai notiek.

Rāda Lisimaham Periklu.

Lielisks cilvēks bija,

Līdz viena pati šaušalīga nakts

To pārvērta.

Lisimahs.

Es sveicu tevi, valdniek! Dievi tev

Lai vēlīgi!

Helikans.

Viss veltīgi. Tikpat viņš nerunās.

Pirmais augstmanis.

Mums pilsētā ir meitene, kas spētu

Tam atdot valodu.

Lisimahs.

Tavs padoms labs.

Nav šaubu, ka ar skaisto ārieni,

Ar jauko balsi viņai izdotos

Šo kurlumu un sastingumu veikt

Un atdzīvināt to.

Rau, viņa atnākusi paklejot

Gar pašu krastu koku paēnā

Ar draudzenēm.

Sačukstas ar vienu no augstmaņiem,

un tas aizbrauc Lisimaha laivā.

Helikans.

Tās veltas pūles. Tomēr jādara

Mums viss, lai tikai dziedinātu viņu.

Ļauj vēlreiz baudīt tavu labsirdību;

Mums vajadzētu nopirkt pārtiku,

Jo daudz kas sabojājies karstumā,

Bet zelta kuģī gana.

Ja es atteiktos

Jums palīdzēt, tad dievi taisnīgie

Par sodu kāpurus mums uzsūtītu,

Lai visu nograuž. Tomēr pastāsti

Man sīkāk, kādēļ jūsu valdnieku

Māc tādas ciešanas.

Helikans.

Ja gribi dzirdēt, sēdies še.

Nekā, mūs pārtrauks.

No atbraukušās laivas izkāpj augstmanis ar Marinu

un viņas draudzeni.

Lisimahs.

Lūk, kur meitene,

Pēc kuras aizsūtīju. Sveicināta!

Nu, vai es neteicu?

Helikans.

Jā, tiešām skaista.

Lisimahs.

Tik skaista, ka, ja droši zinātu,

Vai viņa dižciltīgas dzimtas bērns,

Es būtijjlaimīgs to par sievu saukt.

Marinai.

Viss labākais, kas tevī dabas dots,

Ir nepieciešams slimam valdniekam.

Ja tavām pūlēm panākumi būs,

Ja cietējs kaut vai vienu vārdu teiks,

Par atlīdzību visu saņemsi,

Ko tikai vēlēsies.

Marīna.

Es darīšu,

Kas manos spēkos būs, ar noteikumu,

Ja manu draudzeni un mani vien

Laiž viņam tuvumā.

Kā gribi. Iesim prom.

Lai paši dievi palīdz tai!

Marina dzied.

Viņš klausījās?

Marīna.

Pat nepaskatījās.

Lisimahs.

Klau, viņa runāt sāk.

Marīna.

Tev gribu teikt kaut ko …

Perikls.

Kas? Ko?

Marīna.

Es meitene,

Kas neprot uzmanību piesaistīt.

Es allaž vērota kā komēta,

Bet bēdu nebūs mazāk man varbūt

Kā tev, ja svaru kausos metīsim.

Ļauns liktenis daudz pāri darījis,

Kaut mani senči esot spējuši

Pat sacensties ar dižiem valdniekiem.

Bet laiks man nolaupīja vecākus,

Un tagad esmu viena pamesta

Šai pasaulē.

Sānis.

Viņš klusē vēl arvien,

Bet man pie pašas auss čukst kāda balss:

«Prom neej, pirms nav klusēšanai gals.»

Perikls.

«Ļauns liktenis …» — «Man nolaupīja vecākus.

«Bet bēdu nebūs mazāk .. .» Ko tu teici?

Ja zināms būtu tev, kas mani vecāki,

Tu izturētos savādāk.

Perikls.

Varbūt … Es lūdzu, mirkli manī paraugies.

Tik līdzīga . . . nē . .. Saki — kurā zemē

Tu dzimusi?

Marīna.

Nevienā zemē,

Lai gan es nākusi šai pasaulē

Kā visi mirstīgie.

Perikls.

Pilns sāpju kauss, man atliek tikai raudāt.

Ta manai sievai līdzīga, un varētu

But tāda pati meita. Uzacis,

Stāvs smuidrs, liegi sudrabaina balss,

Kā divi dārgakmeņi acis mirdz,

Pēc gaitas — otra Junona patiesi…

Kad viņa runā, gribas arvien ilgāk

So jauko balsi dzirdēt. Kur tu dzīvo?

Marīna.

Pie svešiem cilvēkiem. No kuģa var

So zemi redzēt.

Perikls.

Kur tu dzimusi?

Kas prasmi vārdus dziesmā sasaistīt

Tik dāsni sniedzis tev?

Marīna.

Ja savu dzīves stāstu atklāšu,

Tas izklausīsies tev pēc meliem.

Perikls.

Lūdzu, teic.

Nav tavas lūpas melot spējīgas.

Tu kautrīga, tu izskaties kā templis,

Kur svētā patiesība mīt. Es ticēšu

Ik vārdam, lai cik dīvaini tas liekas,

Jo tu man atgādini sievieti,

Ko mīlēju no sirds. Kur uzaugi?

Šķiet, tikko biji ienākusi šeit,

Tu sacīji, ka esot cēlusies

No dzimtas slavenas.

Marīna.

Jā, sacīju.

Perikls.

Kas tavi vecāki? Tu minēji,

Ka daudz no pārestībām cietusi

Un arī bēdas jutusi varbūt

Tikpat, cik es.

Marīna.

Jā, minēju.

Bet, tici man, es teicu tikai to,

Ko uzskatu par patiesību.

Perikls.

Sāc stāstīt.

Ja pazīsi kaut daļu tūkstošo

No manām bēdām, tad tu esi vīrs,

Bet mani sauc par trauslu meiteni,

Jo tu kā pacietības tēls, kas izkalts

Par godu mirušajiem valdniekiem.

Kas tavi draugi? Kā tos pazaudēji?

Nāc sēdies tuvāk. Teic — kā tevi sauc?

Marīna.

Mans vārds ir Marina.

Perikls.

Kāds dievs ir pikts

Un, tevi sūtīdams uz šejieni,

Grib mani izjokot.

Marīna.

Ak valdniek, pagaidi,

Ļauj izstāstīt.

Jā, klausos, klausos.

Tu nezini, cik pārsteigts jūtos es,

Ka Marina tavs vārds.

Marina.

Šo vārdu

Reiz izvēlējies liels un dižens cilvēks,

Mans tēvs un valdnieks.

Perikls.

Valdnieks? Izvēlējies

Viņš vārdu Marina?

Marīna.

Tu solīji man ticēt.

Es tavu mieru traucēt negribu

Un klusēšu.

Perikls.

Vai esi cilvēks dzīvs?

Vai pukst tev krūtīs sirds? Varbūt tu esi rēgs?

Jel stāsti tālāk. Kur tu dzimusi?

Kāpēc tev Marīna ir vārdā?

Marīna.

Esmu es

Uz jūras dzimusi.

Perikls.

Kas tava māte?

Marīna.

Ir māte valdniekmeita bijusi,

Kas mirusi, man piedzimstot.

Ar skumjām aukle Lihorīda to

Man mēdza stāstīt.

Klusē, lūdzu, klusē!

Sānis.

Nekad vēl nav tik ļauni sapņu tēls

Ar nelgām jokojis. Tas nevar būt!

Guļ kapā mana meita. Stāsti vien.

Kur esi dzimusi? Es noklausīšos,

Ne reizi nepārtraukdams.

Marina.

Diez vai tu ticēsi.. . Būs labāk klusēt.

Perikls.

Es svēti apsolu, ka ticēšu

Ikvienam tavam vārdam. Izstāsti —

Kā nokļuvi tu šeit? Kur uzaugi?

Marīna.

Tēvs, valdnieks, mani Tarsā atstāja.

Tad Kleons, ļaunās sievas atbalstīts,

Nez kāpēc dzīrās mani nonāvēt.

Jau bija pacelts nazis ļaundarim,

Kad pēkšņi parādījās pirāti.

Uz Mitilēnām tiku aizvesta . . .

Kas noticis? Kādēļ šīs asaras?

Tu domā, ka es krāpju? Tici jel,

Ka valdnieks Perikls mans īstais tēvs,

Tāds Perikls ja vispār ir.

Perikls.

Klau, Helikan!

Helikans.

Jā, esmu še.

Perikls.

Tu esi padomdevējs gudrākais.

Varbūt tu arī šoreiz pratīsi

Man atbildēt, kas ir šī meitene,

Ko dzirdot raudāt gribas.

Nezinu.

Bet Lisimahs par viņu stāstīja

Daudz laba.

Lisimahs.

Viņa vienmēr klusēja

Par vecākiem. Ja kādreiz jautājām,

Tā tikai raudāja.

Perikls.

O, Helikan, es lūdzu, nāc un dur,

Lai brūce vērdamās ļauj sāpes just,

Lai, prieka jūrai pāri brāžoties,

Tik strauji mani krasti nepārplūst.

Nāc, nāc! Tu atdevusi dzīvību

Tam, kas tev pats to kādreiz dāvājis.

Tu, jūrā piedzimusi, Tarsā apbedīta,

Uz jūras atkal jaunu dzīvi iesāc.

Laiks dieviem pateikties, mans Helikan!

Lai izskan vārdi svinīgi kā pērkons.

Teic, Marīna, — kāds bija mātei vārds?

Vēl apstiprini patiesību šo,

Kaut arī šaubas guļ.

Marīna.

Vispirms man pasaki, kas esi pats!

Perikls.

Es — Perikls no Tiras. Atklāj jel,

•* Kā sauca jūrā mesto sievieti,

Tad iemantosi varu, bagātību

Un arī sava tēva mīlestību.

Marīna.

Vai tu par meitu mani atzīsi,

Ja sacīšu, ka Taīsa tās vārds?

Jā, Taīsa! Un viņa nomira,

Kad dzīvot sāku es.

Perikls.

Lai svētīts ir tavs mūžs! Nāc šurp, mans bērns!

Liec atnest jaunus tērpus, Helikan!

Nav viņu nonāvējis Kleons asinskārs!

Gan viņa visu,-visu izstāstīs,

Un tev būs pazemīgi jāsauc viņa

Par savu pavēlnieci. Bet kas tas?

Helikans.

Sis vīrs ir Mitilēnās noteicējs.

Viņš tavu bēdu stāstu dzirdējis

Un atnācis.

Perikls.

Es tevi apskauju.

Dod manu tērpu. Izskatos es šausmīgs.

Ak augstās debesis, jel svētiet manu meitu!

Kas tās par skaņām? Stāsti Helikanam

It visu sīki, jo viņš šaubās vēl,

Vai esi mana meita. Kas tur skan?

Helikans.

Es nedzirdu nekā.

Perikls.

Nekā!

Tā debess muzika! Vai dzirdi, Marīna?

Lisimahs.

Ir labāk neiebilst un piekrist tam.

Perikls.

Ai, brīnumskaņas! Vai tu dzirdi?

Lisimahs.

Jā.

Mūzika.

Tās rada dievi.

Šis skaņas dara smagus manus plakstus

Un kopā sakļauj. Gribu atpūsties.

Aizmieg.

Lisimahs.

Šurp nesiet spilvenu!

Tā, tagad iesim. Ja es nebūšu

Par velti izlolojis cerību,

Nekad šo dienu neaizmirsīšu.

Visi aiziet, paliek tikai Perikls.

Periklam sapni parādās Diāna.

Diāna.

Mans templis Efesā. Steidz turp bez kavēšanās

Un noliec upuri uz altāra.

Kad sapulcēsies priesterienes manas,

Tu, visām dzirdot, stāstīt sāc,

Ka tavas sievas augums jūrai dots,

Ka smagas bēdas tavu sirdi māc,

Ludz savu sūro nastu atvieglot.

Ja gribi brīvs no savām bēdām kļūt,

Ej dari tā* Tev laimi vēlu gūt.

Kad mosties, citiem sapni atstāsti!

Pazūd.

Perikls.

Ak sidrabotā dieve Diāna!

Tev paklausīšu. Helikan!

Ienāk Helikans, Lisimahs an Marina.

Helikans.

Es še.

Perikls.

Uz Tarsu biju nodomājis steigt

Un sodīt negodīgo Kleonu.

Cits mērķis tagad man: uz Efesu

Mēs brauksim. Kādēļ — vēlāk pateikšu.

Lisimaharn.

Vai drikstam tavā zemē atpūsties

Un iegādāties pārtiku,

Ar zeltu maksājot?

Lisimahs.

Par tevi priecājos no visas sirds.

Tev lūgšu savukārt . ..

Perikls.

Vienalga, ko,

Kaut manas meitas roku, jo tu cēls

Pret viņu esi bijis.

Lisimahs.

Valdniek, roku sniedz!

Perikls.

Nāc, iesim, Marīna!

Aiziet.

OTRA AINA

Pie Dianas tempļa Efesā.

Uznāk Gauers.

Gauers.

Liek manīt smilšu pulkstenis,

Ka saruna būs galā drīz,

Bet, pirms jūs ļaujat projām iet,

Mazliet vēl mani uzklausiet.

Jūs varat viegli iedomāt,

Cik bagāts galds tad tika klāts,

Kā Periklam par godu smiets,

Dzerts, līksmi dziedāts, jokots, diets,

Jo Lisimaharn bija prieks,

Ka Marinai par vīru tiek.

Viņš tomēr nekļūs tuvāks tai,

Līdz nebūs ziedots Diānai.

Es aizmirsu jums pateikt to,

Kā kuģis tika ceļam posts . . .

Kā spārni buru baltums plests,

Par domām straujāk kuģi nes.

Klāt Efesa. Ir mērķis sniegts,

Uz templi mūsu valdnieks iet.

Ka ceļš tik ātri tika veikts,

Lai paldies jūsu iztēlei.

Aiziet.

TREŠA AINA

Diānas templis Efesā.

Taisa stāv pie altāra kā virspriesteriene; viņai apkārt — jaunavas;

turpat ir ari Cerimons un citi Etesas iedzīvotāji.

Ienāk Perikls m pavadoņiem, Lisimahs, Helikans, Marina un viņas draudzene.

Perikls.

Es, Tiras valdnieks, nāku, Diāna,

Lai tavu augsto gribu pildītu.

No savas zemes bēdzis, apprecējos

Ar skaisto Talsu es Pentapolē.

Uz jūras viņa mira dzemdībās,

Man atstādama meitu Marinu.

Vēl viņai saglabājies mātes plīvurs!

Es uzticēju meitu Kleonam,

Kurš vēlāk gribēja to nonāvēt,

Bet laimes zvaigzne viņu izglāba

Un aizveda uz Mitilēnām; tur

Lemts bija viņai nokļūt mūsu kuģi…

Kad viņa beidza stāstīt, pazinu

Es savu meitu.

Taisa.

.Viņa balss un seja!

Tas esi tu . .. mans dārgais Perikl! . . .

Zaudē samaņu.

Perikls.

Ko nozīmē tas viss? Vai! Viņa mirst!

Cerimons.

Ja taisnība,

Ko stāstīji nupat pie altāra,

Tad tā ir tava sieva.

Perikls.

Nevar būt!

Pats viņu jūras dzelmei atdevu.

Cerimons.

Šī krasta tuvumā, vai ne?

Perikls.

Jā, laikam gan .

Cerimons.

Skat, cik šī sieviete ir priecīga!

Es viņu kādā rītā vētrainā,

Gar krastu iedams, šķirstā atradu.

Tad gādāju, lai viņa atdzīvojas,

Un atvedu to šurp.

Perikls.

Kas bija šķirstā?

Cerimons.

Es tevi savā namā ielūdzu,

Tur visu uzzināsi. Taīsa

Jau atžirgst.

Jā, tas ir viņš,

Jo citādi man svētums nejautu

Nedz viņu uzklausīt, nedz uzlūkot,

Bet iegrožotu jūtas. Valdniek mans,

Vai tiešām esi Perikis? Tev viņa balss . . .

Tev viņa izskats . . . Jūru, dzemdības

Un nāvi minēji. . .

Perikis.

Ir viņai balss

Kā manai zudušajai Taīsai!

Taīsa.

Es esmu tā, ko uzskatījāt jūs

Par mirušu.

Perikls.

Ak Diāna!

Taīsa.

Man vairs nav šaubu!

Kad raudot Pentapoli atstājām,

Mans tēvs tev iedeva šo gredzenu.

Rāda gredzenu.

Perikls.

Jā, jā, tas ir tas pats! Ak taisnie dievi!

Jūs liekat aizmirst visas nedienas!

Tik vienu vēlos — viņas lūpas skart

Un aizmirstībā gaist. Kā toreiz šķirstā,

Ļauj šajās rokās tevi slēgt.

Marīna.

Grib sirds

Pie manas mijās mātes krūtīm glausties.

Noslīgst ceļos Taīsas priekšā.

Perikls.

Lūk, Taisa, tu redzi savu meitu.

Tu viņu jūrā dzemdēji, un tādēļ

Vārds viņai Marina.

Taisa.

Es tevi svētīju!

Helikans.

Es tevi sveicu, valdnieci

Taīsa.

Tu man svešs.

Perikls.

Tev teicu, ka, no Tiras aizbraucot,

Tur atstāju sev drošu vietnieku.

Es viņa vārdu bieži minēju.

Vai neatceries vairs?

Taīsa.

Tas tātad Helikans.

Perikls.

Jā, mana dārgā,

Tas tiešām Helikans. Nu, apkamp to!

Bet tagad gribētu es uzzināt,

Kas tevi atrada un izglāba,

Kam vēl bez dieviem varu pateikties.

Taīsa.

Cik dievi ir visvareni,

Lemts bija Cerimonam pierādīt.

Viņš pastāstīs tev sīki.

Perikls.

Goda vīrs,

Starp mirstīgajiem otra tāda nav,

Kas ir tik līdzīgs dieviem. Stāsti, lūdzams,

Kā izglābi tu mirušo?

Cerimons.

Vispirms

Es uzaicinu manā namā nākt,

Tad redzēsiet, ko šķirstā atradu,

Un izstāstīšu tev, kā viņa

Sai templī nokjuvusi.

Perikls.

Paldies tev, skaidrā Diāna, par to!

Tev naktī upurēšu. Taīsa,

Šis cilvēks — tavas meitas līgavainis.

Tiem kāzas Pentapolē rīkosim,

Bet tagad gribu

Griezt matus nost, jo garām bēdu laiks.

Es četrpadsmit gadus neskuvos,

Līdz kāzu dienai kļūšu atkal skaists.

Taīsa.

Neviens mūs Pentapolē negaida —

Mans tēvs ir miris.

Perikls.

Lai debesis par zvaigzni pārvērš to!

Mēs kāzas tomēr rīkosim turpat,

Jo tur mēs arī vēlāk dzīvosim:

Būs znots un meita Tiras valdnieki.

Bet tagad, Cerimon, ved līdzi sev,

Es gribu tavu stāstu uzklausīt.

Visi aiziet.

Ienāk Gauers.

Gauers.

Nav Antioham izvairīties lemts,

Par neģēlībām sods ir jāsaņem,

Bet Perikls, kaut arī daudz ir ciests,

Ir pratis vētrām krūti pretī griezt.

Par to, ka neaptraipīts viņa gods,

Viņš tagad pašas laimes apbalvots.

Jūs paši savām acīm redzējāt,

Ka Helikanā mājo drosme, prāts.

Par Cerimonu katrs sacīt drīkst,

Ka mācīts viņš, pret visiem labvēlīgs.

Par ļauno Kleonu vēl gribu bilst, —

Par kapu viņam kļuva paša pils:

Kad melnais nodoms tika gaismā nests,

Tur viņš ar sievu tika liesmās mests,

Jo dievu sods pat tādās reizēs skar,

Kad tikai nodomāts vēl asinsdarbs.

Par uzmanību tagad paldies teikšu

Un līdz ar to es arī lugu beigšu.

Aiziet.

PERIKLS

Traģikomēdija Perikls sarakstīta ap 1608. gadu, pirmoreiz iespiesta 1609. gadā un iznākusi in quarto formāta izdevumos līdz 1635. gadam vēl sešas reizes. Tomēr pirmajā un otrajā in folio izdevumā tās nav, tā ievietota tikai trešajā in folio izdevumā, kas iznāca 1664. gadā.

Traģikomēdijas Perikls pamatā kāds renesanses literatūrā iecienīts Tīsas Apolonija stāsts. Sākumā šis stāsts laikam bijis pazīstams grieķu valodā, bet jau V—VI gadsimtā p. m. ē. tas izplatīts latīņu versijā, vēlāk pārtulkots arī citās Eiropas lielāko tautu valodās. Tad Džefrija Čosera laikabiedrs Džons Gauers to ievijis savā alegoriskajā poēmā Conlessio Amanlis (1390), bet 1576. gadā Lorenss Tvains jau publicējis tulkojumu prozā ar nosaukumu The Pattern ol Painlul Ad- ventures, kas ņemts no viduslaiku stāstu krājuma Gesta Romanorum (XIII—XIV gs.). Šis tulkojums izdots divas reizes: ap 1595. gadu un 1607. gadā. Šie stāsti tad ierosinājuši Šekspīru uzrakstīt patstāvīgu dramatisku sacerējumu Perikis.

Kritiķiem un Šekspīra daiļrades pētniekiem savā laikā tas devis iemeslu šaubām, vai visu traģikomēdiju uzrakstījis pats Šekspīrs un cik tur veikuši citi autori. Sidnejs Lī min pat līdzautoru dramatiķi Džordžu Vilkinsu, kas it kā devis visu lugas uzmetumu, kuru Šekspīrs esot tikai pārstrādājis un papildinājis. Perikla pieci atskaņotie prologi un pirmie divi cēlieni it kā neesot Šekspīra sacerēti, bet tikai lugas otrā puse, kas ciešāk saistās ar Marinu un atspoguļo Šekspīra vēlāko eliptisko stilu un dažus motīvus no citām viņa lugām.

Tomēr dziļāki Šekspīra daiļrades pētījumi parādījuši, ka tāds uzskats ir maldīgs. Visas šaubas, dažādie minējumi, pat apgalvojumi, kam vēl XIX gs. piekrituši daudzi Šekspīra daiļrades interpreti, jaunākās pētniecības gaismā zaudējuši savu nozīmi. Tā pazīstamais literatūrzinātnieks un Šekspīra daiļrades pētnieks Padomju Savienībā A. Aniksts pēc materiālu daudzpusīgas analīzes, atsaukdamies arī uz C. Dž. Sisonu, norāda, ka jaunākā laikā arvien vairāk paceļas balsis par to, ka traģikomēdija Perikis patiešām nepārprotami ir Šekspīra darbs. To apstiprina arī tādi fakti, ka luga izdota un izrādīta «Globa» teātrī Šekspīra dzīves laikā, turklāt iespiesta ar autora pilnu vārdu un apakštitulā pat atzīmēts, ka tā daudzkārt un dažādos laikos izrādīta «Globa» teātrī. Tātad nav iemesla apšaubīt, vai lugas autors ir Šekspīrs.

Perikis iezīmē pavērsienu Šekspīra daiļradē. Ar šo lugu sākas jauns — pēdējais Šekspīra jaunrades posms. Ap 1607. gadu angļu teātrī veidojās jauns žanrs — traģikomēdija, kuras celmlauži bija jaunākie Šekspīra laikabiedri — Boments un Flečers. Ar Periklu un nākamajiem darbiem arī Šekspīrs pievērsies šim žanram. Bet nav gan noliedzams, ka Periklā t'ikai vietām jūtama Šekspīra spilgtā daiļrades dzirksts.

Traģikomēdija Perikis līdz šim latviski nav tulkota. Šai Kopotu rakstu izdevumā tā parādās latviski pirmoreiz Ojāra Sarmas-Jansona tulkojumā.

1 cēliena i e v^ d ā

293. El bonum quo anliquius, eo melius.

Latīņu paruna — un jo labais vecāks, jo tas labāks.

1. ainā

294.   Par prieku viņai, pašai Lucīnai.. .

Lucīna — dzemdību dieve, pēc seno romiešu ticējumiem. Daļa mitologu to identificē ar Junonu, citi ar Diānu.

295.   Lūk, tavā priekšā Hesperidu dārzs Ar zelta āboliem .. .

Hesperidu dārzs, ka stāsta grieķu mitoloģija, atradies «laimes salā» tālu rietumos. Tur auguši zelta āboli, ko apsargājis ugunsvēmējs briesmonis. Herkuls veicis savu divpadsmito varoņdarbu, iegūdams šos ābolus.

3. ainā

305. Jā, var noģist, ka tas bijis gudrs un apdomīgs cilvēks, ja uz jautājumu, ko viņš gribētu no valdnieka, atbildējis, ka viņš negribētu zināt nevienu valdnieka noslēpumu.

Acīm redzot, šī anekdote ņemta no Barneba Riča noveļu krājuma Atvadīšanās no kara amata, kur tam līdzīgi dzejnieks Filipids atbild valdniekam Lizimaham.

II cēliena 2. ainā

320.   Un devīze: «Lux tua vīta mihi».

Latiņu teiciens — tava gaisma ir mana dzīve.

321.   Tam devīze kā spānim: «Piū per dul ura que per fuercpa».

Spāņu teiciens, tikai piū itāliešu vārds — vairāk ar maigumu, mazāk ar spēku.

321. Ar devīzi: «Me pompae provexit apex».

Latīņu teiciens — mani aizrāvusi slavas kāre.

321. Un rakstīts: «Quod me alit, me estinguit».

Latīņu teiciens — kas mani baro, tas arī dzēš. Tālāk Simonīds to loti brīvi iztulko.

321.   Bet uzraksts skan: «Sīc spectando fides».

Latīņu teiciens — tā pārbauda uzticību.

322.   Tā devīze: «In hac spe vivo».

Latīņu teiciens — šajā cerībā es dzīvoju.

III cēliena 2. ainā

345. Liec muzikantiem spēlēt griezīgi Un cik vien skumji var.

Apšaubāmi, ka Cerimons prasītu tādā skumjā brīdī griezīgu (rough) mūziku. Iespējams, ka tā ir iespiedklūda un te jābūt vārdam — lēnām (slow) vai maigi (solt). Bet var arī būt, ka šādos burvestības brīžos spēlēta griezīga mūzika, lai piesauktu * dziedniecības dievu Eskulapu.

IV  cēliena 3. ainā

363. Tu atgādini

Man harpiju, kas ir kā eņģelis Ar slēptiem ērgļa nagiem.

Harpija — grieķu-romiešu mitoloģijā pussieviete, pusputns, kam piemitusi ārkārtīga cietsirdība.

365. Grib Fetida mums tagad atriebties. . .

Jūras dieve grieķu mitoloģijā, tāpēc uz sabangotās jūras dzimusi Marīna tiek uzskatīta par tās meilu vai krustmeitu.

V cēliena 1. ainā

379. Marina dzied.

Dziesmas tekstu, ko Marīna dzied, devis Tvains un Vilkinss savos darbos (ar nelieliem grozījumiem). Ir pamats domāt, ka šo pašu dziesmu dziedājuši tolaik, arī lugu izrādot. Dziesmas saturs proza šāds: «Es dzīvoju izvirtuļu vidū, taču pati par izvirtuli neesmu kļuvusi: roze plaukst starp ērkšķiem, tomēr paliek ērkšķu neskarta. Laupītājs, kas mani nozaga, droši vien sen jau gājis bojā. Savedēja mani nopirka, bet es neesmu savu miesu apgānījusi. Man būtu vislielākais prieks, ja es kaut ko uzzinātu par saviem vecākiem. Esmu valdnieka meita, un manī rit dižciltīgas asinis. Ceru, ka tas kungs palīdzēs man iekļūt citā vidē un es vēl piedzīvošu labākas dienas. Mitējieties raudāt, saņemieties, jel beidziet skumt, kļūstiet priecīgs, raugieties uz visu liksmāk, jo dzīvs ir dievs, kas radījis debesi un zemi no nekā. Viņš nepieļaus, ka jūs visu mūžu noniktu bēdās un skumjās tā gluži par neko.»

3. ainā

392. Lai debesis par zvaigzni pārvērš to!

Pēc seno grieķu un romiešu ticējumiem, sevišķi skaidru tikumisku un varonīgu cilvēku dvēseles pēc nāves dievi pārvēršot par zvaigznēm.

Content

Šekspīrs Viljams Perikls

VILJAMS ŠEKSPĪRS Perikls Traģikomēdija 5 cēlienos

PERSONAS

PIRMAIS CĒLIENS Anlioha pils priekšā.

PIRMĀ AINA Antioha. Istaba pilī.

OTRĀ AINA Tira. Istaba pilī.

TREŠA AINA Tira. Pils priekštelpa.

CETURTĀ AINA Tarsa. Istaba Tarsas valdnieka namā.

OTRAIS CĒLIENS Ienāk Gauers.

PIRMĀ AINA

OTRA AINA

TREŠA AINA

CETURTA AINA

PIEKTĀ AINA Pentapole. Istaba pili.

TREŠAIS CELIENS

PIRMĀ AINA Uz kuģa klāja.

OTRĀ AINA Efesa. Istaba Cerimona namā.

TREŠA AINA Tarsa. Istaba valdnieka namā.

|CETURTA AINA Efesa. Istaba Cerimona namā.

CETURTAIS CELIENS

PIRMĀ AINA Taisa. Klaja vieta netālu no jūras.

OTRA AINA Mitilēnas. Istaba atklātajā namā.

TReŠA AINA Tarsa. Istaba valdnieka namā.

CETURTA AINA Pie Marinas pieminekļa Tarsā.

PIEKTĀ AINA Mitilēnas. Iela atklātā nama priekšā.

SESTĀ AINA Turpat. Istaba atklātajā namā.

PIEKTAIS CĒLIENS

PIRMā AINA

OTRA AINA Pie Dianas tempļa Efesā.

TREŠA AINA Diānas templis Efesā.

PERIKLS