Šekspīrs Viljams

Ziemas pasaka

VILJAMS ŠEKSPĪRS

Ziemas pasaka

Traģikomēdija 5 cēlienos

THE WINTER'S TALE

PERSONAS

Leonts, Sicīlijas karalis

Mamillijs, princis, Sicīlijas

troņmantnieks

Kamillo

Anligons

Kleomens

Dions

Poliksens, Bohēmijas karalis

Florizels, Bohēmijas princis

Arhidems, bohēmiešu augstmanis

Vecais gans, pieņemts viņu dēvēt

ganes

par Peritas tēvu

Jaunais gans, viņa dēls

Auioliks, klaidonis

Jūrnieks

Cietu muzraugs

Hermione, Leonta sieva

Perita, Leonta un Hermiones meita

Pauiina, Antigona sieva

Emīlija, Hermiones galmadāma

Mopša

sicīliešu augstmaņi

Dorka

Augstmaņi, galmadāmas un kungi, tiesneši, sulaiņi,

gani un ganes

Laiks — koris

Notiek Sicīlijā un pa daļai Bohēmijā

PIRMAIS CELIENS

PIRMĀ AINA

Priekštelpa Leonta pilī.

Ienāk Kamillo un Arhidems.

Arhidems. Ja jums, Kamillo, rastos izdevība apmeklēt Bohēmiju, tāpat kā man patlaban, savus pienākumus pildot, gadījies nokļūt šeit, tad, kā jau minēju, jūs redzētu lielu atšķirību starp musu Bohēmiju un jūsu Sicīliju.

Kamillo. Domāju, nākošajā vasarā Sicīlijas karalis apciemos Bohēmijas karali, kuram viņš nu būs apmeklējumu parādā.

Arhidems. Ja nespēsim jūs, kā pieklājas, uzņemt, to izlīdzinās mūsu sirsnība, jo patiesi. . .

Kamillo. Es jūs lūdzu . . .

Arhidems. Patiesi, es to saku pilnīgā pārliecībā: mēs nespējam tik grezni, tik lieliski, — nezinu, kā lai to saka . . . Mēs jums iedosim miega zāles, lai jūsu prāti neapjaustu mūsu trūkumus, un, ja arī nebūtu par ko mūs cildināt, vismaz jūs nenopeltu mūs.

Kamillo. Jūs pārāk augstu novērtējat to, kas labprātīgi tiek sniegts.

Arhidems. Ticiet man, es runāju, kā māca saprāts un kā liek teikt mans godaprāts.

Kamillo. Sicīlijas valdnieka labvēlība pret Bohēmijas karali nav pārspīlēta. Viņi abi kopā uzauguši, un kopš bērnu dienām iesakņojusies draudzība neirst, bet gan kļūst jo ciešāka. Vīra gados viņus šķira karaliskie pienākumi, un tomēr viņi tikās, ja arī ne personīgi, tad ar karalisko sūtņu starpniecību apmai- nīdamies dāvanām, vēstulēm, draudzības apliecinājumiem, un tā viņi, lai gan šķirti, allaž jutušies vienoti — snieguši rokas pār tālēm un apkampušies līdzīgi vējiem, kas nāk no divām pasaules malām. Lai debess joprojām stāv nomodā par viņu draudzību!

Arhidems. Domāju, nav pasaulē varas, kas spētu satricināt viņu draudzību. Kāda laime, ka jums ir mazais princis Mamillijs: tik apdāvinātu zēnu man nav gadījies redzēt.

Kamillo. Esmu ar jums pilnīgi vienis prātis: viņš ir lielisks zēns. Tāds ikvienam sagādā prieku, īsts dzīvības balzams vecāku ļaužu sirdīm. Tie, kas pirms viņa piedzimšanas staigāja uz kruķiem, tomēr vēl grib dzīvot, sagaidīt, līdz viņš paaugsies.

Arhidems. Vai tad citādi viņi būtu ar mieru mirt?

Kamillo. Droši vien, ja tiem nebūtu cita iegansta vēlēties ilgāku mūžu.

Arhidems. Un, ja karalim nebūtu dēla, tie labprāt vēl padzīvot, kaut vai uz kruķiem staigājot, kamēr tāds rastos.

Abi aiziet.

OTRĀ AINA

Turpat, pils zāle.

ienāk Leonts, Hermione, Mamillijs, Poliksens, Kamillo un pavadoņi

Poliksens.

Jau deviņreizes veldzes spīdekli

Gans mēness griežos vērojis, kopš troni

Mēs brīvā atstājām: tikpat daudz laika

Vēl paietu mums, paldies sakot jums,

Mans draugs, un tomēr šķirtos mēs no šenes

Kā parādnieki jums. Un tāpēc gribu

Es atkārtoti pasacīt vēlreiz,

Lai simtkārt vairotos jau sacītais:

«Mēs tencinām.»

Leonts.

Lai paliek pagaidām;

To darīsiet, kad brauksiet prom.

Poliksens.

Jau rītu

Mēs brauksim, ser. Prāts nemierīgs,

Var daudz kas gadīties, mums promesot;

Skarbs vējš var sacelties un pateikt mums:

«Ir pareiza šī nojauta.» — Turklāt

Par ilgu apgrūtinām jūs, mans draugs.

Leonts.

Nē, nē, cik sīksts es, to jūs varat

Vēl pārbaudīt.

Poliksens.

Vairs palikt nevaru.

Leonts.

Vēl vienu nedēju.

Poliksens.

Nē, rītu pat.

Leonts.

Uz pusēm dalīsim mēs laiku šo, —

Tam nepretošos.

Poliksens.

Labāk nelūdziet.

Neviena mēle šeit, nē, visā pasaulē

Tik viegli nespēs mani pierunāt

Kā jūsējā; ja būtu vajadzīgs

Man palikt šeit, es neliegtos. Bet darbs

Spiež mājās doties nu. Ja atturat,

Tad jūsu laipnība man slogs vien būs.

Jums krusts un rūpes tik, ja palikšu.

Bet, lai to novērstu, tad — esiet sveiks!

Leonts.

Kam mūsu karaliene klusu cieš?

Jel runājiet!

Heimione.

Ser, klusēt nolēmu,

Līdz viņš jums apzvērēs, ka nepaliks.

Jūs pārāk dzestri lūdzat, ser. Jel sakiet,

Ka Bohēmijā valda miers — kā vakar

Vēl ziņoja. Tā atbruņosiet

Jūs viņu.

Leonts.

Pareizi, Hermion!

Hermione.

Ja ilgojas ar dēlu redzēties,

Lai pasaka tad to, — mēs ļausim braukt.

Lai apzvēr viņš mums to, tad viņu

Ar savām vārpstiņām mēs aizdzīsim.

Nu griežos es pie jūsu augstības

Vēl ziedojtnedēju. Kad Bohēmiju

Vēl kādreiz apmeklēs mans vīrs, tad Jaušu

Es viņam viesoties kaut mēnesi,

Pat ilgāk tur. Un tomēr, Leont,

Man, tevi mīlot, nepukst gausāk sirds

Kā citu viru sievām. Paliksiet?

Poliksens.

Nē, kundze.

Hermione.

Paliksiet?

Poliksens.

Tiešām nevaru.

Hermione.

Tiešām!

Jūs vaji apzvērat, un tomēr es —

Kaut zvaigznes jūs no augšas notriektu

Ar saviem zvērestiem — jums pasaku:

«Ser, nebrauciet!» Jums tiešām jābrauc nav.

Un karalienes «tiešām» ir tāds pats

Kā kara|a. Vai gribat tomēr braukt?

Vai aizturēt kā gūstekni jūs šeit

Un ne kā viesi, ko? Tad, šķiroties

Bez kāda paldies, vēl būs atalga

Jums jāmaksā. Kā būs? Mans gūsteknis?

Vai viesis mans? Jums «tiešām» jāpaliek.

Kā vēlaties.

Poliksens.

Kā viesis, karalieni

Jo gūsteknis ir tas, kas noziedzies;

Bet man pret jums daudz grūtāk noziegties

Kā mani sodīt jums.

Hermione.

Ne cietumsargs,

Bet laipna namamāte būšu jums.

Nu, nāciet, jautāšu, kā bērnībā

Jūs abi draiskojāt: mans vīrs un jūs.

Nu, sakiet — bijāt nebēdņi?

Poliksens.

Mēs, karalien,

Kā daždien zēni, to vien domājām,

Ka rīt būs diena tāda pat' kā šodien

Un zēni būsim mūžīgi.

Hermione.

Vai mans vīrs

Tad nebija vispārgalvīgākais?

Poliksens.

Kā dvīņu jēri bijām abi mēs,

Kas blēdami vien lēkā saulgozi.

Mēs savā nevainībā nezinājām,

Kas netaisnība vai Jauns grēlcs.

Ja tā mēs ilgi dzīvot varētu,

Ja mūsu vājo garu asins vara

Tā nemāktu, mēs debess spēkiem droši

Tad pateikt spētu gan: mums grēka nav,

Vien tas, kas iedzimts.

Hermione.

Varam secināt,

Ka vēlāk paklupāt.

Poliksens.

Ak karalieni

Tad radās kārdinājumi: tos laikus

Vēl mana sieva bija tikai bērns,

Un jūsu daijums manu rotajbiedru

Vēl nebij apbūris.

Hermione.

Ak tā! Tad es

Un jūsu karaliene — mēs tie velni,

Kas kārdinājušas jūs abus esam.

Par savu vainu atbildēt mēs varam,

Ja grēkā pirmajā jūs krituši

Ar mums, ne citām.

Leonts.

Pierunāji?

Hermione.

Jā, ser, viņš tagad saka — palikšot.

Lionts.

Kad lūdzu es, tad atteicās. Bet tev …

Ak Hermion, nekad tavs vārds tik labu

Nav panācis.

Hermione.

Nekad?

Leonts.

Nekad, tik reiz vēl.

Hermione.

Ko, divas reizes labi? Pirmo reizi kad?

Es lūdzu, pasaki un paslavē,

Tas spārno mūs. Bet darbs, ko neatzīst,

Tas gaist, rauj Jīdzi tūkstoš nedarītu.

Mums jūsu uzslava ir atalga.

Par maigu skūpstu simtiem jūdzes skrietu,

Ja piešus iecirstu — ne soli tad.

Mans pēdēj's labais darbs — ka viņš vēl paliek.

Bet kāds mans pirmais darbs, un kad tas veikts?

Nu, pasaki! To zināt kāroju.

Leonts.

Tas bija laikus tos, kad rūgtās gaidās

Trīs gari mēneši bij beigušies

Un savu sniega balto roku man

Jūs mīlā pretī sniedzāt, teikdama:

«Uz mūžu tava.»

Hermione.

Mirklis tiešām jauks.

Tā divi reizes labi pateikts vārds:

Ar pirmo — vīru karali sev guvu,

Ar otru — draugu laika kavēklim.

Leonts

pie sevis.

Cik dedzīgi, cik pārāk dedzīgi!

Tiem draudzība jau iekvēlina asinis!

Sirds krūtīs sažņaudzas un strauji pukst:

Bet ne aiz prieka, nē! Šie tērzētāji

Gan nevainīgi šķiet, to skatiens pauž

Tik sirsnību un gaišu labvēlību;

Viss lieliski; ja tiešām būtu tā . ..

Bet delnas saglaust, pirkstus cieši spiest,

Kā viņi dara; smaidīt glaimīgi,

It kā viens otram būtu spogulis;

Un nopūsties, kā mirstot briedis dveš, —

Nē, nē, šo piemīlīgo draudzību

Ne sirds, ne prāts man nepanes! Mamillij,

Vai tu, mans zēn?

Mamillijs.

Jā gan, mans kungs,

Leonts.

Mans vanadzēns! Tev deguns nosmulēts?

Tas, runā, esot līdzīgs manējam.

Nāc, jaunkundziņ, mums jābūt tīrīgieml

Jo arī kumeļu un telēnu

Tur allaž tīrībā. — Vēl ķiķinās

Ap viņas roku! — Draiskuli, nāc šurp!

Vai esi mans?

Mamillijs.

Ja labpatīk tā, kungs.

Leonts.

Tu tīko būt tāds pats kā es —

Ar ragiem, biezu pakausi. Kā ola olai

Mēs esot līdzīgi viens otram;

To saka sievietes, — tās niekus melš. Bet,

Lai būtu viņas gluži neīstas

Un grozīgas kā vējš un ūdeņi,

Kā sliktas krāsas, kas mūs maldina,

Kā spēļu kauliņš blēža metienā, —

Un tomēr jāatzīst, viņš līdzīgs man.

Nu, draiskuli, nāc paraugies tu manī

Ar savām debeszilām actiņām.

Mans acuraugs, mans bērns! — Vai tas var būt?

Vai tava māte? — Nē! Ak, kaislība!

Cik dziļi spēj tā sirdī ieurbties!

Un ticams kļūst, kas šķita neiespējams!

•» Kā murgos uzmācas: kā tas var būt?

Kā noticēt var tam, kā nav un nav?

Bet ja nu ir? . . . Nē, nē, nav tiesa!

To nevēlos, tam ticēt nevaru!

Un tomēr smadzenēs tik sīvi grauž.

Es kļūstu cietsirdīgs.

Poliksens.

Kas augstībai?

Hermione.

Viņš, rādās, uztraucies.

Poliksens.

Kas ir, mans kungs?

Kas noticis, mans draugs?

Hermione.

Jums izskats tāds,

It kā jums smagas domas prātus māktu.

Kas jūs tā satrauc, draugs?

Leonts.

Nudien, nekas.

Kā dažkārt daba savu nevarību

Un smagumu mēdz rādīt citiem, kļūdama

Tā cietsiržiem par laika kavēkli.

Un, sava zēna vaigā raugoties,

Man šķiet, ka gadus divdesmit un trīs

Es savā dzīvē raugos atpakaļ,

Kad vēl bez biksēm, zaļos samta svārkos

Es skraidīju, pie sāniem duncīti

Ar uzgali, lai kungu neieskrambā

Un bīstams nav, kā daždien rotaļa.

Cik ļoti līdzīgs biju es šim mazajam,

Šim draiskulīgam puisēnam. Mans draugs,

Vai pārestību ciestu?

Mamillijs.

Nē, cīnītos.

Leonts.

Lai labi paveicas! — Mans draugs,

Vai arī savu princi mīlat tā,

Kā mīlam savējo?

Poliksens.

Kad mājās es,

Viņš mana rūpe, viņš mans prieks, mans viss:

Draugs uzticīgs un spīvais ienaidnieks,

Mans mazais lišķis, kareiv's, valstsvīrs — viss!

Ar viņu jūlijdiena īsāka

Kā decembrī. Ar savu bērnišķību

Man drūmās domas kliedē viņš.

Leonts.

Tāds arī mans.

Mēs tagad iesim pastaigāsimies.

Jums kaut kas svarīgāks būs paveicams.

Nu, Hermione, rādi, cik es tev mīļš,

Un, viesi uzņemot, par velti sniedz,

Kas Sicīlijā ir visdārgākais.

Pēc tevis un pēc zēna sirdij man

Viņš tuvākais.

Hermione.

Ja gribat uzmeklēt,

Mēs būsim dārzā. Varam gaidīt jūs?

Leonts.

Kur patīk, varat iet, gan atradīšu,

Lai kur jūs būtu.

Sānis.

Āķus izmetu

Kā zvejnieks, jūs tā nemanāt.

Nu, ejiet vien, nu, ejiet vien! —

Kā viņa degunu, to knābi, snaiksta!

Ar īstu sievas drosmi bruņojusies,

Tā viņam prātus jauc.

Poliksens, Hermione un pavadoņi aiziel.

^ Tā, nu tie prom!

Bet es? Līdz kaklam kaunā iegrimis,

Te palieku! Ej rotaļājies, dēls!

Redz, tava māte arī spēlējas

Un es tāpat, kaut nejēdzīgā lomā,

Par to līdz kapam zaimi līdzi nāks.

Man kapa zvans būs ļaužu nievas,

Ej rotaļāties, dēls! Es zinu, zinu,

Daudz vīri krāpti jau kopš mūžības.

Un tagad pat, šai mirklī, kad to saku,

Dažs apkampienos savu sievu skauj,

Pat nejauzdams, ka, viņam promesot,

So dīķi izzvejojis kaimiņš tuvs,

Sers Mīlīgais. Kāds mierinājums tas,

Ja ari citiem dzīves krusts tāds pats

Kā man, vai grib vai ne. Un, ja ikviens

Par sievas viltu izmisumā kristu,

Tad krietna desmitdaļa cilvēces

Sen pakārtos. Te zāles nepalīdz.

Tāds netikuma spīdeklis, kas valda

Kā rietumos, tā austrumos, kā ziemeļos,

Tā dienvidos; un tāpēc — jāsaka —

Nav sievas klēpim žoga, ticiet man,

Tur naidnieks nāk un iet, un ņem, ko grib!

No mums daudz tūkstošu šai sērgā nīkst,

Tik dažs to neapjauš. Tu, zēn, vēl te?

Mamillijs.

Tie teic, es līdzīgs tev.

Leonts.

Labs mierinājums.

Un tu vēl te, Kamillo?»

Kamillo.

Jā, es te.

Leonts.

Ej spēlējies, Mamillij; esi godīgs.

MamiUiļs aiziet.

Vai augstais viesis paliek vēl, Kamillo?

Kamillo.

Jā, klausot daudzkārtējam lūgumam,

Viņš beidzot tomēr palika.

Leonts.

Tu juti?

Kamillo.

Kad lūdzāt jūs, viņš palikt negribēja:

Darbs likās svarīgāks.

Leonts.

Tu manīji?

Sānis.

Tā, tā, visapkārt man jau čukst un melš:

«Tam sicīlietim arī — hm,» — nu beidzot

Man acis atdarās. — Kamillo, kāpēc

Viņš paliek?

Kamillo.

Laipnā karaliene lūdz.

Leonts.

Ak karaliene lūdz, turklāt vēl «laipnā».

Bet tā tas ir — un tomēr nav. Vai tu

Viens pats, tik apķērīgs, to uztvēri?

Tavs prāts jau nava tāds kā stulbenim,

Tas uzsūc vairāk. Juta tikai tie,

Kam maņa modrīga? Tie nedaudzie,

Kam prāts ir asināts? Bet rupjais pūlis.

Kā vienmēr, akls tas? Jel pasaki!

Kamillo. $

Jā, akls tas. Man šķiet, ir katram skaidrs,

Ka Bohēmijas karalis vēl paliek.

Leonts.

Kā?

Kamillo.

Vēl paliek ciemoties.

Leonts.

Bet kāpēc?

Kamillo.

Jums, augstība, par patiku un ļoti

Vēl karalienes lūgts.

Leonts.

Par patiku!

Un karalienes lūgts! Par patiku? —

Nu pietiks. Tev, Kamillo, vienumēr

Es uzticēju to, kas manai sirdij tuvs,

Valsts noslēpumus pat, un tu

Kā garīdznieks man atviegloji sirdi,

No tevis aizgāju kā atjaunots.

Nu esam vīlušies, jo godaprāts

Tev nepiemīt.

Kamillo.

Dievs žēlīgais, mans kungs!

Leonts.

Jā, tā tas ir — tu godīgs neesi.

Kā gļēvulis — tu baidies pasacīt

Man taisnību, un arī citus

Tu mulsini, kas krietni kalpo man.

Vai esi kalps, kas kļuvis nolaidīgs,

Kad pilnām baudi manu uzticību?

Vai tev kā muļķim šāda rotaļa,

Kur jākrīt man, šķiet tikai vienkāršs joks?

Kamillo.

Mans karal žēlīgais! Varbūt es bailīgs

Un muļķis klāt, un nolaidīgs,

Kas, cilvēkam no pašas dabas lemts,

Šīs dzīves rosmes simtējādos veidos

Tik bieži parādās. Pret jūsu raizēm

Ja kādreiz esmu bijis nevērīgs, —

Tā mana muļķība; un, ja turklāt

Par muļķi tīšām esmu izlicies,

Par sekām piemirstot, tā nolaidība.

Un, baiļu mākts, ja esmu bijis gauss,

Kad kļūms un apšaubāms man licies

Ir iznākums, tad tā ir bailība,

Ar kādu sirgst pat paši gudrākie.

No vājībām šīm brīvs, kā zināms, nav

Pat godīgums. Ak augstais valdniek,

Man, lūdzams, pasakiet, kāds noziegums

Uz mani gulst, lai es jums zvērētu,

Ka tas nav mans.

Leonts.

Tu redzēji, Kamillo, —

Nu, protams, redzēji, ja briļļu stikli

Nav biezāki par ragunešu ragiem.

Vai dzirdēji? — Kā ne, kur viss tik skaidrs,

Ka baumas ausīs lien. — Un noprati? —

Tam prāta nav, kas to vēl nesaprot,

Ka sieva mani krāpj. Nu, pasaki,

Vai varbūt nekautrīgi noliegsi,

Ka tev ir acis, ausis, prāts? Tad saki,

Ka mana sieva netikle, vēl sliktāka

Par vērpēju, kas jau pirms derībām

Ikvienam rokas krīt. Nu, atzīsties!

Kamillo.

Ja kādu citu es še dzirdētu,

Kas manu valdnieci tā nozaimo,

Es atriebtos, — to varu apzvērēt.

Nekad no jūsu mutes dzirdēts nav

Vēl necienīgāks vārds, grēks ne vien teikt,

Pat atkārtot.

Leonts.

Vai čuksti nav nekas?

Pie vaiga vaigu pieglaust, saskarties

Ar deguniem, uz lūpām noskūpstīt?

Un smiekli, nopūtas? — Viss liecina

Par neuzticību. Ar kāju kāju skart,

^ Pa kaktiem slapstīties un vēlēties,

Lai stundas ātrāk rit un tāpat diena

Lai pārvēršas par nakti? Vēlēties,

Lai visu acis gluži aklas top

Un nemana, kā viņi mīlinās?

Tas nav nekas? Tad arī pasaule

Un debess loks, un viss nav it nekas.

Un Bohēmija, arī mana sieva,

Un visi šie «nekas» tad nav nekas,

Ja tas vēl nav nekas!

Ak karali,

Jel atjēdzieties no šiem maldu murgiem,

Tie pārāk bīstami.

Leonts.

Kaut arī tā!

Vai tas nav taisnība?

Kamillo.

Nē, nē, mans kungs!

Leonts.

Ir taisnība, Kamillo, jā, tu melo.

Tu melo man, — es tevi ienīstu.

Tu muļķa lempi, stulbais vergs, es saku,

Vai svārstīgs dienderis, kas vienaldzīgi

Ir labu skata, tāpat ļaunumu,

Lai abus slavētu. Ja manai sievai

Tā būtu saindētas aknas

Kā viņas dzīve, pat ne stundu viņa

Vairs nedzīvotu.

Kamillo.

Kas to saindējis?

Leonts.

Nu tas, kam viņa kaklā karājas

Kā medaljons, — šis bohēmietis. Jā,

Kad būtu man vēl uzticīgi kalpi,

Kam acis manu godu vairāk vērotu

Par savu labumu, tie gādātu,

Lai tā tas nav; tu dzēriendevējs še,

Ko es no zemas kārtas godā cēlis,

Kā debess zemi, zeme debesis,

Tik skaidri redzi tu, kā tieku krāpts,

Tu kausu viņam pasniegt varētu,

Kas manam naidniekam nes mūža miegu,

Bet atspirgšanu man.

Kungs karali,

To varētu es veikt, tik ne jau strauji,

Bet lēnām indējot, lai nenojaustu,

Ka kausā inde; bet es neticu,

Ka mana godājamā karaliene

Šai negodā un kaunā kritusi.

Kaut mīlu jūs …

Leonts.

Tad nīksti šaubās tu!

Vai domā — es tik dulns, tik vieglprātīgs,

Ka pats sev uzkrautu šis mokas,

Pats apgānītu balto, tīro guļvietu,

Kur traipi mani allaž durstītu

Kā asi ērkšķi, nātres, lapsenes,

Ka tā bez pamata es tukšu melstu

Par prinča — sava dēla dzimšanu,

Kas, šķiet, ir mans, ko mīlu es kā savu?

Vai es to darītu? Kurš būtu gan

Tik neprātīgs?

Kamillo.

Man, karal, jātic jums.

Es bohēmieti novākšu no ceļa

Ar noruijii — tiklīdz viņš projām būs,

Jūs karalieni mīlēsiet kā senāk,

Kaut sava dēla dēļ un arī tāpēc,

Lai mēlnešiem tā mutes aizbāztu

Kā te, tā draudzīgajos pilsgalmos.

keonts.

Tu ieteic man, ko pats es esmu

Jau nolēmis: nevienam neļaušu

Es viņas godu aptraipīt.

Kamillo.

Mans kungs,

Tad ejiet turp un rādiet jautru vaigu,

Un tērzējiet, kā draugiem piederas,

Ar bohēmieti un ar karalieni.

Ja šeit no jūsu dzēriendevēja

Viņš pienācīga malka nesaņemtu,

Lai jūsu kalps tad nebūtu es vairs.

Leonts.

Lai notiek tā! Ja veiksi, piederēs

Tev puse tad no manas sirds. Ja ne,

Pats savu zaudēsi.

Kamillo.

Es veikšu, kungs.

Leonts.

Es laipnīgs būšu, kā tu ieteic man.

Aiziet.

Kamillo.

Ak, nelaimīgā valdniece! Un es

Kā jūtos pats? Man jānoindē viņš,

Šis krietnais Poliksens! Un tikai tāpēc,

Ka naidā iekaisušais pavēlnieks

To liek un grib, lai visi plosās līdz.

Ja nonāvēšu, mani godā cels.

Kaut tūkstoš piemēru es zinātu,

Ka karaļslepkavas tiek godā celti,

Es tomēr nedarītu to nekad.

Ne varš, ne pergaments, nedz akmens

Ne zīmes saglabājis nav par to,

Slēpj tādus kauna darbus tumsība.

Pat neģēlis šeit atkāptos. Man jātiek

No galma prom, lai daru to vai ne, —

Gals man tas pats. Lūk, laimes zvaigzne aust!

Nāk Bohēmijas karalis.

Ienāk Poliksens.

Poliksens.

Dīvaini.

Šķiet, viesmīlība gaist. Ne vārda neteikt?

Jel sveiks, Kamillo!

Sveiks lai karalisl

Poliksens.

Kas galmā jauns?

Kamillo.

Nav svarīga nekā, kungs.

Poliksens.

Bet karalim tāds izskats, it kā

Viņš būtu zaudējis valsts novadu,

Ko mīl kā sevi pašu. Vēl nupat,

Kā parasts, viņu laipni sveicināju,

Bet viņš, no manis acis novērsis

Un lūpas sakniebis, man garām steidzās;

Es paliku tā stāvot neziņā —

Kas viņa prātu tā ir sagrozījis.

Kamillo.

Mans kungs, es nedrīkstu to zināt.

Poliksens.

Jūs nedrīkstat? Jūs zināt, tikai nedrīkstat?

Jūs teikt man nedrīkstat, vai saprast tā?

Pats sev jūs neteiksiet, ja zināt to,

Ko zināknedrīkstat. Kamillo, draugs,

Tu arī dsi pārvērties; tavs vaigs

Kā spogulis man skaidri rāda to,

Ka arī pats es esmu pārvērties

Un esmu iejaukts šinīs pārmaiņās,

Jo jūtos citādāks.

"Kamillo.

Ir kāda kaite,

Ar ko dažs saslimis; tak vārdā saukt

Tās nevaru; tā cēlusies no jums,

Kaut vesels esat jūs.

Poliksens.

No manis? Kā?

Vai tiešām pūķa acis būtu man?

Es esmu uzlūkojis tūkstošus,

Mans skatiens visus ielīksmojis.

Nav nomaitāts neviens. Kamillo, draugs,

Ja tiešām esat goda vīrs, turklāt

Vēl izglītots, daudz mācījies, — šī rota

Ne mazāk cildena kā dižciltīgais vārds,

Kas, senču dots, mūs godā ceļ, — tad, lūdzu,

Ja zināt jūs, kas jāzin arī man,

Jel neslēpiet man to.

Kamillo.

Teikt nevaru.

Poliksens.

Es kaiti atnesis, pats vesels būdams!

Jel atbildi! Vai dzirdi tu, Kamillo?

Pie visa cilvēciskā cilvēkā,

Kam svēts ir gods, tāpat kā godīgs

Mans nolūks šeit, — no sirds es lūdzu, saki

Ko domā tu, kas tā par nelaimi,

Kas uzglūn man, vai tālu tā vai tuvu,

Kā novērst, ja tas iespējams? Ja ne,

* Kā labāk pārciest to?

Kamillo.

Ser, teikšu jums:

Ja mani saucat nu pie goda jūs,

Kas pats tik godājams, tad padoms mans

Jums jāpieņem un jāpilda tūliņ,

Kā jums to pateikšu, vai zuduši

Mēs abi.

Poliksens.

Turpini, Kamillo labais!

Kamillo.

Viņš man ir uzdevis jūs nonāvēt.

Poliksens.

Bet kurš, Kamillo?

Poliksens.

Kāpēc?

Kamillo.

Viņš domā, nē, viņš apzvēr ticīgi,

Ka redzējis vai pats jau pieķēris:

Jums esot noziedzīgi sakari

Ar valdnieci.

Poliksens.

Par indi nāvīgu

Lai manas skaidrās asins pārvēršas!

Lai manu vārdu kopā min ar to,

Par Jūdasu ko sauc! Mans gods un slava

Lai kļūst par smirdoņu, kas nāsīs sit

Ar riebumu visniknāko, un katrs

Lai bēg no manis, mani nīst kā mēri,

Kāds pieredzēts jebkad vai aprakstīts!

Kamillo.

'Pie augstās debess zvaigznēm varat zvērēt,

Ka tas nav tā, — viņš tomēr neticēs.

Jūs drīzāk jūrai varat pavēlēt,

Lai nepaļaujas mēness iespaidam,

Ne, apzvērot vai dodot padomu,

Tā grozīt viņa stulbo iedomu,

Kas kļuvusi par viņa pārliecību.

Šī pārliecība pastāvēs, kamēr

Viņš dzīvos.

Poliksens.

Kā varēja tas rasties?

Kamillo.

Es nezinu, bet drošāk bēgt no ļauna,

Ne censties izpētīt, kā radies tas.

Ja uzticaties manam goda prātam,

Kas manā miesas graustā mīt, es to

Par ķīlu dodu jums, — jau šonakt bēgsim!

Kas darāms jūsu ļaudīm, pateikšu:

Pa divi trīs pa slepus izejām

Tos izvadīšu prom no pilsētas.

Jums kalpodams, pats lūkošu gūt laimi,

Ko zaudēju, trk uzticieties man.

Pie senču goda zvēru, tas, ko teicu,

Ir taisnība. Ja gribat, pārbaudiet,

Es palikt nedrīkstu. Jūs neesat

Šeit drošībā. Mums abiem karalis

Jau nāves sodu piespriedis.

Poliksens.

Tev ticu:

Šīs domas viņa sejā lasīju.

Sniedz roku, esi tu man stūrmanis!

Tev vieta blakus man. Jau kuģi gaida,

Un mani ļaudis jau kopš divi dienām

Ir ceļam gatavi. Daiļš radījums

Šo greizsirdību vieš: tā būs tik liela,

Cik dārgums mīļš; un, tā kā varens viņš,

Tad spīvi plosīsies un, domādams,

Ka viņam godu laupījis sens draugs,

Jo briesmīgāki alks viņš atriebties.

Prāts nemierīgs, man bailes uzmācas:

Lai ceļš mums pašķiras, un labie gari

Lai nomierina karalieni cēlo,

Kam nevainīgai jācieš manim līdz!

Nāc, nāc, Kamillo! Cienīšu kā tēvu,

Ja aizvedīsi mani dzīvu. Bēgsim

No briesmām šīm! Ir laiks! Nu, bēgsim!

Kamillo.

Vēl visu slepus eju atslēgas

Ir manā ziņā: lūdzu, augstība,

Šo brīdi izmantot. Nu steigsimies!

Abi aiziet.

OTRAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Istaba Leonta pilī.

Ienāk Hermione, Mamillijs un galmadāmas.

Hermione.

Pie sevis ņemiet zēnu, draisko viņš,

Ciest nevaru!

Pirmā dāma.

Nu nāciet, cienīts princi!

Vai gribat rotaļāties?

Mamillijs.

Tik ne ar jums.

Pirmā dāma.

Kāpēc, mans mīļais princi?

Mamillijs.

Jūs mani cieši skūpstāt, runājat

It kā ar bērnu. Labāk patīkat

Man jūs.

Otrā dāma.

Kāpēc, mans mīļais princi, es?

Mamillijs.

Ne tāpēc, ka jums melnas uzacis,

Kaut saka, — sievietēm tās skaistākas,

Ja pārak kuplas nav, sīks puslociņš

Kā mēness sirp's.

Otrā dāma.

Kas jums tā stāstīja?

Mamillijs.

No sievu sejām vēroju. Teic — kāda

Gan krāsa jūsu uzacīm?

Pirmā dāma.

Tās zilas.

Mamillijs.

Jūs jokojat! Es zilu degunu

Gan dāmai esmu redzējis, ne uzacis.

Pirmā dāma.

Lūk, karaliene apaļāka kļūst,

Drīz mums būs jāauklē jauns princis skaists.

Ja gribēsiet jūs padraiskot ar mums —

Tad nebūs vaļas vairs.

Otrā dāma.

Jā, viņa krietni

Ir briedusi; kaut labi beigtos viss!

Hermione.

Ko jūs tur pļāpājat? — Bērns, nāc pie manis,

Te līdzās apsēdies un pastāsti

Man pasaku.

Mamillijs.

Vai bēdīgu vai jautru?

Hermione.

Tik jautru, cik tev pašam tīk.

Mamillijs.

Tās skumjās labāk ziemā der, man viena

Par spokiem ir, par rūķīšiem.

To stāsti!

Nāc apsēdies un mani krietni sabaidi

Ar saviem spoku stāstiem! To tu proti.

Mamillijs.

Reiz bij viens virs . . .

Hermione.

Nāc apsēdies! Un tālāk?

Mamillijs.

Viņš dzīvoja pie kapsētas. Tev klusi

Es stāstīšu, lai nedzird circeņi.

Hermione.

Nāc šurp un pačuksti pie pašas auss!

Ienāk Leonts, Antigons un galminieki.

Leonts.

Tur sastapāt? Ar svītu? Un Kamillo?

Pirmais galminieks.

Aiz pīnijbirzs tos sastapu, un ļaudis

Tā steidzoties nav redzēti nekad.

Līdz pašiem kuģiem viņus vēroju.

Leonts.

Kāds prieks, ka neesmu es maldījies,

Ka spriecfis pareizi! Un tomēr

Daudz labāk būtu, ja es maldījies.

Sim priekam līdz nāk tik daudz rūgtuma!

Cits nezinādams kausu iztukšos,

Kur inde, zirneklis, un paliks sveiks,

Jo apziņa tad viņam neskarta,

Bet, ja šo riebekli tam parādīs

Vai pasacīs, ko dzēris viņš,

Tam rīkli aizžņaugs vēmiens riebumā . ..

Es kausu tukšoju un — ieraudzīju

Tur zirnekli. Kamillo — palīgs tiem

Un viņu savedējs. Sī sazvērība

Pret manu dzīvību un troni vērsta.

Ir patiesība manas aizdomas!

Šis nelietis, kam vienmēr uzticējos es,

Ir viņa saderēts un atklājis

Tiem manu nodomu. Es piemuļķots.

Kas vārtus vēris?

Pirmais galminieks.

Pilnvarots Kamillo,

Viņš daudzreiz tā jau agrāk darījis

Pēc jūsu pavēles.

Leonts.

To zinu labi.

Hermionei.

Dod zēnu šurp! Man prieks, ka neesat

Jūs viņu zīdījusi. Kaut līdzīgs man,

Bet tavu asiņu par daudz.

Hermione.

Vai joks tas?

*

Leonts.

Prom zēnu; vairs nelaidiet pie viņas to!

Prom vediet! Prom! Lai viņa kaitējas ar to,

Ar ko tā grūta, par ko jātencina

Būs Poliksens.

Hermione.

Bet tas nav taisnība.

Es varu apzvērēt, ka ticat man,

Kaut izliekaties neticam.

Leonts.

Nu, kungi,

Jūs aplūkojiet viņu labi. Katrs

Tad teiks: «Cik viņa skaista!» Sirds kam skaidra,

Tas teiks: «Tik žēl, nav tikla, godīga!»

Un, cildinot tās miesas skaistumu,

Kas tiešām augstu vērtējams, tad

Katrs plecus paraustīs un teiks: «Hm, aha,» —

Par zīmi neslavai, — ak nē, ko saku? —

Kā līdzcietības dēļ, jo neslava

Var ķert pat tiklumu; ja teiksiet jūs:

«Cik viņa brīnišķa!» — tad, stomoties

Un plecus raustot, nāks šie «hm, ahā»,

Pirms sekos vārds «un godīga»; bet es,

Kam sāp visdziļāk, klaji pasaku:

Tā pārkāpj laulību!

Hermione.

Ja neģēlis

To sacītu, tad pasaulē viņš kļūtu

Vēl lielāks neģēlis. Bet jūs, mans kungs,

Jūs maldāties.

Leonts.

Jūs pati maldāties,

Par viru Poliksenu pieņemot.

Ak radījums, ko īstā vārdā nesaukšu

Es jūsu kārtas dēļ, lai rupjais pūlis

No manis neiemācās savā mēlē

Tā katru nosaukt, neapjēgdams vairs,

Kas karalis, kas ubags. — Es jau teicu,

Tā pārkāpj laulību, un pateicu —

Ar ko; vēl vairāk: viņa — nodevēja,

Kamillo ir tās līdzzinis. Viņš zin,

Ko zināt viņai pašai kauns, tāpat

Kā viņas pavedējam nekrietnam:

Ka viņa mīlniece, tāds sievišķis,

Kam tautū sliktāks vārds. Un bēgšanu —

To arī vija zināja.

Hermione.

Jums zvēru,

Ka nezināju es par to nekā.

Cik sāpīgi būs jums, kad atskārtīsiet,

* Ka mani apvainojāt, visiem dzirdot!

Un diez vai būs man gandarīts, ja teiksiet tad,

Ka esat maldījies?

Leonts.

Es maldījies?

Nē, nē! Irs drīzāk zemei pamati,

Ne mana pārliecība šķobīsies.

Prom viņu cietumā! Ja, viņu aizstāvot,

Teiks labu vārdu kāds, būs līdzvainīgs.

Hermione.

Pār mums šeit kāda ļauna zvaigzne valda.

Man jāpaciešas, kamēr zīmes kļūs

Pie debess atkal labvēlīgākas.

Jūs, kungi, redzat; raudāt netaisos,

Kā mūsu dzimums mēdz; šis rasas trūkums

Gan laikam j ūsu līdzcietību vītēs,

Bet smago ciešanu, kas krūtīs smeldz,

Man nespēj slāpēt asaras; es, kungi,

Jūs lūdzu, spriediet tiesu man, kā sirdsbalss

Liek to jums spriest. Un tagad jādara,

Kā karal's grib.

Leonts.

Vai mani klausīs kāds?

Hermione.

Kas nāks man līdz? Es lūdzu, augstība,

Man atstāt manas biedrenes; to prasa

Mans stāvoklis. Kam raudat, mīļās muļķes!

Nav iemesla; ja jūsu kundze

Ir pelnījusi cietumu, tad raudiet,

Kaut brīva būtu es; bet ceļš, kas ejams,

Par svētību man kļūs. Sveiks, karali!

Kaut skumīgu jūs redzēt nevēlējos es,

Bet jāredz būs. Nu iesim, biedrenes!

Leonts.

Kā pavēlēts! Tik prom no šejienes!

Karaliene un galmadāmas sardzes pavadībā aiziet.

Pirmais galminieks.

Es pazemīgi lūdzu, augstība,

Jel sauciet karalieni atpakaļ!

Antigons.

Ser, labi apsveriet, lai spriedums

Nav varas akts, kas smagi liktu ciest

Jums, karalienei, dēlam.

Pirmais galminieks.

Kungs, par viņu

Es ķīlā lieku savu dzīvību,

Ka viņa nevainīga debesu

Un jūsu priekšā noziegumā,

Ko viņai uzkraujat.

Antigons.

Ja izrādītos,

Ka viņa vainīga, tad savu sievu

Es stallī slēgšu, klāt sev piesiešu,

Tai ticēšu tik tad, kad redzēšu

Un blakus jutīšu. Ja karaliene viļ,

Tad katra cīpsla, katra asins lāse

Ir sievietēm tik māns.

Leonts.

Jel klusējiet!

Pirmais galminieks.

Mans labais karali…

Antigons.

Mēs jūsu labā runājam, ne savā.

Kāds glaimīgs tenkotājs jums samelsis —

Lai nolādēts! Ja zinātu šo blēdi,

Tam sprūdu nolauztu. — Tā apvainot! —

Trīs meitls man; un vecākai no tām

Jau vienpadsmit, bet otrai — devītais

Un trešai — piektais gads; ja taisnība

Būs tas — mans goda vārds! — es viņas

Pirms četrapadsmit gadiem kastrēšu,

^ Lai nerada vairs tālāk viltus ģinti;

Tad labāk esmu einuhs, bet ne vectēvs

Es tādiem pēcniekiem!

Leonts.

Ne vārda vairs!

Jums vēsais prāts ir šoreiz tikpat jūtīgs

Kā līķa deguns. Bet es jūtu, redzu,

Kā redzētu un justu jūs šo roku,

Kas dzīva vēl.

Antigons.

Ja tā, tad lieki runāt

Par tikumu un meklēt kapu mums,

Kur šādu dārgu mantu noglabāt.

Tā nav vis sēkliņa, kas svaiga dīgtu

Šīs zemes mēslainē.

Leonts.

Man neticat?

Pirmais galminieks.

Būs šoreiz, kungs, gan labāk ticēt mums,

Ne jums. Daudz vairāk rūp man viņas gods,

Ne jūsu aizdomas. Mūs varat tiesāt

Par to, kā vēlaties!

Leonts.

Kādēļ gan

Mums velti spriedelēt? Es skaidri zinu,

Kas darāms mums. Un majestātei

Nav jūsu padoms vajadzīgs, tik tā

Aiz laba prāta visu pateicām.

Ja muļķi jūs vai tādi liekaties,

Ka patiesību neredzat kā mēs,

Tad meklējiet, jums neprasīsim vairs;

Kas darīts slikts, kas gūts, kas zaudēts,

Mēs atbildam par to.

Antigons.

Daudz labāk, kungs,

Ja lēnā garā apsverat, ne klāj i

To izpaužat.

Leonts.

Kā gan tas iespējams?

Uz vecumu tu kļuvis nesapraša

Vai dzimis tāds. Kamillo bēgšana

Un viņu savstarpējā draudzība

Tik tuvīna un skaidri jaušama,

Pats savām acīm skatīt varētu.

Viss cits ir skaidrs, spiež tā rīkoties.

Bet, lai tas pilnām būtu apstiprināms —

Jo pārsteigties šai brīdī svarīgā

Nav ieteicams, — tad esmu sūtījis

Uz svēto Delfu, Apolona templi,

Man uzticamus sūtņus — Dionu

Un Kleomenu, — atbildi tie nesīs

No orākula, kā man rīkoties.

Kā svētais padoms liks: vai izbeigt man

Vai turpināt. Vai labi darīju?

Pirmais galminieks.

Patiešām, karal, labi darīts tas.

Leonts.

Kaut pietiek man ar to, kas zināms.

Lai tomēr atbild arī orākuls, —

Tas visu ļaužu prātus nomierinās,

Un tie, tāpat kā jūs, aiz lētticības

Vairs patiesības neatskārst. — Tāpēc

Mēs atzinām par labu karalienei

Līdz tam šeit ierobežot brīvību,

Lai aizbēgušo nodevēju vietā

Tā nepaveic vēl ļaunos nodomus.

Līdz nāciet, jo mēs runāsim ar tautu.

Tas satrauks visus.

Antigons. ^

sānis.

Ja vien ņirgas nesacels,

Kad patiesību uzzinās.

*» Visi aiziet.

OTRA AINA

Cietumā.

Ienāk Paulina, sulainis un pavadoņi.

Paulma.

Man cietumsargu tūliņ pasauciet

Un pasakiet, kas esmu!

Sulainis aiziet.

Cēlā kundze!

Nav galma Eiropā, kas tevis cienīgs.

Ko dari cietumā?

Ienāk sulainis un cietumuzraugs.

Vai pazīstat

Jūs mani, labais kungs?

Cietumuzraugs.

Mans gods un cieņa

Jums, krietnā kundze.

Paulīna.

Lūdzu, aizvediet

Pie karalienes mani!

Cietumuzraugs.

Kundze, nē,

To nedrīkstu, tas stingri aizliegts man.

Paulīna.

Par traku tas, ka gods un tiklums

Ir ieslodzīts, nav draugiem pieejams!

Vai atļauts tad no viņas biedrenēm

Man kādu satikt? Kaut vai Emīliju?

Cietumuzraugs.

Tad, kundze, lūgšu jūsu pavadoņus,

Lai iziet tie, un Emīliju saukšu.

Paulīna.

Jā, lūdzu, pasauciet! Jūs izejiet!

Pavadoņi aiziet.

Cietumuzraugs.

Un vēl kas, cienītā, man jāpiebilst:

Pie jūsu sarunas man jābūt klāt.

Paulīna.

Nu labi, labi, lūdzu, lai tā notiek.

Cietumuzraugs aiziet.

Kā te tiek ziests pie traipa traips,

Lai baltais kļūtu melns!

Cietumuzraugs atgriežas ar Emīliju.

Nu, mana dārgā,

Kā mūsu mīļai karalienei klājas?

Emīlija.

Tik labi, cik vien tādā postā

Šī diženā un nelaimīgā būtne

Var sajusties! No pārdzīvojumiem

Un bēdām, ko tā varonīgi cieš,

Jau priekšlaikus ir dzemdējusi.

Paulīna.

Vai puisēnu?

Emīlija.

•» Nē, meitiņu; skaists bērns,

Tik žirgts un veselīgs. Tas vienīgais,

Kas karalieni iepriecina šeit.

«Mans nabags cietumnieks,» tā viņa teic,

«Tu nevainīga ciet, tāpat kā es!»

Paulīna.

Lāsts viņa bezjēdzīgai rīcībai!

Tas viņam jāpasaka, to viņš dzirdēs.

To veikt vislabāk varēs sieviete.

Es pati uzņemos; un, medussaldi

Ja balss man skanētu, lai mēle nokalst,

Ja manu nikno dusmu nepaustu!

Es lūdzu, Emīlij, šo manu sveicienu

Un pateicību karalienei nodod;

Ja viņa uzticētu bērnu man,

Es rādītu to karalim un droši

Par viņas godu cīnītos. Kas zin,

Viņš, mazo redzēdams, kļūs lēnīgāks,

Jo dažkārt nevainība klusējot

Par vārdiem stiprāka.

Emīlija.

Ak cienītā,

Tik godprātīga, labsirdīga jūs,

Ka labais nodoms droši izdosies.

Nav citas sievietes, kas labāk veiktu

So dižo misiju. Es lūgšu jūs

Šeit blakus telpā; jūsu nodomu

Es karalienei tūdaļ ziņošu;

Jau šodien viņa tāpat prātoja,

Bet baidījās to kādam galmā teikt,

Ka nenoraida.

Paulīna.

Viņai pasakiet,

Ka mēlei, kas man ir, es ļaušu vaļu:

Būs veikla tā kā drosme manās krūtīs,

Tad panākums būs drošs.

Emīlija.

Lai svētī dievs!

Pie viņas iešu; lūdzu, uzgaidiet!

Cietumuzraugs.

Ja karalienei labpatiktu bērnu

Jums nodot, — diez vai drīkstu ārā laist,

Jo man nav pilnvaras.

Paulīna.

Nav jābaidās,

Bērns mātes miesās bija cietumnieks,

Pēc dižās dabas likuma un gaitas

Viņš atbrīvots; un viņu neskar

Ne karajdusmas, nedz viņš vainojams,

Ja karaliene kaut kā noziegusies.

Cietumuzraugs.

Tur es jums piekrītu.

Pauilna.

Jums nav ko baidīties: mans goda vārds,

Es nostāšos starp jums un briesmām.

Aiziet.

TREŠA AINA

Istaba Leonta pilī.

Ienāk Leonts, Antigons, galminieki un sulaiņi.

Leonts.

Vai nakts, vai diena — miera nav! Bet tā

Ir vājībt, par visu gremties, ciest.

Jā, tikai vājība! Ja zustu iemesls,

Kaut puse iemesla, šī netikle

Un mīlnieks karalis, kas izsprucis

No manām rokām, manas atriebes …

Bet viņa droša man; un, ja nu viņas

* Vairs nebūtu, ja ugunī to mestu,

Tad atkal miers varbūt kaut cik

Man atgrieztos? Kas tur?

Pirmais sulainis.

Tas es, mans kungs.

Leonts.

Kā klājas zēnam?

Pirmais sulainis.

Labi gulēja;

Ir cerība, ka savārgums drīz pāries.

Leonts.

Lūik, kāds viņš dižciltīgs!

Kad mātes negodu bērns noprata,

Viņš tūdaļ sanīka un sagura,

Kā savu paša kaunu sajuzdams;

Ne mundrs vairs, ne ēd, ne lāgā guļ

Un gluži nonīcis. Ej gādā tu

Par viņu!

Sulainis aiziet.

Nē, vairs nedomāt par to!

Ik doma atriebties ķer mani pašu,

Viņš pārāk varens, viņam draugu daudz

Un sabiedroto; pagaidām lai paliek!

Lai atriebe vispirms skar Hermioni.

Par mani smej Kamillo, Poliksens,

Pat ņirgājas par maniem sirdēstiem.

Kad manos nagos nāks, vairs nesmiesies,

Kā nesmej viņa.

Ienāk Paulīna ar bērnu.

Pirmais galminieks.

Nedrīkstat šeit nākt.

Paulīna.

Jums, kungi, pieklātos man palīdzēt,

Vai karaļdusmas vairāk baida jūs

Kā viņas nāve? Nevainīgā sirds

Daudz pārāka par viņa greizsirdību.

Antigons.

Nu, pietiek!

Otrais sulainis.

Kungs naktī negulēja, lika

Mums neielaist nevienu.

Ne tik strauji.

Es nesu viņam miegu. Paši jūs,

Kas, viņam apkārt slādami kā ēnas,

Tik stenat vien, tiklīdz viņš nopūšas,

Un auklējat tā bezmiegu. Es nāku

Ar dziedinošiem, patiesīgiem vārdiem

Tā apmulsušo prātu noskaidrot,

Kas miegu traucē tam.

Leonts.

Kas tas par troksni?

Paulīna.

Ne troksnis, karali, bet apspriede,

Ko augstībai lai kūmās aicina.

Leonts.

Ko?

So nekaunīgo kundzi prom! Antigon,

Es pieteicu tev viņu neielaist,

Jau zināju, ka nāks.

Antigons.

Kungs, sacīju

Un draudēju ar jūsu, manām dusmām,

Lai nenījl: šurp.

Leonts.

Un nevar savaldīt?

Paulīna.

No ļauna atturēs, bet šajā brīdī,

Ja nedarīs kā jūs un nemetis

Par godu mani cietumā, tad ticiet —

Viņš nesavaldīs mani.

Antigons.

Nu, jūs dzirdat?

Kad viņa iecērtas, es ļauju skriet,

Jo zinu — nepaklups.

Ak labais valdniek,

Es nāku — lūdzu, uzklausiet jel mani,

Kas padevīga jums, kas jūsu ārsts

Un godīgs padomnieks, lai gan jums sāpes

Tik maigi remdēt negribu kā tie,

Kas šeit ap jums; vien labās kundzes dēļ

Es nāku.

Leonts.

Labās?

Paulīna.

Labās, jā, mans kungs.

Un vēlreiz saku, pati cīnītos par to,

Par labo karalieni, ja es būtu vīrs,

Kaut vājākais no jums.

Leonts.

Triekt viņu prom!

Paulīna.

Kam acis mīļas, man lai nepieskaras.

Es uzdevumu veikšu, pati iešu.

Jums labā karaliene, tiešām labā,

Ir dzemdējusi meitiņu. Lūk, viņa

Un gaida jūsu svētību.

Noliek bērnu.

Leonts.

Prom, ārā!

Ak ragana? Pa durvīm ārā viņu!

Prom savedēju pretīgo!

Paulīna.

Nē, nē,

Es protu tikpat slikti to, kā mani

Jūs saprotat; es tikpat godīga,

Cik jūs šeit traks; man šķiet, tas pietiekami,

Lai godam dzīvotu.

Ak nodevēji!

Vai trieksiet prom ar visu bastardu!

Antigonam.

Tu, ģeķi, vīrs zem sievas tupeles,

Tu vergs. Ņem bastardu; es saku, ņem

Un dod to savai vecenei!

Paulīna.

Lai mūžam

Ir apgānītas tavas rokas,

Ja pieskarsies tu princesei, ko viņš

Tā nolamā!

Leonts.

No sievas baidās viņšl

Paulīna.

Kaut jūs tā baidītos, tad savus bērnus

Jūs atzītu.

Leonts.

Ak, nodevēju ligzda!

Antigons.

Ne es tčjl nodevējs!

Paulīna.

Es ari ne;

No mums neviens; tik viens tāds ir, tas — jūs,

Jūs pats, kas savu ģimeni, pats sevi

Grūž neslavā, griež asāk nekā zobens,

Bet negrib atzīties — un varas nav,

Kas viņu piespiestu reiz atjēgties,

Ka viņa iedomām nav pamata,

Jo vispār tukšas tās.

Leonts.

Tu nekauņa

Ar nevaldāmo mēli! Kad noriets vīrs,

Nu mani rej! — Sis knēvelis nav mans;

Tas Poliksena izdzimums. Prom,

Prom to un kopā ar to mātīti,

Sviest abus ugunī!

Paulīna.

Tās j ūsu bērns

Pēc parunas «Tik līdzīgs jums, ka briesmas»,

Kaut atveids sīks, tas visā pilnībā

Tāds pats kā viņa tēvs: acs, deguns, lūpas,

Šīs skaistās uzacis un piere, vaigos

Tam jaukas bedrītes, kad smaida viņš;

Un rokas, pirksti, nadziņi — viss, viss

Ir tāds kā jums. Tu, daba brīnišķā,

Kas viņu devusi tik līdzīgu

Tās radītājam, ļauj, lai meitenīte

Nu aug un atmirdz visās krāsās,

Tik vien ne dzeltenā, ne greizsirdībā

Kā viņš, kas pats no saviem bērniem

Šeit tagad atsakās!

Leonts.

Ak raganai

Tu, tūļa, cilpu pelnījis, ja nespēj

Tai aizbāzt muti.

Antigons.

Nē, mans cienītais!

Ja tādus kārs, kas nespēj to, tad diez

Vai paliktu kaut viens.

Leonts.

Es saku — prom!

Paulīna.

Tā nerīkotos pat visļaunākais

No valdniekiem.

Leonts.

Jūs sadedzināt likšu.

Es nebaidos; jo ķeceris ir tas,

Kas sārtu gatavo, ne tas, kas sadeg.

Par varmāku jūs saukt es negribu,

Bet šaust tik nežēlīgi savu sievu —

Kur apsūdzībai nava cita pamata

Kā tikai paša aizdomas, — tas ož

Pēc varmākas; tas jums par negodu

Būs visā pasaulē.

Leonts.

Kur jūsu zvērests!

Pa durvīm ārā mest šo rupjo sievu!

Vai būtu dzīvs kāds, ja es varmāka?

Vai viņa drīkstētu tā sacīt man? Prom!

Paulīna.

Es lūdzu, nav ko dzīt, — es pati iešu.

Par bērnu, valdniek, gādājiet — tas jūsu!

Dod, Jupiter, tai gudru ceļvedi!

Nost rokas! Saudzēdami neprātu,

Tam labu, redzu, nevēlat neviens.

Tā jā. Nu sveiki; tagad aizeju.

f Aiziet.

Leonts.

Tu, viltnieks, uzrīdi man savu sievu.

Mans bērns? Nē! Prom! Un taisni tu, kam sirds

Tā silst par viņu, nesīsi nu to

Un iemetīsi tūliņ ugunī;

Jā, tu un cits neviens! Nu, ņem tūliņ

Un stundas laikā līdz ar lieciniekiem

Man paziņo, ka padarīts, vai zaudēsi

Tu dzīvību un visu, kas ir tavs.

Ja atteiksies, vēl manas dusmas krādams,

Tad pats ar savu roku satriekšu

Es galvu bastardam. Ej svied uz sārta,

Tu uzkūdīji savu sievu.

Antigons.

Nē, kungs,

Es vainīgs neesmu; to apgalvot

Var mani galma biedri.

Pirmais galminieks.

Augstība,

Viņš vainīgs nav, ka viņa ienāca.

Leonts.

Jūs visi esat meļi.

Pirmais galminieks.

Jums, augstība, gan labāk ticēt mums.

Jums uzticīgi esam kalpojuši,

To lūdzam vērā ņemt; un, ceļos mezdamies,

Par mūsu uzticību bijušo

Un turpmāko mēs lūdzam: groziet

So lēmumu, tas šausmīgs, asiņains

Un labi nebeigsies; mēs visi lūdzam.

Leonts.

Vai es kāds plauks, ko katra vēsma svaida?

Vai būs man jāpieredz, ka bastards šis

Pie manis rāpos, dēvēdams par tēvu?

Tad labāk tagad ugunī, ne vēlāk

To nolādēt. Bet lai jau paliek dzīvs!

Un tomēr ne, es nevēlos. — Klau, tu,

Kas līdz ar savējo, šo vecmāti,

Te tik daudz pūlies glābt šo bastardu, —

Tas skaidrs tikpat, ka tava bārda sirma, —

Ko domā darīt, lai šis dzeguzēns

Dzīvs paliktu?

Antigons.

Kungs karali, it visu,

Kas manos spēkos un ko prasīs gods;

Tam asins pili pēdējo, cik man

Vēl ir, es atdošu, lai glābtu

So nevainīgo, ja vien iespējams.

Bus iespējams. Pie šķēpa zvēri man,

Ka manu gribu pildīsi.

Antigons.

To zvēru.

Leonts.

Tad ievēro un pildi! Saprati?

Ja mazliet atkāpsies, tad ne vien pašam

Būs gals, bet arī tavai mēlnesei,

Kam šoreiz piedodu. — Kā vasalim

Tev pavēlam, lai ņem šo bastardu

Un nes uz tālu nomaļāku vietu

Aiz mūsu robežām, tur pamet viņu

Bez kāda žēluma zem klajas debess

Un laika gādībā. Kāds savāds likten's

To devis mums, tāpēc ir taisnīgi,

Ja pavēlu tev ņemt un aiznest viņu.

Tur svešumā to nejaušība glābs

Vai nonāvēs. Nu, tagad ņem un ej!

Antigons.

Es zvēru,Uzpildīšu to, kaut labāk

Tai būtu fftra nāve. Mazulīt,

Kāds varens gars liks varbūt ērgļiem, kraukļiem

Par tevi gādāt. Stāsta, ka pat vilkiem,

Pat lāčiem dažreiz niknums pārejot,

Tie iežēlojoties. Kungs, laimīgāks

Lai būtu jūs, nekā šis darbs to pelna!

Un svētība lai tevi briesmās pavada,

Tu mazā, nāvei nolemtā!

Aiziet ar bērnu.

Leonts.

Nē, svešu bērnu neauklēšu es.

Ienāk sulainis.

Sulainis.

Klāt orākula sūtņi, augstība,

No Delfiera, ziņo, ieradušies jau

Un abi krastā, Kleomens un Dions,

Uz pili steidzoties.

Otrais galminieks.

Patiesi, karal,

Tas necerēti ātri.

Leonts.

Pēc divdesmit

Un trijām dienām klāt; jā, ātri gan.

Tā laba zīme ir: grib lielais Apolons,

Lai drīzāk patiesība nāktu gaismā.

Jūs, kungi, tūlīt tiesu sasauciet,

Lai varam tiesāt noziedzīgo kundzi!

Un, tā kā atklāti to apvainoju,

Tad atklāti pēc likuma lai tiesā.

Tik smaga sirds man, kamēr viņa dzīva.

Nu ejiet dariet, kā jums pavēlēts.

Aiziet.

TREŠAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Jūras osta Sicīlijā.

Ienāk Kleomens un Dions.

Kleomens.

Cik maigs tur klimats, gaiss tik svaigs! Sī sala

Ir auglīga, un templis krāšņāks vēl,

Nekā to daudzina.

Dions.

Es stāstīšu.

Kāds prieks! Cik viņu tērpi brīnišķi!

Un priesteri cik tajos svinīgi!

Bet upurfšana! Kāds diženums

Un jaukums dievišķīgs šai svinīgā

Un svētā brīdī!

Kleomens.

^ Visam pāri pēkšņi

Kad nodimdēja orākula balss

Kā Jupitera pērkoni, es satrūkos

Un it kā sastingu.

Dions.

Kaut mūsu brauciens

Ko labu karalienei nestu, tāpat

Kā mums tas bij tik jauks un patīkams,

Tad laiks nav velti šķiests.

Dižais Apolons

Lai visu griež par labu! Bet šī tiesa,

Kas Hermioni grēkā apvaino,

Man nepatīk.

Dions.

Jo straujāk lietu steigs,

Jo ātrāk noskaidros un izbeigs to.

Bet orākula vārds, vēl nezināms

Aiz Apolona svētā zīmoga,

Kā brīnums liels tas prātus apgaismos. —

Nāc, iesim, strauji zirgi gaida mūs!

Kaut laimīgi viss beigtos!

Abi aiziet.

OTRA AINA

Tiesas zāle.

Ienāk Leonts, galminieki un tiesneši.

Leonts.

Šī tiesas sēde — saku dziļi sagrauzts —

Mūs pašā sirdī ķer, jo apsūdzētā

Ir sieva valdniekam un karaļmeita,

Ko ļoti mīlējām. — Lai nepārmestu

Mums kādas patvaras, tad atklāti

Šeit taisnās tiesas ceļā izšķirsim,

Vai viņu attaisnot vai lemjams sods.

Nu apsūdzēto ievediet!

Tiesnesis.

Tā labpatikas viņa augstībai,

Lai karaliene nāktu tiesas priekšā.

Klusu!

Ienāk Hermione sardzes, Paulinas un citu

galmadāmu pavadībā.

Apsūdzību nolasiet!

Tiesnesis

lasa.

Hermione, augsti cienījamā Leonta — Sicīlijas karaļa laulātā draudzene, tu esi apsūdzēta un aicināta šeit tiesas priekšā par valsts nodevību, ka, pārkāpdama laulību ar Poliksenu, Bohēmijas karali, sazvērestībā ar Kamillo gatavojusies laupīt dzīvību mūsu visžēlīgajam valdniekam, savam karaliskajam vī- ram; tāpat, kad šis slepenais nodoms nejauši pa daļai kļuva zināms, tad tu, Hermione, pretēji uzticama un padevīga pavalstnieka pienākumam ieteici un palīdzēji sazvērniekiem drošības labad pa nakti aizbēgt.

Hermione.

Kas sakāms man, tas nebūs nekas cits

Kā pretruna pret apsūdzību šo;

Un citu pierādījumu man nav

Kā vien, ko pati došu, ko gan līdzēs

Teikt: «Esmu nevainīga,» — jo par meliem

Jau turēts tiek mans gods, — ja taisnošos,

To tāpat uzņems. Bet, ja debess varas

Redz mūai darbus — tiešām tā tas ir, —

Tad neščmbos, ka mana bezvainība

Liks nosarkt nepatiesai apsūdzībai,

Pret lēnprātību drebēs varmācība.

Mans kungs un karali, jums labāk zināms,

Kaut tagad liekaties to nezinām,

^ Ka mana dzīve bij tik skaidra, tikla,

Cik nelaimīga esmu nu, jā gan,

Kā nemin to ne nostāstos, ne dzejnieks

Spēj savā lugā notēlot. Jo, lūk,

Es, karaliskās gultas dalībniece,

Pustroņa valdiniece, karaļmeita

Un mūsu prinča māte, stāvu šeit

Un tielējos par savu godu,

Par dzīvību, lai katrs nāk un klausās.

Aiz bēdām dzīve man par slogu kļūst.

Es labprāt no tās šķirtos, bet mans gods,

Kas maniem tuviniekiem mantojams, —

Par to es cīnīšos. Jel sakiet pats

Pēc savas apziņas: pirms Poliksens

Šeit galmā ieradās, vai nemīlējāt

Jiis mani un vai nepelnīju to?

Ko esmu noziegusies es pēc tam,

Ka tagad jātiesā? Ja kaut par matu

Vai darbos, domās būtu novērsusies

No goda neceļos, — par akmeni

Lai katram sirds jums pārvēršas pret mani

Un maniem pēctečiem par riebumu

Lai kļūst mans kaps!

Leonts.

Vēl dzirdēts nav, ka tam,

Kas grēcīgs, bezkaunības trūktu liegties,

Ka viņš nav vainīgs.

Hermione.

Tā ir taisnība,

Bet sacītais uz mani neattiecas.

Leonts.

Ak atzīt negribat.

Hermione.

Kam pārmetat,

Kas nav mans noziegums, par savu vainu

To atzīt nevaru. Par Poliksenu,

Par ko šeit mani sūdz, es varu teikt,

Es viņu mīlēju, kā gods to prasa;

Tik sirsnīgi, kā manas kārtas cieņai

Tas pieklājas, un tikai tā, ne citādi,

Kā viņu mīlēt ieteica mans vīrs;

To nedarot, es būtu nepaklausīga

Pret jums un reizē nepieklājīga

Pret jūsu draugu, kurš jums bija mīļš

Kopš agras bērnības, kopš pirmā šļupsta

Par draudzību. Tad — sazvērēšanās;

Es nezinu, kas tas par gardumu,

Kaut gan ar to grib mani pacienāt.

Tik zinu, bij Kamillo goda virs;

Par viņa bēgšanu ja dieviem zināms

Tikpat, cik man, tad nezin tie nekā.

Leonts.

Jūs zinājāt par viņa bēgšanu,

Kā ari to, kas jums pēc tam bij darāms.

Hermione.

Es jūsu valodas vairs nesaprotu;

Man dzīvība nu jūsu murgu varā,

To jums es nododu.

Leonts.

Par jūsu rīcību

Es murgoju; par jūsu bastardu

No Poliksena. Vai tas tikai murgs?

Kā daždien tādas, kaunu aizmirstat

Un patiesību noliegt nevarat.

Ka bērns tavs nevainīgs, kam tēva nav, —

Tas tiešām ir tavs noziegums, —

Jau aizvākts, — jāsaņem tev mūsu sods,

Kas visužēllgs tikai nāvi nes.

Hermione.

Jūs savu§ draudus pietaupiet, mans kungs,

Es ilgojos pēc tā, ar ko jūs baidāt;

No dzīves es neko vairs negaidu.

Man dzīves balsts un rota — jūsu mīla —

Ir zudusi, to sajūtu, bet, kāpēc,

To nezinu; un otrs prieks un laime,

* Šis pirmdzimtais, tas arī atņemts tiek,

It kā es būtu sērgu apsēsta,

Un trešais prieks, zem Jaunas zvaigznes dzimis,

Man atrauts jau no krūts, kur nevainīgs

Viņš nevainīgo pienu baudīja,

Un izmests nāvei; visās malās mani

Par netikli vien sauc; un niknā naidā

Man nedējnieces mieru liedz, kas mātēm

Tiek ļauts, ar steigu šurp uz tiesu rauj,

Pirms atspirgstu. Nu sakiet, pavēlniek, —

Kas labs gan mani vairs šai dzīvē saista,

Ka mirt es baidītos? Tik turpiniet!

Bet dzirdiet, nepārprotiet, ko es saku:

Man dzīvība nav graša vērts; bet godu —

To gan es gribu glābt; ja mani tiesā,

Uz j ūsu greizsirdību balstoties,

Kur katrs pierādīj ums lieks, tad saku:

Tā patvaļa, ne likums. Augstība,

Es ļaujos orākulu lēmumam.

Lai Apolons mans soģis!

Pirmais tiesnesis.

Prasība

Ir taisnīga; tad nesiet rakstu šurp!

Ko Apolona vārdā saka orākuls?

Daži tiesneši iziet.

Hermione.

Mans tēvs bij lielās Krievu zemes cars;

Ja dzīvs viņš būtu, redzētu, kā tiesā

Šeit viņa meitu, manas bēdas tad

Viņš saprastu, un tomēr līdzjūtīgs,

Ne atriebīgs jums būtu viņa skatiens!

Tiesneši ienāk atpakaļ ar Kleomenu

un Dionu.

Tiesnesis.

Pie taisnās tiesas zobena nu zvēriet

Jūs, Kleomen un Dion, — Delfos

Jūs esat bijuši un saņēmuši

No Apolona augstā priestera

Šos orākula vārdus un ka zīmogs

Ir neskarts palicis, ka noslēpuma

Nav lasījis neviens.

Kleomens un Dions.

To apzvēram.

Leonts.

Tad atveriet un lasiet, kas tur teikts!

Tiesnesis

lasa.

Hermione ir tikla; Poliksens bez vainas; Kamillo uzticīgs pavalstnieks; Leonts greizsirdīgs tirāns; viņa nevainīgais bērns likumīgā laulībā dzimis; un karalim jānodzīvo bez mantinieka, ja zaudētais netiktu atkal atrasts.

Galminieki.

Lai slavēts lielais Apolons!

Hermione.

Lai slavēts!

Leonts.

Vai pareizi tu lasīji?

Tiesnesis.

Jā, mans kungs,

Un taisni tā, kā tur ir uzrakstīts.

Leonts.

Ne burļj taisnības nav orākulam!

Tas viltojums! Mēs sēdi turpinām.

Ienāk sulainis.

Sulainis.

Mans kungs un karali!

Leonts.

Kas noticis?

Sulainis.

Kungs mani ienīdīs par tādu ziņu!

Jo princis, jūsu dēls, aiz bēdām satraukts

Par karalieni, miris!

Miris?

Sulainis.

Jā.

Leonts.

Brāž dusmas Apolons, nāk debess sods

Par manu netaisnību.

Hermione noģībst.

Ko, kas tur?

Paulīna.

Vēsts karalieni satrieca: nu redzat,

Kā nāve pļauj.

Leonts.

Jūs viņu iznesiet!

Sirds satraukta; gan viņa atkal atspirgs.

Par daudz es ļāvos savām aizdomām.

Es lūdzu, gādājiet, cik iespējams,

Lai glābtu viņas dzīvību!

Paulīna un citas galmadāmas iznes Hermioni.

Ak Apolon,

Man piedod, ka es orākulu zaimoju!

Ar Poliksenu izlīgšu un atkal

Es karalienes mīlu atgūšu;

Kamillo atsaukšu un godā celšu,

To sev kā tuvu, mīļu turēšu;

Jo savas greizsirdības neprātā

Un asiņainas atriebības tirdīts

Es uzdevu, lai draugu Poliksenu

Viņš noindē. Tas būtu izdarīts,

Ja taisnīgais Kamillo neapsvērtu

Šo ātro pavēli, — kaut solīju

Tam atalgu, pat draudēju ar nāvi,

Ja nepildīs; bet viņš, kā allaž cēls

Un godprātīgs, šo ļauno nodomu

Ir mūsu augstam viesim atklājis

Un, mantu, labklājību pamezdams,

Mans kungs un karal, piedodiet man, rnuļkei,

Es, karalieni mīlot… atkal — muļķe!

Ne vārda neteikšu jums vairs par viņu,

Ne jūsu bērniem, ne par savu vīru,

Kurš arī zudis. Jums ir jāpacieš,

Es klusēšu.

Leonts.

Nē, labi runāji,

Man patiesību vieglāk uzklausīt

Kā līdzcietību. Vediet mani

Pie karalienes un pie dēla līķa.

Tos abus slēgs viens kaps, tam pāri lasāms

Būs viņu nāves cēlonis par kaunu man

Uz mūžu mūžiem; katru dienu

Es apmeklēšu viņu dusas vietu.

Un asaras man sirdi mierinās.

Un, cik vien ilgi daba spēkus dos,

Es vārdu turēšu un turpu iešu.

Nu, vediet mani turp pie manām bēdām!

Visi aiziet.

TREŠA AINA

bohēmija. Tuksnešaina jūras piekraste.

Ienāk Antigons ar bērnu un Jūrnieks.

Antigons.

Vai esi drošs, ka esam piebraukuši

Pie tuksnešainās Bohēmijas?

Jūrnieks.

Jā, kungs.

Tik baidos — nelaikā: sāk apmākties,

Drīz vētra būs. Un nojauta man saka,

Ka debess nikni dusmojas un draud

Par mūsu nodomu.

Antigons.

Lai notiek svēto prāts! Tu ej uz klāja

Un kuģi uzmani; es ilgi nebūšu,

Drīz nākšu.

Jūrnieks.

Jāpasteidzas; neejiet

Par tālu piekrastē: var uznākt negaiss;

Turklāt dzird runājam: šai novadā

Daudz zvēru plēsīgu.

Antigons.

Tu ej vien prom,

Es nākšu drīz.

Jūrnieks.

No sirds es priecājos,

Ka tas nav uzdots man.

Aiziet.

Antigons.

Nāc, mīļais bērns, •—

Gan biju dzirdējis, bet neticēju,

Ka veļi apkārt klīst; un, ja tas tā,

Man tava māte šonakt rādījās.

Un sapnis bija man kā nomods. Jutu:

Man pienāk būtne, galvu šūpodama, —

Nav redzēts trauks tik pilns kā viņas vaigs

Ar skumjām, tomēr glīts; tērps balts kā sniegs

Kā pašai svētajai, kad ienāca

Pie manis kajītē, kur gulēju.

Trīs reizes paklanījās, nopūtās,

Kā gribētu ko teikt. No acīm plūda

Kā strūkla asaras; kad pārstāja,

Tad viņa teica: «Labais Antigon,

Ja liktenis pret tava paša gribu

Tev lēmis izlikt manu mazulīti,

Tu pildi zvērestu un pamet viņu

Kaut kādā Bohēmijas nomalē,

Tur raudas nedzirdēs. Un visi domās,

Ka bērns ir bojā gājis. Perita

Lai būtu viņas vārds! Par briesmu darbu,

Ko uzlicis mans vīrs, tu neredzēsi

Vairs Paulīnu nekad.» Un šņukstēdama

Tad viņa izgaisa. Kad, dziji satraukts,

Es daudzmaz atjēdzos, tēls likās īsts,

Ne nosapņots. Jo kas gan sapņi? Blēņas!

Bet šoreiz, kaut vai māņticības dzīts,

Es darīšu, kā teikts. Šķiet, Hermione

Ar nāvi sodīta, un Apolons vēl grib,

Lai bērnu — varbūt tiešām Poliksena —

Es atstāju uz dzīvību vai nāvi

Šeit, bērna īstā tēva zemē. — Tā,

Nu plauksti laimīgs, pumpuriņ! Šeit guli,

Te būs tavs vārds un arī tas,

Kas vajadzīgs, ja pašas laimes rokās

Tu augtu lielāka. Jau negaiss tuvojas!

Par mātes grēkiem jācieš, bēdulīt,

Un bojā jāaiziet! Es neraudu,

Bet sirds man asiņo; pats sev par lāstu

Es uzņēmos šo zvērestu! Ardievu!

Jau samācas. Ak, cik gan skarbi drūma

Tev šūpļa dziesma būs; nekad tāds tumšums

Nav dienas laikā redzēts te! Kāds troksnis!

Kaut tiktu kuģī! Hā, tur medības!

Vai man,J|&gt;agalam es!

Aizbēg, lāča vāļāts.

Uznāk vecais gans.

vecais gans. Labāk lai vispār nebūtu tādu gadu starp divdesmit un divdesmit trīs vai arī jaunekļi šo laiku nogulētu, jo viņi citu neko nedara kā meičām bērnus sagādā, kaitina vecos, zog, plēšas un plosās …

Paklau, nupat! Kas gan cits, ja ne šādi karstgalvji — no deviņpadsmit līdz divdesmit divi — tādā laikā medītu? Aiztrenkuši divas manas labākās aitas, un droši vien vilks tās drīzāk atradīs nekā pats gans.

Citur tās nebūs kā tepat piekrastē, kur skrubina efejas. Jāparaugās, varbūt palaimējas! — Bet kas tad tas? Apžēliņ, bērniņā un ļoti glīts bērniņš! Ta nez vai zēns vai meitenīte? Bet skaists nu gan, gaužām skaists, droši vien kāds slepens grēciņš. Kaut neesmu skolots virs, taču nojaušu, ka šai palaidnībā vainojama istabene. Tāds darbiņš pastrādāts kaut kur patrepē, kaut kur aizdurvē vai uz soliņa; un viņas radītājiem gan bija siltāk nekā nabaga mazulītim šeit. Es viņu pažēlošu, pieņemšu; tik jāpagaida, kamēr atnāk dēls, viņš nupat vēl te ūjināja. Ū-ū-ū!

Pienāk ļaunais gans.

Jaunais gans. Ū-ū!

Vecais gans. Kā — tu jau klāt? Ja gribi ko redzēt, tad panāc šurp! Par to vēl runās, kad tu jau kapā trūdēsi. Bet kas tad ar tevi, zēn?

Jaunais gans. Ko es redzēju uz jūras un sauszemes!

Nevar jau teikt, ka taisni uz jūras, jo nu jau debess

ar zemi kopā griežas, ne īlena gala starpā neiedursi.

Vecais gans. Stāsti, zēn, — kas tad tur bija?

Jaunais gans. Kad es tev saku, jūra tā trakoja, tā vārījās, krastā brāzdamās! Tas vēl nebūtu nekas. Nabaga ļautiņi, cik izmisīgi viņi kliedza, dažreiz varēja tos redzēt, tad atkal nozuda skatienam; brīžiem kuģis ar mastu ieurbās mēnesī, bet tūliņ atkal apsviedās un pazuda putu mutulī kā puļķis mucā. Un kur tad skats krastmalā! Kā lācis viņam pleca kaulu izrāva, kā viņš sauca mani palīgā un teicās esam Antigons, kāds augstmanis! Bet vēl par kuģi. Ja tu redzētu, kā jūra to aprija, kā nelaimīgie rēca, kā bangas viņus izsmēja, kā nabaga vīrs brēca un lācis viņu izsmēja, un kā tie abi rēca — stiprāk par jūras un vētras rūkoņu.

Vecais gans. Lai dievi žēlīgi! Bet, manu puisīt, kad tas viss notika?

Jaunais gans. Nupat, nupat; ne acu nepaguvu pamirkšķināt, kad viss jau galā. Slīkoņi ūdeni nebūs vēl sastinguši, un lacis nebūs apgrauzis ne pusi kunga; droši vien vēl turpat mielojas.

Vecais gans. Būtu es tur gadījies, ietu vecajam vīram palīgā!

Jaunais gans. Butu tu labāk bijis pie kuģa, lai tur

palīdzētu, tad redzētu, cik drošs pamats tavai līdzcietībai.

Vecais gans. Bēdu dienas, bēdu dienas! Bet, puisīt, paraugies šurp! Dievs lai svētī: tu redzēji mirējus, bet es atradu jaunpiedzimušu. Te ir ko redzēt: paskat, kristāmtērps kā daždien kunga bērnam. Bet, lūk, pacel to, puis, un attaisi! Tā, paskatīsimies! Fejas man pareģoja, ka es kļūšot bagāts. Šis ir izlikts bērns. Nu, taisi vaļā, — kas tur iekšā, dēls?

Jaunais gans. Tu esi tīrais laimes vecis! Ja tev jaunības grēki piedoti, tu vēl padzīvosi labas dienas. Zelts,

tīrs zelts!

Vecais gans. Dēls, tas ir feju zelts, gan redzēsi. Noglabā to labi, un tūlīt uz māju, pa taisnāko ceļu! Mums uzsmaidījusi laime, dēls; bet, lai to saglabātu, viss jātur slepenībā. Lai paliek aitas, nāc, dēliņ, dosimies pa taisnāko ceļu mājās!

Jaunais gans. Ej vien tu pa taisno ceļu ar savu atradumu. Es iešu paskatīšos, vai lācis jau aizgājis un cik no tā kunga viņš apēdis; lāči bīstami tikai izsalkuši. Ja vēl būs kas pāri palicis, es to apglabāšu.

gans. Tas ir labs darbs, dēls. Ja no paliekām varētu noprast, kas šis kundziņš bijis, tad atnes tās un parādi man.

Jaunais gans. Labi, to izdarīšu. Bet tu man palīdzēsi viņu aprakt.

Vecais gans. Dēls, šī mums ir laimīga diena, tādā dienā arī mums jāpadara kāds labs darbs.

Abi aiziet.

CETURTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Parādās Laiks — Koris.

Laiks.

Es esmu Laiks, es plūzdams visu vētu,

Kas labs, kas ļauns, kas maldus novērst spētu;

Es tiesāju, es nesu priekus, bēdas.

Nu atkal plešu savas spārnu vēdas

Jūs pārcelt pāri gadiem sešpadsmit.

Es negribu neko jums pasacīt

Par ilgo posmu šo, jo manā varā

Gāzt vecos likumus un jaunā garā

Ik brīdi pārvērst tikumus. Kāds biju.

Tāds esmu mūžudien, kopš ievadīju

Šo pasauli no pašas sākotnes,

Tai likdams veidoties. Tā zinu es,

Kas dzimis seno gadusimtu miglā,

Kā rietot aizgrimst griežu gaitā žiglā

Šī spožā tagadne, un līdz ar viņu

Ris mūsu pasaka. Tāpēc ar ziņu

Man sekojiet, jo, stiklu apsviezdams,

Es mainu ainas, it kā pieceldams

No miega jūs. Kad greizsirdības grēku

Bij Leonts atzinis, viņš drūms, bez dēku

Nu vientulībā cieš. Šo laiku mijā

Jūs, skatītājus, jaukā Bohēmijā

Es pārceļu. Te pieaudzis un cēls

Jums parādīsies Poliksena dēls,

Saukts Florizels; un, visu apbrīnota,

Seit uzplaukusi kā visjaukā rota

Jau Perita. Ka viņai labi klājas,

Es stāstīt nesteigšos, lai risinājās

Ik mirkli kaut kas jauns. Vispirms te mums

Būs viņa ganu bērns, bet tēlojums

Līdz galam jāredz jums, kā tas viss beigsies,

Varbūt te jautrāki jums sekot veiksies,

Jo dzīvē bieži garlaicība valda

Un tikai Laiks var glābt no drūmā malda.

Pazūd.

OTRĀ AINA

Bohēmija. Poliksona pils.

Ienāk Poliksens un Kamillo.

Poliksens. Lūdzu, labais Kamillo, netielējies nu vairs tik daudz; tīri vai slims kļūstu, kad man tev kas jāliedz, bet, ja nu es tev visu atļauju, tad man tikpat kā nāve klāt.

Kamillo. Nifljjau piecpadsmit gadu, kopš neesmu redzējis dzimteni! Lai gan tik ilgi nodzīvots svešumā, tomēr savus kaulus gribētu guldīt dzimtajā pusē. Turklāt mans kungs un karalis, notikušo nožēlodams, aicina mani atgriezties. Varbūt es varētu atvieglot viņa bēdu nastu, vismaz pats tā iedomājos; arī šis iemesls mani mudina doties mājup.

Poliksens. Ja tu mani mīli, Kamillo, tad neiznīcini taču savu nopelnu, tagad mani pamezdams. Ka esmu tev tā pieķēries, tur vainojams tava paša krietnums; un, ja nu esi jāzaudē, tad būtu labāk, ja es nekad tevis nebūtu pazinis. Tu esi šeit ievadījis manus darbus, un neviens cits tos tik labi neveiks, tāpēc tev jāpaliek un pašam tie jāpabeidz. Citādi līdz ar tavu aizbraukšanu zudīs visi tavi nopelni galmā. Ja neesmu tos pietiekami novērtējis — un tie nav nemaz pienācīgi augstu novērtējami, — tad lūkošu būt tev pēc iespējas pateicīgs, un mana sirsnīgā draudzība mpret tevi būs ieguvums jau man pašam. Lūdzu, nerunā vairs par šo posta zemi Sicīliju; to pieminot mvien, jau mani nomāc atmiņas par grēku nožēlotāju karali, kā tu viņu dēvē, un ar mani izlīgušo nabaga brāli. Mani joprojām māc skumjas par cienījamo karalieni un bērniem, kas pazudināti. Bet saki — kadredzēji princi Florizelu, manu dēlu? Karaļi, kam palaidnīgi bērni, nav mazāk nelaimīgi par tādiem, kam jāzaudē krietni bērni.

Kamillo. Kungs, pirms trim dienām es redzēju princi. Kādās laimes gaitās viņš kavējas, man nav zināms; to gan esmu ievērojis, ka pēdējā laikā viņš pārāk atraujas no galma un mācībās nav vairs tik centīgs kā agrāk.

Poliksens. Arī es to nomanu, Kamillo, un noraizējies ņēmu palīgā dažu vērīgu acu pāri, kas pasekotu viņa gaitām. Dabūju zināt, ka viņš nereti kavējoties kāda vienkārša avju gana mājā. Stāsta, ka šis agrāk nabadzīgais vīrs kaimiņiem ^neizprotamā kārtā pēkšņi kļuvis bagāts.

Kamillo. Jā, kungs, es arī esmu dzirdējis par šo vīru, kam turklāt esot neparasti skaista meita. Visi viņu daudzina un slavē, un jābrīnās, ka šī slava nāk no tādas būdiņas.

Poliksens. Tas pa daļai saskan ar to, kas man ziņots.

Es baidos, ka tikai tas āķītis manu dēlu tur nepievelk, tāpēc dosimies turp un, neteikdami, kas mēs esam, aprunāsimies ar aitu ganu. Domāju, viņš vienkāršs cilvēks un mums nenāksies grūti izzināt mana dēla ciemošanās iemeslu. Lūdzu, pavadi mani, atmet domas par Sicīliju!

Kamillo. Labprāt pakļaujos jūsu pavēlei.

Poliksens. Mans labais Kamillo! Iesim pārģērbsimies!

Abi aiziet.

TREŠA AINA

Ceļš netālu no gana būdiņas.

Uznāk Autoliks dziedādams.

Autoliks.

Kad ziedus raisa narcises,

Aidā! Ar meitām laukā trauc!

Jo jaukas rotas ziedon's nes,

Rit dzīslās strauji asins strauts.

Balts palags dārzā plivinās,

Aidā! Cik skaņi putniņš dzied!

Man zagļa zobi asinās.

Labs alus malks — pie sirds tas iet!

Tur gaisā trallo cīrulis,

Aidā! Strazds viņam piebalso!

Man meiču devis ziedonis,

Ar mani dziesmu sabalso.

Kad kalpoju pie prinča Florizela, tolaik samtā vien

staigāju; bet tagad esmu bez darba.

Par jRj lai, mīlīt, noskumtu? —

Spīd naktīs mēness bāls;

Kad šur un tur es klejoju,

Ceļš redzams tuvs un tāls.

, Kā nokvēpušam podniekam

Brīv dzīvot zaļudien,

Tā mums, kas kārtis izliekam,

Ir taisnība arvien.

Es tirgojos ar palagiem; bet, kad ērglis ligzdu taisa, tad piesargiet mazākos veļas gabalus. Par Autoliku mani nosaucis tēvs, kurš, tāpat kā es, radies zem Merkūrija zvaigznes, arī bijis sīku, mazu nieciņu pievācējs. Spēļu kauliņi un meičas man sagādāja šo skrandu greznību, un savu iztiku dod piešmaukšana. Lielceļa laupītāju karātavas un siekstas man par smagu; un pēriens un cilpa man iedveš šausmas. Bet pārdomas par viņpasaules dzīvi es mierīgi noguļu. Nu tik būs ķēriens! Nu tik būs!

Pienāk ļaunais gans.

Jaunais gans. Cik tad tas iznāk — redzēsim: no vienpadsmit auniem — divdesmit astoņas mārciņas vilnas; divdesmit astoņas mārciņas maksā vairāk nekā divdesmit šiliņu; nocirpti piecpadsmit simti galvu —cik tad sanāk par vilnu?

Autoliks

sānis.

Ja cilpa netrūks, tad rubenis mans.

Jaunais gans. Bez Skaitāmiem kauliņiem nekādi nevaru sarēķināt. Tomēr paraudzīsim, kas man uz aitu apcirpībām jāiepērk. «Trīs mārciņas cukura, piecas mārciņas korintu, rīsi» — ko tad māsa ar rīsiem darīs? Tēvs viņu iecēlis par svētku saimnieci, gan jau pati zinās. Viņa man sasēja divdesmit četrus ziedu pušķus cirpējiem. Cirpēji ir ļoti labi dziedātāji un dzied trīsbalsīgi, bet lielāko tiesu tie ir tenori un basi; tikai viens ir puritānis un dzied psalmus dūdu pavadījumā. Tad man vēl jādabū «safrāns dzeltenajam rausim, muskats, dateles .. .», nē, tās nav sarakstā; «muskatrieksti, septiņi; vienu vai divas ingvera saknītes» — tās izkaulēšu piedevām; «četras mārciņas žāvētu plūmju un tikpat daudz rozīņu».

Autoliks,

pa zemi vārtīdamies.

Ak, kāpēc gan esmu nācis pasaulē!

Jaunais gans. Tu manu dieniņ, kas tad nu . . .

Autoliks. Ak, palīdzi man, palīdzi! Rauj nost šīs skran-

das — un tad nāve, nāve!

Jaunais gans. Ak vai, nabadziņš! Tev vajadzētu dot

vēl vairāk skrandu, nevis nost raut.

Autoliks. Ak kundziņ, riebums par tām mani vēl vairāk

aizvaino nekā sitieni, ko saņemu bez sava gala —

miljoniem.

Jaunais gans. Ak vai! Cilvēciņ mīļais! Miljons sitie-

nu — tas ir pamatīgs skaits.

Autoliks. Jā, kungs, mani aplaupīja un sadauzīja, atņēma naudu un drēbes un atstāja tikai šis riebīgās driskas.

Jaunais gans. Vai laupītājs bija jāšus vai kājniekos?

Autoliks. Kājniekos, mīļais kungs, kājniekos.

Jaunais gans. Tiešām tas varēja būt tikai kājnieks, re-

dzams jau no apģērba, kas tev atstāts. Ja tas būtu jātnieka vamzis, tad krietni ilgi kalpojis. Dod roku, es palīdzēšu tev, dod roku!

Palīdz viņam piecelties.

Autoliks. Ai kundziņ jaukais, lēnām, lēnām, ai!

Jaunais gans. Ak, tu nabadziņš!

Autoliks. Oi, lēnām, kundziņ labais, lēnām! Kā liekas,

būs pieej izmežģljies.

Jaunais gans. Nu, ko? Varēsi nostāvēt?

Autoliks. Lēnām, mīļais kungs; lēnām, labais kungs!

Izvelk viņam maku no kabatas.

* Jūs bijāt tik žēlsirdīgs.

Jaunais gans. Varbūt tev vajag naudas? Varu tev mazliet iedot.

Autoliks. Nē, mīļais kungs, labais kungs, nē, es jūs lūdzu! Te kādu trīsceturtdaļjūdzi no šejienes man dzīvo radinieks, pie kura esmu ceļā; no viņa es dabūšu naudu un visu, kas vajadzīgs. Naudu man nepiedāvājiet, es jūs lūdzu, tas dziļi aizvaino.

Jaunais gans. Kas gan tevi varēja aplaupīt?

Autoliks. Kāds blēdis, kundziņ; pazīstu, viņš staigā apkārt ar laimes spēlēm. Kādreiz viņš kalpoja pie prinča. Es, mīļais kungs, nevaru gan pateikt, par kādiem tikumiem, bet viņu no galma aiztriekuši.

Jaunais gans. Par netikumu, jūs gribējāt teikt, jo patikumu no galma ārā netriec. To vēl aprūpē, lai tikai uzkavējas, bet tas ilgi tur neuzturas.

Autoliks. Par netikumu, kungs, tā jau gribēju teikt. So zelli es labi pazīstu: pēc tam viņš bija mērkaķu dīdītājs, tad tiesas kalpotājs un tiesas izpildītājs, vēlāk ņēmās leļļu teātrī, rādīdams «pazudušo dēlu», apprecēja podnieka sievu, kas dzīvoja kādu jūdzi no manas dzimtās sētas; un tā, izmēģinājies visādās blēdībās, beidzot kļuva par klaidoni. Daži viņu sauc par Autoliku.

Jaunais gans. Rauj viņu nelabais! Kabatzaglis, jānudien, kabatzaglis! Pa tirgiem, draudzes svētkiem, lāču medībām vazājas.

Autoliks. Gluži pareizi, kungs, tas pats, tas pats; tas klaidonis, kas mani ietērpa šai skrandu rotā.

Jaunais gans. Nav otra tik bailīga blēža visā Bohēmijā.

Būtu jūs niknāk uz viņu paskatījies, nospļāvies, un viņš jau laistos lapās.

Autoliks. Man, kungs, jums jāsaka, es neesmu kauslis.

Uz to man prāts nenesas, un to viņš droši vien zināja.

Jaunais gans. Un kā jūs tagad jūtaties?

Autoliks. Mīļais kungs, daudz labāk nekā pirmīt! Es varu stāvēt kājās un staigāt. Un nu es atvadīšos no jums un lēnītiņām vilkšos pie sava radagabala.

Jaunais gans. Varbūt tevi pavadīt līdz ceļam?

Autoliks. Nē, mīļais, labais, nē, jaukumiņ.

Jaunais gans. Tad staigā vesels! Man nu jāiet šis tas iepirkties apcirplbu svētkiem.

Autoliks. Labu veiksmi, mīļais kungs!

Jaunais gans aiziet.

Nu redzēsim: vai jums makā pietiks grašu, ko garš-

vielas sapirkties? Ari es ieradīšos jūsu apcirplbu

svētkos. Un, ja es tur neapcērpu pašus aitu cirpējus,

tad lai mani izstumj no manas kārtas un manu vārdu

ieraksta tikumu grāmatā!

Dzied.

Tik iet, tik iet uz priekšu vien,

Vai taks, vai klintis cietas,

Tā jautrais soļo cauru dien,

Bet īgnais stāv uz vietas.

Aiziet.

CETURTA AINA

Aitu gana būdiņas pagalms.

Iznāk Florizels un Perita.

Florizels.

Cik skaista tu, cik košs tavs daiļums zied

Sai ietērpā! Ne gane vairs, bet Flora,

Kas vēsta ziedoni. Ja jūsu svētkos

Te sapulcējas mīlas dievietes,

Jūs — viņu karaliene.

Perita.

Laipnais princi,

Man rāties neklājas, bet tas par traku —

Šo vārdu piedosiet! — ka jūs, kas pats

Šīs zemes gods un slava, pazemīgi

Nu gana tērpā sevi apslēpjat,

Bet mani, meiču vienkāršu, te greznojat

Kā dievieti. Ja mūsu svētkos šeit,

Kad jautrs ikvienam prāts, tas neliktos

Kā tīkams joks, es nosarktu, jūs redzot

Tā tērpušos, it'kā ar nolūku

Būt man par spoguli.

Florizels.

To mirkli svētu,

Kad tava tēva laukos ielaidās

Mans veiklais vanadziņš!

Perita.

Ak, kaut uz labu!

Mums stāvoklis tik dažāds, mani baida.

Kas jums ko baidīties? Bet sirds man dreb,

Jau iedomājot vien, ka jūsu tēvs

Var nejauši šeit nokļūt. . . Žēlīgs dievs!

Ko domās viņš, te redzot savu dēlu

Tik sliktā ietērpā? Un ko viņš teiks?

Tā izgreznota, kā lai savas acis

Uz viņu paceļu?

Florizels.

Met raizes prom,

Lai valda līksmība! Jo, mīlai ļaujoties,

Pat dievi pieņēmuši zvēru izskatu:

Pats Jupiters kā vērsis maurojis,

Kā avēns blēdams, Neptuns klaiņojis;

Bet zelta Apolons, kam liesmains tērps,

Par ganu palicis un gājis ģērbies

Tāpat kā tagad es. Bet pārvērsties

Tos spiedis nav nekad tik cildens daiļums

Un nolūks skaidrs, neviltots, kāds man,

Gods nepacelsies pāri tiem, un nesadegs

Man kaislē sirsnība.

Perita.

Ak dārgais princi,

Gan jūsu apņēmība šķobīsies,

Ja karalis jums liegs, un tā tas būs.

Nāks laiks, kad jāatsakās būs no viena:

No savas apņemšanās jums vai man

No dzīvības.

Florizels.

Draugs, dārgā Perita,

Ar tādām drūmām domām neapēno

Šo svētku prieku! Daiļā, būšu tavs

Vai nepiederēšu ne tev, ne tēvam,

Ja nevarēšu būt es tavs. Par to

Es droši stāvēšu, kaut liktenis

Pats teiktu «nē». Ak, esi vien nu līksma!

Lai izgaist raizes svētku jautrībā,

Ko tu ap sevi redzi. Viesi nāk.

Nu galvu augšā, it kā būtu šī

Mums kāzu diena, kā to zvērējām

Un ceram sagaidīt.

Perita.

Ak laimes dieve,

Mums esi vēlīga!

Florizels.

Jau viesi klāt,

Ar jautru prātu viņi jāsaņem.

Lai prieks un līksme vaigos iedegas!

Uznāk va^iis gans un ļaunais gans, Mopša, Dorka, ganu

sievas un meitas,- Poliksens un Kamillo pārģērbušies.

Vecais gans.

Ak meitiņ, būtu mana vecā dzīva,

Kā viņa rosītos un būtu viss:

* Gan saimniece, gan kalpone, gan pavārs,

Gan mantzine, gan galda klājēja.

Tā visus apsveiktu un pacienātu,

Pa dziesmai uzņemtu un padejotu;

Pie galda galā vai pret vidu šeit

Ar vienu, otru triektu; rūpējot,

Ar viesiem dažu malku iebaudot,

Tai vaigi tvīktu. Tu tik kautrīga,

It kā tu pati būtu viešņa,

Ne mājasmāte mums. Es lūdzu, ej

Un apsveic tur tos svešos ciemiņus,

Tā kļūs tie draugi mums un paziņas,

Nāc, nesarksti un parādies, ka esi

Šo svētku saimniece. Sauc, aicini

It visus mūsu svētkos jautri padzīrot,

Lai ražens ganāmpulks!

Perita

Poliksenam.

Kungs, sveicu jūs

Tēvs grib, lai šodien esmu saimniece.

Kamillo.

Es sveicu ari jūs. Dod ziedus, Dorka!

Te būs jums rozmarīns un te būs rūtas!

Tās zied un smaržo visu augu ziemu.

Jums piemiņai kā mīļiem viesiem tās

No mūsu svētkiem.

Poliksens.

Skaista gane jūs!

Ar gudru ziņu sniedzat ziemas ziedus,

Kas piemēroti mums.

Perita.

Gads iet uz beigām;

Pirms nomirst vasara un dzimis nav

Vēl ziemas sals, šai laikā krāšņi uzzied

Gan mūsu neļķes, raibās lefkojas,

Ko daži sauc par «dabas bastardu».

Tās mūsu dārzā labi nepadodas,

Un es tās nedēstu.

Poliksens.

Ak daiļā meiča,

Kāpēc tās nievājat?

Par viņām teic,

Ka mākslīgi tās izaudzētas raibas,

Ne dabas dotas.

Poliksens.

Nu, lai ar tā būtu,

Jo dabu mākslīgi mēdz uzlabot

Ar līdzekļiem, ko daba pati dod.

Tas mākslīgums, kas jums šķiet nedabisks,

No pašas dabas nāk. Jo, mīļā, redzat,

Mēs zaru piepotējam meženim,

Un vienkāršs stumbrs dzen atvases,

Kas labus augļus nes. Šī māksla tātad

Mums dabu uzlabo, vismaz to pārveido,

Jo pati māksla dabiska.

Perita.

Tā ir.

Poliksens.

Un tāpēc stādi vien tu lefkojas

Un nesauc tās par bastardu!

Perita. ~

Nē, nē,

Ne atvasītes tādas nedēstīšu.

Tas jau tas pats, ja sāktu krāsoties,

Lai tā šim jauneklim es iepatiktos,

Ka lūgtu manu roku. Ziedi jums:

* Te lavanda, te mētras, mārsils, raudene,

Te kliņģeres, kas dusēt iet ar sauli

Un ausmā raudot atmostas; šīs puķes

Zied vasarā, man šķiet, tās piedien tiem,

Kas vīra gados. Esiet sveicināts!

Kamillo.

Ja jūsu ganāmpulkā būtu, zāli

Es neēstu, tik jūsos skatītos.

Jūs kļūtu tad tik kārns, ka janvārvējš

Jums kaulos svilpotu.

Florizelam.

Mans jaukais draugs,

Es pasniegtu jums pavasara ziedus,

Kā tas jums piederas; un, biedres, jums,

Kam zaros jaunavības pumpuri

Vēl nevainībā plaukst. — Ak Prozerpina,

Kaut būtu puķes man, ko Pluto ratos

Tu bailēs izkaisīji! Narcises,

Kas zied, pirms bezdelīgas nāk, — tās mīl

Un glāsta marta vējš, un vijolītes •—

Kā acu plaksti Junonai tik maigas,

Kā Afrodites elpa; prīmulas,

Kas nemīlētas mirst, pirms spožais Fēbs

Tās skūpstījis, tāpat kā dzīves ausmā

Mirst dažas jaunavas; un sārmenes

Un karaļkronis, īriss, lilijas

Un daudz un dažas citas kaut man būtu,

Tad ziedu vītnēm savu mīļo draugu

Es bērtin apbērtu!

Florizels.

Kā mirušu?

Perita.

Ak nē! Ne mirušu, kas kapā guldāms,

Bet gan kā mīlā apskautu, lai dzīvs

Viņš manās rokās dus. Nāc ņem šos ziedus!

Vai ne, nu man jau iet kā pastorālē

Pa Vasarsvētkiem? Jā, šis krāšņais tērps

Man prātus sagroza.

Florizels.

Viss, ko jūs darāt,

Par jauku jaukāks šķiet. Un jūsu valodā

Es mūžam klausītos! Kad dzirdu dziedam,

Tad vēlos es, kaut dziedādama vien

Jūs iepirktos un sniegtu dāvanas,

Un mājas solī ietu, dievu lūgtu —

Tik dziedādama vien. Un, kad jūs dejojat,

Es vēlētos, kaut jūs kā vilnis jūrā

Tā vienmēr līgotos, tā šūpotos

Bez apstājas. Kas vien jums darāms ir, —

Vai savā nodabā, vai tagad svētkos, —

Viss karaliski cēls.

Perita.

Ai Dorikel,

Jūs mani pārāk slavējat; tik jauns

Ja nebūtu un kautrais pietvīkums

Jums nepiešķirtu īstu gana dabu,

Es domātu, ka mani Dorikels

Ar viltu bildina.

Florizels.

No manis gan

Jums nav ko baidīties, un nodoms mans

Nav krāpt jūs. Iesim dejot! Lūdzu,

Sniedz roku man! Kā divi ūbeles

Mēs būsim nešķirami.

Perita.

g Solos tev.

Poliksens.

Tā skaistākā no zemas kārtas meičām,

Kas zālājā jebkad ir dejojusi,

Viss viņā dižciltību izstaro.

Par cēlu šejienei.

Kamillo.

Viņš kaut ko teic,

Un viņa nosarkst. .. Tiešām, viņa krējuma

Un piena karaliene.

Jaunais gans.

Spēlējiet!

Dorka.

Nē, Mopša būs jums pārī; dod šurp ķiplokus,

Lai atsvaidzinu skūpstus!

Mopša.

Pašā laikā!

Jaunais gans.

Ne vārda vairs; mums jābūt pieklājīgiem.

Nu, spēlējiet!

Mūzika. Gani un ganes dejo.

Poliksens.

Jel saki, vecais, — kā sauc skaisto puisi,

Kas dejo tur ar jūsu meitu?

Vecais gans.

Viņa

To sauc par Doriklu. Kā stāsta pats,

Viņš esot turīgs, pārticis, un es

Tam labprāt ticu: izskatās tāds godīgs.

Viņš sakās mīlot manu meitu. Jā,

Un tā tas būs, jo mēness vēl nekad

Nav ūdenī tik cieši lūkojies

Kā manas meitas acīs viņš. Un mīlot

Viens otram parādā ne pusbučiņas

Tie nepaliek.

Poliksens.

Cik skaisti viņa dejo!

Vecais gans.

Tāpat, kā visu dara. Pašam man

Gan ieteikt neklātos. Ja jaunais Dorikls

Reiz viņu ņems, tad līdzi dabūs to,

Ko pats ne sapnī nebūs sapņojis.

Pienāk kalps.

Kalps. Ak saimniek, ja jūs būtu dzirdējis pauninieku aiz vārtiem, jūs nekad vairs nedancotu pie bungu un stabuļu mūzikas, nē, pat dūkas jūs neiekustinātu! Visdažādākās dziesmas viņš noskandina veiklāk, nekā jūs naudu saskaitāt. Dziesmu viņš tik daudz pielocījis, nu visi klausās, ausis atstiepuši.

Jaunais gans. Viņš ieradies īstajā reizē, lai nāk vien iekšā! Vecas dziesmas man sevišķi patīk, īpaši, ja bēdīgai dziesmai tāda jautrāka meldija vai dažkārt draiska ziņģe jāvelk raudulīgi.

Kalps. Dziesmas viņam ir visvisādas — garas, īsas, gan vīriešiem, gan sievietēm domātas. Pat galantērijas preču pārdevējs pircējam nepratīs piedāvāt piemērotāku cimdu pāri, kā viņš pielāgo dziesmas. Viņam ir brīnum jaukas mīlestības dziesmiņas, kas der jaunām meitām, bez kādām piedauzībām, — tas taču retums! — ar vēsmīgiem piedziedājumiem, kaut vai tādiem: «Pakamp viņu, apkamp viņu!» Un, ja nu kāds balamute, nekauņa, kā jau parasts, gribētu laist vaļā nezin kādas bezkaunības, viņš meitenei liek atbildēt: «Opsā, puisīt, bet ar ziņu!» — un viņa paķircinās un atcērt: «Opsā, puisīt, bet ar ziņu!»

Poliksens. Kāds lielisks zēns!

Jaunais ganiĒ Nudien, cik noprotu no tavām runām, šim puisim ir izdoma! Vai viņam ir arī kādas derīgas mantas?

Kalps. Kā nu ne! Lentas visās varavīksnes krāsās; mežģines tik āķīgas, ka pat visi Bohēmijas advokāti nespēs tās nokopēt likumu samežģīšanai, kaut arī iepirktos vairumā. Viņam ir dzīpari, jostas, batists, audekli, un viņš katru gabalu tā apdzied, it kā tie būtu dievi vai dievietes. Jums sievietes krekls šķiet tīri vai eņģelis, tā viņš apdzied piedurknes un izgriezumu rotājumu.

Jaunais gans. Lūdzu, ved viņu iekšā, bet lai nāk dziedādams!

Perita. Tikai piekodini, lai viņa dziesmās nebutu nekādu piedauzību!

Kalps aiziet.

Jaunais gans. Šie pauninieki, māsa, daudz godīgāki,

nekā tu domā.

Perita. Jā, mīļais brāli, nemaz nevēlos to iedomāties.

Ienāk Autoliks.

Autoliks

dzied.

Linauts sniega baltumā,

Sērauts kraukļa melnumā;

Cimdi — rožu lapa maiga,

Maskas degunam un vaigam;

Sprādzes, pērles, dzintarrotas,

Smaržas, dāmām gatavotas;

Zelta aubes, ņieburiņš,

Savai mijai dos to viņš;

Adatas un cirtu grodes —

Viss, kas vajadzīgs pēc modes;

Sanāk, puiši, iepirkties,

Veltes mijai patiksies!

Pērcieties!

Jaunais gans. Ja es nebutu Mopša samllejies, ne graša tu no manis nedabūtu. Bet, tā kā viņa mani savaldzinājusi, tad jānomaksā vien nodevas lentās un cimdos.

Mopša. Uz svētkiem jau bija apsolīts, tomēr par vēlu nebūs ari šodien.

Dorka. Viņš tev daudz vairāk ko apsolījis, ja vien ļaudis nemelš.

Mopša. Toties viņš tev visu atdevis, ko solījis, un pat vēl vairāk, ko tu gan kaunēsies viņam atdot.

Jaunais gans. Vai meitām nav vairs nekādas pieklājības? Vai savus lindrakus gribat mazgāt te mūsu acu priekšā? Vai laika tenkot nepietiek, govis slaucot, gulēt ejot, virtuvē rosoties, ka nu jums te jākladzina savas pļāpas, viesiem dzirdot? Labi, ka viņiem savas valodas, tomēr pievaldiet mēles, ne vārda vairs!

Mopša. Es jau visu pateicu. Nāc, tu man apsolīji krelles un pāri skaistu cimdu!

Jaunais gans. Vai es tev neteicu, ka ceļā mani apkrāpa un ka pazaudēju visu naudu?

Autoliks. Teicāt gan, kungs. Tagad visur daudz krāpnieku, tāpēc jābūt uzmanīgam.

Jaunais gans. Nebaidies, draugs, tev šeit nekas nezudīs.

Autoliks. Uz to nu es paļaujos, kungs, jo man līdzi daudz dārgu mantu.

Jaunais gans. Kas tev tur ir? Dziesmas?

Mopša. Lūdzu, nopērc kādu! Man tā patīk dziesmas par dzīvi, ja jau tās nodrukātas, tad droši vien patiesīgas.

Autoliks. Te būs viena pavisam bēdīga: kā augļotāja sieva dzemdējusi divdesmit naudas maisu, un kā viņai iekārojies odžu galvu un oglēs ceptu krupju.

Mopša. Un jūs domājat, ka tas tiesa?

Autoliks. Gluži patiess notikums, tikai kādu mēnesi vecs.

Dorka. Pasarg' dievs mani apprecēt augļotāju!

Autoliks. Te arī minēta vecmāte, īsta klačupastala, un kādas piecas sešas godīgas sievas, kas to apliecina.

Kāpēc lai es staigātu, melus iznēsādams?

Mopša. Lūdzu, nopērc to!

Jaunais gans. Labi, atliec to malā un parādi vēl kādu dziesmu! Tās citas mantas pēc tam pirksim.

Autoliks. Te vēl viena dziesma par zivi, kas iznākusi krastā trešdien, astoņdesmitajā aprīli, pacēlusies četrdesmit tūkstošus asu virs līmeņa un noskandējusi šo balādi par meiču cietsirdību. Stāsta, tā esot bijusi sieviete, kas pārvērsta par aukstu zivi tāpēc, ka nav aplaimojusi ar savu miesas siltumu to, kurš viņu mīlējis; balāde ļoti žēlabaina un patiesa.

Doika. Un jūs domājat, ka tā ir patiesība?

Autoliks. Pieci tiesas viri to parakstījuši, un liecinieku vairāk, nekā manā paunā varētu salikt.

Jaunais gans. Tad atliec ari to un vēl kādu!

Autoliks. Te viena jautra dziesma, turklāt skaista.

Mopša. Mums dažu jautru vajag.

Autoliks. Nu, šī būs sevišķi jautra, dziedama pēc meldijas «Div' meitiņas puisi bildina». Mūsu pusē neatradīsi meiteni, kas to nedziedātu. Kad es jums saku — to ķertin izķer!

Mopša. Mēs abas to varam nodziedāt. Ja gribi dungot līdzi, tad ieklausies, tā ir trīsbalsīga.

Dorka. Šī meldija mums jau pirms mēneša zināma.

Autoliks. Vilkšu līdzi: dziedašana taču mana īsta nodarbošanās. Nu, sāksim.

Dzied.

A. Paliec šeit un ļauj man iet,

Kurp es došos — neprasiet!

D. Ak kurp? — M. Ak kurp? — D. Ak kurp gan?

M. Tu man teicies pasacīt

Visu, kas tev sirdī mīt.

D. Man tāpat — ņem maini līdz!

M. Vai uz dzirnavām tu ej?

D. Tad gan nāvei pretī skrej.

A. Nē jau! — D. Nē jau! — A. Turpu ne!

D. Mani mīlēt solījies.

M. Man' tāpat, — vai atceries?

Kurp ej, kurp ej? Jel saki!

Jaunais gans. To dziesmu mēs pabeigsim vieni paši ci-

tur: mans tēvs un tie kungi nogrimuši nopietnās

sarunās, mēs viņus netraucēsim. Nāc ar savām man-

tām pie mums. Meičas, es jums abām visu ko no-

pirkšu! Pauninieks mums ļaus papriekšu izvēlēties.

Meitenes, nāciet!

Aiziet ar Doricu un Mopšu.

Autoliks

sānis.

Un tu labi par viņām samaksāsi!

Seko viņiem, dziedādams:

Te puķaini saisti,

Pie cepures skaisti, —

Ai mīlulīt, drostaliņ mana!

Man visādas rotas,

Kas greznībai dotas, —

Jauns un vissmalkāks, ko vien mana.

Ja naudas nav žēl,

Nāc iepērcies vēl, —

Tad abiem mums prieka būs gana!

Jaunais gans, Autoliks, Dorka un Mopša aiziet.

Pienāk kalps.

Kalps. Tur atnākuši trīs… trīs avju gani, trīs vēršu gani, trīs cūku gani. Viņi, iztaisījušies gluži spalvaini, dēvējas par zatieriem un dejo danci, ko mūsu meičas saukā par «augšpalēci», tāpēc ka pašas tajā nepiedalās. Toties puiši ir tais domās, ka šī deja gaužam iepatiktos, ja tikai neliktos par rupju tiem, kas cita nekā neprot kā vien virpuļdejas.

Vecais gans. Lai lasās prom! Mēs negribam, jau tā pārāk daudz visādu prastu ākstību. Es domāju, kungi, mēs jūs nogurdinām.

Poliksens. Jūs nogurdināt tos, kas mūs grib uzjautrināt.

Lūdzu, mēs labprāt noskatītos šo ganu trijotni.

Kalps. Viņi saka, ka viens no šīs trijotnes dejojis pat

galmā un pats vājākais zatieris šai trijotnē ieskrē-

jies, lecot vismaz divpadsmitarpus pēdu augstu.

Vecais gans. Nemels nu niekus! Ja godājamie kungi vē-

las, lai ienāk, bet tad gan īsi un ātri.

Kalps. Jā, kungs, viņi jau ir tepat pie vārtiem.

Aizsteidzas.

Ienāk divpadsmit gani — dejo un tad aiziet.

Poliksens.

Jā, tēvs, gan vēlāk vairāk uzzināsiet.

Kamillo.

Vai nav par tālu iets? Laiks viņus šķirt,

Viņš naivs un runā daudz.

Florizelam.

Nu, skaistais ganiņ,

Jums sirds tik pārpilna ar citu,

Šķiet, svētki piemirstas. Kad biju jauns

Un tāpat iemīlējies, savu mīļo

Ar veltēm bērtin apbēru. Es te

Sim pauniniekam zīdu atpirktu,

Ko viņai dot; bet jūs tam ļāvāt iet

Un neņēmāt nekā. Nu iecerētā

Var nodomāt, ka esat skopulīgs

Un nemīlat. Ko tad jūs atbildēsiet,

Kā taisnosieties, ja to mīļu gribat

Sev paturēt?

Kungs sirmgalvi, es zinu,

Ka viņa tādus niekus neciena.

Tās dāvanas, ko viņa cer no manis,

Man sirdi ieslēgtas: sirds pieder viņai,

Kaut neatdota vēl. — Ak mana dzīvība,

Jel klausies, ko es teikšu un ko dzirdēs

Šis sirmgalvis, kurš pats reiz mīlējis!

Es tavu roku ņemu, roku šo,

Kas maiga ir kā dūjas pūka

Un balta tā kā mora zobs, kā sniegs,

Ko traukdams sijā ziemelis.

Poliksens.

Un tālāk?

Cik mīļi glauda jaunais gans tās roku,

Kas tā jau balta! Bet es pārtraucu.

Vēl sekos solījumi; gribu dzirdēt,

Ko solīsiet.

Florizels.

Jā, esiet liecinieks.

Poliksens.

Un manu kaimiņu?

Florizels. 9

* Jā, viņu, visus —

Ik cilvēks, zeme, debesis lai dzird!

Ja kronēts lielvalsts valdnieks būtu es,

Tāds cienījams vai dižens varonis,

Jauns, spēcīgs, skaists un gudrībā

^ Par visiem pārākais, — bez viņas mīlas

Viss nevērtīgs man būtu. Visu tai

Es būtu gatavs upurēt, vai arī

Lai bojā aiziet viss!

Poliksens.

Skaists solījums.

Kamillo.

Tas dziļas mīlas strāvots.

Vecais gans.

Tu, mans bērns,

Vai viņam tāpat teiksi?

Perita.

Nē, tik labi

Es pateikt neprotu, nedz izdomāt.

Bet es to jūtu; teikts no skaidras sirds

Šis viņa solījums.

Vecais gans.

Tad sniedziet rokas!

Un, svešie draugi, esiet liecinieki;

Tam savu meitu dodu līdz ar pūru,

Kas viņas cienīgs būs.

Florizels.

Viss vērtīgais

Ir viņā pašā. Pēc kāda nāves man

Būs vairāk, nekā iedomāties varat.

Ko brīnīties te nav. Mūs saderiniet,

Kad liecinieki klāt!

Vecais gans.

Nu, sniedziet roku;

Tu, meitiņ, arī!

Poliksens.

Lēnāk, puisīt, lūdzu!

Vai jums ir tēvs?

Florizels.

Jā gan! Bet ko tad viņš?

Poliksens.

Vai viņš to zin?

Florizels.

Ne zin, ne viņam jāzin.

Poliksens.

Bet es gan domāju, ka tēvs

Ir sava dēla kāzās pirmais viesis,

Kas goda vietā sēž pie galda. Vēl kas:

Vai jūsu tēvs jau vecs un nespējīgs?

Vairs nespēj savus pienākumus veikt?

Nav prāta vairs? Nav dzirdes, valodas,

Vairs neatceras, kas viņš pats, kas citi?

Uz gultas guj? Nekā vairs nedara?

Jau bērna prātā nācis?

Florizels.

Nē, mans kungs,

Viņš tiešām vesels, stiprs, kā reti kāds

Tai vecumā.

Poliksens.

Pie manas sirmās bārdas,

Ja tā, tad tēvam pāri darāt jūs.

Tas bērnam neklājas. Mans dēls gan tiesīgs

Pats sievu izraudzīt., bet man kā tēvam,

Kam prieks vislielākais par mazbērniem,

Ir arī tiesība snieg padomu

Sai brīdī.

Florizels.

Tam es piekrītu. Bet vēl,

Mans cienīts kungs, aiz dažiem iemesliem,

Kas jums nav jāzin, teikt es savam tēvam

Vēl netikšu neko.

Poliksens.

Nē, pasakiet!

Florizels.

Nē, nē.

iPoliksens.

Es lūdzu, pasakiet!

Florizels.

Teikt nedrīkst.

Vecais gans.

Dēls, saki gan — viņš taču nenoskums

Par tavu izvēli.

Viņš nedrīkst zināt.

Nāc, lai mūs vienotu!

Poliksens.

Lai šķirtu, kundziņ,

norauj masku

Ko es par dēlu saukt vairs nedrīkstu.

Tu pārāk zemu kritis — scepteri

Pret gana spieķi pārmainījis esi.

Tu, vecais lapsa, būtu pakarams.

Bet žēl, ka tevi, krāpniek, kārt nav vērts —

Pēc nedēļas tu tāpat nosprāgsi.

Vai nezini, ar savām burvju mākslām

Tu muļķa princi vilini? …

Vecais gans.

Vai, sirds!

Poliksens.

Ar ērkšķiem likšu skrāpēt tavu vaigu,

Lai nejauks kļūst kā tavam dzimumam.

Un, nerrs, ja tu kaut nopūtīsies, šķirts

No lelles šīs, ko tev vairs neredzēt, —

No mums tu nemantosi vairs nekā.

Es galīgi no tevis atteikšos.

Man tuvāks Deukalions būs. Vai dzirdi?

Mums līdz uz pili nāc! Tu, rupuli,

Tev nāves sods tiks atcelts, kaut to pelni,

Mums dusmas aizdodams. — Bet tev, tu burve,

Kas diezgan laba ganam, pat šim zēnam

Tu slikta nebūtu, ja tava kārta

Mums goda neskartu … Bet, ja kaut reizi

Tu viņam būdas durvis atvērsi

Vai viņa miesu savās skaujās slēgsi,

Mans lemtais nāves sods tev būs tik briesmīgs,

Cik maiga tu.

Aiziet.

Pagalam esmu!

Nē, nenobijos vis, jau reizes divas

Man nesās prāts tam klaji pasacīt:

Ka saule, kas pār viņa pili spīd,

Pār mūsu būdu, vaiga neslēpdama,

Mirdz tikpat jauka. Vai jūs iesiet, kungs?

Jau teicu jums, kā tas viss beigsies.

Nu domājiet par savu stāvokli!

Mans sapnis izsapņots: ne vairs

Kā karaliene, bet kā avju gane mostos.

Es savas dienas raudādama vadīšu.

Kamillo.

Nu, tēvs, ko teiksi tu pirms miršanas?

Vecais gans.

Es runāt nespēju, ne domāt vairs,

Ne zināt vairāk, nekā zinu. Kungs,

Man astoņdesmit trīs — šis vecais vīrs,

Ko postā iedzināt, viņš cerēja

Pats nomirt gultā, kurā miris viņa tēvs,

Un gulēt līdzās viņa pīšļiem.

Tīs bende mani līķautā un apraks

Bez svētnieka. — Un, nolādētā, tu,

Kas zināji, ka princis viņš, un tomēr

Tam kārifs kaklā solīdamās! Beigts!

Viss beigts! Es būtu ļoti laimīgs, ja

Sai brīdī nomirtu!

Aiziet.

Florizels.

Ko skaties tā?

Es esmu sagrauzts, bet ne nobijies;

Tāds mulss, ne pārvērties: kāds bijis, tāds.

Drošs raujos atturēts, bet, saitē vests,

Es labprāt neeju.

Kamillo.

Mans mīļais princi,

Jūs zināt tēva dabu: tagad vēl

Ar viņu nav ko runāt, droši vien

Nav jūsu nolūks tāds. Jūs redzēdams,

Viņš pašlaik nesavalditos. Tādēļ,

Pirms augstībai nav dusmas pārgājušas,

Nav jārādās.

Florizels.

To darīt netaisos.

Vai jūs, Kamillo?

Kamillo.

Jā gan, mans kungs.

Perita.

Es daudzreiz teicu jums, kā beigsies viss:

Ka tik vien ilga mana godība,

Kamēr to nezinās!

Florizels.

Tā nezudīs,

Pirms nebūs lauzts mans zvērests! Drīzāk gan

Tad daba samals zemeslodi,

Ies bojā radība, ne notiks tas!

Lai liedz mans tēvs man mantojumu,

Man paliek tava mīla!

Kamillo.

Uzklausiet!

Florizels.

Es esmu tāds: ja saka to man sirds

Un prāts tai padomos, tad prātīgs es.

Ja ne, mans gars tad labāk draudzēsies

Ar neprātu.

Kamillo.

Tas, princi, izmisums!

Florizels.

Kā grib, lai sauc; man jātur solījums,

Tas ir mans gods un pienākums. Kamillo,

Par Bohēmiju, troņa spožumu,

Kas gaidāms man, par visu, kas zem saules,

Kas zemes iekšienē vai j ūras dzīlēs

Slēpts, — es nelauzīšu savu zvērestu,

Ko devis esmu mīļai; lūdzu jūs,

Kā mana tēva tuvīnāko draugu,

Kad būšu zudis tam, tāpat kā viņa,

Un neredzēšu vairs, ar labu vārdu remdiet

Tā sirdēstus. Par savu laimi pats

Nu došos cīniņā. Un vēl kaut ko:

Jūs pasakiet, es jūrā aizbraucu

Ar viņu, uz sauszemes, ko liedza man,

Mums palīgā nāk nejaušība — kuģis

Stāv tepat tuvumā, gan citam mērķim

Kas bija nodomāts. Uz kuru pusi,

Vai nav viss viens? Jums lieki zināt to,

Tāpat kā izpaust man.

Kamillo.

Ak princi, tomēr

Pret padomu kaut iecietīgāks būtu,

Pret briesmām rūdītāks!

Florizels.

Klau, Perita!

Pavelk viņu sānis.

Kamillo.

Es tūliņ uzklausīšu jūs.

Kamillo.

Viņš bēgs,

Bēgs neatturami. Es būtu laimīgs,

Ja spētu viņa gaitas sev par labu griezt;

No briesmām glābtu viņu vadīdams,

Pats redzētu es dārgo Sicīliju

Un savu nelaimīgo karali,

Ko redzēt ilgojos.

Kamillo labais,

Tik grūts un raižu pilns tāds uzdevums,

Ka kļūstu nepieklājīgs es.

. - *

Kamillo.

Jums zināms,

Cik pazemīgi, pašaizliedzīgi

Es jūsu tēvam kalpoju?

Florizels.

Jā, tiešam,

Darbs liels un cēls; un cildināt to

Viņš nevar beigt; turklāt vēl raizēties,

Ka nevar atalgot, kā vēlas.

Kamillo.

Labi!

Ja ticat jūs, ka karali es mīlu

Un tāpat arī visu, kas tam tuvs,

Bet jūs visvairāk, klausiet padomu!

Ja nodomu šo svarīgo kaut cik

Jūs grozīt varētu — mans goda vārds! •—

Jums vietu ieteikšu, kur uzņems jūs,

Kā piedien augstībai; kur laimigs justos

Ar līgavu, no kuras, redzu es,

Šķirt nespēj cits nekas kā tikai nāve.

Bet debess lai jūs pasarga no tās!

Jūs salaulātos tur, bet es pa tam

Cik spēdams tēva dusmas lēnotu,

Lai salabtu ar jums.

Florizels.

Tas lieliski,

Kamillo, vai ir iespējams tāds brīnums?

Jūs spējat vairāk tad kā mirstīgie.

Jums uzticos.

Kamillo.

Vai esat domājis,

Kurp gribat braukt?

Nē, tas vēl nolemts nav.

Bet, tā kā nejauši viss gadījies,

Tad ātri jāizlemj, jo atliek tikai

Mums nejaušības vergiem būt un Jauties,

Kurp vēji nes.

Kamillo.

Tad mani uzklausiet:

Ja jūsu nodoms paliek negrozāms

Un gribat bēgt, tad — prom uz Sicīliju 1

Tur ejiet jūs un daiļā princese, —

Man šķiet, tā viņa kļūs, — pie Leonta;

Viņš uzņems viņu, kā jau piederas

Tas jūsu dzīves biedrenei. Šķiet, redzu,

Kā Leonts rokām izplestām jūs saņem,

Raud apsveikdams un piedošanu lūdz,

It kā jums būtu tēvs. Kā rokas

Viņš skūpsta jūsu jaunai princesei,

Kā naids un labsirdība viņu māks;

Viņš pirmo nolādēs, ļaus otrai atplaukt

Vēl ātrāk, nekā laiks vai domas spēj.

Florizels.

Kamillo mīļais, ko lai saku, kādēļ

Es ieradies?

Kamillo.

Ka valdnieks, jūsu tēvs,

Jūs sūta viņu apsveikt, mierināt.

Kā izturēties jums pret viņu, kungs,

Kas tēva vārdā sakāms, tikai mums

Vien zināms būs, to es jums uzrakstīšu.

Jums sīki jāzin, katrā sarunā

Ko teikt, ko atbildēt, lai domātu,

Ka tiešām tēva gars jums līdzi nāk

Un runā viņa sirds.

Florizels.

Jums pateicos.

Tas labi pārdomāts.

Un būs daudz drošāk

Kā ļauties mežonīgu viļņu varai,

Lai iznes svešā krastā, kur drīz posts

Jūs tvers un kur neviens jūs nepaglābs:

Būs vienas briesmas pāri, otras sāksies,

Un tikai enkurs vairs jums cerība,

Bet izmests tas jūs aptur tādā vietā,

Kur palikt netiktos. Turklāt jūs zināt,

Ka labklājība mīlas īstā ķīla,

Jo dzīves likstas ātri saposta

Tās gaišo vaigu, sirdi līdz.

Perita.

Tas tiesa:

Var likstas pārvērst vaiga jaukumu,

Bet sirdsjūtu nekad.

Kamillo.

Tā domājat?

Tad jūsu mājās gadus septiņus

Tāds bērns vairs nepiedzims.

Florizels.

Jā, draugs Kamillo,

Cik zema viņas kārta, par tikpat

Tās cēlums pārspēj mūsu dižciltību.

Kamillo.

Teikt nevaru, ka viņai izglītības trūkst,

Jo katrs skolotais var mācīties

Pie viņas.

Perita.

Piedodiet, šī uzslava

Spiež mani sarkt.

Florizels.

Ak mīļā Perita!

Cik ērkšķains mūsu ceļš! Kamillo,

Jūs mana tēva glābējs, tagad mans,

Mums majas ārst* ko mes lai iesākām?

Nav Bohēmijas prinča greznības,

Lai Sicīlijā rādītos.

Kamillo.

Mans kungs,

Jums nav ko baidīties: šķiet, zināt jau,

Tur visa mana manta palika.

Gan es jūs karaliski apgādāšu,

It kā jūs uzstātos tur manā lomā.

Jums netrūks it nekā. Lai būtu skaidrs —

Es pateikšu.

Paiet sānis, klusām sarunādamies.

Uznāk Autoliks.

Autoliks. Ha, ha! Cik gan liels muļķis tāds Godaprāts!

Un Taisnīgums, caur un cauri vientiesītis, tubrālis.

Es iztirgoju visas grabažas, nekā vairs nepalika paunā: ne viltoto dārgakmeņu, ne lentu, ne spogulīšu, ne smaržziedes, ne vizuļu, ne kabatas grāmatiņu, ne dziesmu, ne nažu, ne matu cirtotāju, ne cimdu, ne kurpju siksnu, ne rokas sprādžu, ne raga gredzenu — itin nekā! Viņi tā drūzmējās un spiedās, lai pirmie tiktu klāt, it kā mani karuļi būtu svaidīti mi atnestu pircējam svētību. Šai burzmā noskatīju,»kam visbiezākais naudas maks, to labi iegaumēju un liku šīs zināšanas lietā! Un jaunais gans, kuram kaut kā pietrūkst, lai viņu sauktu par prātīgu cilvēku, tā iejūsmots par sievišķu dziesmām, ka tikmēr nekustēja ne soļa nost ar savām kleinām kājām, kamēr bija pie vācis visas sievišķas dziesmas ar meldijām. Toties savaldzināja pārējos, tie kļuva kā apmāti: un tad jūs varat kaut vai visas lindraku kabatas izčamdīt un, tīrais nieks, pie bikšu rostēm piesietos naudas makus nogriezt — nekā nejutīs! Es varēju nokniebt visas slēdzenītes no važiņām, neviens ne dzirdētu, ne manītu, tik klausās mana žeņķa dziesmās un nezin par ko jūsmo. Šai it kā nemaņas laikā es aplasīju viņiem lielāko tiesu svētku maku. Un, ja neuznāktu pats vecais gans, vaimanādams par savu meitu un karaļdēlu, aizbaidot manus kovārņus no pelavām, es tai armijai ne- viena maka neatstātu.

Kamillo, Florizels un Perita panāk uz priekšu.

Kamillo.

Ak nē, mans raksts, kas aizies līdz ar jums, —

Tas visas šaubas izkliedēs.

Florizels.

Bet tas, ko karal's Leonts rakstīs jums…

Kamillo.

Tas jūsu tēvu iepriecēs.

Perita.

Jauks padoms!

Kaut tikai viss tā izdotos, kā teikts!

Kamillo,

Ieraudzījis Autoliku.

Bet kas tad tas? Mēs viņu izmantosim,

Jo, kas mums noderīgs, nav atmetams.

Autoliks. Ja nu viņi noklausījušies, tad gan mani pakārs.

Kamillo. Ei, puis, ko tas nozīmē! Kādēļ drebi? Nebīsties, te neviens tev ļauna nedarīs.

Autoliks. Kungs, esmu nabags puisis.

Kamillo. Nu, tāds tu vari arī palikt, tavu nabadzību neviens nezags. Bet tavas noplukušās skrandas mums jāizmanto, tāpēc tūliņ izģērbies, saproti, tās mums vajadzīgas, un apmaini savas drēbes ar šo jaunekli.

Lai gan viņa zaudējums nav nekāds mazais, tomēr tu vēl ko dabūsi piedevām.

Autoliks. Kungs, esmu nabadzīgs puisis.

Sānis.

Es visu gluži labi zinu.

Kamillo. Nu, lūdzu, ātrāk! Redzi, jauneklis jau pa daļai noģērbies.

Autoliks. Vai visā nopietnībā, kungs?

Sānis.

Es saožu te kādu blēdību.

Florizels. Lūdzu, pasteidzies!

Autoliks. Protams, rokasnaudu saņēmu, kaut arī sirds-

apziņa liedz man to ņemt.

Kamillo.

Velc nost, velc nost!

Florizels un Autoliks samainās apģērbiem.

Jūs laimīgā, kaut pareģojums mans

Jums piepildītos! — Jūs nu paejiet

Kur savrup un sirdsmīļā cepuri

Uz pieres paveiciet, lai seju sedz.

Un pārģērbieties, lai jūs būtu

Kā daždien gane, tomēr nepazīta

Pat spiegu acīm glūnīgām, jo jums

Līdz ostai jānokļūst.

Perita.

Šai spēlē, redzu,

Man līdzi jāspēlē.

Kamillo.

Jā, katrā ziņā.

Vai gatavs?

Florizels.

Ja es tēvu satiktu,

Viņš nepazītu mani.

Dod cepuril

Pasniedz to Peritai.

Nāc, jaunkundzīt! Sveiks, draugs!

Autoliks.

Ardievu, kungs!

Florizels.

Ak Perita, vēl kaut ko aizmirsu.

Vēl vārdu.

Kamillo

pie sevis.

Man par viņu bēgšanu

Ir jāpaziņo karalim vispirms

Un jāizstāsta, kurp tie dodas,

Lai tūliņ dzenas pakaļ tiem pa pēdām,

Tā beidzot tikšu Sicīlijā es,

Ko redzēt ilgojos.

Florizels.

Lai laime vada mūs!

Nu prom uz jūrmalu, Kamillo mans!

Kamillo.

Jo ātrāk steigsieties, jo labāk!

Florizels, Perita un Kamillo aiziet.

Autoliks. Es dzirdēju un visu saprotu. Modras ausis, spriganas acis un veikla roka kabatzaglim nepieciešama. Nav par sliktu arī smalks deguns, ko uzošņāt darbu citiem prātiem. Redzu, šajos laikos blēdis var dzīvot zaļi. Kas tā būtu par maiņu bez peļņas? Kāda peļņa bez maiņas? Dievi nudien šogad uz mums raugās ar piemiegtu aci, un mēs visu ko varam darīt bez īpašas sagatavošanās. Pats princis izgājis uz nedarbiem un aizšmauc no tēva ar pinekli ap kājām. Ja arī man liktos goda lieta ziņot par to karalim, es tomēr to nedarītu; bet, tā kā noklusēšanu es turu par lielāko blēdību, tad palikšu uzticīgs savam amatam.

Nāk jaunais gans un vecais gans.

Jāmanās pie malas, te vēl būs darbs manām smadzenēm. Attapīgam cilvēkam visur kaut kas darāms, — lai tas būtu uz krustcelēm, veikalā, baznīcā, tiesā vai pie karātavām.

Jaunais gans. Kas tu gan esi par cilvēku! Te nav citas izejas, jāpasaka karalim, ka viņa ir atradene, nevis tava miesa un asinis.

Vecais gans. Nē, klausies, ko saku!

Jaunais gans. Nē, klausies, ko es saku!

Vecais gans. Nu, tad runā!

Jaunais gans. Tā kā viņa nav tava miesa un asinis, tad

tava miesa un asinis nav karali apvainojušas, tātad

tavu miesu un asinis viņš nevar sodīt. Parādi tās

mantas, kādas tu pie viņas atradi, visas slepenās,

tikai ne tās, kas jau pie viņas pašas. Ja tā izdarīsi,

tad likums lai svilpo! Par to es galvoju.

Vecais gans. Es karalim visu izstāstīšu vārds vārdā, jā,

arī par viņa dēla lakstošanos, kurš, jāsaka, nav ne-

kāds goda vīrs ne pret tēvu, ne pret mani: gandrīz

mani pataisīja par karaļa svaini.

Jaunais gans. Tiešām, vismaz par svaini tu viņam tiktu,

un tad tavas asinis kļūtu dārgākas nezin par cik uncē.

Autoliks

sānis.

Ir gan gudrinieki, ģeķi!

Vecais gans. Labi, iesim pie karaļa! Kad viņš ieraudzīs,

kas šinī sainī, galvu vien nogrozīs.

sānis.

Ka tikai šis atklājums neaizkavētu kunga bēgšanu!

Jaunais gans. Kaut tikai viņš būtu vien pilī!

Autoliks

sānis.

Lai gan pēc savas dabas neesmu godīgs, taču rei-

zēm mēdzu tāds būt: bāzīšu vien savus pauninieka

krāmus kabatā.

Noņem lieko bārdu.

Ei, zemnieciņi, kurp iedami?

Vecais gans. Uz pili, ja jūsu augstībai labpatīk.

Autoliks. Kas jums tur darāms, pie kā, ar ko, kas jums

tai sainī, kur dzīvojat, kā jūs sauc, cik veci, jūsu

mantas stāvoklis, ģimene un visu citu, kas pieder

pie lietas, mats matā uzdodiet!

Jaunais gans. Mēs, kungs, esam vienkārši |audis.

Autoliks. Nav tiesa, jūs esat rupji un spalvaini! Man nemelojiet! Tas piederas tikai tirgoņiem, un viņi mūs, klaidoņus, bieži apvaino melos, bet mēs par to viņiem samaksājam skanošā naudā, nevis ar aso tēraudu. Un tādās reizēs viņi nepārmet mums blē- dīšanos.

Jaunais gans. Jūsu augstība varētu mums pārmest me-

lošanu, ja pats nenodarbotos ar to.

Vecais gans. Jūs, kungs, laikam gan no galma, ja at-

ļauts vaicāt?

Autoliks. Atļauts vai neatļauts, bet esmu gan no galma.

Vai tad neredzi, ka šis ir galminieka tērps? Vai

mana gaita nav kā galminiekam? Vai tev no manis

nesitas nāsīs galma smaržas? Vai es tevi nenonie-

cinu kā īsts galminieks? Ja es tā mazliet izprašņāju

par tavām darīšanām, vai domā — tālab neesmu no

galma? Esmu galminieks no galvas līdz papēžiem

un varu tevi atbalstīt vai pazudināt, tāpēc pavēlu

stāstīt visu pēc kārtas!

Vecais gans. Man, kungs, darīšanas pie karaļa.

Autoliks. Vai advokāts tev ir?

Vecais gans. Nezinu, kas tas tāds, ja atļauts teikt.

Jaunais gans. Advokātu galma valodā sauc par tītaru.

Atzīsties, — tev tāda nav!

Vecais gans. Man, kungs, nav ne tītara, ne gaiļa, ne vistas.

Autoliks.

Cik laimīgi mēs, vientiesīši, esam!

Es arī piedzimt varēju tāds pats

Un tāpēc nenievāšu tos.

Jaunais gans. Tas būs kāds varens galminieks.

Vecais gans. Viņa apģērbs jau nu ir grezns, bet tā kā lāga iznesības nav.

Jaunais gans. Šķiet, viņš izliekas par savādnieku, lai būtu ciei^gāks. Lielu vīru, kad es tev saku, var pazīt jau ītā, kā viņš baksta zobus.

Autoliks. Kas tas par saini? Kas tur iekšā? Un kārba?

Vecais gans. Šai sainī, kungs, un tai kārbiņā tādi noslēpumi, ko drīkst zināt tikai karalis. Un to viņš *» uzzinās, tiklīdz būšu iekļuvis pie viņa parunāties. Autoliks. Vecais, tavas pūles veltīgas!

Vecais gans. Kādēļ, kungs?

Autoliks. Karaļa nav pilī: viņš sēdās kādā jaunā kuģī pabraukāties, lai izkliedētu grūtsirdību un ieelpotu svaigu gaisu. Ja esi spējīgs apjaust, man tev jāsaka : karalis ir ļoti noskumis.

Vecais gans. Tā jau gan runa, kungs, it ka dēla deļ, kurš taisoties precēt avju gana meitu.

Autoliks. Un, ja šis gans vēl nesēž krātiņā, tad lai viņš bēg: tie lāsti, kas nāks pār viņu, tās mocības, kādas viņam būs jāizcieš, salauztu visstiprāko vīru, tur jau pat necilvēkam sirds pušu plīsīs.

Jaunais gans. Vai jūs tā domājat, kungs?

Autoliks. Ne jau viņš viens pats izbaudīs vislielākās nežēlības, ko spēj izdomāt cilvēka prāts, un rūgtāko atriebību; arī viņa piederīgie lidz pat piecdesmitajam augumam visi nonāks bendes nagos. Lai cik bēdīgi, tomēr nepieciešami. Tāds vecs blēdis, aitu svilpis, šis aunu kopējs ieņēmies galvā, ka viņa meitai jānāk godībā! Daži saka, viņu ar akmeņiem nomētāšot, bet es saku, ka tāda nāve viņam par vieglu: mūsu troni vazāt pa aitu kūti! Visas nāves kopā viņam būtu par maz, pašas grūtākās par vieglām!

Jaunais gans. Vai šim vecajam ir kāds dēls? Vai jūs, kungs, būtu ko dzirdējis, ja drīkst vaicāt?

Autoliks. Viņam esot viens dēls, kam dzīvam novilks ādu, tad noziedīs ar medu un iesēdinās lapseņu pūznī. Tur viņu atstās, kamēr viņš jau būs trīs ceturtdaļas un vienu astotdaļu beigts, tad ar degvīnu vai citu kodīgu šķidrumu viņu atdzīvinās un ar tādu pašu jēlu miesu vistveicīgākajā dienā, kādu kalendārs rāda, noliks pie mūra sienas, kur saule viņu cepinās un mušas dzelstīs, līdz viņš nobeigsies. Bet ko mēs te trieksim par neliešiem krāpniekiem, par kuru mokām var tikai pasmīnēt, tik svarīgi ir viņu noziegumi! Labāk pasakiet man — jūs liekaties vienkārši, godīgi ļaudis — kas jums no karaļa vajadzīgs? Ja ar mani tā labi aprunājas, es jūs aizvedīšu pie viņa uz kuģa, stādīšu jūs personīgi priekšā, pačukstēdams viņam ausī kaut vārdu jūsu labā. Ja ir vēl kāds vīrs bez karaļa paša, kas jums var ko līdzēt, tad tas esmu es.

Jaunais gans. Kā rādās, viņš ir no varasvīriem. Pielabinies, dod viņam naudu! Tādi jau gan parasti ir iecirtīgi kā lācis, bet arī to reizēm vadā aiz deguna ar zelta važu. Izber sava maka saturu viņam saujā — un lieta darīta! Padomā: «ar akmeņiem nomētās», «dzīvam ādu nomauks»!

Vecais gans. Ja jūs, žēlīgais kungs, uzņemtos mūsu labā … tad … te būs zelts, cik man klāt. Es pagādāšu vēl tikpat daudz un atstāšu jaunekli ķilā, kamēr atnesīšu.

Autoliks. Vai pēc tam, kad būšu paveicis, ko solos?

Vecais gans. Jā, kungs.

Autoliks. Labi, tad dod man to pirmo pusi! Vai arī jūs esat iejaukts šai lietā?

Jaunais gans. Zināmā mērā — jā, kungs. Bet, tā kā

mana āda nav diezin kāda, ceru, ka to man nost neplēsīs.

Autoliks. Ne jau, tas notiks vienīgi ar avju gana dēlu.

To gan — pakārt citiem par biedinājumu!

Jaunais gans. Ļoti ļoti jauki! Mums jātiek pie karaļa un jāparāda mūsu brīnumi, lai viņš zinātu, ka viņa nav ne jfeva meita, ne mana māsa, citādi esam pagalam. Kungs, es jums došu tikpat daudz kā šis vecais vīrs, kad viss bus nokārtots, un, kā jau viņš teica, palikšu pie jums ķīlā, kamēr viņš atnesīs.

Autoliks. Es jums uzticos. Ejiet vien uz jūrmalu, turoties arvien pa labi! Es tikai palūkošos tepat aiz žoga un tūlīt jums sekošu.

Jaunais gans. Sis kungs mums kā debesu dāvana, es saku, īsta debesu dāvana.

Vecais gans. Iesim vien pa priekšu, kā viņš teica. Gluži kā laimes sūtīts glābējs viņš ieradies!

Vecais gans un jaunais gans aiziet.

Autoliks. Ja es pat gribētu būt godīgs, tad, redzu, Fortūna to nepieļautu; viņa man mestin met mutē laupījumu. Tagad man divējāds labums: saņemt zeltu un pakalpot savam princim . . . Kas zin, varbūt mani vēl paaugstinām? Sos divus aklos kurmjus es nogādāšu uz kuģa. Ja viņam labpatiks tos raidīt atpakaļ krastā un lūgums, ko tie nes karalim, viņam nebūs vajadzīgs, nekas, lai mani nolamā par nelieti, ka esmu pārcenties… Es neapvainošos par tādu palamu līdz ar kaunu, kas tai līdzi nāk, jo esmu pie tā jau pieradis. Aizvedīšu viņus pie prinča, kaut kas jau nu tur sanāks!

Aiziet.

PIEKTAIS CELIENS

PIRMĀ AINA

Leonta pils Sicīlijā.

Ienāk Leonts, Kleomens, Dions, Paulīna un sulaiņi.

Kleomens.

Mans karali, jūs it kā svētais esat

Par savu noziegumu diezgan cietis,

Pats sevi tiesādams, Un visas vainas

Jau sen ir izpirktas ar uzviju.

Pat debesis jums grēkus piedevušas.

Nu piedodiet pats sev!

Leonts.

Kamēr vien viņa

Man cēlā atmiņā, es aizmirst nespēju

Pats savu negodu. Arvienu atceros,

Kā, sevi postā grūzdams, mantinieku

,» Es valstij laupīju un dzīves biedri

Visjaukāko pats nāvē iegrūdu.

Paulīna.

Kungs, tā ir taisnība.

Ja cit' pēc citas visas pasaul's sievas

Jūs ņemtu, vienkop viņu tikumi

Jums nedotu to pilnību, kas tai,

Ko nāvē iedzināt.

Patiesi! Jā,

To nonāvēju es! Tu smagi šausti,

Man sacīdama to. Rūgts tev uz mēles,

Un apziņā man rūgts. Tu teikt man vari,

Bet tomēr retāki.

Kleomens.

Nekad vairs, kundze!

Daudz labāk uzsākt citas sarunas,

Kas jūsu labvēlību cildina

Un kalpo laikmetam.

Paulīna.

Jūs viens no tiem,

Kas vēlas, lai viņš atkal apprecas?

Dions.

Kas negrib to, tam nerūp valsts,

Ne dižais karaļvārds lai tālāk plaukst.

Tik padomājiet! Valdniekam ja bērnu nav,

Kas tās par jukām draud tad tēvzemei!

Tas aprīt var mūs visus, vienaldzīgos!

Vai svētā piemiņā gan neturam

Mēs labo karalieni? Vai nav tad

Vēl svētāks pienākums par troni rūpēt,

Lai drošs tas tagadnei un nākotnei,

Kad majestāti atkal aplaimotu

Jauks laulāts draugs?

Paulīna.

Nevienas cienīgākas,

Par mirušo ja domājam! Grib dievi,

Lai pravietojums piepildās jo drīz,

Vai svētais Apolons nav sacījis,

Vai nav tie viņa orākula vārdi,

Ka mantinieka nebūs Leontam,

Pirms viņa pazudušais bērns nav atrasts?

Tāds brīnums liekas tikpat neiespējams,

Ja Antigons, no kapa uzcēlies,

Pie manis ierastos, jo līdz ar bērnu

Viņš bojā aizgājis. Vai gribat,

Lai karalis nu, dieviem spītēdams,

Pret viņu gribu iet?

Leontam.

Jums nav ko bēdāt,

Gan mantnieks būs! Tā lielais Aleksandrs

Reiz troni novēlēja; kas viscienlgāks,

Tāds atradās.

Leonts.

Jā, labā Paulīna,

Cik cēlā atmiņā tev Hermione,

To zinu. Ak, kaut tavu padomu

Es vienmēr klausījis, tad vēl arvien

Es vērtos mīļās karalienes acīs,

No viņas lūpām sūktu saldumu …

Paulīna.

Jo vairāk sūktu to, jo devējai

Tas atdodas.

Leonts.

Tev taisnība. Nav otras

Vairs tādas sievietes. Ņemt sliktāku

Un mīlēt to? Tad Hermiones gars

Skaidrs rnfesās atgrieztos un, nācis šeit

Pie manis grēcīgā, sirdssāpēs sauktu:

«Ak vai, kāpēc?»

Paulīna.

Ja viņa spētu to,

Tas būtu taisnīgi.

Leonts.

Bet liktu man

Tad jauno sievu nonāvēt!

Paulīna.

Lai jau!

Par maldu garu klīstot, es jums liktu

Tai blāvās acīs lūkoties un gremsties,

Kādēļ to ņēmis; jā, es pilnas ausis

Jums piekliegtu un beidzot uzsauktu:

«Jel mani atceries!»

Leonts.

Ak zvaigžņu acis!

Tās dzestras nebija kā citām, Paulīn,

Es citas neņemšu.

Paulīna.

Vai gribat zvērēt, —

Bez manas ziņas neprecēsieties?

Leonts.

Nē, Paulīn, neprecēšos es nekad.

Paulīna.

Sim zvērestam jūs, kungi, liecinieki.

Kleomens.

Jūs pārāk viņu tirdāt.

Paulīna.

Kamēr citu,

Kas Hermiones attēlam būs līdzīgs,

Viņš atradīs.

Kleomens.

Kundze!

Paulīna.

Visu pateicu.

Ja tomēr augstais valdnieks precētos,

Kā, kungi, gribat jūs, un, ja tas vajadzīgs,

Tad atļaujiet man atrast karalieni!

Tik jauna nebūs tā, kā pirmā bija,

Bet tomēr tai tik ļoti līdzīga,

Ka laimīgs justos apskaidrotās gars,

To redzot jūsu rokās.

Leonts.

Mīļā Paulīn,

Es precēšos tik tad, kad tu to darīt lūgsi.

Paulīna.

Kad jūsu karaliene elpot sāks,

Ne agrāk!

Ienāk galminieks.

Galminieks.

Kāds kungs, teic, esot princis Florizels

Un Poliksena dēls, ar princesi

Visskaistāko, kas jebkad redzēta,

Lūdz jūsu augstību tos pieņemt.

Leonts.

Kas? Kā?

Viņš nenāk karaliska godība,

Nav tēva sūtīts? Tā nav laba zīme —

Tik pēkšņi, negaidīti ierasties,

Kā nejaušības dzīts. Un svītā?

Galminieks.

Maz,

Tik pāris ļaužu.

Leonts.

Princese — tu saki?

Galminieks.

Tāds radījums tik daiļš, kāds vien jebkad

Ir saules apstarots.

Paulīna.

Ak Hermione,

Kā sevi labāku par pagātni

Prot uzteikt tagadne, tā tavu daiļumu

Cits skaistums tagad apēnos! Kungs pats,

To pieminot, reiz rakstījāt: «Nav bijis te

Un nebūs viņai līdzīgas!» Tā vārsma

Nu vēsāka par viņas pīšļiem. Reiz

To teicāt jūs par viņas skaistumu, nu

Jau cita labāka.

Galminieks.

Ak, piedodiet!

Es viņu piemirsu, jūs atvainosiet.

Bet šī, kad viņu redzēs jūsu acis,

Tad mēle piekritis. Sī tāda būtne,

Kas savā ķecerībā aizrautu

It visus ticigos, ja savā sektā

Tos aicinātu.

Paulīna.

Arī sievietes?

Galminieks.

Tās viņu iemīļos kā sievieti,

Kas pārspēj vīriešus; bet vīrieši —

Kā jaukāko starp sievām.

Leonts.

Kleomen,

Ej līdz ar augstmaņiem, un vediet viņus,

Lai pats tos skauju! …

Kleomens un daži citi iziet.

Tomēr savādi —

Tā slepen ierasties.

Paulīna.

Ja mūsu princis,

Zelts, ne bērns, šo brīdi piedzīvotu,

Viņš viesim būtu biedrs labs, jo vecāks viņš

Par to ir tikai dažas nedēļas.

Leonts.

Ciet klusu, nerunā! Tu taču zini, —

To pieminot, viņš it kā otrreiz mirst.

Vēl satrauksi man domas tiktāl,

Ka, jauno princi vaigā skatīdams,

Es prātu zaudēšu. Tur viņi nāk!

Ienāk Kleomens un citi līdz ar Florizelu un Peritu.

Gods jūsu mātei uzticīgai, princi!

Kā izliets sava dižā tēva dēls

Jūs viņai piedzimis. Ja tagad man

Tik gadu divdesmit un viens vien būtu,

Kā toreiz tēvam, kas tik līdzīgs jums,

Es dēvētu par viņa brāli jūs,

Par mūsu izpriecām jums stāstīdams,

Jūs sveicu, ari daiļo princesi!

Es abus savus bērnus zaudēju.

Starp debesi un zemi blakus man

Nu viņi stāvētu par apbrīnu

Ar savu skaistumu, tāpat kā jūs.

Aiz neprāta tos pats es atraidīju

Un arī jūsu tēvu, kurš man draudzīgs,

Ar kuru vēlētos vēl redzēties.

Florizels.

Es

Seit Sicīlijā naku viņa vārda,

Jums nesdams sveicienus, ko sūta viņš,

Kā daždien karalis un brālis,

Jums, karalim un brālim, savam draugam;

Ja slimība, kā allaž vecumā,

To nemocītu, viņš pār zemēm

Un pāri jūrām, kas starp jums, jau būtu

Te ieradi» jūs apraudzīt. Sen mīļāks

Par visiem valdiniekiem kronētiem

Jūs viņam esot.

Leonts.

Ak mīļais draugs,

Tu cēlākais! Tie zaimi, ko tev metu,

Nu manu sirdi kremt. Un drauga vārds,

Tik jauks un mīļš, liek skarbi just

Man gļēvo tūļību! Jūs nākat man

Kā zemei pavasar's. Bet kā šo pērli

Viņš drīkstējis laist briesmu varā,

Kur trako Neptuns mežonīgs, lai viņa

To vīru apsveiktu, kas nav šo pūļu,

Nedz šāda riska vērts?

Kungs karali,

No LIbijas man viņa.

Leonts.

Smelss kur valda,

Šis varonis, ko mīl un no kā baidās.

Florizels.

Jā, jūsu augstība, no turienes.

No savas meitas atvadījās viņš

Ar asrām. Labvēlīgais dienvidvējš

Mūs nesa šurp, pie jūsu augstības,

Kā tēvs man licis. Savus augstmaņus

Es atlaidu no Sicīlijas krasta

Uz Bohēmiju, lai tēvam ziņu nes

Ne vien par mūsu veiksmi LIbijā,

Bet arī to, ka es un mana sieva

Pie jums nu drošībā.

Leonts.

Lai dievi dod

Un uztur tīru, veselīgu gaisu,

Kamēr jūs šeit! Pret jūsu tēvu, diženo

Un cēlo valdnieku un goda viru,

Es esmu loti smagi noziedzies.

Tā debesis jau savā bardzībā

Man bērnus atņēma. Bet viņš ir svētīts,

Jo debesis ir piešķīrušas jūs,

Kas viņa cienīgi. Kaut skatīt spētu

Pats savu dēlu, meitu, kas bij krietni

Kā abi jūs!

Ienāk galminieks.

Galminieks.

Kungs, jūsu augstība,

Tas neticami liksies, kas man sakāms,

Bet pierādījums sekos. Augstība,

Man Bohēmijas karalis liek nodot

Jums sveicienu un lūdz, lai aizturot

Jūs viņa dēlu, kas no goda

Un troņa atteicies un aizbēdzis

Ar avju gana meitu.

Leonts.

Bohēmietis?

Galminieks.

Seit, mūsu pilsētā; no viņa nāku.

Man mēle neklausa aiz brīnumiem

Par to, kas jāsaka. Pie jums uz pili

Surp steigdamies, kā šķiet, pa pēdām

Šim jaukam pārītim, viņš saticis

Ir tēvu viltus princesei, tās brāli,

Kas līdz ar princi abi bēguši

No tēvijas.

Florizels.

Mūs nodevis Kamillo,

Kaut godaprāts un krietnums tam nekad

Nav šķobījies.

Galminieks.

To prasiet viņam pašam,

Viņš nāk līdz jūsu tēvam.

Leonts.

Kas — Kamillo?

Galminieks.

Kamillo, kungs, es runāju ar to.

Viņš bēgļus pratina. Un nabadziņi,

Kā viņi dreb, krīt ceļos, skūpsta zemi,

^ Par katru savu vārdu dievodamies.

Bet bohēmiet's kā kurls, tiem draud ar nāvi

Un citām mocībām.

Perita.

Mans nabags tēvs!

Mūs vajā pašas debesis un liedz

Mums vienoties.

Leonts.

Vai jūs jau laulāti?

Florizels.

Nē, kungs, un nav vairs cerības uz to;

Šķiet, drīzāk zvaigznes nonāks zemes lejās,

Kā augsts un zems viens otru iemantos.

Leonts.

Kungs,

Vai viņa karaļmeita?

Florizels.

Viņa būs,

Kad likumīgi mana sieva kļūs.

Leonts.

No jūsu tēva steigas manu — «kļūs»

Nāks palēnām. Man žēl, pat gaužām žēl,

Ka zaudējis jūs tēva mīlestību,

Kas cieņā turama, un tāpat žēl,

Ka jūsu izredzētās kārta zemāka

Par viņas skaistumu, lai tiešām to

Jūs iegūtu.

Florizels.

Tu, mīļā, saņemies,

Kaut liktenis mums naidīgs, vajā mūs,

Šurp tēvu raidīdams, tak mīlas saites

Mums nesaraus nekas! Kungs, atcerieties

Jūs savu jaunību, kad mīlējāt

Kā es. To atceroties, esiet nu

Mans aizstāvis! Jo, ko vien lūgtu jūs,

Pat vērtīgāko tēvs jums ļaus kā nieku.

Leonts.

Ja tā, tad jūsu daiļavu es lūgtu

Par nieku atdot man.

Paulīna.

Kungs, pavēlniek,

Jums jaunība nu acīs iedzirkstas.

Pirms nāves karaliene cienīgāka

Bij tāda skatiena, ne šī, ko raugāt.

Es, viņā raudzīdamies, domāju

Par karalieni.

Florizelam.

Jūsu lūgums man

Vēl jāapsver. Es gaidu jūsu tēvu.

Ja jūsu nodoms neiet pāri godam.

Es būšu jūsu draugs un aizstāvis

Pie viņa. Tagad nāciet jūs man līdz!

Nu iesim, princi! Raudzīsim, kas būs!

Visi aiziet.

OTRĀ AINA

Leonta pils priekšā.

Ienāk Autoliks un galminieks.

Autoliks. Kungs, vai jus bijāt klat, kad to stastīja?

Pirmais galminieks. Es biju klāt, kad saini atraisīja, un dzirdēju, ka vecais gans stāstīja, kā viņš to atradis.

Pēc tam kad visi no brīnumiem bija daudzmaz atjēgušies, mums lika iziet no istabas; es tikai vēl pa ausu galam dzirdēju, — vecais gans apgalvoja, ka viņš bērnu atradis.

Autoliks. Es labprāt uzzinātu, kas tur galu galā iznāca.

Pirmais galminieks. Es varu šo to pastāstīt. Bet vienu gan ievēroju: karalis un Kamillo kļuva ļoti līksmi, un likās gandrīz, ka tiem acis no pieres izsprāgs, tā viņi skatījās viens otrā! Viņu klusēšana runāja skaidru valodu, ik vaibsts pauda to pašu; it kā izdzirduši par kādas pasaules rašanos vai bojā eju, — tāds izbrīns tos, acīm redzot, pārņēma. Tomēr, no malas raugoties, visvērīgākais skatītājs nepateiktu, kas tam par iemeslu — prieks vai bēdas, bet viens gan skaidrs — viņi dabūja zināt kaut ko neiedomājamu. Tur nāk kāds kungs, varbūt viņš ko vairāk zinās.

Ienāk otrs galminieks.

Kas jauns, Rodžero?

Otrais galminieks. Visi gatavojas svinībām! Orākula pareģojums piepildījies: karaļa meita atrasta! Tik daudz brīnumu saradies šai vienā stundā, ka pat dziesminieki nespētu to vārdos paust. Tur nāk Paulīnas kundzes pārvaldnieks, viņš jums varēs ko vairāk pastāstīt.

Ienāk trešais galminieks.

Kas dzirdams, kungs? Šie patiesie notikumi izklausās tik ļoti pēc vecu vecās pasakas, ka liekas stipri apšaubāmi. Vai karalis tiešām atradis savu mantinieci?

Trešais galminieks. Kas tiesa, tas tiesa, pierādījumi i tik nepārprotami, ka varētu pat apzvērēt: ne vien dzirdējām, bet paši savām acīm redzējām. Karalienes Hermiones plīvurs, viņas pērļu rota meitenei ap kaklu, atrastas Antigona vēstules, kura rokraksts nav apšaubāms, un, beidzot, jaunavas karaliskā iz- nesība, līdzība ar māti, iedzimtā dižciltība, kas stiprāka par audzināšanu, un vēl daudzas citas pazīmes neapšaubāmi liecina, ka viņa karaļmeita. Vai jūs redzējāt, kā abi karaļi sastapās?

Otrais galminieks. Nē.

Trešais galminieks. Tad nu gan jūs esat daudz ko zaudējis, tā nemaz nevar atstāstīt, tur pašam jābūt klāt. Priekiem nebija gala. Un asaras! Likās, it kā bēdas raudātu, no viņiem šķirdamās. Šie pret debesīm vērstie skatieni, šīs augšup paceltās rokas! Un aizgrābtībā viņu sejas bija tā pārvērtušās, ka tikai pēc tērpa viņus varēja pazīt. Mūsu karalis, aiz prieka par atrasto meitu gluži aizmirsies, itin kā šai līksmē atcerēdamies otru zaudēto, izsaucās: «Ak Hermione, Hermione!» — un lūdza piedošanu Bohēmijas karalim; tad apkampa znotu; tad vēlreiz apmīļodams skāva meitu un pateicās vecajam ganam, kas turpat stāvēja kā laika zoba apdrupināts tēls pie strūklakas no seniem karaļlaikiem. Tādas sastapšanās es vēl nebiju piedzīvojis. Tas nav ne atstāstāms, ne aprakstāms.

Otrais galminieks. Lūdzu, sakiet — kas noticis ar Antigonu, kurš bērnu no šejienes aizveda?

Trešais galminieks. Tas atkal gluži kā senā pasakā — arvien vēl jāstāsta, kaut ticēt tai vairs negrib un neviena auss vairs neklausās. Viņu saplosījis lācis; tā apgalvo vecā gana dēls, kas šķiet pārāk vientiesīgs, lai tam neticētu, un saglabājis pat Antigona mutautiņu un gredzenu, kurus arī Paulīna pazinusi.

Pirmais galminieks. Bet kas noticis ar Antigona kuģi un pavadoņiem?

Trešais galminieks. Nogrimuši tai pašā mirklī, kad saplosīts kungs, turpat jaunā gana acu priekšā. Tā visi, kam uzdots bērnu pazudināt, gājuši bojā tai brīdī, kad bērns atrasts. Cik augstsirdīgu cīņu starp bēdām un prieku izcīna Paulīna! Ar vienu aci apraud zudušo vīru, bet ar otru pateicas orākulam, ka piepildījies tā pareģojums. Viņa palīdzēja princesei piecelties un tik cieši apskāva, it kā vēlēdamās to sev pie sirds piekalt, lai vairs tā nepazustu.

Pirmais galminieks. Šī lieliskā aina bija karaļu un prinču cienīga, kuru klātbūtnē tā arī norisinājās.

Trešais galminieks. Bet visaizgrābjošākais, kad arī no manām acīm tika izzvejotas ne jau zivis, bet asaru pērles, bija karaļa stāsts par karalienes nāvi un tās iemeslu. Karalis vīrišķīgi un vaļsirdīgi visu nožēloja un atzinās. Šis stāsts tā satrieca princesi, ka beidzot viņa, izsaukdamās: «Ak vai!» — sāka raudāt, kā man likās, asins asaras; vismaz mana sirds asiņoja. To redzot, ļaužu sejas, kas bija kā marmors, pārvērtās; daži pakrita ģīboni — visi bēdājās. Ja plašā pasaule to būtu redzējusi, tā vaimanātu līdz.

Pirmais galminieks. Vai viņi jau pilī?

Trešais galminieks. Vēl ne! Princese dabūja zināt, ka Paulīna glabā viņas mātes statuju, ko gadiem ilgi veidojis un tikai nesen pabeidzis slavenais itāliešu tēlnieks Džulio Romano, kas, ja pats būtu nemirstīgs un spētu saviem tēliem iedvest dzīvu elpu, pārspētu pašu dabu krāšņumā, tik lielisks esot atdarinājums. Viņa Hermiones tēls esot tik līdzīgs, gluži kā dzīvs; griboties to uzrunāt cerībā, ka tas atbildēs. Tur nu viņa aizsteidzās, ziņkāres dzīta, un tur arī paliks uz vakariņām.

Otrais galminieks. Tā jau domāju, ka Paulīnai mājās slēpjams kas sevišķi svarīgs, jo kopš Hermiones nāves viņa ik dienas reizes trīs paslepšus apmeklēja šo nomaļo namiņu. Varbūt arī mēs aizietu turp, lai piedalītos kopīgajos priekos?

Pirmais galminieks. Kurš gan atpaliks, ja vien iespējams tur iekļūt? Katru acumirkli vari vērot tur jaunus priekus. Ja palaidīsim garām izdevību, neredzēsim nekā. Iesim!

Galminieki aiziet.

Autoliks. Redzi nu, ja es nebūtu ar pagātnes traipiem aplipis, tad pagodinājumi tagad birtin birtu pār manu galvu. Veco vīru un viņa dēlu es uzvedu uz kuģa pie prinča, izstāstīju viņam sarunu par saini un visu pārējo. Princis tobrīd bija noraizējies par avju gana meitu, kurai uznākusi jūras slimība; princis vēl nezināja, kas viņa ir īstenībā; arī pats viņš nejutās daudz labāk vētras sabangotā jūrā un tā šo noslēpumu arī neizprata. Bet man viss viens: ja arī būtu atklājis noslēpumu, mana pārāk sliktā slava neuzlabotos. Tur, lūk, nāk tie, kam es neviļus esmu daudz laba darījis, nu jau lepni visā savā godībā.

Ienāk vecais gans un jaunais gans.

Vecais gans. Redzi, dēls, man jau vairs bērnu nebūs, mbet tavi dēli un meitas piedzims kungu kārtā.

Jaunais gans. Labi, ka satieku jūs, kungs. Nesen atteicāties cīkstēties ar mani, jo es neesot dižciltīgs. Vai redzat šo tērpu? Varbūt teiksiet, ka to neredzat, un joprojām neuzskatīsiet mani par dzimušu lielkungu? Tikpat labi jūs varat teikt, ka šis tērps neliecina par dižciltību. Pamēģiniet vēlreiz pasacīt, ka neesmu dižciltīgs, tad es gan parādīšu, kas es esmu.

Autoliks. Es jau zinu, ka nu jūs esat kungs, dzimis dižciltīgs.

Jaunais gans. Jā, un tas esmu vienmēr bijis kopš četrām stundām.

Vecais gans. Es arī, dēls.

Jaunais gans. Jā, arī tu. Bet es esmu dižciltīgs kļuvis pirms tēva, jo karaJa dēls mani paņēma pie rokas un uzrunāja par brāli, un tad abi karaļi manu tēvu sauca par brāli, pēc tam princis, mans brālis, un princese, mana māsa, sauca manu tēvu par tētiņu, un mēs apraudājāmies, un tās bija pirmās dižciltīgo asaras, ko mēs lējām.

Vecais gans. Varbūt, dēls, mēs vēl ilgi dzīvosim un daudz tādu asaru liesim.

Jaunais gans. Nūja, citādi būtu pavisam nelāgi, ja jau reiz esam iekļuvuši tādās aprindās.

Autoliks. Kungs, es jūs pazemīgi lūdzu, piedodiet man visu, ko es būtu nogrēkojies pret jūsu augstību, un aizlieciet par mani labu vārdu pie prinča, mana pavēlnieka!

Vecais gans. Dari gan tā, dēls; mums jābūt augstsirdīgiem, ja nu reiz esam augsti kungi.

Jaunais gans. Vai tu sāksi labāku dzīvi?

Autoliks. Jā, ja to vēlas jūsu augstība.

Jaunais gans. Sniedz roku! Es zvērēšu princim, ka tu esi taisnīgākais uņ godīgākais cilvēks Bohēmijā.

Vecais gans. Teikt tu to vari, ne zvērēt.

Jaunais gans. Kādēļ lai nezvēru, ja esmu kungs? Lai prasti tēviņi un zemnieki runā vienkārši, bet es

zvēru.

Vecais gans. Un ja nu tā nebūtu patiesība, dēls?

Jaunais gans. Lai tas būtu vai cik samelots, īsts goda vīrs to var apzvērēt sava drauga labā,, un es princim apzvērēšu, ka tu visādi esi varens puisis un vairs nedzersi, lai gan zinu, ka tu nemaz neesi varens puisis un dzersi tāpat kā līdz šim. Tomēr es zvērēdams pateikšu un ari vēlētos, ka tu kļūtu visādi varens puisis.

Autoliks. Es lūkošu tāds kļūt, kungs, cik vien manos spēkos.

Jaunais gans. Katrā ziņā, topi gan par krietnu puisi!

Citādi man grūti saprast, kā tu vari piedzerties, nebūdams krietns puisis. Klau, tur karaļi un prinči,

mūsu radinieki, ies apskatīt karalienes tēlu. Nāc līdzi, mēs būsim tavi kungi un labdari.

Visi aiziet.

TREŠA AINA

Svētnīca Paulīnas namā.

Ienāk Leonts, Poliksens, Florizels, Perita, Kamillo, Paulīna, galminieki

un pavadoņi.

Leonts.

Ak gudrā, labā Paulīna, vienmēr

Mans mierinātājs gars!

Mans kungs un karal,

Kaut slikti daru, tomēr gribu labu.

Un manas pūles atmaksātas jau

Ar to, ka pagodināt manu mītni,

Seit ienākot ar karalisko brāli

Un troņa mantiniekiem; visu mūžu

Es nespēšu jums pateikties.

Leonts.

Ak Paulīn,

Jums sagādājam tikai raizes: nākam,

Lai karalienes tēlu aplūkotu.

Un jūsu galerijā dažs labs retums

Mums ļoti patīk, bet mēs neredzam

Vēl tā, ko mana meita skatīt vēlas.

Kur mātes statuja?

Paulīna.

Tāpat kā dzīvē

Nav bijis viņai līdzīga nekā,

Tā viņas attēls pārspēj visu,

Ko kādreiz cilvēks būtu veidojis.

Es tāpēc viņu savrup glabāju.

Šeit viņas tēls tikpat kā dzīvs, tāpat

Kā nāvei līdzīgs miegs. Nu, skatieties!

Atvelk priekškaru, aiz kura stāv Hermione

kā statuja.

Man jūsu klusēšana skaidri rāda,

Ka pārsteigts jūs; mans kungs, jel sakiet pirmais:

"»Vai liela līdzība?

Leonts.

Tā viņa pati!

Pel mani, skaistais akmen, teikt lai varu,

Ka tiešām Hermione esi tu, vai ne;

Tu toreiz netiesāta biji tāda:

Tik maiga, pati lēnprātība.

Bet, Paulīn, viņai nebij tik daudz grumbu,

Tik veca nebija.

Patiesi ne.

Paulīna.

Tad mūsu tēlnieks vēl jo lielāks mākslā:

Viņš rāda, kāda viņa tagad būtu

Pēc gadiem sešpadsmit.

Leonts.

Un vēl joprojām

Tā mani iepriecētu, — tagad viņa

Tik sirdi sāpina. Lai ne tik auksta,

Bet pilna siltas dzīvības un cēla

Tā stāvēja, kad viņu bildināju!

Kāds kauns, vai ne, pat akmens, šķiet, man pārmet,

Ka biju akmens es! Ak dižais tēls!

Tavs diženums, pilns brīnišķīgas varas,

Sauc seno noziegumu atmiņā

Un tavai meitai aizgrābtībā liek

Nu sastingt, tavā vaigā raugoties.

Perita.

Man piedodiet, nav māņticība tā,

Ja ceļos krītu es un izlūdzos

Sev viņas svētību. Ak māte!

Jums dzīve izbeidzās, kad mana sākās.

Jel ļaujiet roku noskūpstīt!

Paulīna.

Nē, nē!

Vēl krāsa nožuvusi nav. Jo tēlu

Viņš tikko pabeidza.

Kamillo.

Mans pavēlniek

Un karali, jums bēdas sirdi māc.

Ne sešpadsmitās vasaras, ne ziemas

Nav spējušas tās izkliedēt; pat prieks

Tik ilgi nepastāv; un bēdas vēl

Daudz ātrāk izbeidzas.

Mans mīļais draugi,

Jel ļaujiet tam, kas bēdu cēlonis,

Jums sāpju nastu atvieglot, cik vien

Tas viņam iespējams.

Paulīna.

Mans kungs, patiesi,

Ja būtu zinājusi es, ka statuja,

Sis akmens, jūs tā satrauks, nebūtu

Jums rādījusi.

Leonts.

Neaizsedziet to!

Paulīna.

Bet, ilgāk skatoties, jums izliksies,

Ka tēls sāk kustēties.

Leonts.

Ak, ļaujiet vēl!

Es gatavs mirt, lai šo tik redzētu.

Kas viņu veidoja? Mans kungs, nu raugiet,

Kā liekas, viņa elpo jau? Un dzīslās

Rit siltas asinis?

Poliksens.

īsts mākslas darbs!

Ap lūpām, šķiet, tai dzīva dvaša vēsmo.

Leonts.

Sāk starot viņas spulgās acis.

'Vai māksla tā vai malds?

Paulīna.

Es aizsegšu;

Mans kungs tā uztraucies, sāks noticēt,

Ka tiešām tēls ir dzīvs.

Leonts.

Ak mīļā Paulīn,

Tā domāt ļauj man gadus divdesmit!

Pat pasaul's gudrības man neatsvers

So jauko neprātu. Lai paliek vēl!

Paulīna.

Man žēl, par daudz es satraukusi jūs.

Vēl vairāk mocīt negribu.

Leonts.

Nē, Paulīn,

Šīs ciešanas man tīkamākas

Par sirdsmieru. Un tomēr man tā šķiet,

Ka viņa elpot sāk! Vai tiešām kalts

Ir dvašu iecirst spējis? Nesmejiet,

Es vēlos noskūpstīt.

Paulīna.

Kungs, cietieties!

Uz lūpām viņai sārtums vēl ir valgs,

No jūsu skūpsta cietīs tēls, ar krāsu

Jūs notriepsieties pats. Es segšu ciet.

Leonts.

Nē, nē, vēl gadus divdesmit.

Perita.

Es arī

Tik ilgi lūkotos.

Paulīna.

Jums izšķirties

Es ieteiktu: iet prom vai palikt šeit

Un skatīt brīnumu vēl lielāku.

Es tiešām likšu tēlam kustēties:

Tas nāks un jūs pie rokas ņems. Bet domāt

Jūs nedrīkstat, ka ļaunas varas te

Man būtu palīgos.

Leonts.

Ar prieku

Es visu vērošu, ko viņa darīs,

Un klausīšos, ja modināsiet to.

Ja jūsu spēkos dzīvību tai dot,

Tad pavēliet, lai viņa runāt sāk!

Paulīna.

Es prasu ticēt visam! Tagad klusu!

Kam šķiet, ka darbojas te burvestība, —

Lai labāk iet!

Leonts.

Ak, turpiniet, mēs gaidām!

Mēs nekustēsim.

Paulīna.

Mūzika, cel viņu!

Atskan mūzika.

Laiks mosties; nāc, vairs akmens nebūsi,

Kā brīnums rādies mums, kas tevi gaidāmi

Es kapu atveru, nu mosties, nāc,

No nāves skavām raisies jaukai dzīvei,

Kas tevi sauc! Vai redzat, viņa nāk!

Hermione nokāpj no paaugstinājuma.

Jums bail? Ak nē, tas viss, ko viņa dara,

Ir svēts un apburošs. Jūs nebēdziet,

Tad viņa mirs, un tā pa otram lāgam

Jūs viņu nāvētu. Nu, sniedziet roku

Kā jaunībā, to bildinot!

Leonts,

Hermiones roku saņemdams.

Cik silta!

*»Ja burvju māksla tā, tad dabiska

Kā pati daba.

Poliksens.

Viņa apkampj to!

Kamillo.

Ap kaklu viņam savas rokas skauj,

Kā daždien dzīva! Arī runāt sāks!

Un stāstīs jums, kur viņa dzīvoja,

Kā izglābās no nāves, — visu, visu.

Paulīna.

Ja teiktu jums; ka dzīva tā, jūs smietos

Kā vecai pasakai. Bet redziet — dzīva,

Lai gan vēl nerunā. Jel mirkli gaidiet!

Jūs, daiļā, nāciet, ceļos metieties

Un lūdziet mātes svētību! Ak kundze!

Lūk, jūsu Perita!

Hermione.

Ak dievi, raugiet!

No žēlastības kausa svētību

Pār manas meitas galvu lej iet! Bērns mans,

Jel teic — kā izglābies? Kur dzīvoji?

Kā nokļuvi pie tēva tu? Tev jādzird, —

No Paulīnas kad zināt dabūju,

Ko teicis orākuls, — es dzīvot nolēmu,

Lai tevi redzētu.

Paulīna.

Tam laika diezgan.

Lai jūsu prieku tagad neapēno

Šie skumjie nostāsti. Jūs, ieguvēji,

Nu ejiet, savos priekos dalieties

Ar citiem! Es kā veca ūbele

Nu uzmetīšos kādā sausā zarā

Un, skumdama par vīru, kurš nepārnāks,

Tik raudāšu, līdz nomiršu.

Leonts.

Nē, Paulīn!

Kā tu man sievu atdevi, tā tev

No manas rokas jāsaņem būs vīrs.

To solījāmies mēs. Kā atradi

Tu manējo, to pastāstīsi vēlāk,

Jo šķitu redzējis to mirušu

Un daudzreiz lūdzos es pie viņas kapa.

Man tevis cienīgs vīrs nav tālu jāmeklē,

Ko jūt viņš, to es manu. Nāc, Kamillo,

Ņem viņas roku, kuras godaprāts

Un tikums tālu labi pazīstams.

To apliecinām mēs šeit, divi karaļi.

Nu iesim! Lūk, mans brālis. Piedodiet,

Ka jūsu skaidros skatus noēnoju

Ar savu nejēdzīgo greizsirdību.

Seit karaļdēls, tavs znots, ar dievu ziņu

Ir mūsu meitai saderēts. Ak Paulīn,

Jel projām ved mūs tur, kur brīvi varam

Viens otram vaicāt, atbildēt, kā klājies,

Ko katrs darījis šai ilgā laikā,

Kopš šķīrāmies. Ved drīzāk projām mūs!

Visi aiziet.

Traģikomēdija Ziemas pasaka sarakstīta

ap 1610.—1611. gadu, pirmoreiz iespiesta tikai 1623. gadā in folio izdevumā. Saimons Formens savā dienasgrāmalā atzīmē, ka viņš lugas izrādi «Globa» teātrī noskatījies 1611. gada 15. maijā.

Sižetu Šekspīrs ņēmis galvenokārt no Roberta Grīna romāna Pandosto (1588), kas iznācis vairākos izdevumos, starp citu arī 1607. gadā ar nosaukumu Dorastus and Fawnia. Dzīvās statujas motīvs ņemts varbūt no Līvija komēdijas The Woman in the Moon (1597). Kāpēc tā nosaukta par Ziemas pasaku, uzzinām II cēliena 1. ainā, kad princis Mamillijs saka: «Tās skumjās labāk ziemā der.»

Lugas darbībā Šekspīrs vietām pārāk cieši turas pie Grīna romāna. Tā varam izskaidrot 16 gadus ilgo «starpbrīdi» starp trešo un ceturto cēlienu, kādi citās viņa lugās nemēdz būt, un pat kora monologi nespēj tiem «mest pāri tiltu». Vietām viņš ļauj va]u brīvai fantāzijai, groza fābulu, rada jaunus raksturus, piemēram, Sicīlijas galma augstmaņa Antigona sievu Paulīnu un klaidoni Autoliku. Lai gan traģikomēdijai Ziemas pasaka, tāpat kā dažai labai viņa romantiskajai lugai, trūkst personas, ap kuru savītos lugas darbība, tomēr darbību nosaka un virza arī te galvenokārt viens raksturs — karalis Leonts ar savu aklo greizsirdību, kas rada tik daudz sarežģījumu un posta. Tam pretstatā spilgti izceļas gan Hermiones sirdsskaidrība, gan Mamillija un Peritas piemīlīgums. Šādus pievilcīgus pretstatus varam saskatīt ne vien tēloto personu raksturos, bet arī lugas saturā un darbībā, kā to rada Leonta un Hermiones nelaimīgās attiecības un Florizela un Peritas jaunības mīlas atspoguļojums, kas atgādina Romeo un Džuljetas krāšņo romānu. Karaļa Leonta raksturs un lugā notēlotie notikumi [auj Ziemas pasaku nosaukt par traģikomēdiju. Bet citādi tā tomēr ir un paliek pasaka, kam ar tiešo dzīvi maz sakara. Ifft vai liela nelaime, ja lasītājam vai skatītājam nav visai skaidra priekšstata par zemēm, kur autors liek risināties lugas notikumiem, ja kuģa katastrofa notiek pie Bohēmijas robežām (tagadējā Ceho- slovakija), kur jūras nav, ja daiļskanības dēļ Delfi jāpārceļ uz Sicīlijas salu, uz kurieni dodas sūtņi pie orākula, un ja šie Delfu orākuli labi kaimiņi puritāņiem, kuri skandina Dāvida dziesmas utt. Kā jau pasakā, te viss ir iespējams.

Ziemas pasaka ir iecienīts skatuves darbs. Teksts izmantots arī operu libretiem. Vienu no tiem jau 1896. gadā tulkojis pazīstamais skatuves mākslinieks Duburs (Jēkabs Ariņš, 1866—1916). Sī dziesmu luga ļoli krāšņā inscenējumā pirmoreiz izrādīta Rīgas Latviešu teātri 1899. gadā. Roberta Tautmī]a-Bērziņa režijā tā parādījās 1909. gadā Liopājas Latviešu teātrī un 1917. gadā atkal Rīgas Latviešu teātri Aleksandra Freimaņa iestudējumā. Sis teksts jau pirms izrādēm iespiests grāmatiņā: Ziemas pasaka. Skatu luga četros cēlienos no V. Šekspīra. Mūzika Fr. fon Flotova. Skatuves iekārtojums Fr. Din- gelstedta. Latviski no Dubura. Rīgā, 1897.

Sai Kopotu rakstu izdevumā luga ievietota Kārļa Egles tulkojuma.

Lugas personu vārdus Šekspīrs izvēlējies gan no grieķu valodas (Leonts, Poliksens, Hermione, Kleomens u. c.), gan latīņu (Mamil- lijs) un pat itāliešu valodas formām (Paullna u. c.), dažus vārdus izdomājis (piemēram, vārdu Florizels, ņemot par pamatu latīņu vai romāņu valodas sakni llor — puķe, ziedošs).., . - „.-.

I cēliena 2. ainā

409. Tads netikuma spīdeklis, kas valda

Kā rietumos, tā austrumos, kā ziemeļos, Tā dienvidos . ..

Pēc astrologu atzinumiem, planētas iespaido likteņus, tikai savienotas noteiktās grupās, bet greizsirdības apmātais Leonts domā, ka «savedējs spīdeklis» darbojas it visur un jebkuros apstākļos.

III cēliena 3. ainā

45C. Fejas man pareģoja, ka es kļūšot bagāts. Sis ir izlikts bērns.

Pēc seniem ticējumiem, fejas dažreiz nozogot bērnu, kas tām iepaticies, un tā vietā atstājot savējo. Tādu izliktu bērnu Šekspīrs min ari lugā Sapnis vasaras nakti.

IV cēliena 2. ainā

458. Nu jau piecpadsmit gadu, kopš neesmu redzējis dzimtenil

Te atkal maza nesaskaņa, jo tikko (cēliena ievadā) koris pavēstīja, ka pagājuši sešpadsmit gadi.

4. aina

494. Lielu vīru, kad es tev saku, var pazīt jau no tā, ka viņš baksta zobus.

Šekspīra laikā zobu tīrīšana tikai nesen bija pārņemtā no frančiem un izplatīta vienīgi aristokrātu aprindās.

V cēliena 2. ainā

511. Princese dabūja zināt, ka Paulina glabā viņas mātes statuju, ko gadiem ilgi veidojis un tikai nesen pabeidzis slavenais itāliešu tēlnieks Džulio Romano.

Džulio Romano (1482—1546) — pazīstams itāliešu gleznotājs. Nav nekādu ziņu, ka viņš kādreiz būtu nodarbojies ar tēlniecību. Šekspīrs to iepinis, nerēķinādamies ar īstenību, kā jau «pasakā».

3. ainā

519. No Paulīnas kad zināt dabūju,

Ko teicis orākuls, — es dzīvot nolēmu, Lai tevi redzētu.

Seit atkal nesaskaņa, jo Hermione orākula vēstījumu uzzina nevis no Paulīnas, bet pati, kā lugas teksts rāda, bija klāt, kad vēstījumu nolasīja.

Content

Šekspīrs Viljams Ziemas pasaka

VILJAMS ŠEKSPĪRS Ziemas pasaka Traģikomēdija 5 cēlienos

PERSONAS

PIRMAIS CELIENS

PIRMĀ AINA Priekštelpa Leonta pilī.

OTRĀ AINA Turpat, pils zāle.

OTRAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA Istaba Leonta pilī.

OTRA AINA Cietumā.

TREŠA AINA Istaba Leonta pilī.

TREŠAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA Jūras osta Sicīlijā.

OTRA AINA Tiesas zāle.

TREŠA AINA bohēmija. Tuksnešaina jūras piekraste.

CETURTAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA Parādās Laiks — Koris.

OTRĀ AINA Bohēmija. Poliksona pils.

TREŠA AINA Ceļš netālu no gana būdiņas.

CETURTA AINA Aitu gana būdiņas pagalms.

PIEKTAIS CELIENS

PIRMĀ AINA Leonta pils Sicīlijā.

OTRĀ AINA Leonta pils priekšā.

TREŠA AINA Svētnīca Paulīnas namā.

Traģikomēdija Ziemas pasaka sarakstīta