Skots Valters

Aivenho

VALTERS SKOTS

AIVENHO

IEVADS

Līdz šim «Vēverlija» autors allaž guva panākumus un varēja ar pilnām tiesībām uzskatīt sevi par L' Eniant Gāte1 savā izraudzītajā literatūras nozarē. Taču skaidrs, ka, bieži publicēdamies, viņš galu galā izsmeltu lasītāju labvēlību, ja neizgudrotu paņēmienu, kā piešķirt turpmākajiem sacerējumiem šķietami jaunu nokrāsu. Skotu tikumi, skotu izloksne un skotu raksturs, kas autoram vistuvāk un vislabāk pazīstami, bija tas pamats, uz kā viņš dibinājās, lai atdzīvinātu stāstījumu. Taču šādai vienpusībai neapšaubāmi bija jānoved pie zināmas vienmuļības un atkārtošanās, un beidzot lasītājs justos spiests teikt reizē ar Parnela stāsta varoni Edvīnu :

—   Beidz māžoties! — viņš brēc,

—   Šie kūleņi sen redzēti,

Mums kaut ko jaunu rādi!

Nav nekā bīstamāka daiļo mākslu pārstāvja slavai par manierista etiķeti (ja viņam nav iespējams no tās izvairīties) vai pieņēmumu, ka viņš spējīgs sekmīgi radīt tikai visai šaurā sfērā. Publikai vispār tieksme uzskatīt, ka mākslinieks, kas tai iepaticies ar kādu savdabīgu kompozīciju, tieši aiz sava talanta nav spējīgs ķerties pie citām tēmām. Publika nelabvēlīgi izturas pret tiem, kas to izklaidē, ja viņi mēģina dažādot šos izklaides līdzekļus: tā viņa izpauž savu nepatiku negatīvos spriedumos, ko parasti mēdz izsacīt par aktieriem

' Laimes luteklis (It.). Šeit un turpmāk visus paskaidrojumus sniegusi tulkotāja, ja tie nav parakstīti ar autora vārdu.

vai citiem māksliniekiem, kuri iedrīkstējušies izmēģināt spēkus citā jomā, lai paplašinātu savas izteiksmes iespējas.

Šis uzskats nav gluži bez pamata tāpat kā daudzi vispārpieņemti atzinumi. Teātri var bieži gadīties, ka aktierim, kam piemīt visas ārējās dotības, lai izcili tēlotu komiskās lomas, tieši tāpēc laupīta iespēja gūt panākumus traģēdijā; tāpat arī glezniecībā vai literatūrā gadās, ka gleznotājs vai dzejnieks pārvalda tikai noteiktus tēlošanas un izteiksmes līdzekļus, kas ierobežo viņu attēlojamo priekšmetu izvēlē. Taču daudz biežāk tās pašas spējas, kas sagādā cilvēkam popularitāti vienā jomā, nodrošina viņam panākumus arī citās, un tas vairāk attiecināms uz literatūru nekā uz aktiera vai gleznotāja darbu, jo autoru viņa meklējumos neierobežo ne sejas vaibstu īpatnības, ne zināmām lomām piemērota miesas uzbūve, ne arī mehāniskas iemaņas zīmuļa lietošanā, kuras atbilst tikai zināma veida sižetiem.

Varbūt šie prātojumi ir nepareizi, bet autors tomēr juta, ka, ierobežodamies vienīgi ar skotu tēmām, viņš ne vien izsmels lasītāju pacietību, bet arī ārkārtīgi sašaurinās savas iespējas sagādāt viņiem prieku. Augsti izglītotā zemē, kur tik daudz talantu ik mēnesi aizņemti, gādājot publikai laika kavēkli, svaiga tēma, ko autoram laimējies atrast, ir kā pēkšņi atklāts avots tuksnesī:

Tā ūdens zvaigžņotais mums gards un svētīgs šķiet.

Bet, kad cilvēki un zirgi, ragulopi un kamieļi saduļķojuši šo avotu, tā ūdens top pretīgs tiem, kas nule to dzēra ar baudu, un tam, kam pieder tā atklāšanas gods, jāpierāda savs talants, nekavējoties atklājot jaunus avotus, ja viņš grib saglabāt savas tautas cieņu.

Ja rakstnieks, kura daiļrade ierobežota ar noteiktām tēmām, cenšas uzturēt labo slavu, atsvaidzinot ar jaunu pievilcības niansi sižetus, kas jau sagādājuši viņam panākumus, viņu neapšaubāmi pēc zināma laika gaida neveiksme. Kaut arī visa rūda vēl nav izrakta, kalnrača spējas un spēki neglābjami izsīkuši. Ja viņš sāk atdarināt savu prozu, kas agrāk guvusi piekrišanu, tad viņam lemts «brīnīties, ka tā vairs neiepriecē». Ja viņš pūlas atrast jaunu pieeju vecajām tēmām, tad drīz vien atklāj, ka viss skaistais, pievilcīgais un dabiskais jau izsmelts un jāķeras pie kariķēšanas, lai jaunajam sacerējumam netrūktu svaigam darbam piemītošā valdzinājuma, un tā, vairīdamies no atkārtošanās, viņš kļūst pārspīlēts.

Varbūt nav nepieciešams uzskaitīt visus iemeslus, kuru dēļ tā dēvēto skotu romānu autors izjutis vēlēšanos izmēģināt roku, sarakstot romānu par tipiski anglisku tēmu. Tai pašā laikā viņš bija domājis pēc iespējas pilnveidot savu eksperimentu, sniedzot publikai iecerēto darbu kā gluži jaunu pretenziju uz tās labvēlību, lai «Vēverlija» autora jaunā romāna objektīvo novērtējumu neietekmētu ne mazākais aizspriedums, vienalga — autoram par labu vai ļaunu, bet pēc tam atmeta šo nodomu aiz iemesliem, kurus izklāstīs vēlāk.

Stāstījumam izraudzīts Ričarda I valdīšanas laiks ne vien tāpēc, ka tas bagāts ar varoņiem, kuru vārdi spējīgi piesaistīt vispārēju uzmanību, bet arī tāpēc, ka to raksturo krasas pretrunas starp sakšiem, kas apstrādāja zemi, un normaņiem, kuriem šī zeme piederēja kā iekarotājiem un kuri nevēlējās ne saplūst ar uzvarētajiem, ne ari atzīt tos par sev līdzīgiem. Šā pretstata ideju autors ņēmis no talantīgā un nelaimīgā Ļogana traģēdijas «Ranemeds», kas veltīta tām pašam vēstures posmam un attēlo sakšu un normaņu baronus barikādes pretējās pusēs. Tomēr, cik var atcerēties, traģēdija nemēģina pretstatīt šo abu tautu parašas un jūtas, turklāt acīm redzams, ka attēlot sakšus kā vēl neizskaustu kareivīgu un augstprātīgu lielmaņu baru nozīmē izkropļot vēsturi.

Sakši palika pie dzīvības tieši kā vienkāršā tauta, jo, kaut arī dažas senas sakšu augstmaņu dzimtas vēl nebija zaudējušas bagātību un varu, tās atradās izņēmuma stāvoklī salīdzinājumā ar verdzībā nospiesto tautu. Autoram šķita, ka, attēlojot divu tautu vienlaicīgu eksistenci vienā zemē — uzvarētos, kam piemīt vienkāršs, taisnprātīgs un skarbs raksturs un senās iekārtas un likumu iedvestā brīvības mīlestība, un uzvarētājus, kuri augsti vērtē karavīru slavu, personiskus varoņdarbus un visu, kas viņus var padarīt par bruņniecības ziedu, — un papildinot šo ainu vēl ar citiem tam laikmetam un zemei raksturīgiem tipiem, varētu ieinteresēt lasītāju ar pretstatiem, ja vien autors būtu sava uzdevuma augstumos.

Skotija tomēr pēdējā laikā tik pārmērīgi bieži izmantota kā tā saucamā vēsturiskā romāna darbības vieta, ka mistera Lorensa Templtona ievadvēstule ir zināmā mērā nepieciešama. Vispār šis ievads domāts kā autora uzskatu un nodomu izpausme, paturot prātā, ka viņš, uzņēmies šo literāro darbu, nebūt nedomā, ka sasniedzis mērķi.

Diezin vai te vajadzīgs piemetināt, ka autoram nav bijis nolūka vai vēlēšanās uzdot šo misteru Tempitonu par reālu personu. Tomēr nesen kāds nezināms autors mēģināja uzrakstīt «Mana lendlorda stāstu» turpinājumu, tāpēc varēja pieņemt, ka ievadvēstuli uzskatīs par tamlīdzīgu atdarinājumu,, kas novedīs ziņkāros uz neceļiem, liekot noticēt, ka šā sacerējuma autors ir jauns pretendents uz viņu labvēlību.

Kad krietna daļa romāna bija uzrakstīta un iespiesta, izdevējs, pārliecināts, ka sacerējums var kļūt populārs, stingri uzstājās pret to, ka romāns parādītos kā absolūti anonīms ražojums un tam tiktu laupītas priekšrocības, kādas tam būtu kā «Vēverlija» autora darbam. Autors diezin cik neatlaidīgi nepretojās, jo sāka domāt tāpat kā Dr. Vīlers mis Edžvortas lieliskajā stāstā «Manevrēšana» — ka «viltība, piejaukta viltībai» var pārsniegt tolerantās publikas pacietības robežas un tikt uzskatīta kā jokošanās ar viņas laipnību.

Tāpēc grāmata iznāca kā Vēverlija romānu turpinājums, un autors būtu nepateicīgs, nepieminēdams, ka romānu uzņēma tikpat labvēlīgi kā viņa iepriekšējos sacerējumus.

Piezīmes, kas varētu palīdzēt lasītājam izprast ebreja, templieša, algotņu vai tā saucamo brīvo sabiedroto priekšnieka u. c. raksturus, pievienotas ar taupīgu roku, jo informāciju par šiem jautājumiem var pietiekamos apjomos sniegt vispārējā vēsture.

Epizode, kurai laimējies atrast labvēlību daudzu lasītāju acīs, patapināta no senajām balādēm. Es te domāju karaļa sastapšanos ar mūku Tuku šā jautrā vientuļnieka cellē. Šādā garā ieturēti nostāsti sastopami visās zemēs un pie visām tautām, kas sacenšas savā starpā, aprakstot pārģērbta valdnieka klejošanu, kurš aiz ziņkāres vai izklaidēšanos meklēdams nonāk sabiedrības zemākajos slāņos un piedzīvo dažādas dēkas, kas uzjautrina lasītāju vai klausītāju ar pretstatu starp valdnieka ārējo izskatu un īsto stāvokli. Austrumu pasaku stāstītājs vēstī par pārģērbtā Haruna al Rašida gaitām kopā ar uzticamajiem kalpiem Mesruru un Džafaru pusnaktī pa Bagdādes ielām; skotu teiksma stāsta par līdzīgiem varoņdarbiem, ko veicis Džeimss V, kurš šādās dēkās saucies par Ballengeihas saimnieku, tāpat kā ticīgo valdnieks, kad gribējis palikt nezināms, saucies par II Bondokani. Arī franču menestreli nav noklusējuši tik populāru tēmu. Dzejā rakstītajam skotu nostāstam par Raufu Kolziāru, kurā Kārlis Lielais parādīts kā bezvārda viesis ogjdeģa mājoklī, noteikti ir normaņu pirmavots[1]. Šķiet, ka citi tamlīdzīgi sacerējumi ir minētās poēmas atdarinājumi.

Jautrajā Anglijā ir neskaitāmas tautas balādes par šo tēmu. Poēma par Džonu Stārastu jeb Namzini, ko bīskaps Persijs piemin grāmatā «Senās angļu poēzijas pieminekļi», liekas, veltīta līdzīgam gadījumam, tāpat arī «Karalis un Temvortas ādminis», «Karalis un Mens- fīldas dzirnavnieks» un līdzīgi sacerējumi. Taču nostāsts, kam «Aivenho» autors sevišķu pateicību parādā, ir vairāk nekā divus gadsimtus vecāks par iepriekš minētajiem.

Pirmo reizi tas publicēts interesantajā senās literatūras krājumā, kuru kopējiem spēkiem sastādījuši sers Egertons Bridžs un misters Heizlvuds un kurš iznācis kā periodisks izdevums ar nosaukumu «Britānijas bibliogrāfs». No turienes to pārdrukājis godātais Čārlzs Henrijs Hārtšorns, M. A.[2], kurš izdevis visai interesantu sējumu — «Senlaiku stāsti dzejā, iespiesti galvenokārt pēc pirmavotiem, 1829. g.». Fragmentam, kas mūs interesē, misters Hārtšorns nenorāda citu avotu, vienīgi «Bibliogrāfā» publicēto «Karali un vientuļnieku». īss šā fragmenta atstāsts parādīs tā līdzību ar karaļa Ričarda un mūka Tuka sastapšanās epizodi.

Karalis Edvards (nav norādīts, kurš no valdniekiem, kas saucās šai vārdā, bet, spriežot pēc rakstura un parašām, varam pieņemt, ka tas bijis Edvards IV) dodas ar savu galmu brašās medībās Šervudas mežā, kur, kā tas karaļiem balādēs bieži gadās, uztop uz neparasti liela un strauja brieža pēdām, vajā briedi tik ilgi, kamēr aizklīst no savas svītas, nokausē suņus un zirgu un, naktij tuvojoties, atrodas viens pats bieza meža krēslā. Dabiska nemiera pārņemts šādā neomulīgā stāvoklī, karalis atceras, ka trūcīgi ceļa gājēji, palikuši nakti bez pajumtes, mēdz piesaukt svēto Džuliānu, kas atbilstoši katoļu kalendāram ir galvenais naktsmāju gādātājs noklīdušiem ceļiniekiem, kuri parādījuši viņam pienācīgu godu. Edvards piesauc šo svēto savās lūgšanās un, acīm redzot, pateicoties svētā aizgādībai, atrod šauru taciņu, kas noved viņu pie kapelas meža biezoknī, kuras tuvumā atrodas vientuļnieka būdiņa. Dzirdēdams, ka svētais vīrs kopā ar biedru, kas dalās viņa vientulībā, rožu kroni vārstot, skaita cellē lūgsnas, karalis pazemīgi lūdz naktsmājas.

— Mana mītne nav piemērota tādam kungam kā jūs, — vientuļnieks atbild, — es šeit, meža biežņā, pār- tieku no saknēm un mizām un nevaru pamielot pat nožēlojamāko klaidoni pasaulē arī tad, ja runa būtu par viņa dzīvības glābšanu.

Karalis apvaicājas, kā nokļūt tuvākajā pilsētā, bet, sapratis no atbildes, ka ceļu pat dienas gaismā var atrast tikai ar lielām pūlēm, paziņo, ka būs šonakt vientuļnieka viesis, vienalga, vai namatēvs to grib vai ne. Vientuļnieks neceļ ierunas, tikai liek manīt, ka neņemtu vērā svešinieka draudus lietot varu, ja nevalkātu mūka tērpu, un ka piekāpies nevis aiz bailēm, bet lai izbēgtu no skandāla.

Karali ielaiž cellē, pamet divus klēpjus salmu guļvietai, un viņš mierina sevi, ka nu ir zem jumta un ka

Nakts drīz jau galā būs.

Taču viesim rodas jauna vēlēšanās. Viņš pieprasa vakariņas, teikdams:

Tik ļaunas dienas tiešām gan

Nav savu mūžu bijis man,

Turklāt vēl tāda naktsI

Kaut gan viņš apgalvo, ka protot cienīt labu ēdienu, kā arī paskaidro, ka esot galminieks, kas nomaldījies lielo karaļa medību laikā, viņam izdodas izspiest no skopā vientuļnieka tikai maizi un sieru, kas viņu sevišķi nekārdina; vēl mazāk pieņemama viņam šķiet «plānā dzira». Beidzot karalis uzstāj, lai taču namatēvs atbildot uz jautājumu, ko viesis jau vairākkārt nesekmīgi uzdevis:

Tad karalis teic viņam tā: Tu dzīvo vietā īstenā, Kur slepus pamedīt. Kad mežsargi pie miera iet. Kas liedz tev paklejot mazliet,

Un raugi — briedis krīt! Man liekas, lai gan esi mūks, Ne stopa tev, ne bultu trūks, — Un kam to nosodīt?

Vientuļnieks bažīgi apvaicājas, vai tikai viesis negribot izspiest no viņa atzīšanos medību likumu pārkāpšanā: ja tāda atzīšanās nonāktu karaļa ausīs, tas mūkam maksātu dzīvību. Edvards svēti apsolās, ka pratīšot glabāt noslēpumus, un atkal prasa kaut mazliet brieža cepeša. Vientuļnieks atsaucas uz saviem baznīcas kalpa solījumiem un joprojām apgalvo, ka esot brīvs no tādiem pārkāpumiem:

Dienu dienām es te mitos, Gaļu nebaudot ne reizes, Strauta ūdens bij man piens. Apsildies un ej pie miera. Lai tev mīkstāk, mūka svārku Paklāšu, un miedz nu vien.

Šķiet, ka manuskripts ir nepilnīgs, jo nav skaidrs, kas galu galā pamudina nepielaidīgo mūku apmierināt karaļa vēlēšanos. Atzinis, ka viņa viesis ir tāds «lāga vīrs», kāds reti kad pagodinājis viņa maltītes, svētais vīrs ceļ galdā visus labumus, kas glabājas viņa cellē. Iededzina divas sveces, kuru gaismā parādās baltmaize un pīrāgi, bez tam svaiga un sālīta brieža gaļa, no kuras abi griež gardākos kumosus.

— Man būtu vajadzējis ēst sausu maizi, — saka karalis, — ja es nebūtu izspiedis no tevis tava stopa lomu, bet nu esmu baudījis karaliskas vakariņas — ja vien būtu kaut kas, ko iedzert.

Viesmīlīgais anahorēts pagādā arī dzeramo, likdams palīgam izvilkt četru galonu podu no slēptuves blakus gultai, un visi trīs stājas pie pamatīgas iedzeršanas. Sīs izpriecas virsvadonis ir mūks, kurš uzmana, lai ikviens dzīru dalībnieks, pirms paceļ kausu, atkārto zināmus balamutīgus izteicienus; ar šādiem īpašiem jautriem vēlējumiem viņi ievieš iemešanā zināmu kārtību, kā tagad to ievieš ar tostiem. Viens iemetējs saka: —Lai silst līdz aknām! — Otram jāatbild: — Kā tev, tā man. — Un mūks ne mazumu zobojās par aizmāršīgo karali, kurš dažkārt aizmirst turēties pie šā rituāla. Tā viņi kavē laiku, kamēr paiet nakts. No rīta pirms atvadīšanās karalis aicina cienījamo namatēvu uz galmu, solīdamies atmaksāt par viesmīlību un izteikdams pilnīgu gandarījumu par laipno uzņemšanu. Jautrais vientuļnieks beidzot apsolās ierasties galmā un jautāt pēc Džeka Fle- čera — tādā vārdā karalis nosaucas. Pēc tam kad vientuļnieks parādījis karalim savu stdpšāvēja mākslu, omulīgie draugi šķiras. Karalis dodas mājup un pa ceļam pievienojas savai svītai. Tā kā balādei trūkst noslēguma, tad mēs nezinām» kā atklājas patiesība; droši vien tāpat kā citos līdzīgos sacerējumos, kur līdz nāvei pārbiedētais namatēvs gaida sodu par vaļīgo izturēšanos pret valdnieku, kas nav devies pazīstams, un ir patīkami pārsteigts, saņemdams pagodinājumus un balvas.

Mistera Hārtšorna krājumā ir līdzīga balāde ar nosaukumu «Karalis Edvards un aitu gans», kas no tikumu aprakstīšanas viedokļa ir daudz interesantāka par «Karali un vientuļnieku», bet tā neder mūsu nolūkam. Lasītājs ir jau iepazinies ar sākotnējo leģendu, no kuras mēs patapinājām šo romāna epizodi, un grēcīgā vientuļnieka identificēšana ar mūku Tuku, kas minēts stāstā par Robinu Hudu, ir visai lietderīgs paņēmiens.

Aivenho vārdu autoram sniedza kāds senlaiku dzejolis. Visiem romānistiem gadījies šad tad vēlēties reizē ar Falstafu, kaut būtu iespējams uzzināt, kur var iegādāties labus vārdus. Šādā brīdī autors nejauši atcerējās dzejoli, kur bija minētas trīs muižas, kas atņemtas izdaudzinātā Hempdena sencim par sodu, ka tas iesitis Melnajam princim ar raketi, sastrīdēdamies ar viņu tenisa spēles laikā:

Tringu, Vingu, Aivenho Hempdens atdeva par to, Trīs muižas vienā sitienā, Un dieva laime, ka vēl tā.

Šis nosaukums atbilda autora iecerei divkārši: pirmkārt, tas skan senangļu garā, otrkārt, tanī nav nekādu norādījumu uz sacerējuma saturu. Pēdējā īpašība autoram liekas ne mazum svarīga. Tā saucamie aizraujošie virsraksti kalpo galvenokārt grāmatu tirgotāju vai izdevēju interesēm, jo viņi tā dažkārt pārdod grāmatu, pirms tā iznākusi. Bet, ja autors pieļauj sakāpinātas uzmanības pievēršanu savam vēl neizdotajam sacerējumam, tad nostāda sevi neērtā stāvoklī: ja viņš nespēs apmierināt pamodinātās gaidas, tas var liktenīgi ietekmēt viņa literāta slavu. Bez tam, sastopoties ar tādu virsrakstu kā «Pulvera sazvērestība» vai kādu citu, kas saistīts ar vispārējo vēsturi, ikvienam lasītājam, vēl pirms viņš ierauga grāmatu, jau radies noteikts priekšstats par to, kā jāveidojas stāstījumam un kādu patiku tas viņam sagādās. Visticamāk, ka viņš pieviļas un, dabiski, tādā gadījumā vaino autoru vai sacerējumu, kas sagādājis tik nepatīkamas jūtas. Šādās reizēs rakstnieku nosoda nevis par to, ka viņš nav trāpījis paša spraustā mērķi, bet par to, ka nav raidījis bultu tādā virzienā, par kuru nav pat domājis.

Balstīdamies uz draudzīgajām attieksmēm, kādas autors nodibinājis ar lasītāju, viņš atļaujas šeit pieminēt to amizanto faktu, ka ķēmīgo Frondebefa[3] uzvārdu viņam aizdevis Okinlekas manuskriptā minētais nor- maņu karotāju saraksts.

«Aivenho» guva visai lielus panākumus un, jāsaka, deva autoram tiesības rakstīt pašam sev likumus, jo kopš tā laika viņam atjauts attēlot paša izdomātajos sacerējumos tiklab Angliju, kā Skotiju.

Skaistās ebrejietes tēls modinājis tik lielu līdzjūtību dažās daiļās lasītājās, ka tās pārmetušas autoram, kāpēc, izlemjot varoņu likteņus, viņš piešķīris Vilfreda roku Rovenai, nevis daudz pievilcīgākajai Rebekai. Taču, nemaz nerunājot par to, ka tā laika aizspriedumi padarīja šādas laulības gandrīz neiespējamas, autors atļaujas pie

reizes arī piezīmēt, ka, pēc viņa domām, mēģinājums ar augstu cildenumu apveltītu cilvēku tikumību atmaksāt ar laicīgu labklājību drīzāk degradē tos nekā ceļ. Sī nav tā atmaksa, kuru augstākā vara paredzējusi viņu ciešanu un nopelnu atlīdzināšanai, un būtu ļoti bīstami un liktenīgi mācīt jaunajai paaudzei, galvenajai romānu lasītājai, ka uzvedības un principu skaidrība dabiski saistās vai allaž tiek atalgota ar mūsu kaislību apmierināšanu vai ilgu piepildīšanu. Vārdu sakot, ja tikumīgam un pašaizliedzīgam raksturam nav piešķirta laicīgā labklājība, vara, stāvoklis sabiedrībā vai tādas pēkšņi radušās nelaimīgas kaislības apmierināšana, kādu Re- beka izjūt pret Aivenho, tad jāpanāk, lai lasītājs varētu sacīt — patiešām, tikumam ir sava īpaša atlīdzība. Ieskats dzīves diženajā ainā parāda, ka pašaizliedzība un kaislību uzupurēšana principiem reti tiek atlīdzināta, bet, ja cilvēks sirds dziļumos apzinās, ka cildeni pildījis savus pienākumus, tad gūst īsteno atmaksu — dvēseles mieru, ko pasaule nevar ne dot, ne atņemt.

Ebolsforda, 1830. gada 1. seplembris.

Veltījums

augsti cienītajam Dr. Draiezdastam, F. A. S. Kāslgeitā, Jorkā

Augsti godatais un dargais ser!

Diezin vai nepieciešams šeit uzskaitīt tos dažādos vienlaicīgos apsvērumus, kas mudināja mani likt Jūsu vārdu mana zemāk minētā darba sākumā. Taču iespējams, ka pats galvenais apsvērums var tikt atspēkots ar mana darba nepilnību. Ja es varētu cerēt, ka šī grāmata būs Jūsu protekcijas cienīga, lasītāji tūliņ saprastu, cik piemēroti ir veltīt darbu, kas attēlo senās Anglijas un it īpaši mūsu sakšu tautības senču sadzīvi, augsti mācītam autoram, kurš rakstījis esejas par karaļa Ulfusa ragu un par zemes īpašumiepi, ko viņš ziedojis svētā Pētera krēslam. Es tomēr apzinos, ka paviršais, neapmierinošais un vienkāršotais manu senatnes pētījumu rezultāts, kas ietilpst turpmākajās lappusēs, nostāda manu sacerējumu daudz zemāk par tiem, kuri var lepoties ar devīzi Delur digniori2 . Gluži otrādi, es baidos, ka, saistīdams Dr. Džonasa Draiezdasta godājamo vārdu ar tādu grāmatu, kuru nopietnāki senatnes pazinēji varbūt liks vienā rindā ar šolaiku tukšajiem romāniem un stāstiem, tikšu nopelts par pašpaļāvību. Es ļoti vēlētos atspēkot šo apvainojumu, jo, kaut gan ceru, ka Jūs aiz draudzības izturēsieties saudzīgi, man tomēr negribētos, ka lasītāji apvaino mani tik nopietnā pārkāpumā, par kādu, kā es bīstos, varētu tikt uzskatīta mana rīcība.

Tagad man jāatgādina Jums, ka tad, kad mēs pirmo reizi apspriedām šāda veida sacerējumus, no kuriem viena bija tik nesmalkjūtīgi izstādītās publikas apskatei jūsu mācītā ziemeļu drauga mistera Monkbārnsas Oldbaka privātās un ģimenes lietas, mums radās domstarpības par šo sacerējumu popularitātes iemeslu mūsu tukšajā gadsimtā, jo, lai kādas citas vērtības tiem būtu, tomēr jāatzīst, ka tie ir steigā rakstīti un pārkāpj visus episku sacerējumu likumus. Šķita, Jūs uzskatījāt, ka to pievilcība galvenokārt meklējama tai prasmē, ar kādu nezināmais autors kā otrs Makfersons izmantojis senatnes dārgumus, kas izkaisīti visapkārt, papildinādams savu izdomas kutrumu vai nabadzību ar notikumiem, kas patiešām norisinājušies viņa dzimtenē ne visai sen, minot patiesi eksistējušus cilvēkus un pat nenoklusējot īstos vārdus. Jūs atzīmējāt, ka vēl nav pagājuši sešdesmit vai septiņdesmit gadi kopš tā laika, kad visu Skotijas ziemeju pārvaldīšana bija gandrīz tikpat vienkārša un patriarhāla kā mūsu labo sabiedroto mo- hoku vai irokēzu pārvaldīšana. Atzīstot, ka pats autors varēja arī nebūt šo laiku liecinieks, Jūs norādījāt, ka viņam tomēr vajadzējis dzīvot starp personām, kas darbojušās un cietušas tais laikos, taču jau pēdējos trīsdesmit gados Skotijas dzīvē notikušas tik dziļas izmaiņas, ka paši skoti noraugās uz savu tiešo senču tikumiem un parašām tā kā mēs uz karalienes Annas vai pat uz Revolūcijas laika tikumiem un parašām. Tā kā jebkura veida materiāli atrodami pārpilnībā, tad vienīgais, kas, jūsuprāt, varētu mulsināt autoru, būtu izvēles grūtības. Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka, sākot apstrādāt tik bagātu āderi, viņš par saviem darbiem iemantoja tādu godu un slavu, ko nekādi neatsver viņa samērā niecīgie pūliņi.

Visumā piekrītot (ko nevaru noliegt) Jūsu viedoklim, es tomēr uzskatu par dīvainu to, ka līdz šim neviens nav mēģinājis pamodināt interesi par vecās Anglijas tradīcijām un parašām, kaut gan līdzīgi mēģinājumi skāruši mūsu trūcīgākos un mazāk izdaudzinātos kaimiņus. Zaļajai vadmalai, kaut tās izcelsme ir daudz senāka, jābūt tikpat dārgai mūsu sirdīm kā raibajiem tartaniem ziemeļniekam. Robina Huda vārds, ja to saprātīgi izlieto, var tāpat pacilāt garu kā Roba Roja vārds, un Anglijas patrioti pelnījuši, ka tos slavē mūsu šolaiku sabiedrība ne mazāk par Kaledonijas Brjūsiem un

Vollesiem. Jci ari Anglijas dienvidu ainavas nav tik romantiskas un majestātiskas kā ziemeļu kalnāji, tomēr jāatzīst, ka tās pārspēj tos ar savu maigumu un daili, un galu galā mums tiesības izsaukties kopā ar patriotisko sīrieti:. «Vai Farpara un Abana, Damaskas upes, nav skaistākas par visām Izraēlas upēm?»

Jūsu iebildumi pret šādu mēģinājumu, dārgais doktor, bija divējādi, ja atceraties. Jūs aizrādījāt, kādas priekšrocības ir skotam, kura zemē vēl gluži nesen pastāvēja tāda sabiedriskā iekārta, kas varētu noderēt par fonu romāna darbībai. Jūs piebildāt, ka vēl tagad daudzi labi atceras personas, kas ne vien redzējušas slaveno Roju Makgregoru, bet dzīrojušas un pat cīnījušās kopā ar viņu. Visus tos sīkumus, kas raksturo to laiku privāto un mājas dzīvi, visu, kas piešķir ticamību stāstījumam un savdabību attēlotajiem raksturiem, joprojām labi zina un atceras Skotijā, turpretim Anglijā civilizācija jau sen sasniegusi tik augstu līmeni, ka mēs savus uzskatus par mūsu senčiem varam gūt vienīgi no garlaicīgiem protokoliem un hronikām, kuru autori ir it kā sazvērējušies noklusēt savos stāstījumos visas interesantās detaļas, lai dotu vietu priesteru daiļrunībai vai nodeldētiem spriedelējumiem par morāli. Jūs apgalvojāt, ka būtu augstākā mērā netaisni salīdzināt angļu un skotu rakstniekus, kuri sacenšas, lai iemiesotu un atdzīvinātu savas zemes teiksmas. Jūs sacījāt, ka skotu burvis, līdzīgi Lukana raganai, var brīvi klejot pa nupat notikušas kaujas lauku un izraudzīties tās miesas, kurās nule vēl trīsējusi dzīvība, un tās lūpas, kuras nupat kā izdvesušas pēdējo vaidu, lai atdzīvinātu tās ar savu burvestību. Tādus kritušos būtu vajadzējis izraudzīties pašai visuvarenajai Erihto, jo tikai tādiem var atkal iedvest dzīvību viņas lielā burvju māksla: … gelidas Ieto scrutata medullas, Pulinonis rigidi stantes sine vulnere fibras, Invenit.et vocem defuncto in corpore querit.'

Turpretim angļu autoram, tā Jūs piebildāt, kaut viņš būtu tikpat varens kā Ziemeļu burvis, ir tikai atļauts meklēt savus sižetus gadsimtu putekļos, kur var atrast vienīgi sakaltušus, nedzīvus, izģindušus un izmētātus kaulus, kādi reiz pildīja Josafatas ieleju. Turklāt Jūs izteicāt bažas, ka manu tautiešu nepatriotiskie aizspriedumi neļaus viņiem taisnīgi novērtēt sacerējumu, kura panākumu iespēju man gribējās pierādīt. Un šī viņu nespēja, tā Jūs sacījāt, nav visā pilnībā atkarīga tikai no vispārējā aizsprieduma, ka vienīgi ārzemju autors ir ko vērts, bet balstās daļēji uz tām īpatnībām, kas izriet no apstākļiem, kādos angļu lasītājs atrodas. Ja viņam apraksta pirmatnēju sabiedrību un rupjas parašas, kādas ir Skotijas kalnienēs, viņš labprāt uztvers visu kā patiesību. Un tas ir saprotams. Ja viņš ir ierindas lasītājs, tad vai nu nekad nav redzējis tik tālus novadus, vai braucis cauri šiem tuksnesīgajiem apvidiem vasaras ceļojuma laikā, ēdis sliktas pusdienas, gulējis sagrabējušās gultās, skatījis vienu postažu aiz otras un pilnīgi sagatavojies noticēt visērmīgākajiem stāstiem par patvaļīgajiem un savdabīgajiem cilvēkiem, kuri tik labi iederas neparastajā ainavā. Bet tas pats cienījamais lasītājs, atrazdamies savā omulīgajā viesistabā, baudīdams visas angļu ģimenes pavarda priekšrocības, ne pusi tik daudz nav noskaņots ticēt, ka viņa senči dzīvojuši pavisam citādi, ka nošķiebies tornis, kas patlaban papildina pa logu redzamo ainu, kādreiz piederējis baronam, kurš būtu varējis pakārt viņu pie viņa paša durvīm bez kādas tiesas, ka algādži, kas apstrādā viņa mazo fermu, pirms dažiem gadsimtiem būtu bijuši viņa vergi un ka feodālās tirānijas neierobežotā vara kādreiz bijusi noteicēja arī tuvīnajā ciematiņā, kur tagad advokāts ir daudz svarīgāka persona nekā pats zemes īpašnieks.

Kaut es ari piekrītu, ka šie iebildumi ir nopietni, man tai pašā laikā jāatzīstas, ka tie man nemaz neliekas izšķiroši. Protams, materiāla trūcīgums rada milzu grūtības, bet neviens nezinaTabāk par Dr. Draiezdastu, ka tie, kas prot dziļi ielūkoties senatnē, atradīs norādījumus par mūsu senču privāto dzīvi dažādos vēsturiskos sacerējumos, un, kaut arī minētie norādījumi sastāda pavisam niecīgu daļu no šo darbu satura, tie tomēr, vienkopus savākti, spēj pietiekami apgaismot mūsu

tēvutēvu vie priveetik tiešam es esmu pārliecināts, ka gadījumā, ja es pats ciestu neveiksmi šai mēģinājumā, tad centīgākā materiālu vākšana vai veiksmīgāka to izlietošana vienmēr nodrošinās panākumus talantīgākai rokai, kā to pierāda Dr. Henrija, nelaiķa mistera Strata un it sevišķi mistera Šarona Ternera sacerējumi, tāpēc es jau iepriekš protestēju pret jebkuru iebildumu, kas dibinātos uz mana mēģinājuma neizdošanos.

Bet, kā jau esmu sacījis, ja vien man izdosies uzskicēt pareizu seno angļu tikumu ainu, tad paļaušos uz savu tautasbrāļu labo sirdi un veselo saprātu, kas nodrošinās manam darbam labvēlīgu uzņemšanu.

Atbildot, cik manos spēkos iespējams, uz Jūsu pirmajiem iebildumiem vai vismaz izsakot stingru apņemšanos tikt pāri tiem šķēršļiem, kurus Jūsu asais prāts uzrādījis, gribu īsi pieminēt to, kas tuvāk skar manu sacerējumu. Šķiet, Jūs uzskatāt, ka senatnes pētnieks, kas noņemas ar grūtiem un, kā parasti mēdz apgalvot, darbietilpīgiem un sīkumainiem meklējumiem, aiz savas profesijas nav spējīgs radīt no šā materiāla aizraujošu stāstu. Taču atļaujiet man sacīt, mans dārgais doktor, ka šis iebildums ir drīzāk formālas nekā būtiskas dabas. Tiesa, šādi maznozīmīgi sacerējumi diezin vai apmierinās mūsu visai nopietļno draugu misteru Old- baku, bet Horass Volpols ir pratis uzrakstīt spoku stāstu, kas daudzu sirdīm licis nodrebēt, un Džordžs Eliss ir mācējis ielikt visu tikpat jauka, cik neparasta humora rotaļīgo valdzinājumu savos seno dzejojumu atveidojumos. Tātad, ja man arī nāksies nožēlot savu pašreizējo pārdrošību, tad vismaz varēšu par attaisnojumu atsaukties uz visai cienījamiem priekštečiem.

Tomēr stingrs vēsturnieks var uzskatīt, ka, jaucot izdomu ar patiesību, es piesārņoju vēstures avotus ar mūsdienu sadomā jumiem un iedvešu augošajai paaudzei aplamus uzskatus par to gadsimtu, kuru aprakstu. Es gan tikai daļēji atzīstu šo apgalvojumu nopietnību un pacentīšos tos atspēkot ar šādiem apsvērumiem.

Ir tiesa, ka es nevaru un arī nemēģinu būt absolūti precīzs pat jautājumā par apģērbiem, kur nu vēl par tik svarīgiem punktiem kā valoda un parašas. Bet tie paši motīvi, kas neļauj man sniegt sarunas angļu-sakšu vai franču-normaņu izloksnē un aizliedz nodot lasītajiem ar Kekstona vai Vinkena de Vorda burtiem iespiestu grāmatu, neļauj man pilnīgi ieslēgties tā laikmeta ietvaros, kurā norit romāna darbība. Lai modinātu zināmu interesi, ir nepieciešams izklāstīt izraudzīto tēmu mūsu laikmeta stilā un valodā. Neviens austrumu literatūras sacerējums nav tā apbūris lasītājus kā pirmās mistera Gelanda tulkotās arābu pasakas, kurās, paturot austrumu tērpu krāšņumu un austrumu izdomas patvaļību, viņš ieviesa tik daudz vienkāršu jūtu un dabiskas rīcības, ka padarīja tās interesantas un saprotamas visiem, turklāt saīsināja stieptos stāstījumus, apcirpa vienveidīgos pārspriedumus un atmeta arābu oriģināla bezgalīgos atkārtojumus. Tāpēc šis pasakas, kaut mazāk austrumnieciskas nekā savā pirmajā izveidojumā, tomēr daudz vairāk atbilda Eiropas tirgus prasībām un izpelnījās tādu neapstrīdamu publikas atsaucību, kādu nebūtu guvušas, ja to forma un stils nebūtu zināmā mērā pielāgoti rietumu lasītāju jūtām un parašām.

Tāpēc, ievērojot vairākuma gaumi — kurš, es ceru, alkatīgi tvers šo grāmatu—, es tiktāl izskaidroju mūsu senos tikumus laikmetīgā valoda un tiktāl detalizēti attēloju varoņu raksturus un jūtas, ka, domāju, mūsdienu lasītāju nenogurdinās sirmās senatnes sausais izklāstījums. Tomēr es ar cieņu apgalvoju, ka, pielāgodamies šai gaumei, neesmu pārsniedzis daiļliteratūras autoram piešķirtās tiesības. Nelaiķis talantīgais misters Strats savā romānā par Kvīnhūholu rīkojās pēc cita principa un, pretstatot senatni mūsdienām, manuprāt, piemirsa to plašo neitrālo jomu, tās jūtas un tos tikumus, kas ir kopīgi mums un mūsu senčiem, jo esam tos mantojuši vai, pamatojoties uz vispārcilvēciskās dabas principiem, tie pastāvējuši jebkurā sabiedrības stadijā. Tādā kārtā šis cilvēks, kam tik liela erudīcija un talants, ierobežoja sava darba popularitāti, izslēgdams no tā it visu, kas nav vēl pietiekami vecs, lai būtu aizmirsts un nesaprotams.

Mākslinieka brīvība, ko es gribu šeit aizstāvēt, ir tik nepieciešama mana nodoma īstenošanai, ka gribu izlūgties Jūsu pacietību, lai varu vēl mazliet pailustrēt savus argumentus.

Tas, kas pirmo reizi atver Čosera vai kāda cita sena dzejnieka grāmatu, ir tik ārkārtīgi pārsteigts par novecojušos rakstību, dubultotajiem līdzskaņiem un vispār veclaicīgo valodu, ka izmisumā grib likt grāmatu pie malas, necerēdams novērtēt tās labās īpašības vai baudīt tās jaukumus, jo tanī šķiet pārāk dziļi ieēdusies senatnes rūsa. Bet, ja kāds gudrs un pieredzējis draugs aizrāda viņam, ka grūtības, ar kurām viņš sadūries, ir drīzāk šķietamas nekā reālas, ja izlasa šo to skaļi vai aizstāj pazīstamo vārdu seno rakstību ar tagadējo, pierādot savam prozelītam, ka apmēram tikai viena desmitā daļa visu vārdu ir patiešām novecojuši, tad iesācējs būs viegli pierunājams tuvoties «dzidrajam angļu avotam» pārliecībā, ka vajag tikai mazliet pacietības, lai varētu baudīt gan to humoru, gan patosu, ar ko vecais Džefrijs sajūsmināja Kresija un Puatjē gadsimtu.

Iesim mazliet tālāk. Ja mūsu neofīts, iededzies savā nule dzimušajā mīlā uz senatni, mēģinās atdarināt to, kas modina viņa sajūsmu, tad viņš rīkosies ļoti nesaprātīgi, izlasīdams no vārdnīcas visus novecojušos vārdus un lietodams tikai tos mūsdienās pieņemto teikumu un vārdu vietā. Tā bija arī nelaimīgā Čatertona kļūda. Lai piešķirtu savai valodai senlaicīgu nokrāsu, viņš atmeta visus laikmetīgos vārdtas un radīja izloksni, kas pilnīgi atšķiras no ikvienas, kāda jebkad lietota Lielbritānijā. Tam, kurš ar panākumiem grib atdarināt seno valodu, drīzāk jācenšas uztvert tās gramatisko formu vispārīgo raksturu, izteicienu un vārdu savirknējumu principus, nevis jāmēģina sameklēt reti lietotus un novecojušus terminus, kuri, kā jau agrāk sacīju, sastopami seno autoru darbos labi ja viens pret desmit, kamēr parastie vārdi varbūt lietoti mazliet citādā nozīmē un rakstībā.

Tas, ko teicu par valodu, vēl vairāk sakāms par jūtām un tikumiem. Kaislības un avoti, no kuriem tās izriet visās savās izpausmēs, ir kopīgi visām kārtām un apstākļiem, visām zemēm un laikmetiem, un tā rodas neapstrīdams slēdziens: lai gan uzskatus, domu un rīcības veidu ietekmē attiecīgais sabiedrības stāvoklis, būtībā tie vispār ir ārkārtīgi līdzīgi. Mūsu senči noteikti neatšķīrās no mums vairāk nekā ebreji no kristīgajiem: viņiem bija «acis, rokas un citi locekļi, bija jutekļi, pfāts, jūtas un kaislības», viņus «baroja tas pats ēdiens, ievainoja tie paši ieroči, apdraudēja tas pašas likstas, sildīja un saldēja tā pati ziema un vasara», kas mūs. Tātad viņu kaislību un jūtu raksturam jābūt vispār tādam pašam kā mūsējam.

No tā jāsecina, ka lielum lielais vairums materiālu, kas autoram jālieto stāstā vai citā sacerējumā — tādā, pie kāda es riskēju ķerties, — kā valodas, tā sadzīves ziņā pieder tikpat daudz mūsdienām, kā laikmetam, ko viņš grib attēlot. Izvēles brīvība, ko šis fakts atļauj, ir tāpēc jo lielāka, un tas atvieglina autora darba grūtības daudz vairāk, nekā sākumā šķiet. Ņemot piemēru no radniecīgas mākslas jomas, var sacīt, ka antīkas detaļas gleznām piešķir speciālus — zīmuļa ieskicētus vaibstus. Feodālas pils tornim jāslejas visā savā diženumā, attēlotajiem cilvēkiem jābūt sava laikmeta tērpos un pozās, mākslinieka izvēlētajam apvidum jāizteic visas tā raksturīgās īpatnības — augsti izrieztas klintis vai ūdenskrituma straujā brāšanās lejup. Arī vispārējam kolorītam jābūt dabiskam: debesīm skaidrām vai mākoņainām — atbilstoši klimaftam — un krāsām tādām, kādas pārsvarā pašā dabas ainavā. Gleznotāju tiktāl saista viņa mākslas likumi, ka viņam precīzi jāatdarina dabas vaibsti, bet no viņa nebūt neprasa, lai viņš atveidotu visas oriģināla pārejošās īpašības vai attēlotu ar absolūtu precizitāti visus stādus, puķes un kokus, kas rotā apkārtni. Šīs pārejošās īpašības, tāpat kā gaismas un ēnu sadale, iederas jebkurā darbības vietā, ir dabiskas jebkurā situācijā, un mākslinieks te var rīkoties pēc savas gaumes un patikas.

Tiesa — arī šī rīcības brīvība ir jebkurā gadījumā stingri ierobežota. Gleznotājam jāizvairās no izskaistinājumiem, kas neatbilst izraudzītās ainavas klimatiskajiem vai dabas apstākļiem: viņš nedrīkst stādīt cipreses Inčmerinā vai Skotijas egles Persepoles drupās; šādiem pašiem ierobežojumiem pakļauts ari autors. Lai cik tālu viņš riskē aiziet, attēlodams daudz pilnīgāk kaislības un jūtas, nekā tās attēlotas senajās hronikās, kuras viņš atdarina, viņš tomēr nedrīkst ieviest neko tādu, kas neatbilst laikmeta parašām: viņa bruņinieki, ieroču nesēji, zirgu puiši un jomeni var būt attēloti daudz pilnīgāk, nekā tos rādījušas senā ilustrētā rokraksta skopās līnijas, taču laikmeta raksturam un ārējam ietērpam jāpaliek neskartam; visām figūrām jābūt tām pašām, vienīgi skicētām ar veiksmīgāku zīmuli, vai, pieticīgāk izsakoties, tām jāatbilst šā laika prasībām, kad mākslas uzdevumu izpratne ir vairāk attīstīta. Valoda nedrīkst būt galīgi novecojusi un grūti saprotama, bet autoram pēc iespējas jāizvairās no vārdiem un izteicieniem, kam pārāk nesena izcelsme. Var ieviest sacerējumā valodu un jūtas, kas kopīgas mums un mūsu tēvutēviem, bet nedrīkst piedēvēt tiem jūtas un valodu, kas raksturo vienīgi pēcnācējus.

Tā, mans dārgais draugs, bija mana uzdevuma visgrūtākā daļa, un, tā kā pats neesmu lāgā apmierināts ar sevi, tad, atklāti sakot, gandrīz nemaz neceru apmierināt Jūs, jo Jums ir daudz plašākas zināšanas šai jomā un Jūsu spriedumi objektīvāki.

Es apzinos, ka manu varoņu izturēšanās un ārējais ietērps izpelnīsies ne mazumu pārmetumu no tiem, kas noskaņoti visai stingri analizēt manu nostāstu, atsaucoties uz tā laika tikumiem, kad darbojās mani varoņi. Iespējams, ka esmu maz ieviesis no tā, ko varētu saukt par acīm redzamām mūsdienu parādībām, bet — no otras puses — ir pat ļoti iespējams, ka esmu sajaucis divu vai triju gadsimtu tikumus un parašas un piedēvējis Ričarda Pirmā valdīšanas laikam tādas parādības, kas raksturīgas krietni agrākam vai krietni vēlākam laikmetam par manis attēloto. Mans vienīgais mierinājums, ka šāda veida kļūdas paslīdēs garām vidusmēra lasītājam un es varēšu dalīties nepelnītos aplausos ar tiem arhitektiem, kuri bez liekām pārdomām un bez jebkādas sistēmas un likumiem ievieš modernajā gotikā ornamentus no dažādiem mākslas stiliem un periodiem. Toties tie lasītāji, kuriem viņu plašie pētījumi dod iespēju bargāk spriest par manu noiešanu neceļos, būs zināmā mērā pielaidīgāki taisni tāpēc, ka izpratīs mana uzdevuma grūtības. Mans krietnais un novārtā pamestais draugs Ingolfuss sniedza man daudzus vērtīgus norādījumus, bet gaisma, ko izstaro Kroidonas Mūks un Džefrijs de Vinsejs, ir aptumšota ar tādu milzumu neinteresanta un lāgā neizprotama materiāla, ka mēs ar prieku griezāmies pēc palīdzības pie laipnā Fruasara iepriecinošajām lappusēm, lai gan Fruasara ziedu laika periods ir krietni tais mana stāsta notikumiem. Bet, ja Jūs, mans dārgais draugs, būsiet pietiekami augstsirdīgs, lai piedotu manu pašpaļāvīgo mēģinājumu novīt sev menestrela vainagu daļēji no īstām senatnes pērlēm, daļēji no Bristoles atdarinājumiem, ar kuriem gribēju aizstāt oriģinālu, tad esmu pārliecināts, ka mana uzdevuma grūtību izpratne samierinās Jūs ar tā izpildes nepilnībām.

Par materiāliem man maz kas sakāms, tie galvenokārt atrodami kādā angļu-normaņu manuskriptā, kuru sers Arturs Vordors cītīgi glabā sava ozolkoka rakstāmgalda trešajā atvilktnē, neļaudams nevienam pat pieskarties šim retumam, kaut gan pats nespēj izlasīt ne balsienu no tā satura. Savā Skotijas apmeklējuma laikā es gan nekad nebūtu dabūjis viņa atļauju iedziļināties tik ilgas stundas dārgajās lappusēs, ja nebūtu apsolījis apzīmēt manuskriptu ar tādiem neparastiem burtiem kā VORDORA HRONIKA, tā piešķifot tam tikpat svarīgu nozīmi kā Bennetaina, Okinleka un citiem rokrakstiem, un pārējiem viduslaiku pārrakstītāju pacietības pieminekļiem. Es aizsūtīju Jūsu privātam ieskatam šā interesantā darba satura katalogu, ko ar Jūsu atļauju pievienošu sava romāna trešajam sējumam, ja grāmatu iespiešanas velns vēl joprojām nebūs apmierināts, kad viss mans stāstījums būs salikts.

Ardievu, mans dārgais draugs; esmu pateicis pietiekami daudz, lai izskaidrotu, ja arī nebūtu pratis attaisnot savu izdarīto mēģinājumu, un, par spīti Jūsu šaubām un manai nespējībai, gribu joprojām domāt, ka tas nebūs veltīgi darīts.

Es ceru, ka Jūs esat pilnīgi atlabis no podagras lēkmes, un būšu laimīgs, ja Jūsu mācītie dziednieki ieteiks Jums apmeklēt mūsu pusi. Nesen, izdarot izrakumus pie vecā Habitankuma mūriem, tika atrastas interesantas senlietas. Pie reizes — Jūs jau laikam esat dzirdējis par to rupjo, neaptēsto lempi, kas iznīcinājis senu statuju vai, pareizāk sakot, bareljefu, ko pazīst ar Ridsdeilas Robina nosaukumu. Acīm redzot, Robina slava pievilkusi vairāk apmeklētāju, nekā tas nāk par labu viršiem tīrelī, kam cena šiliņš par akru. Reverend, kā Jūs pats sevi dēvējat, esiet kaut reizi mūžā atriebīgs un lūdziet dievu kopā ar mani, lai šim cilvēkam aknās rastos tik lieli akmeņi, it kā visas nabaga Robina atliekas būtu sakopotas šai orgānā. Nestāstiet par to Getā, lai skoti nepriecājas, ka beidzot viņu kaimiņi pastrādājuši tikpat barbarisku darbu kā Artura cepļa iznīcināšana; Taču gaušanās neņems galu, ja runāsim par tādām parādībām. Nododiet manu pazemīgo sveicienu mis Drai- ezdastai; pēdējo reizi būdams Londonā, es mēģināju sameklēt pēc viņas norādījuma brilles; ceru, ka viņa tās laimīgi saņēmusi un ka tās ir piemērotas. Es sūtu šo vēstuli ar gadījuma kurjeru, un tā droši vien aizkavēsies ceļā. Pēc pēdējām ziņām 110 Edinburgas, džentlmenis, kas pilda Skotu senatnes cienītāju biedrības sekretāra pienākumus, ir labākais amatieris zīmētājs visā karalistē, un var daudz gaidīt no viņa cītības un mākas nacionālo pieminekļu restaurēšanā, kuri vai nu sabrūk laika gausajā gaitā, vai tos aizmēž mūsdienu gaume ar tādu pašu postošu slotu, kādu reformācijas laikā lietoja Džons Nokss.

Vēlreiz ardievu: vale landem, non immemoi mei Palieku, godātais un dārgais ser,

Jūsu visai uzticamais, padevīgais kalps Lorenss Templtons

Topingvolda pie Egremontas, 1

Kainberlenda, 1817. g. 17. novembrī

.

I NODAĻA

Pēc saviesīgas pieēšanās vakars Ir klāt, kad šķiras cūku bara takas.

Uz savu cūkkūti nu gani katru triec,

Un melnā nepateicībā šis pretojas un kviec.

Pops "Odiseja»

Šinī jautrās Anglijas gleznainajā novadā, ko apūdeņo Donas upe, senos laikos pletās plaši meži, kuri sedza lielāko daļu skaisto pakalnu un ieleju starp Šefīldu un jauko Donkasteras pilsētu. Šo milzu mežu atliekas vēl tagad redzamas Ventvortas un Vornklifparka piļu tuvumā un ap Roterhemu. Šo apvidu kādreiz izraudzījies sev par mājokli teiksmainais Vontlejas pūķis; šeit izcīnītas daudzas visai nežēlīgas kaujas Baltās un Sarkanās rozes karu laikā, un šeit sendienās netraucēti mituši to drošsirdīgo laupītāju bari, kuru varoņdarbi plaši izdaudzināti angļu tautas dziesmās.

Tāda ir mūsu stāsta galvenā darbības vieta, bet aprakstītie notikumi laika ziņā attiecināmi uz Ričarda I valdīšanas beigu posmu, kad viņa atgriešanās no ilgā gūsta šķita gan vēlama, bet likās jau neiespējama izmisumā nonākušajiem pavalstniekiem, kurus augstmaņi tikmēr visādi apspieda. Feodāļi, ieguvuši neierobežotu varu Stīvena valdīšanas laikā, bet spiesti mazliet apval- dīties un pakļauties saprātīgajam Henrijam II, tagad atkal kļuva augstākā mērā patvaļīgi; nievādami Anglijas valsts padomes nevarīgos mēģinājumus iejaukties, viņi nostiprināja savas pilis, palielināja apakšnieku skaitu, nospieda padevībā un vasaļu atkarībā visu apvidu, ikviens cenzdamies savākt un vadīt tādus bruņotus spēkus, kas viņam dotu iespēju kļūt par iespaidīgu personu nacionālajās kataklizmās, kuras šķita draudīgi tuvojamies.

Tolaik ārkārtīgi nestabils kļuva vietējo muižnieku jeb — kā tos dēvēja — franklinu stāvoklis, kuriem atbilstoši angļu likumu burtam un garam gan vajadzēja saglabāt neatkarību un nenonākt feodāļu tirānijas jūgā. Taču viņi, kā tas lielākoties notika, lūdza aizbildnību kādam no sava apvidus mazajiem karaļiem, iestājoties viņa svītā, vai apņēmās, vienojoties par savstarpēju palīdzību un aizsardzību, atbalstīt feodāli viņa militārajās avantūrās; tā viņi varēja nodrošināt sev uz zināmu laiku mierīgu eksistenci, bet tad viņiem vajadzēja upurēt savu brīvību, kas tik dārga katra angļa sirdij, un viņiem draudēja briesmas tikt ierautiem jebkurā viņu godkārā aizbildņa pārsteidzīgajā pasākumā. No otras puses, dižciltīgo baronu rīcībā bija tik spēcīgi un daudzveidīgi apspiešanas un nomākšanas līdzekļi, ka viņi pat nemeklēja ieganstu, lai tramdītu, vajātu un galīgi izputinātu ikvienu no saviem vājākajiem kaimiņiem, kurš mēģinātu neatzīt viņu virskundzību un šais bīstamajos laikos viņu aizbildnības vietā paļautos pats uz savu lojālo izturēšanos un valsts likumiem.

Kad Normandijas hercogs Vilhelms iekaroja Angliju, krietni vien pastiprinājās feodāļu tirānija un zemāko kārtu ciešanas. Četras paaudzes nespēja saliedēt nor- maņu un anglosakšu naidīgās asinis vai apvienot ar valodas un savstarpēju interešu kopību divas naidīgas tautības, jo viena joprojām baudīja uzvaras sniegto gandarījumu, bet otra cieta no sakāves sekām. Pēc Heis- tingsas kaujas varu pilnīgi pārņēma normaņu dižcilši, kuri, kā vēsture liecina, nebūt neizcēlās ar mērenību.

Gandrīz visi sakšu prinči un augstmaņi bija vai nu iznīcināti, vai zaudējuši savus īpašumus; nebija liels arī to sakšu skaits, kuriem vēl piederēja zeme viņu tēvijā, kaut arī viņi skaitījās otrās šķiras vai pat vēl sīkāki zemes īpašnieki. Valsts vara nepārtraukti centās ar visādiem — gan likumīgiem, gan nelikumīgiem līdzekļiem padarīt vājāku to iedzīvotāju daļu, kura neapšaubāmi joprojām loloja dziļi iesakņojušos naidu pret uzvarētājiem. Visi normaņu izcelsmes valdnieki izrādīja vislielākās simpātijas saviem normaņu tautības pavalstniekiem; medību likumi un citi ierobežojoši priekšraksti, kuru trūka pielaidīgākajā un liberālākajā sakšu konstitūcijā, gūlās uz pakļauto iedzīvotāju pleciem, vēl vairāk palielinot jau tā smago feodālo slogu. Galmā un dižciltīgāko augstmaņu pilis, kurās centās ieviest galma dzīves greznību, runāja tikai normaņu-franču valodā; šo pašu valodu lietoja likumdošanas iestādēs un tiesās, īsi sakot, franču valoda bija dižcilšu bruņinieku un pat tiesvedības valoda, kamēr nesalīdzināmi vīrišķīgākā un izteiksmīgākā angļu-sakšu valoda tika atstāta zemniekiem un saimes ļaudīm, kuri citādi runāt neprata. Tomēr zemes kungiem bija nepieciešams sazināties ar apspiesto zemāko kārtu, kas apstrādāja šo zemi, un tā pakāpeniski radās abu valodu mistrojums; tanī runājot, viņi varēja saprasties, un šī nepieciešamība pamazām izveidoja mūsu tagadējo angļu valodu, kurā laimīgi sakausēta uzvarētāju un uzvarēto valoda un kura kopš tiem laikiem bagātināta ar aizguvumiem no klasiskajām un tā sauktajām Dienvideiropas tautu valodām.

Es uzskatīju par nepieciešamu sniegt lasītājiem šīs ziņas un tādējādi atgādināt viņiem, ka, lai gan anglosakšu tautas vēsturē pēc Vilhelma II valdīšanas laika nav atzīmēti tādi ievērības cienīgi notikumi kā kari vai sacelšanās, tomēr lielās nacionālās atšķirības starp sakšiem un viņu uzvarētājiem, sakšu apzināšanās, kas viņi agrāk bijuši un par ko tagad padarīti, neļāva sadzīt iekarošanas cirstajām brūcēm līdz pat Eduarda III valdīšanas laikam, saglabājot robežu, kas šķīra uzvarētāju un uzvarēto pēcnācējus.

Saule rietēja aiz kāda ar biezu zāli klāta izcirtuma mūžamežā, ko minējām jau šās nodaļas sākumā. Simtiem kuplu, pazemu, platzarainu ozolu, kuri varbūt bijuši liecinieki seno romiešu zaldātu dižajam karagājienam, stiepa savas mezglainās rokas pār krāšņā zālāja lekno paklāju; vietumis ozoliem pievienojās skābarži, aslape palma un dažādu krūmu saaudzē, kas bija tik bieza, ka nelaida cauri rietošās saules zemos starus; vietumis koki pašķīrās, veidojot garas jo garas alejas, kuru bezgalībā apmaldās sajūsmas pārņemtais skatiens, kamēr iztēle uztver tās kā takas uz vēl pirmatnīgākām mūžameža vientulības ainavām. Saules sarkanie stari, spiezdamies cauri lapotnei, te meta izklaidētu un trīsošu gaismu uz aplauzītajiem zariem un sūnainajiem stumbriem, te rotāja zālāju ar spilgtiem un mirdzošiem plankumiem. Lielā nora šā izcirtuma vidū, acīm redzot, bija kādreiz noderējusi par druidu dievkalpojumu vietu; te pacēlās tik pareizas formas pakalns, ka šķita cilvēku roku uzbērts, un tā virsotnē bija daļēji saglabājies aplis no milzīgiem neapstrādātiem akmeņiem. Septiņi stāvēja izslieti, pārējos bija apgāzis kāds pārāk dedzīgs kristietības piekritējs, un tie gulēja vai nu agrākās vietas tuvumā, vai pakalna nogāzē. Tikai viens milzu akmens bija novēlies pašā Iejāj aizsprostodams nelielu strautiņu, kas locījās ap kalna pakāji, un piespiezdams viegli urdzēt tā rāmajai un klusajai straumei.

Šo ainu papildināja divi cilvēki: abi, spriežot pēc apģērba un ārienes, piederēja pie tiem tumšajiem zemniekiem, kas tais tālajos laikos apdzīvoja rietumu Jorkšī- ras mežainos rajonus. Vecākais bija drūms, skarbs un patvaļīgs pēc izskata. Viņš bija ģērbies ļoti vienkārši — vamzī ar garām piedurknēm, kas bija šūts no miecētas kāda dzīvnieka ādas ar vilnu uz āru; laika gaitā vilna bija tik daudzās-vietās nodilusi, ka pēc atlikušajām plus- kām nevarēja noteikt, kāda dzīvnieka āda tā bijusi. Šis pirmatnīgais ietērps sedza savu saimnieku no galvas līdz ceļgaliem un aizstāja viņam visus parastā apģērba gabalus; kakla izgriezums bija tieši tik liels, lai pa to varētu izbāzt galvu, jo vamzi vilka pār galvu kā tagadējos kreklus vai senos bruņu tērpus. Kājās šim vīram bija ar kuiļa ādas siksnām piesieti sandalēm līdzīgi apavi, ikrus meistarīgi apvija tievākas siksnas, ceļgali bija kaili, kā tas pieņemts skotu kalniešiem. Lai vamzis ciešāk pie- kļautos augumam, to viducī apjoza plata ādas josta ar vara sprādzi; vienos sānos pie jostas karājās kaut kas somai līdzīgs, otros — taurēšanai paredzēts auna rags ar iemuti. Aiz šīs pašas jostas bija aizsprausts garš, plats, smails un abpusēji griezīgs nazis ar raga spalu; šādus nažus izstrādāja turpat apkaimē un jau toreiz dēvēja par Sefīldas asmeņiem. Virām nebija cepures, galvu sedza biezi, ķeraini un pinkaini mati, saulē ieguvuši rūsainu, tumšrudu krāsu; tie krasi atšķīrās no gaiš- brūnās, gandrīz dzintardzeltenās, kuplās vaigu bārdas. Vēl jāatzīmē kāda visai svarīga viņa ietērpa daļa: kaklu cieši ietvēra salodēts vara aplis, kas izskatījās pēc suņa siksnas — pietiekami plats, lai netraucētu elpošanu, bet reizē tik šaurs, ka to varēja noņemt, tikai pārzāģējot pušu. Uz šis savdabīgās apkakles bija iegravēts uzraksts ar sakšu burtiem: «Gurts, Beovulfa dēls, dzimts Roter- vudas Sedrika vergs».

Blakus cūkganam, jo tāds bija Gurta amats, uz kāda no apgāztajiem druidu akmeņiem sēdēja vīrs, kurš izskatījās gadus desmit jaunāks par Gurtu un kura tērps atgādināja cūkgana apģērbu, tikai bija no labāka materiāla un ērmīgāk darināts. Uz viņa spilgtā purpurkrāsas vamža bija uztriepti dažādi raibi un ķēmīgi ornamenti un vamzim uzmests ar koši dzeltenu apmali apšūts un krietni vien notriepts sarkanas vadmalas apmetnis, kas nesniedzās ne līdz pusgurniem; apmetni varēja pēc patikas pārsviest no viena pleca uz otru vai ietīties tanī, taču aiz pārmērīgā platuma un īsuma tas bija diezgan dīvains apģērba gabals. Šim vīram bija ap dilbiem šauras sudraba aproces, bet ap kaklu sudraba aplis ar uzrakstu: «Vamba, Vientieša dēls, Rotervudas Sedrika vergs». Viņam bija tādi paši apavi kā biedram, tikai siksnu pinumu aizstāja kaut kas getrām līdzīgs, pie tam viena bija dzeltena, otra sarkana. No viņa cepures nokarājās zvārgulīši, kādus parasti piesien medību vanagiem; ikreiz, kad viņš pagrozīja galvu, tie šķindēja, un, tā kā viņš ne mirkli nestāvēja mierā, tad tie šķindēja gandrīz nepārtraukti. Cepures stingrā ādas apmale bija izgraizīta zobaina un izskatījās pēc kroņa, bet apmales iekšpusei piešūta pagarā kulīte, kuras gals nokarājās uz viena pleca, atgādināja vecmodīgu naktsmici, sulas notecināšanas maisiņu vai mūsdienu huzāra galvsegu. Pēc piestiprinātajiem zvārguļiem, cepures formas, kā arī pēc Vambas sejas pusstulbās, pusšķelmīgās izteiksmes varēja pateikt, ka viņš pieder pie mājas klauniem jeb ākstiem, kurus bagāti ļaudis tur uzjautrināšanai, lai kaut kā paīsinātu laiku, ko spiesti pavadīt četrās sienās. Līdzīgi savam biedram, viņš nēsāja pie jostas somu, bet ne raga, ne naža viņam nebija, jo saimnieki droši vien domāja, ka šādas sugas cilvēciskām būtnēm bīstami dot rokās asus ieročus. Toties viņam bija koka zobens, ar kādu arlekīns uz mūsdienu skatuves rāda savus trikus.

So cilvēku ārējais ietērps diezin vai bija atšķirīgāks par viņu sejas izteiksmi un izturēšanos. Verga jeb dzimtcilvēka seja bija drūma un īgna, viņa skatiens lūkojās lejup dziļā grūtsirdībā, kas liktu domāt, ka viņš pret visu vienaldzīgs, ja vien iekaisušajās acīs laiku pa laikam nepamirdzētu uguns, kas liecināja, ka zem nīgrās padevības snauž savas nospiestības apziņa un tieksme uz pretestību. Turpretī āksta seja rādīja šāda tipa cilvēkiem piemītošu izklaidīgu ziņkāri, nepacietību, nepastāvību un šaudību, kā arī pilnīgu apmierinātību ar savu stāvokli un ārieni. Viņi sarunājās anglosakšu izloksnē, kurā, kā jau minējām, tolaik Anglijā runāja visi zemākie slāņi, atskaitot normaņu kareļvīrus un lielo feodālo augstmaņu tuvāko svītu. Tomēr atveidot oriģinālā šo izloksni nav nozīmes, jo mūsdienu lasītājs to tik un tā nesapratīs, tāpēc mēs atļausimies sniegt tās tulkojumu.

—    Svētā Vitolda lāsts pār šīm velna cūkām, — noteica cūkgans pēc veltīgām pūlēm savākt izklīdušo ganāmpulku vienkopus ar spalgām raga skaņām, jo cūkas atbildēja uz viņa aicinājumu ar tikpat melodisku rukšķēšanu, bet nebūt nesteidzās pamest gardo un sātīgo mielastu, ko sniedza skābaržu rieksti un ozolu zīles, vai atstāt strauta dumbrainos krastus, kur vairākas, ierakušās dubļos, gulēja garšļaukus, nelikdamās ne zinis par gana klaigām.

—    Svētā Vitolda lāsts pār viņām un arī pār mani! — Gurts noteica. — Ja vēl pirms pusnakts kāds divkājains vilks nepievāks divas vai trīs, tad tas būs tīrais brīnums .. . Šurp, Fangs! Ei, Fangs! — viņš uzbrēca pilnā balsī vilkam līdzīgam plušķainam sunim no pēdu dzinēju šķirnes, pa pusei ķēdes sunim, pa pusei kurtam, kurš klibodams skraidīja apkārt un, likās, gribēja palīdzēt saimniekam sadzīt kopā nepaklausīgās rukšķētā- jas, bet — vai nu nesaprazdams cūkgana rādītās zīmes, vai aizmirsis savus pienākumus, vai arī ļaunā nolūkā — iztrenkāja cūkas uz visām pusēm, tā palielinādams nelaimi, kuru it kā dzīrās mazināt.

—   Ak, kaut tev velns izdauzītu visus zobus! — sirdījās Gurts. — Kaut raganas parautu to mežsargu, kas apgriež nagus mūsu suņiem, pēc tam tie nekur vairs neder. Esi draugs, Vamba, un palīdzi man. Apmet līkumu ap pakalnu un pabiedē cūkas uz šo pusi, tad viņas pa vējam ies uz mājām tik paklausīgi kā nevainīgi jēriņi.

—   Lika pagaidīt! — atteica Vamba, nekustēdamies no vietas. — Es jau paspēju apspriesties ar savām kājām, kuras ir pilnīgi tanīs domās, ka vazāt manu grezno tērpu pa slīkšņām būtu no viņu puses naidīgs akts pret manu karalisko personu un valdnieka apģērbu, un tāpēc, Gurt, es tev ieteicu atsaukt Fangsu un atstāt ganāmpulku tā liktenim, jo cūkas — vienalga, vai tās sastaps klejojošu karavīru vai laupītāju baru, vai arī svētceļnieku pūli — tik un tā vēl pirms rīta ausmas pārvērtīsies par normaņiem tev pašam par prieku un atvieglojumu.

—   Kā tad tā — pārvērtīsies par normaņiem? — jautāja Gurts. — Paskaidro man to, Vamba, jo galva man trula un esmu pārāk noskaities, lai minētu tavas mīklas.

—   Nu, kā tad sauc tos rukšķošos nezvērus, kas tur skraidā uz četrām kājām?

—   Cūkas, muļķi, cūkas, — atteica gans, — to zina katrs stulbenis.

—   Ļoti patīkami, ka to zina katrs stulbenis, — āksts atbildēja, — un cūka ir labs sakšu vārds, un šai vārdā lopiņš saucas, kamēr atrodas sakšu verga uzraudzībā, bet katrs stulbenis zina arī, ka cūkas ribiņas, kuras ēdam mēs, vienkāršie sakši, nokļūdamas uz kungu galda, tūliņ saucas par karbonādi, jo ar mūsu nosaukumu nav cienīgas parādīties normaņu dzīrēs. Ko tu domā par to, draugs Gurt?

—   Kas tiesa, tas tiesa, draugs Vamba. Nezinu tikai, kā šī patiesība iekļuvusi tavā stulbajā paurī.

—   Paklausies, ko es tev vēl teikšu, — Vamba turpināja tai pašā tonī. — Kamēr mūsu veco aldermani vērsi g,nu) lādi vergi un dzimtcilvēki kā tu, viņi priecājas p,n tā mīkstumiem, bet, līdzko šie mīkstumi sniedz ImiikIu dižcilšu žokļiem, tie saucas par fileju. Vai ņemsim mūsu pašu teļu: viņš ir saksis, kamēr atrodas mūsu *,Milibā vai kamēr mēs ēdam recekli no viņa kājiņām, bet kungi ēd tikai normanisku galertu. f — Zvēru pie svētā Danstana, tu runā patiesību, kaut an tā ir rūgta, — atbildēja Gurts. — Maz kas mums atlicis, vienīgi gaiss, ko elpot, un to laikam pēc ilgas pārspriešanas nav atņēmuši tikai tāpēc, ka tad mēs nevarētu veikt to darbu, kas uzvelts mūsu pleciem. Kas vien gardāks un taukāks, tas nāk uz normaņu galda, skaistākas meičas — viņu gultai, labākajiem un drošsirdīgākajiem jākalpo viņu karaspēkā svešzemnieku vadībā un jāatstāj savi kauliņi tālās pasaules malās, bet šeit paliek maz tādu, kam vēlēšanās vai spēks aizstāvēt nelaimīgos sakšus. Lai dievs svētī mūsu saimnieku Sed- riku, viņš pūlas kā īsts vīrs aizpildīt šo robu, bet drīz vien ieradīsies mūsu pusē pats Redžinalds Frondebefs, tad redzēsim, cik vērtas visas Sedrika pūles… Surp, šurp! — viņš pēkšņi uzsauca, atkal paceldams balsi. — Sadod, sadod viņām, Fangs! Nu ir visas kopā! To tu izdarīji braši, manu zēn!

—   Gurt, — āksts sacīja, — els redzu, ka tu uzskati mani par muļķi, citādi tu tik pārsteidzīgi nebāztu galvu man rīklē. Man tikai vajag pateikt vienu vārdu Redži- naldam Frondebefam vai Filipam de Malvuazenam, ka tu pulgo normaņus, un, kaut tu esi tikai beztiesīgs cūku gans, tu tomēr karāsies kādā no šiem kokiem par brīdinājumu visiem, kas iedomājas zākāt augstus kungus.

—   Suns, vai tu iedrīkstēsies mani nodot, kad pats izaicināji uz tik aplamām valodām? — Gurts izsaucās.

—   Nodot tevi? — āksts atkārtoja. — Nē, tā rīkotos gudri ļaudis, muļķiem tādi joki tik labi neizdodas… Bet klusāk — kas tur jāj? — viņš pārtrauca pats sevi, ieklausīdamies vairāku zirgu pakavu klaboņā, kura atskanēja jau diezgan skaļi.

—   Man tas vienalga, — noteica Gurts, kurš tikmēr bija paspējis ar Fangsa palīdzību savākt vienkopus savu ganāmpulku un dzina to uz krēslaino izcirtumu, ko jau minējām.

—   Nē, man jāredz šie jātnieki, — Vamba atbildēja. — Varbūt viņi jāj no elfu valsts ar kādu karaļa Obe- rona uzdevumu.

—   Lai tevi mēris parauj, ka tu ņem tādus vārdus mutē, kad tuvojas tik briesmīgs negaiss ar pērkonu un zibeņiem, — sirdījās cūkgans. — Klau, kas par dārdiem! Un kāds lietus, savu mūžu neesmu redzējis vasaras laikā tādas lielas lāses, kas krīt taisni lejup, un, kaut pavisam rāms, ozolu resnie zari brakšķ un vaid kā vētrā. Tu esi prātīgs, ja vien gribi tāds būt, tāpēc pievaldi muti, un steigsimies mājup, pirms negaiss sak plosīties, jo nakts būs briesmīga.

Vamba, acīm redzot, aptvēra šā iebilduma nopietnību un sekoja savam biedram, kurš devās ceļā, paņēmis garu nūju, kas gulēja viņam blakus zālē. Tā šis mūsdienu Eimejs Fangsa pavadībā steidzīgi soļoja tālāk pa izcirtumu uz priekšu, dzīdams spalgi rukšķošo cūku baru.

II NODAĻA

Un mūks tur jāja dižmanīgs un cēls

Pa priekšu visiem, lai šim pirmām godu vēl.

Tas bija īstens vīrs, lai kļūtu abats,

Pilns stallis viņam rikšotāju labu;

Kad jāja viņš, tad dzirdēja ikviens,

Kā, šķindot sudrabam, tur viņa rumaks skrien,

Un kaltie iemaukti caur visiem vējiem skan

Tik diženi, kā klostertotnī zvans.

Čosers

Zirgu pakavu klaboņa aizvien tuvojās, un, par spīti ceļa biedra biežajiem mudinājumiem un bārieniem, Vamba, kas degtin dega nepacietībā ātrāk ieraudzīt jātniekus, ik pa brītiņam apstājās ar dažādiem ieganstiem: te plūca no lazdas nenobriedušu riekstu čemurus, te blenza uz garāmejošu ciema meiču, tāpēc jātnieki drīz vien panāca viņus.

Jātnieku pulciņā bija desmit vīru: divi, kas jāja priekšgalā, likās esam svarīgas personas, bet pārējie šķita viņu pavadoņi. Vienas personas kārtu un amatu nebija grūti noteikt. Tas, acīm redzot, bija augstas kārtas garīdznieks; viņa benediktiešu mūka tērps bija šūts no smalkaka auduma, nekā atļāva šā ordeņa noteikumi, kapuce un apmetnis, kurš, krītot platās, skaistās krokās, sedza viņa stalto, kaut arī mazliet piebriedušo augumu, bija no pašas labākās flāmu vadmalas. Viņa seja tikpat maz pauda pazemību, cik apģērbs — pasaules greznības nicināšanu. Vaibstus varētu saukt par patīkamiem, ja vien acīs zem nokarenajiem plakstiem šad tad nebūtu manāma tā šķelmīgā epikūriskā dzirksts, kas liecina par slēptu baudkāri. Tomēr amats un stāvoklis bija iemācījuši viņu tā valdīt pār savu seju, ka viņš varēja pēc vajadzības piešķirt tai svinīgumu, lai gan tās dabiskā izteiksme pauda omulību un iecietību. Par spīti klostera noteikumiem, kā arī pāvestu un baznīcas koncilu edik- tiem, ša prelāta kamzoļa piedurknes bija oderētas un galos apšūtas ar dārgām kažokādām, bet apmetni pie kakla saturēja zelta sprādze, tāpat viss šā ordeņa vīra apģērbs bija tik izsmalcināti izskaistināts kā mūsu dienās kvēkeru sektas skaistules tērps: viņa gan saglabā sektai noteiktos vienkāršos fasonus un krāsas, bet ar audumu izvēli un to saskaņošanu prot piešķirt savai tualetei koķetību, kas jau pārāk stipri sasaucas ar pasaulīgo greznību.

Šis cienījamais prelāts jāja uz labi barota aidinieka mūļa, kura segli bija bagātīgi izrotāti, bet iemauktiem pēc toreizējās modes piestiprināti sudraba zvārgulīši. Prelāta stāja pauda nevis mūkiem parasto neveiklību, bet gan labi trenēta jātnieka dabisko grāciju. Patiešām šķita, ka tik pieticīgu pārvietošanās līdzekli kā mūli, lai cik tas lepni posts un lai cik patīkami tā vienmērīgie rikši, švītais mūks lieto vienīgi gariem pārgājieniem. Viens no viņa svītas laicīgajiem kalpotājiem veda aiz pavadas svinīgākiem gadījumiem paredzētu pašu lieliskāko spāniešu ērzeli, kāds jebkad audzēts Andalū- zijā, no kurienes tais laikos tirgoņi ar lielu risku un bezgalīgām grūtībām izveda tos bagātu un dižciltīgu augstmaņu vajadzībām. Izcilā aidinieka seglus un citus piederumus klāja gara sega, kas sniedzās gandrīz līdz zemei un bija bagātīgi izšūta ar mitrām, krustiem un citām baznīcas emblēmām. Otrs laicīgais kalpotājs veda aiz pavadas nastu nesēju mūli, kas, acīm redzot, bija apkrauts ar priekšnieka mantām; divi šā paša ordeņa, tikai zemākas kārtas mūki jāja nopakaļ smiedamies un tērzēdami, nelikdamies daudz zinis par citiem kavalkā- des dalībniekiem.

Baznīcas augstmaņa ceļa biedrs bija staita auguma virs pāri četrdesmitiem, kalsnējs, spēcīgs un muskuļains; viņa atlētiskais stāvs aiz pastāvīga sasprindzinājuma un nepārtrauktas vingrināšanās likās zaudējis jebkuru maigāku miesas šķiedru un šķita sastāvam vienīgi no muskuļiem, stiegrām un kauliem, kas izturējuši tūkstošiem grūtu pārbaudījumu un spējīgi izturēt vēl tikpat daudz. Viņa galvu sedza ar kažokādām apšūta sarkana cepure, ko franči dēvē par moitiei, jo tā atgādina ačgārni noliktu piestu. Atsegtā seja, melni iedegusi tropiskās saules staros, pauda vēlēšanos pamodināt katrā pretimnācējā vismaz godbijību, ja ne bailes. Asie, skarbie, visai izteiksmīgie vaibsti mierīgos mirkļos likās snaužam pēc vētrainu kaislību brāzmas, bet uztūkušās dzīslas uz pieres un ar biezām, melnām ūsām segtās virslūpas noraustīšanās pie vismazākā saviļņojuma nepārprotami vēstīja, ka vētra var sākt plosīties jebkuru mirkli no katra nieka. Drosmīgo, tumšo, skadro acu skatienā varēja lasīt veselu stāstu par uzveiktām grūtībām un izaicinājumu briesmām, un šķita — šis vīrs labprāt vēlētos pieredzēt, ka viņa pavēlēm neklausa, lai gūtu prieku noslaucīt pretinieku no ceļa, lieku reizi apliecinot savu drosmi un gribu; dziļa rēta virs uzacīm piešķīra vēl lielāku skarbumu viņa sejai un dīvainu izteiksmi vienai acij, kuru bija viegli skāris šis ievainojums un kura tāpēc likās mazliet šķielējam, lai gan redze nebija traucēta.

Šis jātnieks, tāpat kā viņa ceļa biedrs, bija ģērbies garā mūka apmetnī, bet tā sarkanā krāsa rādīja, ka valkātājs nepieder ne pie viena no četriem galvenajiem mūku ordeņiem[4]. Apmetnim uz labā pleca bija uzšūts īpatnēji veidots, no baltas vadmalas izgriezts krusts. Apmetnis slēpa to, kas pirmā acu uzmetienā likās nesavienojams ar mūka kārtu, proti, bruņu kreklu ar garām piedurknēm un cimdus no sīkiem metāla gredzentiņiem; šis krekls bija tik mākslīgi izstrādāts un izpīts, ka tikpat elastīgi piekļāvās ķermenim kā mūsu no vilnas vai cita mīksta materiāla taisītie kamzoļi. Viņa gurnus, cik atļāva redzēt apmetņa krokas, tāpat arī stilbus aizsargāja tāds pats metāla pinums, bet ceļgalus un kāju pēdas — plānas, meistarīgi savienotas tērauda plāksnītes. Tāds bija jātnieka aizsardzības tērps; pie jostas karājās garš, abpusēji griezīgs duncis — vienīgais uzbrukšanas ierocis, kas bija viņam klāt.

Viņš nejāja uz mūļa kā viņa ceļa biedrs, bet uz spēcīga, lauku ceļiem piemērota zirga, gribēdams saudzēt savu cēlo kara rumaku, kuru ieroču nesējs veda nopakaļ un kurš bija pilnā kaujas bruņojumā. Galvu tam sedza metāla pinuma galvsega ar īsu smaili uz pieres. Vienpus segliem karājās īss kaujas cirvis ar bagātīgiem Damaskas meistaru gravējumiem, otrpus — ar spalvām pušķota bruņu cepure, metāla pinuma kapuce un ar abi roki valdāms zobens, kādu lietoja to laiku bruņinieki. Otrs ieroču nesējs turēja paceltu sava kunga pīķi, kura smailē plivinājās neliels karodziņš ar tādu pašu krustu, kāds bija uzšūts uz apmetņa. Viņš arī nesa nelielu trīsstū- rainu vairogu, augšdaļā platu, lai aizsegtu krūtis, bet apakšā smailu. Vairogs atradās sarkanas vadmalas pārvalkā, tāpēc nevarēja redzēt uz tā uzrakstīto devīzi.

Šiem diviem ieroču nesējiem sekoja divi kalpi, kuru tumšās sejas, baltie turbāni un īpašais apģērba piegriezums liecināja, ka viņi ir tālu austrumzemju iemītnieki. Vispār šā karavīra un viņa svītas izskats pauda kaut ko patvaļīgu un svešzemniecisku; ieroču nesēju apģērbs bija krāšņi rotāts, austrumnieku kalpiem bija sudraba stīpas ap kaklu un sudraba aproces uz tumšajām, līdz elkoņiem kailajām rokām un no ceļgaliem līdz potītēm atsegtajām kājām. Ar krāsainu zīdu izrakstītās drēbes norādīja uz viņu kunga dižciltību un bagatību un reizē bija krasā pretstatā ar viņa paša vienkāršo karavīra ietērpu. Viņi bija apbruņoti ar līkiem zobeniem, kuru rokturus un siksnas rotāja zelts, un lepojās ar turku dunčiem, kuru makstis bija vēl smalkāk un meistarīgāk izgreznotas. Katram pie segliem bija piestiprinātas saišķi sasietas ap četrām pēdām garas šautras ar asiem tērauda uzgaļiem; šos ieročus daudz lietoja saracēņi, un atmiņas par tiem joprojām saglabājušās austrumzemju kara spēlēs, kuras pazīstamas ar E1 Džeridas nosaukumu.

-'Šo kalpu zirgi bija tikpat svešzemnieciski kā jātnieki. Tie bija saracēņu izcelsmes, tātad arābu šķirnes; to smalkās, slaidās kājas, tievās potītes, gaisīgās krēpes un vijīgās, elastīgās kustības nemaz neatgādināja tos smagos liela auguma rumakus, kurus audzēja Normandijā un Flandrijā pilnā kaujas bruņojumā tērptiem karavīriem un kuri likās īsts vielas iemiesojums, kamēr arābu zirgi tikai tās atspulgs.

Kavalkādes neparastais izskats pamodināja ne vien Vambas, bet arī viņa aukstasinīgākā biedra ziņkāri. Mūku Gurts tūliņ pazina — tas bija Zorvo abatijas pri- ors, plaši izdaudzināts visā apkārtnē, jo ļoti cienīja medības, jautras dzīres un, ja baumas nenodarīja viņam pārestību, tad arī citus pasaulīgus priekus, kas vēl mazāk savienojami ar klostera iemītnieku dotajiem solījumiem.

Taču tanīs laikos uz mūku un garīdznieku uzvedību skatījās caur pirkstiem, tāpēc prioram Eimeram bija laba slava savas abatijas apkaimē. Viņa jautrais un dzīvespriecīgais raksturs un pastāvīgā gatavība sniegt grēku atlaišanu par visiem ikdienišķiem pārkāpumiem padarija viņu par vietējo — gan titulēto, gan netitulēto muižnieku mīluli, turklāt ar dažu labu viņš bija rados, jo piederēja pie dižciltīgas normaņu dzimtas. It īpaši dāmas nebija noskaņotas spriest pārāk bargi par tāda vīra morāli, kurš ne vien ir zvērinats daijā dzimuma pielūdzējs, bet arī prot ar dažādiem līdzekļiem aizdzīt garlaicību, kas tik bieži māca viņas seno feodālo piļu zālēs un torņos. Priors ārkārtīgi aizrāvās ar medībām, viņam piederēja vislabāk dresētie vanagi un visātrākie kurti visā Ziemeļridingā, un ar to viņš iekaroja muižnieku kārtas jauniešu nedalītas simpātijas. Ar veco paaudzi satiekoties, viņš uzstājās citā lomā, kura vajadzības gadījumā viņam lieliski padevās. Viņš bija, kaut arī pavirši, tomēr diezgan daudz lasījis, lai iedvestu nezinātājiem godbijību pret savām šķietamajām zināšanām, un viņa cienīgā āriene un spriedumi augstā stilā par baznīcas un garīdzniecības autoritāti noskaņoja visus uz domām, ka viņš ir svēts vīrs. Pat vienkāršie ļaudis, kas visbargāk kritizē augstāko kārtu uzvedību, izturējās pielaidīgi pret priora Eimera vieglprātību. Viņš bija ļoti devīgs, un labdarība, kā zināms, izpērk daudzus grēkus, lai gan citādā nozīmē, kā tas sacīts svētajos rakstos. Klostera ienākumi lielākoties atradās pilnīgi viņa rīcībā un deva viņam iespēju ne vien segt savus visai prāvos izdevumus, bet arī sniegt dāsnu palīdzību zemniekiem un bieži vien jūtami atvieglot apspiesto grūtības. Un, ja priors Eimers pārgalvīgi drasāja medībās vai ilgi nosēdēja dzīrēs, vai kādam gadījās noskatīties, kā viņš rītausmā ielavās pa vārtiņiem abatijas sētas pusē, atgriežoties mājup no satikšanās, kas ilgusi visu nakti, tad ļaudis tikai paraustīja plecus un samierinājās ar šiem pārkāpumiem, atcerēdamies, ka tieši tāpat grēkojuši priora amata brāļi, kuriem trūka šādu grēkus izlīdzinošu īpašību. Tāpēc tiklab priors Eimers, kā viņa raksturs bija labi pazīstami arī mūsu sakšu vergiem, kuri tūļīgi palocījās un saņēma par atbildi viņa «bene- dicite, mes filz»'.

Taču priora ceļa biedra un viņa svītas ērmīgais izskats tā piesaistīja cūkgana un Vambas uzmanību un modināja tādu izbrīnu, ka viņi pat lāgā nedzirdēja Zorvo priora jautājumu, vai šie nezinot tuvumā kādu vietu, kur dabūt naktsmājas, — tik ļoti viņus bija pārsteidzis melnūksnējā svešinieka pusmūka, puskaravīra ietērps un viņa austrumnieku kalpu dīvainās drēbes un neredzētie ieroči. Iespējams arī, ka sakšu zemnieku ausīm nepatika valoda, kādā viņus svētīja un izteica jautājumu, lai gan abi saprata, ko tas nozīmē.

— Es jums jautāju, mani bērni, — priors atkārtoja, paceldams balsi un lietodams to izloksni, kādā savā starpā sarunājās normaņi un sakši, — vai tuvumā nemājo kāds labs cilvēks, kurš aiz mīlestības uz dievu un aiz padevības mūsu mātei baznīcai parādītu šonakt viesmīlību un sniegtu atspirdzinājumu diviem baznīcas visu- pazemīgākajiem kalpiem un to pavadoņiem?

Pretstatā izmeklēti vienkāršajiem vārdiem, kādos viņš ietērpa savu lūgumu, viņa balss skanēja visai pašapzinīgi.

«Divi mātes baznīcas visupazemīgākie kalpi!» klusībā atkārtoja Vamba, tomēr, kaut arī tika uzskatīts par muļķi, piesargājās izteikt savas domas skaļi. «Gribētos gan redzēt, kādi ir tās senešali, galvenie namziņi un citi atbildīgākie saimes locekļi!»

' Teiciet to kungu, mani bērni (lai.).

Izsacījis klusībā tādu piezīmi par priora runu, viņš pacēla acis un atbildēja jautātājam:

—    Ja godājamie tēvi cienī bagātīgas maltītes un mīkstas guļvietas, tad dažas jūdzes atstatu ir Brinksvortas abatija, kur viņu godības uzņems ar visu pienācīgo cieņu; ja viņi dod priekšroku grēku nožēlā pavadītam vakaram, tad viņiem jānogriežas lejup pa šo izcirtumu un jājāj līdz vientuļnieka būdiņai Kopmenherstā, kur varēs šonakt dalīties ar dievbijīgo anahorētu viņa pajumtē un viņa aizlūgšanu svētībā.

Bet priors, noklausījies abus priekšlikumus, noraidoši pakratīja galvu.

—    Mans labais draugs, — viņš sacīja, — ja tavu zvārguļu šķindoņa nebūtu aptumšojusi tavu prātu, tad tu zinātu, ka clericus clericum non decimat ', tas ir, ka mums, garīdzniekiem, nav pieņemts lūgt viesmīlību citam no cita, un tāpēc mēs griežamies pie laicīgiem ļaudīm, dodami viņiem iespēju kalpot dievam, godājot viņa īstenos kalpus un palīdzot tiem.

—   Tiesa gan, ka esmu tikai ēzelis, — Vamba atbildēja, — un man pat ir gods nēsāt tādus pašus zvārguļus kā jūsu godības mūlim, tomēr man šķita, ka mātes baznīcas un viņas kalpu žēlsirdība izpaužas vispirms pret savējiem.

—   Pietiek runāt bezkaunības, puis! — uzsauca bruņotais jātnieks, skaļā un skarbā balsī pārtraukdams Vambas tērzēšanu. — Parādi mums, ja zini, ceļu uz… Kā sauca jūsu franklinu, prior Eimer?

—   Sedriks, — atbildēja priors, — Sedriks Saksis … Saki man, labais cilvēk, — vai mēs esam tuvu viņa mītnei un vai tu vari parādīt mums ceļu?

—   Ceļu atrast būs pagrūti, — ierunājās Gurts, pirmo reizi pārtraukdams klusēšanu, — turklāt Sedrika ģimene agri dodas pie miera.

—   Nemels niekus, puis! — karavīrs iejaucās. — Viņi var arī piecelties, lai uzņemtu tādus ceļiniekus kā mēs, kuriem neklājas pazemoties un lūgt viesmīlību tur, kur tiesības to pieprasīt.

—   Nezinu vis, — Gurts īgni atteica, — vai es rādīšu ceļu uz sava saimnieka mājām tādiem, kas domā, ka

viņiem tiesības pieprasīt pajumti, ko saimnieks piešķir aiz labvēlības.

—    Tu vēl strīdēsies ar mani, vergs! — izsaucās karavīrs, iespieda zirgam piešus sānos, likdams tam strauji pagriezties šķērsam takai, un pacēla jājamo pātagu, lai sodītu pārdrošo zemnieku.

Gurts uzmeta viņam niknu un atriebīgu skatienu un draudīgi, kaut arī gausi, uzlika roku uz naža spala, bet t priora Eimera iejaukšanās, ievirzot savu mūli starp karavīru un cūkganu, novērsa iecerēto vardarbību.

—    Nē, svētās Marijas vārdā, brāli Briān, nedomājiet, ka patlaban atrodaties Palestīnā, kur valdījāt pār turku pagāniem un neticīgajiem saracēņiem; mēs, salinieki, neciešam sitienus un pieņemam tos tikai no svētās baznīcas, kura soda mīlēdama. .. Saki man, labais cilvēk, — viņš turpināja, uzrunādams Vambu un pastiprinādams savu vārdu iedarbību ar nelielu sudraba naudas gabalu, — kā nokļūt pie Sedrika Sakša; tev jāzina ceļš uz turieni un jāparāda ceļiniekam, pat ja tas nebūtu garīgās kārtas pārstāvis kā mēs.

—    Nudien, cienīgstēvs, — atbildēja āksts, — jūsu augsti godātā ceļa biedra saracēņa galva izbaidījusi no manējās ceļu uz mājām. Pats nezinu, vai vispār šovakar tur nokļūšu.

—    Nieki! — priors sacīja. — Ja gribēsi, tad atcerēsies. Šis godājamais brālis visu mūžu cīnījies ar saracēņiem par tā kunga kapa atgūšanu; viņš pieder pie Tempļa bruņinieku ordeņa, par ko tu varbūt esi dzirdējis: viņš ir pa pusei mūks, pa pusei karavīrs.

—    Ja viņš kaut tikai pa pusei mūks, — āksts atteica, — arī tad viņam neklājas tik aplami izturēties pret tiem, ko sastop ceļā, pat tad, ja viņi kavējas atbildēt uz jautājumiem, gar kuriem viņiem nav nekādas daļas.

—   Es piedodu tavus jokus ar to noteikumu, ka tu parādīsi man ceļu uz Sedrika mītni, — neatlaidās priors.

—    Labi, — Vamba atbildēja, — jūsu godības var jat pa šo taciņu, kamēr ieraudzīsiet zemē iegrimušu krustu, no kura redzama tikai apmēram olekti gara augšdaļa. Tur satek četri ceļi, bet jums jānogriežas pa kreisi, un es .ceru, ka jūsu godības nokļūs naktsmājās, pirms uznāks negaiss.

Priors pateicās gudrajam padomdevējam, un visa ka- valkāde, piespiedusi zirgiem piešus, aizauļoja kā jau cilvēki, kas grib nokļūt zem jumta, kamēr negaiss vēl nav uzbrucis. Kad pakavu klaboņa izgaisa tālumā, Gurts sacīja biedram:

—   Ja viņi sekos tavam gudrajam norādījumam, tad diezin vai šovakar sasniegs Rotervudu.

—   Nē, — āksts smīnēdams atbildēja, — toties, ja laimējas, viņi var nokļūt Šefīldā, un tā viņiem ir piemērota vieta. Es neesmu tik slikts mednieks, lai parādītu sunim, kur noslēpusies stirna, ja negribu, lai viņš to saplosītu.

—   Tev taisnība, — Gurts piekrita, — būtu slikti, ja šis Eimers dabūtu redzēt lēdiju Rovenu, bet varbūt vēl sliktāk, ja Sedriks sastrīdētos ar to kareivīgo mūku, kas viegli var notikt. Taču mēs kā labi kalpi klausīsimies un skatīsimies, bet neteiksim ne vārda.

Atgriezīsimies pie jātniekiem, kuri drīz vien atstāja Sedrika dzimtcilvēkus tālu aizmugurē un turpināja sarunu normaņu-franču valodā kā visas tolaiku augstākās kārtas personas, atskaitot tos nedaudzos, kas vēl joprojām lepojās, ka cēlušies no sakšiem.

—   Ko viņi gribēja panākt ar savu bezkaunīgo tiepību, — Tempļa bruņinieks vaicāja benediktietim, — un kāpēc jūs neļāvāt man viņūs sodīt?

—   Ak vai, brāli Briān, — priors atbildēja, — runājot par pirmo, jāsaka — ko var pārmest muļķim, kurš runā atbilstoši savai muļķībai, un otrais gremža ir no to nepaklausīgo, patvaļīgo stūrgalvju sugas, kuri, kā jau bieži esmu jums teicis, vēl aizvien sastopami starp uzvarēto sakšu pēcnācējiem un kuru lielākais prieks ir izrādīt, cik vien viņu spēkos, kā viņi necieš uzvarētājus.

—   Nu, pieklājīgu izturēšanos es tadam iedauzītu ar dauzīšanu! — Briāns atteica. — Ar tamlīdzīgiem ļaudīm es protu tikt galā. Mūsu turku tautības gūstekņi nepaklausībā un patvaļībā laikam var sacensties ar pašu Odinu bet, padzīvojuši divus mēnešus manā namā zem mana vergu uzrauga pātagas, viņi kļūst pazemīgi, padevīgi, pakalpīgi un pat iztapīgi. Tiesa gan, ser, ka pastāvīgi jāpiesargās no indes vai kinžala, jo viņi katrā izdevīgā gadījumā labprāt lieto kā vienu, tā otru.

—   Prior Eimer, — templietis sacīja, — jūs esat galants vīrs, protat novērtēt sieviešu daiļumu un tikpat lietpratīgi kā trubadūrs spriest par visu, kas ietilpst mīlestības jomā, bet šai izdaudzinātajai Rovenai vajag būt patiešām nepārspējamai skaistulei, lai atsvērtu to piekāpību un pacietību, ar kādu es būšu spiests bruņoties, lai iegūtu tāda dumpīga un neaptēsta lauķa labvēlību, kāds, pēc jūsu vārdiem, ir viņas tēvs Sedriks.

—   Sedriks nav viņas tēvs, — atbildēja priors, — tikai attāls radinieks; Rovena ir cēlusies no daudz dižciltīgākas dzimtas par viņējo. Manuprāt, Sedriks pats uzmeties viņai par aizbildni, bet pieķēries savai audzēknei tā, ka arī paša meita nebūtu viņam dārgāka. Par viņas skaistumu jūs drīz vien varēsiet spriest pats, un, ja viņas sejas maigais baltums un valdonīgais un reizē lēnīgais zilo acu skatiens neliks jums aizmirst Palestīnas meln- cirtainās meičas vai musulmaņu paradīzes hūrijas, tad es esmu ķeceris, nevis īstens baznīcas dēls.

—   Bet vai jūs atceraties, uz ko mēs derējām, ja jūsu izslavētā skaistule tiks svērta un par vieglu atrasta? — templietis jautāja.

—   Mana zelta ķēde pret desmit mucām Hiosas vīna, — priors atbildēja. — Es tās varu uzskatīt par savām tikpat droši, it kā tās jau būtu klostera pagrabā aiz vecā Denisa — mana pagraba meistara atslēgas.

—   Bet izlēmējs būšu es pats, — templietis atgādināja,

—   jo būšu paspēlējis tikai tanī gadījumā, ja atzīšos, ka neesmu redzējis tik daiļu jaunavu kopš pērnajiem vasarsvētkiem. Vai tā mēs nenorunājām? Prior, jūsu ķēde ir apdraudēta. Es to nēsāšu uz savām krūšu bruņām Ašbijas de la Zušas sacīkstēs.

—    Ja godīgi vinnēsiet, tad nēsājiet, kur un kad jums patīk, — priors atteica, — es ticēšu jums uz vārda kā bruņiniekam un dieva kalpam. Bet tomēr, brāli, pieņemiet manu padomu, un lai jūsu mēle runā laipnāku valodu par to, kādā esat paradis izrīkot sagūstītos pagānus un Austrumu vergus. Ja Sedriks Saksis uzskatīs sevi par apvainotu — un viņš ļoti jūtīgs pret apvainojumiem —, tad neņems vērā ne jūsu bruņinieka godu, ne manu augsto stāvokli, nedz arī mūsu svēto kārtu un izdzīs mūs ārā no mājas, lai pārguļam zem klajām debesīm, kaut arī tā būtu pusnakts stunda. Un uzmanieties, ka pārāk cieši nelūkojaties uz Rovenu: viņš to sargā ārkārtīgi greizsirdīgi; ja mēs dosim viņam mazāko ieganstu bažām, tad esam palgalam. Stāsta, ka viņš padzinis no mājām vienīgo dēlu tikai tāpēc, ka tas iedrošinājies pacelt mīlas pilnas acis uz šo daiļavu, kuru, acīm redzot, var pielūgt tikai iztālēm; tuvoties viņai drīkst vienīgi ar tādām domām, ar kādām mēs ejam pie svētās jaunavas altāra.

—   Man viss skaidrs, — atbildēja templietis, — vienu nakti papūlēšos savaldīties un izturēties kā kaunīga meiča, bet, ja baidāties, ka viņš mūs izdzīs ar varu no mājas, tad es ar saviem ieroču nesējiem un kalpiem, Hametu un Abdallu, varu pasargāt jūs no tāda negoda. Nešaubieties, mēs esam pietiekami stipri, lai visur nodrošinātu sev labu uzņemšanu.

—   Nu, tiktāl mēs nedrīkstam aiziet, — priors sacīja,

—   bet re, kur iegrimušais krusts, par ko āksts runāja, tikai nakts tik tumša, ka grūti saredzēt, pa kuru ceļu mums jādodas tālāk. Viņš laikam sacīja, ka jānogriežas pa kreisi.

—   Nē, pa labi, — Briāns teica, — cik atceros, pa labi.

—   Pa kreisi, nudien, pa kreisi; es atceros, ka vipš pa kreisi rādīja ar savu koka zobenu.

—   Jā, bet zobenu viņš turēja kreisajā rokā un rādīja šķērsam sev uz pretējo pusi.

Kā vienmēr tādos gadījumos, katrs tiepīgi palika pie savām domām; apvaicājās kalpotājiem, bet tie bija turējušies atstatu un nebija dzirdējuši Vambas vārdus. Beidzot Briāns kaut ko pamanīja krusta pakājē, kas pirmajā mirklī bija paslīdējis garam skatienam, un teica:

—   Krusta pakajē kāds guļ, vai nu aizmidzis, vai beigts. Hugo, pakutini viņu ar sava pīķa galu.

Ieroču nesējs nepaspēja pieskarties gulētājam, kad tas uzlēca kājās, izsaukdamies skaidrā franču valodā:

—   Lai kas tu būtu, bet nav pieklājīgi tā pārtraukt manas pārdomās!

—   Mēs tikai gribējām pajautāt, kā nokļūt uz Roter- vudu, Sedrika Sakša mītni, — priors paskaidroja.

—   Es pats eju uz turieni, — svešinieks sacīja. —Bijis man zirgs, es jūs pavadītu, jo tur nav viegli aizkļūt, kaut gan ceļu zinu ļoti labi.

—   Mans draugs, mēs tev pateiksimies un atlīdzināsim, ja tu mūs aizvedīsi pie Sedrika, — priors pasteidzās apgalvot.

Viņš pavēlēja kalpotājam sēsties uz spāniešu aidinieka un atdot savu zirgu svešiniekam, kurš nu uzņēmās ceļveža pienākumus.

Viņš devās uz pretējo pusi, nekā bija ieteicis Vamba, lai jājējus maldinātu. Celiņš drīz ieritēja pašā meža biezoknī, šķērsoja vairākus strautus ar bīstamiem durn- brainiem krastiem, bet svešinieks šķita pēc nojautas izraugāmies pašas sausākās un drošākās vietas pār- jāšanai; uzmanīgi un piesardzīgi virzīdamies uz priekšu, viņš beidzot izveda pulciņu visai plašā stigā, kuras galā rēgojās prāvas, zemas, nekārtīgi izmētātas ēkas, un, norādot ar roku, teica prioram:

—   Tā ir Rotervuda, Sedrika Sakša mītne.

Šī vēsts sevišķi iepriecināja Eimeru, kuram nebija visai stipri nervi un kurš, jājot pa bīstamajām slīkšņām, izjuta tādas bailes un satraukumu, ka neiedrikstējāspat kaut ko jautāt ceļvedim. Toties tagad, juzdamies drošībā un mājvietas tuvumā, viņš atkal kļuva ziņkārs un apjautājās, kas ceļvedis tāds esot un no kurienes nākot.

—   Esmu svetcelnieks un nupat atgriezos no Svētās zemes, — skanēja atbilde.

—   Labāk jūs būtu tur palicis karot par svētā kapa atgūšanu, — noteica Tempļa bruņinieks.

—   Jums taisnība, godājamais ser bruņiniek, — atbildēja svētceļnieks, kuram, acīm redzot, templietis bija labi pazīstams, — bet, ja pat tie, kas zvērējuši atbrīvot svēto pilsētu, tagad atrodas tik tālu no tās vietas, kur viņiem vajadzēja pildīt savu pienākumu, ko tad brīnīties, ja miermīlīgs zemnieks arī, līdzīgi viņiem, atsakās no šā uzdevuma?

Templietis jau dzīrās nikni atcirst, bet priors viņu pārtrauca, izsacīdams izbrīnu, kā ceļvedis pēc tik ilgas prombūtnes vēl tik labi atceras visas meža taciņas.

—   Esmu šeit dzimis, — atbildēja ceļvedis, un tai pašā mirklī viņi jau atradās pie Sedrika mītnes. Tā bija zema, nesimetriski būvēta, ar vairākiem iekšējiem nožogotiem un visai plašiem pagalmiem, bet, kaut arī mītnes izskats norādīja uz īpašnieka bagātību, tā krasi atšķīrās no normaņu dižcilšu staltajām, ar torņiem rotātajām un ar mūriem aizsargātajām pilīm, kuras vēlāk lika pamatus vispārējam Anglijas arhitektūras stilam.

Tomēr arī Rotervuda nebija neaizsargāta; tais nedrošajos laikos neviens īpašums nevarēja iztikt bez nocietinājumiem, citādi tas nekavējoties tiktu izlaupīts un nodedzināts. Visu mītni ieslēdza dziļa tranšeja jeb grāvis, ko pildīja netālās upītes ūdens. Abpus grāvja bija divkāršs žogs no smailiem baļķiem, kurus piegā- daja no tuvīnā meža. Rietumu pusē ārējā žogā bija vārti, savienoti ar paceļamo tiltu, pa kuru varēja nokļūt iekšējos nocietinājumos. Abās vārtu pusēs sevišķi izciļņi deva iespēju apšaudīt pretinieku vajadzības gadījumā no stopiem vai lingām.

Templietis vārtu priekšā skaļi iepūta ragā, jo lietus, kas tik ilgi bija draudējis, sāka gāzt šinī mirklī kā ar spaiņiem.

III NODAĻA

Tad (bēdīgs mierinājums!) no tā krasta,

Kas Vācu juras skalots, liels un ražens nāk

Ar matiem dzelteniem un zilām acīm Saksis.

Tomsons «Brīvība»

Zālē, kura bija pārāk zema salīdzinājumā ar tās ārkārtīgo garumu un platumu, uzliela, no rupjiem, slikti notēstiem ozola dējiem sasista galda bija klāts Sedrika Sakša vakara mielasts. Zāli šķīra no debesīm tikai ar meldriem segts jumts, ko balstīja stipras spāres un sijas; abos zāles pretējos galos bija prāvi kamīni ar tik slikti ierīkotiem dūmvadiem, ka lielākā daļa dūmu, izvairījusies no īstās izejas, palika telpā. Aiz pastāvīgiem kvēpiem zemās sijas un spāres biezi klāja spīdoša sodrēju kārta kā melna laka. Pie sienām karājās dažādi kaujas ieroči un medību piederumi, bet zāles stūros divviru durvis veda uz citām plašā nama istabām.

Pārējā iekārta pauda to skarbo sakšu perioda vienkāršlbu, ar kuras saglabāšanu Sedriks tā dižojās. Grīdas vietā bija cieši noblietēts mālu un kaļķu maisījuma klons, kāds arī tagad bieži sastopams mūsdienu šķūņos. Apmēram ceturtā daļā zāles klons bija kādu pakāpienu augstāks; šai vietā, ko dēvēja par goda paaugstinājumu, sēdēja tikai galvenie ģimenes locekļi un cienīgākie viesi. Uz paaugstinājuma atradās ar krāšņu sarkanu galdautu apklāts galds, pret kura vidu pa visu zāles lejas daļu stiepās otrs, garāks un zemāks, paredzēts saimes un vienkāršu ļaužu mielastam. Sie galdi kopā veidoja burtu «T» kā senlaicīgie, pēc tā paša principa taisītie ēdamgaldi, kādus vēl tagad sastop Oksfordas un Kembridžas vecmodīgajās koledžās. Ap galveno galdu stāvēja izturīgi krēsli un sēdekļi no kokgriezumiem rotāta ozola, un virs tiem un paaugstinājuma pletās vadmalas baldahīns, kas cik necik aizsargāja svarīgās personas, kuras ieņēma šos dižsēdekļus, no vēja un it sevišķi no lietus, kas dažuviet spiedās cauri slikti segtajam jumtam.

Zāles augšdaļā, cik tālu sniedzās paaugstinājums, sienas bija segtas ar drapērijām, bet klons ar paklājiem; tos rotāja ieausti vai izšūti raksti spilgtās, gandrīz vai uzkrītošās krāsās. Virs garā apakšējā galda, kā jau minējām, baldahīna nebija, rupji balsinātās sienas bija kailas, galdam trūka galdauta un klonam paklāju; krēslus aizstāja vienkārši, masīvi soli.

Pie goda galda ap vidu bija divi augstāki krēsli namatēvam un namamātei, kuri piedalījās visās ēdienreizēs un kurus tāpēc pagodināja ar apzīmējumu «maizes devēji».

Katram krēslam bija pielikts klāt ar kokgriezumiem un ziloņkaula inkrustācijām mākslīgi izgreznots kāj- soliņš, kas norādīja uz to personu svarīgumu, kurām šādi soliņi piederēja. Vienā krēslā patlaban sēdēja Sedriks Saksis, kurš, gan būdams tikai tans jeb, kā normaņi viņu sauca, franklins, tomēr bija tikpat pikts un satraukts par vakariņu nokavēšanos kā jebkurš veco vai jauno laiku aldermanis.

Sedrika seja rādīja, ka viņš ir taisnprātīgs, bet nepacietīgs un karstas dabas cilvēks. Viņš bija vidēja auguma, platiem pleciem, garām rokām, spēcīgu miesas būvi kā ikviens, kas paradis pārciest grūtības karā vai nogurumu medībās; viņam bija pareizi veidota galva, balti zobi, platā seja un lielās zilās acis pauda atklātību un to labsirdību, kura bieži piemīt straujiem un pārsteidzīgiem raksturiem. Viņa acīs mirdzēja lepnums un pastāvīga modrība, jo šis cilvēks bija spiests visu mūžu aizsargāt savas tiesības, kuras allaž tika apdraudētas, un viņa ātrā, dedzīgā un enerģiskā daba lika viņam vienmēr būt nomodā par savu stāvokli. Garie dzeltenie mati, pāršķirti vidū ar taisnu celiņu no pieres līdz pakausim, krita uz pleciem; sirmums tikko bija manāms, kaut Sed- rikam tuvojās sešdesmitais gads.

Viņš valkāja sūnu zaļu kamzoli, kura apkakle un aproces bija apšūtas ar tā saukto miniveru, ko neuzskata par tik vērtīgu kā sermuļāda un, kā stāsta, izstrādā no pelēko vāveru ādiņām. Kamzolis nebija aizpogāts, un zem tā varēja redzēt šauru, cieši pieguļošu sarkanu kreklu; sarkanas bikses sniedzās līdz ceļiem, atstājot stilbus kailus. Kājās bija sandales kā zemniekiem, tikai no labākas ādas un sasprādzētas ar zelta sprādzēm. Viņam bija arī zelta aproces ap dilbiem un plats tā paša dārgā metāla aplis ap kaklu. Ap viduci viņš nēsāja grezni apkaltu jostu, no kuras gandrīz perpendikulāri nokarājās īss, taisns, abpusēji griezīgs zobens ar smailu galu. Uz krēsla atzveltnes bija pakārts garš, ar kažokādām apšūts sarkanas vadmalas apmetnis un bagātīgi izšūta tā paša auduma cepure — parastais turīga zemes īpašnieka apģērbs, ko valkā, kad iziet no mājas. īss medību šķēps ar platu un spožu tērauda resgali bija piesliets pie krēsla atzveltnes un pastaigu reizē kalpoja pēc vajadzības gan par spieķi, gan ieroci.

Daži saimes ļaudis, kuru apģērbā varēja vērot pakāpenisku pāreju no saimnieka lepnā tērpa uz cūkgana Gurta drēbju rupjo vienkāršību, nenolaida acu no šā sakšu augstmaņa un gaidīja viņa rīkojumus. Divi vai trīs cienīgākie stāvēja uz paaugstinājuma aiz Sedrika krēsla, pārējie uzturējās zāles lejas galā. Te bija arī citas sugas kalpi: divi trīs lieli pinkaini kurti, ar kuriem tolaik medīja vilkus un briežus, tikpat daudz lielu, spēcīgu pēdu dzinēju suņu ar resniem kakliem, prāvām galvām un garām ausīm un pāris mazu sunīšu, kurus tagad sauc par terjeriem un kuri ar nepacietību gaidīja vakariņas, bet, noprazdami ar savu īpašo suņa nojautu, ka

saimnieks nav labā omā, neied rīkstē jās pārtraukt viņa drūmo klusēšanu, laikam baidīdamies no baltās rundzi- ņas, kas atradās blakus saimnieka šķīvim un kuras uzdevums bija novērst četrkājaino kalpu uzmācību. Tikai viens vecs, baismīgs vilku suns izlutināta mīluļa vaļībā bija novietojies blakus dižsēdeklim un laiku pa laikam iedrošinājās pievērst saimnieka uzmanību, te nolikdams lielo, pinkaino galvu viņam uz ceļiem, te iebāzdams degunu viņa plaukstā, bet arī viņu noraidīja ar skarbu uzsaucienu:

—   Vācies, Bolder, vācies! Man tagad joki nav prātā!

Sedriks, kā mēs jau manījām, nebija sevišķi labā

omā. Lēdija Rovena, apmeklējusi vakara dievkalpojumu kādā tālā baznīcā, bija tikai nule atgriezusies un pārģērbās sausās drēbēs. Par Gurtu un viņa ganāmpulku nebija ne ziņas, ne miņas, lai gan jau sen vajadzēja pārdzīt cūkas no meža, un šis laiks bija tik nedrošs, ka aizkavēšanos varēja izskaidrot ar laupītāju uzbrukumu, jo viņu šais mežos bija daudz, vai ar kāda kaimiņu barona pārgalvību, kurš tik pārliecināts par savu spēku, ka neatšķir svešu īpašumu no savējā. Un, tā ka sakšu zemes īpašnieku galvenā bagātība bija milzīgie cūku bari, it sevišķi mežiem bagātos apvidos, kur cūkas viegli varēja atrast barību, tād Sedrikam bija svarīgs iemesls bažām.

Turklāt sakšu tans bija noilgojies pēc iemīļotā āksta Vambas, kura joki, lai kādi būdami, bija labs aizdars vakariņām un arī ierastajiem pamatīgajiem ela un vīna malkiem. Sedriks nebija ēdis kopš pašām pusdienām, noteiktais vakariņu laiks sen bija garām, un šāds apstāklis vienmēr var samaitāt omu godājamam zemes īpašniekam, kā tas nereti gadās arī mūsu laikos. Viņš izsacīja savu nepatiku ar aprautām piezīmēm, vai nu runādams pats ar sevi, vai kalpotājiem, bet visbiežāk ar dzērienu devēju, kas laiku pa laikam pasniedza viņam sudraba glāzīti ar vīnu nervu nomierināšanai.

—   Kāpēc lēdija Rovena tā kavējas?

—   Viņa tikai pārmainīs galvsegu, — atbildēja kāda kalpone tanī vaļībā, kādā kundzes mīlule parasti sarunājas ar ģimenes galvu arī mūsu laikos, — jūs taču negribēsiet, lai viņa ierodas pie galda ar kapuci galvā vai

svārkos vien, bet par manu kundzi neviena ātrāk neapģērbjas visā mūsu grāfistē.

Tāds neapstrīdams apgalvojums it kā nomierināja Saksi, kurš nokrekšķējās un tad piezīmēja:

—   Labi būtu, ja viņas dievbijīgā vēlēšanās apmeklēt svētā Džona baznīcu nākamreiz sakristu ar jauku laiku. Bet kur, pie septiņiem velniem, tas Gurts tik ilgi paliek? — viņš turpināja, uzrunādams dzērienu devēju un paceldams balsi, it kā nopriecādamies, ka atradis pateicīgu ieganstu izlaist dusmas, nebaidoties no aizrādījumiem. — Kad tikai man nav jādzird sliktas vēstis par mūsu ganāmpulku! Viņš gan vienmēr bija uzticams un piesardzīgs kalps, un es jau paredzēju viņam kaut ko labāku, varbūt pat iecelt viņu par savu miesassargu.

Tad dzērienu devējs Osvalds bikli iedrošinājās piezīmēt, ka tikai pirms stundas iezvanīts uguns nodzēša- nas laiks, bet šis aizbildinājums nebija izdevīgs, jo šīs tēmas pieminēšana bija neizturama Sakša ausīm.

—    Kaut velns būtu parāvis šo signāla zvanu, — izsaucās Sedriks, — un to varmācīgo izdzimteni, kas to izdomājis, kā ari stulbo vergu, kurš min to sakšu valodā, lai to dzird sakšu ausis! Signāla zvans, — viņš atkārtoja, mirkli klusējis. — Jā, signāla zvans, kas piespiež godīgus cilvēkus dzēst nost uguni, lai zagļi un laupītāji varētu tumsā vieglāk strādāt savus ļaunos dar- būs. Jā, signāla zvans! Redžinalds Frondebefs un Filips de Malvuazens gan zina, kāds labums no signāla zvana, ne sliktāk kā pats Vilhelms Bandubērns, vai kāds cits normaņu dēkainis, kas kāvās pie Heistingsas. Es tā vien gaidu, ka dzirdēšu, ka mans īpašums pievākts, lai paglābtu no bada nāves viņu alkatīgos bandītus, kurus viņi var uzturēt tikai ar zagšanu un laupīšanu. Mans uzticamais vergs noslepkavots, mana manta kritusi par laupījumu, bet Vamba . . . Kur Vamba? Vai kāds neteica, ka viņš aizgājis Gurtam līdzi?

Osvalds atbildēja apstiprinoši.

—   Re nu, aizvien jo labāk! Tātad arī sakšu muļķi pievākuši, lai kalpo normaņu lordam. Taisnība jau ir: mēs visi esam muļķi, kas viņiem kalpojam un paciešam viņu ņirgāšanos un izsmieklu, it kā mēs būtu kopš dzimšanas stulbā prātā. Bet es atriebšos! — viņš piemetināja, uztrūkdamies kājās un nepacietīgi satverdams medību šķēpu, jau iedomājoties vien par iespējamo apvainojumu. — Es sūdzēšos lielajā padomē; man ir draugi, ir domu biedri, — es izaicināšu normani vīrs pret viru, lai nāk apbruņots no galvas līdz kājām, ja tas gļēvulim piešķir drosmi; es esmu iztriecis šautru caur baļķu žogu, kas biezāks par trim viņu kara vairogiem. Varbūt mani uzskata par veci, bet, lai gan esmu vientuļš un bez bērniem, es viņiem pierādīšu, ka Sedrika dzīslās tek Hervarda asinis! Ak, Vilfred, Vilfred, — viņš izrunāja pusbalsī, — būtu tu spējis savaldit savu neprātīgo kaislību, tavs tēvs nebūtu palicis vecuma dienās kā vientuļš ozols, kura kailos un neaizsargātos zarus lauž vētras brāzieni!

Atmiņas, acīm redzot, pārvērta viņa dusmas klusās skumjās. Viņš atlika pie malas medību šķēpu, atsēdās agrākajā vietā, nokāra galvu un iegrima dziļās, grūtsirdīgās pārdomās. Pēkšņi tās pārtrauca skaļš taures sauciens, kam par atbildi visi suņi zālē un vēl kādi divdesmit vai trīsdesmit, kas bija novietoti citur, sāka apdullinoši riet un kaukt. Baltajai nūjiņai un kalpiem vajadzēja krietni vien pastrādāt, kamēr apklusināja šo suņu sacelto jandāliņu.

—   Ei, kalpi, uz vārtiem! — steigšus pavēlēja Saksis, līdzko tracis bija tiktāl apvaldīts, ka viņa vārdus varēja sadzirdēt. — Uzziniet, kādas vēstis mums nes šī taure, — laikam paziņos, kādas neģēlības un laupīšanas notikušas manos īpašumos.

Kalps, pēc dažiem mirkļiem atgriezies, paziņoja, ka priors Eimers no Zorvo abatijas un krietnais bruņinieks Briāns de Buagilbers, cildenā un godājamā templiešu ordeņa komandors, ar nelielu svītu lūdzot parādīt viņiem viesmīlību un dot naktsmājas, jo viņi esot ceļā uz turnīru, kas notikšot parit netālu no Ašbijas de laZušas.

—    Eimers? Priors Eimers? Un Briāns de Buagilbers? — murmināja Sedriks. — Abi normaņi, bet — normaņi vai sakši — Rotervudas viesmīlības labā slava nedrīkst ciest: viņi laipni jāuzņem, ja iedomājušies te pārnakšņot, — es gan vairāk priecātos, ja viņi būtu jājuši tālāk. Taču neklājas kurnēt, ja ceļiniekiem jādod uz vienu nakti pajumte un vakariņas, turklāt jācer, ka pat normaņi apvaldīs savu nekaunību, ja būs ieradušies kā viesi. Ei, Handibert, — viņš piemetināja, uzrunādams namzini, kas stāvēja aiz viņa krēsla ar baltu zizli rokā, — paņem pusduci kalpu un pavadi ceļiniekus uz viesu telpām. Parūpējies par viņu zirgiem un mūļiem un raugies, lai viņu svītai nekā netrūktu. Lai viņi pārģērbjas, ja vēlas; iekur uguni, pagādā ūdeni, ko nomazgāties, pasniedz vīnu un elu, liec pavāriem labi ātri ar kaut ko papildināt mūsu vakariņas — un lai tās tūliņ būtu galdā, līdzko svešinieki būs saposušies. Pasaki viņiem, Handibert, ka Sedriks ari pats būtu izgājis apsveikt viņus, bet devis solījumu nespert vairāk par trim soļiem no savas zāles paaugstinājuma viesiem pretī, ja viņi nepieder pie sakšu karaļu nama. Ej! Pielūko, ka viss būtu kārtībā, lai viņi savā uzpūtībā nevar melst, ka neaptēstais Saksis izrādījies ir nabags, ir skopulis.

Namzinis un vairāki kalpi aizgāja izpildīt saimnieka pavēles, bet Sedriks atkārtoja, skatīdamies uz Osvaldu:

—   Priors Eimers… Ja nemaldos, viņš ir miesīgs brālis tam pašam Zilam de Molvereram, kurš tagad kļuvis par lordu Midlhemu.

Osvalds godbijīgi nolieca galvu par piekrišanas zīmi.

—    Viņa brālis ieņēmis pili un piesavinājies īpašumus, kas agrāk piederēja daudz augstākas cilts pārstāvim, Midlhemas Alfgoram, bet kurš normaņu lords gan nedara to pašu? Par šo prioru stāsta, ka viņš esot vaļīgs un izlaidīgs priesteris, kam vairāk pie sirds vīna kauss un medību rags nekā baznīcas zvani un lūgšanu grāmata. Labi, lai viņš nāk, es uzņemšu viņu ar godu. Bet kā tu nosauci to templieti?

—   Briāns de Buagilbers.

—   Buagilbers? — atkārtoja pārdomās Sedriks, it kā apspriezdamies pats ar sevi; šāds paradums piemīt cilvēkam, kurš dzīvo starp apakšniekiem. — Buagilbers? Tas ir plaši izdaudzināts vārds gan ļaunā, gan labā nozīmē. Stāsta, ka viņš esot drosmīgākais Tempļa ordeņa bruņinieks un ar parastajiem bruņinieku netikumiem: lepnību, ļaunprātību un baudkārību; viņš esot vīrs ar nocietinātu sirdi, kurš nepazīstot ne baiļu no šās zemes spēkiem, ne bijības pret debesīm. Tā par viņu stāsta tie nedaudzie karavīri, kas atgriezušies no Palestlnas. Nekas, viņš pavadīs te tikai vienu nakti; uzņemsim laipni ari viņu. Osvald, attaisi visvecākā vīna mucu, liec galdā labāko medu, stiprāko elu, smaržīgāko mo- ratu, dzirkstošāko sidru, vircotāko pigmentu1 un pielej pašus prāvākos dzeramos ragus, — templieši un abati cieni labus vīnus un lielus kausus. Elgita, pasaki lēdijai Rovenai, ka mēs šovakar negaidīsim viņu pie galda, ja vien viņai pašai nebūs īpašas vēlēšanās mums pievienoties.

—   Šovakar viņai būs īpaša vēlēšanās, — Elgita runīgi atbildēja, — jo viņa vienmēr grib dzirdēt jaunās ziņas no Palestīnas.

Sedriks uzmeta pārdrošniecei sirdīgu skatienu, tomēr Rovena un visi viņas kalpotāji atradās izņēmuma stāvokli un bija pasargāti no namatēva dusmām. Viņš tikai noteica:

—    Klusu, meiten, tev pārāk vaļīga mēle! Nodod savai kundzei manu vēsti, un lai viņa rīkojas, kā patīk. Vismaz šai namā Alfrēda pēcnācēja var pavēlēt kā princese.

Elgita izgāja no zāles.

—    Palestīna! — Saksis atkārtoja. — Palestīna! Cik gan. daudz ausu kāri uztver tās pasakas, ko izlaidīgi krustneši un liekulīgi svētceļnieki iznēsā no šās likteņa piemeklētās zemes! Es arī varētu iztaujāt, arī varētu vākt ziņas un ar drebošu sirdi klausīties šo slīpēto klaidoņu izdomās, kuri ar blēdību iemanto mūsu viesmīlību . . . Bet nē — dēls, kurš mani nav klausījis, nav vairs mans dēls, un es nelikšos zinis par viņu vairāk kā par pašu necienīgāko cilvēku, kurš, uzšuvis sev uz pleca krustu, nododas izlaidībai un asins izliešanai un vēl grib iegalvot, ka tas ir dievam patīkams darbs.

Savilcis uzacis, viņš brīdi lūkojās zemup, un, kad atkal pacēla galvu, divviru durvis zāles pretējā galā atvērās vaļā un namzinis ar zizli un četri kalpi ar degošām lāpām rokās ievadīja vēlīnos viesus zālē.

IV NODAĻA

Tur barokļu un aitu asins šļāc,

Pa starpām nostiepts ari briedis kāds.

Jau uguns sakurta, jau cienasts dalīts tiek,

Vīns sartas blāzmas kroņus kausiem galvās liek. * * *

Šais lepnās dzīrēs arī Uliss klāt,

Sēž kaktā, galds kur nabagiem ir klāts,

Kā princis vēlējis.

Odiseja, 21. gr.

Priors Eimers bija izmantojis izdevīgo gadījumu, uzvilkdams jātnieka apģērba vietā citu no vēl dārgāka auduma, kam uzmetis krāšņi izrakstītu mantiju. Bez masīvā zelta zīmoggredzena — garīgās kārtas pazīmes viņa pirkstos pretēji klostera noteikumiem mirdzēja vēl daudz gredzenu ar dārgiem akmeņiem; viņa sandales bija no vissmalkākā spāniešu safjāna, bārda apcirpta tik īsa, cik vien viņa amats to atļāva, tonzūru sedza grezni izšūta sarkana cepurīte.

Templietis arī bija pārģērbies; viņa tērps bija tikpat lepns, lai ari ne tik izmeklēti un mākslīgi izrotāts, un viņš pats izskatījās daudz valdonīgāks par savu ceļa

biedru. Viņš bija apmainījis bruņu kreklu pret tumšsarkanu, ar adu apšūtu zīda tuniku un virs tās uzmetis garu sniegbaltu apmetni, kas krita platās krokās. Uz baltā apmetņa bija uzšūts no melna samta izgriezts astoņstūrains krusts. Augstā cepure vairs nesedza viņa pieri, to apēnoja tikai neparasti melnūksnējai sejai pie- skanīgo ogļu melno, biezo matu kuplās cirtas. Gaita un izturēšanās pauda karalisku grāciju, ja vien iespaidu nebojātu ārkārtīgi augstprātīgā sejas izteiksme, kas liecināja par pierašanu pie neierobežotas varas.

Augstos viesus pavadīja viņu kalpotāji, un tiem pazemīgi sekoja viņu ceļvedis, kurš piesaistīja skatienu tikai ar parasto svētceļnieka apģērbu. No galvas līdz kājām viņš bija ietinies rupjā melna sarža apmetnī, kas atgādināja mūsdienu huzāru apmetņus ar tādām pašām vaļējām piedurknēm un tika saukts par sklavenu jeb slāvu tērpu. Rupjās sandales, piesietas ar siksnām pie kailajām kājām, ar gliemežvākiem apšūtā platmale, ar dzelzi apkaltais garais zizlis, kam augšgalā piesiets palmas zars, papildināja viņa apģērbu. Viņš kautri ienāca svītai nopakaļ un, redzēdams, ka pie apakšējā galda tikko pietiek vietas Sedrika kalpiem un viņa viesu svītai, atkāpās pie sēdekļa zem lielā pavarda nojumes un likās pilnīgi aizņemts ar drēbju žāvēšanu, pacietīgi gaidīdams, kad pie galda atbrīvosies vieta vai namzinis aiz laipnības pasniegs kaut ko ēdamu tepat pie pavarda.

Sedriks piecēlās, lai ar cieņu saņemtu viesus, un, nokāpis no paaugstinājuma, paspēra trīs soļus viņiem pretī un tad gaidīja viņus pienākam.

—   Man žēl, godātais prior, — viņš sacīja, — ka mans solījums aizliedz man spert soli tālāk pa manu tēvu grīdu, pat apsveicot tādus viesus kā jūsu godība un šis varonīgais svētā Tempļa bruņinieks. Bet mans namzinis laikam būs jums paskaidrojis manas šķietamās nepieklājības iemeslu. Lūdzu jūs arī atvainot, ka runāšu ar jums savā dzimtajā valodā un lūgšu jūs darīt to pašu, ja tas jūs neapgrūtina; pretējā gadījumā es pats tik daudz saprotu normaniski, ka nepārpratīšu jūsu vārdus.

—   Solījumus vajag turēt, godājamais franklin jeb, ja atļausiet tā izteikties, godājamais tan, kaut arī šis tituls jau mazliet novecojies, — priors atbildēja. — Solījumi ir tās saites, kas saista mūs ar debesīm, jeb tās virves, ar kuram upuri piesien pie altāra ragiem, un tāpēc, kā jau sacīju, solījumi jātur un jāglabā, ja vien tos neatceļ mūsu svētā māte baznīca. Kas attiecas uz valodu, tad es labprāt lietoju to izloksni, kurā runāja mana godātā vecmāmuļa Midlhemas Hilda, kas mira, svētuma apdvesta, ja tā atļauts izteikties, īsi pirms savas slavenās vārdamāsas — svētās Vitbijas Hildas, — lai dievs mielo viņas dvēseli!

Kad priors beidza šo miermīlīgo runu, viņa ceļa biedrs teica strupi un iespaidīgi:

—   Esmu vienmēr runājis franciski, karaļa Ričarda un viņa dižcilšu valodā, bet saprotu angliski pietiekami, lai varētu sarunāties ar šās zemes iedzīvotājiem.

Sedriks uzmeta viņam vienu no tiem ašajiem un neiecietīgajiem skatieniem, ar kādiem gandrīz vienmēr uzņēma jebkuru salīdzinājumu starp abām sāncensēm tautībām, bet, atcerēdamies viesmīlības uzliktos pienākumus, apvaldīja dusmu izpausmi un ar rokas mājienu lūdza viesus apsēsties blakus sev uz zemākiem krēsliem, un tad deva zīmi, lai liek galdā vakariņas.

Kalpi metās izpildīt pavēli, un tikmēr Sedriks ieraudzīja cūkganu Gurtu un viņa pavadoni Vambu, kuri patlaban ienaca zālē.

—   Pasaukt šurp tos slaistus! — Sedriks nepacietīgi pavēlēja.

Kad nogrēkojušies vergi pienāca pie paaugstinājuma, viņš prasīja:

—   Ko tas nozīmē, nelieši? Kur jūs tik ilgi blandījāties apkārt? Gurt, vai pārdzini ganāmpulku mājās, puis, vai atstāji laupītājiem un klaidoņiem?

—   Ganāmpulks ir sveiks un vesels, kā jūsu žēlastībai labpatīk, — Gurts atbildēja.

—    Bet man nemaz nepatīk, blēdi, — Sedriks atcirta, — veselas divas stundas bažīties, iedomājoties dažādas likstas un plānojot, kā atriebties kaimiņiem par ļaunumu, ko viņi man nav nodarījuši. Es tev saku — nākamreiz par šādu pārkāpumu tevi gaida cietums un sieksta.

Pazīdams saimnieka ātro dabu, Gurts pat nemēģināja taisnoties, bet Vamba, kurš varēja rēķināties ar Sedrika iecietību, izmantoja savas āksta priekšrocības un atbildēja abu vietā:

—    Nudien, tēvoci Sedrik, tu šovakar runa skaidras aplamības.

—    Kas tad nu būs, ser? — namatēvs atsaucās. — Es tevi nosūtīšu pie vārtsarga, lai tev iedzen disciplīnu, ja ļausi savai muļķa mēlei tādu vaļu.

—    Bet vispirms lai tava gudrība atbild, vai taisnīgi un prātīgi sodīt vienu, ja vainīgs otrs, — Vamba sacīja.

'— Protams, ka ne, muļķi, — Sedriks atbildēja.

—   Kāpēc tad, tēvoc, tu gribi likt siekstā nabaga Gurtu, ja vainīgs viņa suns Fangss? Es varu zvērēt, ka mēs ne mirkli nebūtu nokavējušies, bet Fangss tik tikko spēja sadzīt cūkas kopā, kad iezvanīja vakara dievkalpojumu.

—   Tad pakar Fangsu, — steigšus izlēma Sedriks, uzrunādams Gurtu, — ja viņš ir vainīgs, un paņem sev citu suni.

—    Pag, pag, tēvoci, — āksts pārtrauca, — šis taisnais spriedums arī nav bez līkuma, jo tā nav Fangsa vaina, ka viņš klibo un nevar tik ātri sadzīt cūkas kopā. Vainīgi ir tie, kas nocirta viņa priekškājām nagus, jo diezin vai Fangss būtu piekritis šai operācijai, ja viņa balsi ņemtu vērā.

—    Kas iedrīkstējies sakropļot suni, kurš pieder manam dzimtcilvēkam? — izsaucās Saksis, mirklī iedegdamies dusmās.

—    Ak vai, tas bija vecais Huberts, — Vamba atbildēja, — sera Filipa de Malvuazena piķieris. Viņš noķēra Fangsu mežā un teica, ka suns trencis stirnu tādā medību iecirknī, kurā suņa saimniekam nav tiesību medīt.

—    Lai velns parauj šo Malvuazenu ar visu viņa piķieri! — sauca Sedriks. — Es viņiem pierādīšu, ka šis mežs neietilpst lielajā mežu hartijā minēto medību rezervātu skaitā. Bet pietiek par to runāt. Ej, nelga, sēdies savā vietā, bet tu, Gurt, pagādā sev citu suni, un, ja tas piķieris iedrīkstēsies arī tam ķerties klāt, tad viņš savu mūžu vairs stopu nelietos; lai esmu nolādēts kā gļēvulis, ja nenocirtīšu viņam labās rokas īkšķi, lai viņš nevar savilkt stopa auklu . .. Lūdzu atvainošanu, mani godājamie viesi. Mani kaimiņi, ser bruņiniek, nav labāki par jūsu pagāniem Svētajā zemē. Tomēr jusu pieticīgais cienasts jau atrodas jūsu priekšā, mielojieties, un lai labie novēlējumi izpērk mielasta trūcīgumu.

Tomēr priekšā celtajam cienastam nevajadzēja namatēva atvainojuma. Ari uz zemākā galda bija uzlikta dažādi sagatavota cūkas gaļa un visādi no mājputnu, stirnu, kazu un zaķu gaļas vārīti un cepti ēdieni, daža- das zivis, milzīgi klaipi maizes, rauši un saldumi 110 medū vārītiem augļiem. Sīkākus meža putnus, kuru arī bija bez sava gala, pasniedza nevis bļodās, bet uz koka irbuļiem vai iesmiem; pāži un kalpi piedāvāja tos katram viesim pēc kārtas, un tie paši nogrieza, cik lielu gabalu gribēja. Goda viesiem blakus bija sudraba kausi; pie zemākā galda dzēra no lieliem ragiem.

Visi jau grasījās ķerties pie ēšanas, te mažordoms jeb namzinis pacēla zizli un skaļi sauca:

—    Piedošanu — vietu lēdijai Rovenai!

Aiz goda galda zāles augšējā galā atvērās sāndurvis, un uz paaugstinājuma iznāca lēdija Rovena četru kalpoņu pavadībā. Sedriks, kaut gan pārsteigts un ne visai apmierināts, ka viņa audzēkne šādā reizē parādās viesiem, tomēr steidzās viņai pretī, lai godbijīgi un svinīgi pavadītu līdz namamātei domātajam krēslam blakus savējam. Visi piecēlās, Rovenai ienākot; atbildējusi ar mēmu paloclšanos uz šo laipnību, viņa graciozi devās uz savu vietu. Viņa nepaspēja apsēsties, kad templietis iečukstēja prioram:

—   Man neiznāks lepoties ar jūsu zelta ķēdi turnīrā. Hiosas vīns pieder jums!

—   Ko es jums teicu? — atbildēja priors. — Bet apvaldiet savu sajūsmu, franklins jūs novēro.

Briāns de Buagilbers, pieradis rīkoties saskaņā ar savu acumirklīgo vēlēšanos, nelikās zinis par šo brīdinājumu un nenolaida acu no sakšu skaistules, kura viņu pārsteidza tieši ar to, ka tik krasi atšķīrās no austrumu sultā- nietēm.

Rovena bija izcili labi veidota, stalta auguma, taču ne tik gara, lai tas piesaistītu uzmanību. Viņas āda bija žilbinoši balta, bet galvas un sejas cildenās aprises izpirka krāsu trūkumu, kas dažkārt piemīt gaišmatainām daiļavām. Dzidrās zilās acis garo skropstu ietvarā zem smalkajām, tumšajām uzacīm, kas piešķīra izteiksmību pierei, likās spējīgas tikpat labi iešvelt kaislībā kā nomierināt, tikpat labi pavēlēt kā lūgt. Kaut arī visvairāk viņas sejai atbilda maiga izteiksme, tomēr ieradums baudīt vispārēju pielūgsmi un apzināties savu varu piešķīra šai sakšu lēdijai īpašu cildenumu, kas saliedējās ar dabas doto daili un papildināja to. Biezie gaišbrūnie mati, gaumīgi savīti neskaitāmās skaistās cirtās, rādīja, kā māksla var palīdzēt dabai. Tie bija greznoti ar dārgakmeņiem un nokarājās vaļēji pār pleciem kā pierādījums jaunavas dižciltībai un brīvajai kārtai. Kaklā viņai karājās zelta ķēdīte ar tai pašā metālā ietvertu relikviju. Kailajās rokās dzirkstīja aproces. Virs viņas juras zaļā zīda apakštērpa un svārkiem bija uzmesta gara, vaļēja mantija, kas krita līdz zemei, ar visai platām piedurknēm, kuras sniedzās tikai mazliet pāri elkoņiem. Mantija bija no koši sarkana ļoti smalka vilnas auduma. Tās augšdaļā bija piestiprināts viegls zīda plīvurs zeltītiem rakstiem, ar kuru varēja pēc spāniešu parauga aizsegt seju un krūtis, ja valkātājai tā patiktu, vai kuru varēja apmest kā drapējumu ap pleciem.

Kad Rovena pamanīja templieša kvēlo skatienu, kuram tumšie, dziļie acu iedobumi piešķīra liesmojošu ogļu spīdumu, viņa ar lielu pašcieņu nolaida plīvuru pār seju kā zīmi, ka tik ciešs un vaļīgs skatiens viņai nav patīkams. Sedriks pamanīja šo kustību un izprata tās iemeslu.

—   Ser templieti, — viņš aizrādīja, — mūsu sakšu jaunavu vaigi redzējuši pārāk maz saules un tāpēc nevar panest tik neatlaidīgu krustneša skatienu.

—   Ja esmu vainīgs, — atbildēja sers Briāns, — tad lūdzu jums piedošanu, tas ir, lūdzu lēdiju Rovenu piedot man; tālāk mana pazemība nesniedzas.

—   Lēdija Rovena, — priors ierunājās, — vēlēdamās sodīt mana drauga pārdrošību, nosodīja mūs visus. Ceru, ka viņa nebūs tik nežēlīga pret to spožo sabiedrību, kuru sastapsim turnīrā.

—   Es vēl nezinu, vai mēs dosimies uz turnīru, — Sedriks sacīja. — Man diezin kā nepatīk šādas tukšas izpriecas, kuras mani senči nepazina tolaik, kad Anglija bija brīva.

—   Tomēr atļaujiet mums cerēt, — priors pārtrauca, — ka mūsu pavadībā jūs drošuprāt dosieties uz turieni; kad ceļi ir tik nedroši, tad nevajag novērtēt par zemu sera Briāna de Buagilbera pavadonību.

—    Ser prior, — atbildēja Saksis, — lai kādos ceļojumos esmu devies pa šo zemi, līdz šim man vienmēr pieticis ar manu labo šķēpu un uzticamajiem kalpiem un nav vajadzējis cita aizstāvja. Bez tam, ja mēs patiešām dosimies uz Ašbiju de la Zušu, mūs pavadīs mans dižciltīgais kaimiņš un tautietis Koningsburgas Atelstans ar tādu svītu, ka mums nebūs jābīstas ne no laupītājiem, ne no feodāļiem. Paceļu šo kausu uz jūsu veselību, ser prior, paļaudamies, ka mans vīns jums garšo, un pateicos par jūsu laipnību. Pat ja jūs tik stingri turaties pie klostera noteikumiem, ka dodat priekšroku skābam pienam, tad ceru, ka šeit jūs nedzersiet vīnu tikai aiz pieklājības vien.

—    Bet es, — teica templietis, piepildīdams kausu, — dzeru uz daiļās Rovenas veselību, jo, kopš viņas vārdamasa ieviesusi šo vārdu Anglijā, šī zeme nav redzējusi nevienu pielūgsmes cienīgāku. Zvēru pie savas ticības, es varētu piedot nelaimīgajam Vortigernam[9], ka viņš aizmirsa savu godu un savu karaļvalsti, pat ja viņa pielūgsmes objekts būtu bijis pusi tik daiļš, kādu mēs šeit skatām.

—    Pietaupiet savus glaimus, ser bruņiniek, — Rovena ar cieņu atbildēja, nepaceldama plīvuru, — es labāk izmantošu jūsu laipnību un lūgšu pastāstīt jaunākās ziņas par Palestīnu, jo šis sarunu priekšmets mūsu angliskajām ausīm ir patīkamāks nekā komplimenti, ko jums māca jūsu franciskās manieres.

—    Nekā svarīga nevaru gan pavēstīt, lēdij, — sers Briāns de Buagilbers atbildēja, — tikai apstiprināt, ka ar Saladīnu noslēgts pamiers.

Viņu pārtrauca Vamba, kura amatam atbilstošais sēdeklis ar atzveltnē izgrieztām ēzeļa ausīm bija novietots kādu soli aiz namatēva krēsla; Sedriks laiku pa laikam sniedza viņam kumosus no sava šķīvja, kaut gan šai laipnībā ākstam vajadzēja dalīties ar namatēva mīļotajiem suņiem, kuru, kā jau minējām, zālē bija diezgan daudz. Vamba sēdēja pie maza galdiņa, pabāzis kāju pēdas zem krēsla šķērša, ierāvis vaigus tā, ka žokļi atgādināja riekstu knaibles, un pievēris acis, bet modri uzmanīja izdevību iejaukties ar kādu joku, ko viņam labprāt mēdza atļaut.

—   Ak šie pamieri ar neticīgajiem! — viņš izsaucās, nelikdamies ne zinis, ka pēkšņi pārtraucis dižmanīga lemplieša runu. — Tie mani padarījuši par galīgu veci!

—   Kā tad tā, šķelmi? — jautāja Sedriks, ar redzamu labpatiku grasīdamies noklausīties gaidāmo joku.

—   Manā mūžā jau bijuši tris tādi pamieri — un katrs uz piecdesmit gadiem, — Vamba atbildēja, — un, ja tos sarēķina kopā, tad man jau vismaz simt piecdesmit gadu.

—   Nu, es galvoju, ka tu nemirsi aiz vecuma, — teica templietis, pazinis mežā sastapto vīru. — Tev būs lemts mirt no soģa rokas, ja tu vienmēr tā radīsi ceļavīriem ceļu kā šovakar prioram un man.

—   Kā, puis! — izsaucās Sedriks. — Maldināt ceļavīrus? Tevi vajadzēs nopērt: tu esi tikpat blēdīgs, cik muļķīgs.

—   Apželojies, tēvoci, — āksts teica, — atļauj šoreiz manai muļķībai uzmesties par aizstāvi manai blēdībai. Mana vienīgā vaina ir tā, ka es sajaucu, kura man labā, kura kreisā roka, bet tam, kas izraugās muļķi par padomdevēju un ceļa rādītāju, vajag būt piekāpīgākam.

Sarunu pārtrauca vārtu sarga sūtītais pažs ar ziņu, ka pie vārtiem stāvot ceļinieks, lūgdams viņu ielaist.

—   Laidiet viņu iekšā, — Sedriks izrīkoja, — vienalga, kas viņš ir; tādā naktī, kad plosās vētra, pat meža zvēri spiežas klāt ganāmpulkiem un meklē aizsardzību pie sava nāvīgākā ienaidnieka — cilvēka, lai nav jāiet bojā, dabas spēkiem trakojot. Lai viņam sniedz visu, ko viņš prasa, — Osvald, pielūko, lai tā notiek.

Dzērienu devējs tūliņ izgāja no zāles, lai gādātu, ka saimnieka pavēles tiek izpildītas.

V NODAĻA

«Vai ebrejiem nav acu, roku un citu locekļu, vai viņiem nav jutekļu, prāta, jūtu un kaislību? Vai viņus nebaro tas pats ēdiens, neievaino tie paši ieroči, neapdraud tās pašas likstas, nesilda un nesalde tā pati ziema un vasara?»

«Venēcijas tirgotājs»

Osvalds atgriezās un, pieliecies saimniekam pie auss, čukstēja:

—        Tas ir ebrejs, viņš saucas Aizeks no Jorkas; vai būs labi, ja es viņu ievedīšu šeit?

—        Lai Gurts izpilda tavus pienākumus, Osvald, — Vamba iejaucās savā parastajā bezkaunībā, — cūkgans ir ebrejam piemērots ceremoniju meistars.

—        Svētā Marija, — noteica priors, pārmezdams krusta zīmi, — ielaist neticīgu ebreju tādā sabiedrībā!

—        Lai ebreju suns tuvotos svētā kapa aizstāvim! — piebalsoja templietis.

—        Goda vārds, — Vamba noteica, — tā vien šķiet, ka templieši mīl gan ebreju naudiņu, bet viņu sabiedrību necieš.

—    Neņemiet ļaunā, mani godājamie viesi, — Sedriks sacīja, — es nevaru pārkāpt viesmīlības likumus, lai izpatiktu jums. Ja dievs kungs pacieš, ka pasaulē dzīvo vesela stūrgalvīgu ķeceru tauta tik ilgi, ka to neviens mirstīgais nevar aprēķināt, tad jūs varat paciest vienu ebreju dažas stundas. Taču es nevienu nespiežu runāt ar viņu vai ēst kopā ar viņu. Dodiet viņam atsevišķu galdiņu un ēdienu, ja vien, — viņš smaidīdams piemetināja, — tie turbānotie svešzemnieki nepieņem viņu savā pulkā.

—   Ser franklin, — templietis atbildēja, — mani sa- racēņu vergi ir krietni musulmaņi un nīst ebrejus tāpat kā kristīgie.

—    Goda vārds, to es nesaprotu, — Vamba iejaucās, — ar ko Mahmuda un Termaganta pielūdzēji labāki par šo tautu, kuru kādreiz izraudzījies pats dievs!

—   Lai tad viņš sēž tev blakus, Vamba, — Sedriks izlēma. — Muļķis un blēdis ir labs pāris.

—   Muļķis pratīs uzcelt nocietinājumu starp sevi un blēdi, — Vamba atteica un pavicināja apgrauztu cūkas šķiņķa kaulu.

—   Tss! Viņš jau nāk, — Sedriks pārtrauca.

Zālē bez kādām ceremonijām ielaida vāju gara auguma sirmgalvi, kurš bikli un nedroši tuvojās zemākā galda galam, ik uz soļa pazemīgi klanīdamies, un tāpēc izskatījās mazāks nekā īstenībā bija. Viņa sejas panti bija smalki un pareizi: ērgļa deguns, skadrās melnās acis, grumbu izvagotā augstā piere, garie sirmie mati un bārda varētu radīt patīkamu iespaidu, ja vien neuzsvērtu viņa piederību pie tās tautas, kuru tanīs tumšajos gadsimtos tikpat stipri nīda lētticīgais un tum- sonīgais pūlis, kā vajāja un izsūca savtīgie un alkatīgie dižcilši un kurai varbūt tieši šis naids un vajāšanas izveidoja tādu nacionālo raksturu, kurā, saudzīgi izsakoties, bija daudz kas nepievilcīgs un nosodāms.

Negaisā krietni vien cietušais ebreja apģērbs sastāvēja no vienkārša brūna krokota apmetņa un tumšsarkanas tunikas. Viņš valkāja ar kažokādu apšūtus lielus zābakus un jostu ap vidu, pie kuras ieroču vietā karājās neliels nazītis un kārba ar rakstāmiem piederumiem. Galvu sedza augsta, četrstūraina, pēc īpaša fasona veidota dzeltena cepure, ko likums pavēlēja ebrejiem nēsāt, lai viņi atšķirtos no kristīgajiem, un ko viņš dziļā pazemībā noņēma, ienākot zālē.

Ar šās personas uzņemšanu Sedrika Sakša pajumtē varētu justies apmierināts pats aizspriedumainākais Izraeļa cilts ienaidnieks. Sedriks par atbildi uz ebreja daudzkārtigo palocīšanos tikai dzestri pameta ar galvu un norādīja viņam uz galda lejas galu, kur tomēr neviens negrasījās dot ebrejam vietu. Gluži otrādi — kad viņš gāja garām ēdēju rindām, mezdams biklus un lūdzošus skatienus uz katru ēdēju galda galā, Sakša saimes ļaudis tīšuprāt izrieza plecus un visai cītīgi nodevās ēšanai, nelikdamies ne zinis par jauno pienācēju. Priora kalpi meta krustus, atskatīdamies uz viņu dievbijīgās šausmās, un pat pagāni saracēņi, Aizekam tuvojoties, sašutumā uzrāva ūsas un satvēra kinžalu spalus, gatavi ķerties pie pašiem galējiem līdzekļiem, lai paglābtos no draudošās apgānīšanās.

Ļoti iespējams, ka aiz tiem pašiem iemesliem, kas Sedriku pamudināja uzņemt savā pajumtē šo atstumtās tautas dēlu, viņš būtu licis arī savai saimei izturēties pret Aizeku laipnāk. Taču tieši tobrīd priors uzsāka tik interesantu sarunu par viņa mīļoto suņu šķirni un tikumiem, ka Sedriks nebūtu to pārtraucis arī aiz daudz svarīgākiem iemesliem nekā jautājums par to, vai ebrejs dabūs vakariņas. Kamēr Aizeks stāvēja kā trimdinieks šejienes sabiedrībā tāpat kā ebreji citu tautu vidū, veltīgi gaidīdams laipnu vārdu vai piedāvājumu apsēsties un atpūsties, svētceļnieks, kas sēdēja pavarda priekšā, apžēlojās par viņu, piecēlās un īsi noteica:

— Sirmgalvi, manas drēbes ir izžuvušas, un es esmu paēdis, bet tu esi samircis un izsalcis.

Viņš sagrūda vienuviet dziestošās pagales, kas bija izkliedētas pa plašo pavardu, uzpūta liesmas, tad paņēma no liela galda trauku ar karstu kazas gaļas viru, nolika uz galdiņa, pie kura pats bija ēdis, un, negaidīdams ebreja pateicību, devās uz otru zāles galu, vai nu nevēlēdamies ielaisties sarunās ar to, kam bija pakalpojis, vai gribēdams tikt tuvāk goda vietai.

Ja tais laikos būtu dzīvojuši gleznotāji, kas spēj attēlot tamlīdzīgu sižetu, tad vecais ebrejs, kas, noliecies pie uguns, silda savas sastingušās un drebošās rokas, nebūtu slikts modelis saltas ziemas personificēšanai.

Mazliet atsilis, viņš alkatīgi sāka strēbt kūpošo viru un ēda tik steidzīgi un ar tādu acīm redzamu baudu it kā pēc ilgas gavēšanas.

Kamēr priors un Sedriks turpināja medību tēmas apspriešanu, lēdija Rovena šķita iegrimusi sarunā ar kādu savu kalponi, bet augstprātīgais Tempļa bruņinieks, kura skatieni klīda no ebreja uz sakšu skaistuli, apsvēra savā prātā šķietami visai interesantu jautājumu.

—   Es brīnos, godātais Sedrik, — priors sacīja sarunas gaitā, — ka jums, lai cik liela jūsu mīlestība uz savas dzimtenes vīrišķīgo valodu, negribas atzīt normaņu- franču valodas priekšrocības, ciktāl tas attiecas uz meža pazīšanu un medību mākslu. Droši vien nevienā citā valodā nav tik daudz dažādu izteicienu par medīšanu un neviena cita nedod tādu iespēju pieredzējušam medniekam izsacīties par iemīļoto sportu.

—    Franču valoda, — templietis pašpaļāvīgi un autoritatīvi ierunājās, kā viņš mēdza darīt visos gadījumos, — ir vienīgā atbilstošā valoda ne vien medībās, bet arī mīlestībā un karā, ar šo valodu jāiekaro dāmu sirdis un jāuzveic ienaidnieki.

—    Iedzersim labāk pa kausam vīna, ser templieti, — sacīja Sedriks, — un pie reizes ielejiet arī prioram, bet es pastāstīšu, kas notika pirms gadiem trīsdesmit. Tad Sedrika Sakša vienkāršā angļu valoda patika skaistuļu ausīm bez visām franču trubadūru piedevām, un Nortallertonas kaujas lauks var liecināt, ka Sakša kaujas saucienu Svētā karoga dienā skotu naidnieku rindas dzirdēja tikpat labi kā drosmīgākā normaņu barona cri de quene Pieminēsim tos varoņus, kas tur cīnījās! Dzeriet ar mani, godātie viesi. — Viņš izdzēra kausu vienā malkā un turpināja aizvien lielākā dedzībā: — Jā, cik vairogu gan nesacirta tai dienā, kad simtiem karogu plīvoja pār drosmīgo galvām un asinis plūda straumēm, bet nāve katram šķita mīļāka par bēgšanu. Sakšu bards nosauca šo dienu par zobenu svētkiem, par ērgļu salidojumu pie laupījuma; kaujas cirvju triecieni pa ienaidnieku vairogiem un ķiverēm un kaujas saucieni šķita dziedonim līksmāki par kāzu dziesmām. Bet mums vairs nav bardu, — viņš piebilda. — Mūsu varoņdarbus izdzēsušas citu tautu kaujas, mūsu valodu un pat mūsu vārdus drīz vien aizmirsīs zemes virsū, un neviens par to neskums, tikai es, vientuļš sirmgalvis… Dzērienu devēj, slaist, pildi kausus! Par tiem, kas ir drosmīgi kaujā, ser bruņiniek, lai kādā valodā viņi runā un pie kādas tautības pieder, par tiem, kas visvaronīgāk cīnās Palestīnā krusta aizstāvju rindās!

—   Tam, kas pats nes krusta zīmi, nepieklātos par to runāt, — sacīja sers Briāns de Buagilbers, — bet kam citam lai piešķir goda vietu starp krustnešiem, ja ne Tempļa bruņiniekiem, tā kunga kapa uzticamiem aizstāvjiem!

—   Nē, joanītiem, — priors iebilda, — šai ordenī ir mans brālis.

—   Es neapstrīdu viņu slavu, — teica templietis,

—   bet…

—   Manuprāt, draugs Sedrik, — Vamba iejaucās,

—   ja Ričards Lauvassirds būtu bijis tik gudrs, ka pieņēmis muļķa padomu, tad sēdētu mājās ar saviem brašajiem angļiem, bet Jeruzalemes atbrīvošanu būtu atstājis tiem pašiem bruņiniekiem, kuri visvairāk vainīgi pie šīs pilsētas zaudēšanas.

—   Vai angļu karaspēkā nebija neviena, — ierunājās lēdija Rovena, — kurš būtu cienīgs, ka to min blakus Tempļa bruņiniekiem un joanītiem?

—   Piedodiet man, lēdij, — de Buagilbers atbildēja,

—   angļu karalis patiešām atveda uz Palestīnu veselu pulku drosmīgu karavīru, kuri varonībā atpalika tikai no tiem, kas ar savām krūtīm nepārtraukti sargājuši

Svēto zemi.

—   Varonībā viņi neatpalika ne no viena, — teica svētceļnieks, kurš stāvēja tuvumā un visu laiku ar manāmu nepacietību klausījās sarunā. Visu skatieni pavērsās uz to pusi, no kuras atskanēja šis negaidītais apgalvojums. — Es saku, — svētceļnieks atkārtoja stingrā un stiprā balsī, — ka angļu bruņinieki neatpalika ne no viena, kas jebkad izvilcis zobenu, lai aizstāvētu Svēto zemi. Bez tam pateikšu, jo pats to redzēju, ka karalis Ričards un pieci viņa bruņinieki, ieņēmuši Senžandak- ras cietoksni, sarīkoja turnīru un izsauca uz kauju visus, kas vien vēlējās. Todien ikviens bruņinieks trīs reizes izjāja arēnā un notrieca no zirga trīs pretiniekus. Piemetināšu, ka septiņi no pretiniekiem bija Tempļa ordeņa bruņinieki. Seram Briānam de Buagilberam labi zināms, ka es runāju patiesību.

Nevar aprakstīt to neganto dusmu uzliesmojumu, kas padarīja vēl tumšāku templieša melnūksnējo seju. Ārkārtīgi pārskaities un apmulsis, viņš ar drebošiem pirkstiem tvarstījās ap zobena rokturi, tomēr neizvilka ieroci, droši vien apzinādamies, ka izrēķināšanās nepaliks nesodīta tādā vietā un sabiedrībā. Taču vientiesīgais un taisnprātīgais Sedriks, kas nebija paradis vienā laikā apsvērt vairākus jautājumus, tā nopriecājās par savu ciltsbrāļu varonību, ka nepamanīja sava viesa niknumu un apjukumu.

—   Es tev dotu šo zelta aproci, svētceļniek, — viņš sacīja, — ja tu nosauktu tos bruņiniekus, kuri tik cildeni uzturēja mūsu jautrās Anglijas slavu.

—   To es darīšu ar prieku, — svētceļnieks atbildēja,

—  un bez kādas balvas: esmu devis solījumu kādu laiku nepieskarties pie zelta.

—   Ja vēlies, draugs svētceļniek, — sacīja Vamba.

—  es to aproci valkāšu tavā vietā.

—   Pirmais tiklab varonībā, kā slavā un pēc ieņemamā stāvokļa, — iesāka svētceļnieks, — bija drosmīgais Ričards, Anglijas karalis.

—   Es viņam piedodu, — Sedriks teica, — piedodu to, ka viņš ir šā tirāna — hercoga Vilhelma pēcnācējs!

—   Otrais bija grāfs Lesters, — svētceļnieks turpināja, — bet trešais sers Tomass no Gilslendas.

—   Vismaz viens īsts saksis pēc izcelšanās! — Sedriks sajūsmā sacīja.

—   Ceturtais bija sers Folks Doilijs.

—   Arī saksis, vismaz no mātes puses, — Sedriks piebilda, klausīdamies ar vislielāko ziņkāri, kopīgā priekā par Anglijas karaļa un savas salas iemītnieku uzvaru daļēji jau piemirsis naidu pret normaņiem. — Bet kas bija piektais?

—   Piektais bija sers Edvīns Ternhems.

—   Tīrasiņu saksis, zvēru pie Hengista dvēseles! — izsaucās Sedriks. — Bet sestais? Kā sauca sesto? — viņš nepacietīgi taujāja.

—   Sestais, — atbildēja svētceļnieks, mirkli klusējis, it kā mēģinādams atcerēties, — bija pavisam jauns bruņinieks, ne tik pazīstams un ne tik dižciltīgs; viņa vārdu esmu piemirsis, jo viņam parādīja godu, pieņemot par sabiedroto nevis aiz viņa varonības, bet lai noapaļotu skaitu.

—    Ja jau esat atcerējies tik daudz, ser svētceļniek, — sers Briāns de Buagilbers viņu nievājoši uzrunāja, — tad šāda liekuļota aizmāršība ir neticama. Es pats nosaukšu bruņinieku, kam aiz laimīgas nejaušības un mana zirga vainas dēļ izdevās izsist mani no segliem, — tas bija bruņinieks Aivenho; kaut viņš ļoti jauns, neviens no pārējiem pieciem nepārspēja viņu ieroču lietošanā. Un es skaļi, visiem dzirdot, paziņoju: ja viņš būs Anglijā un vēlēsies nākamajā turnīrā atkārtot izaicinājumu, ko piesūtīja man Senžandakrā, tad ar to zirgu un apbruņojumu, kas tagad manā rīcībā, es atbildu par divkaujas iznākumu, atļaujot viņam izvēlēties ieročus.

—   Jūsu izaicinājums tiktu nekavējoties pieņemts, — atbildēja svētceļnieks, — ja jūsu pretinieks atrastos šeit. Taču pašreizējos apstākļos netraucējiet šā nama mieru, lieloties ar uzvaru divcīņā, kura diezin vai kādreiz var notikt. Tomēr, ja Aivenho vispār atgriezīsies no Palestīnas, es galvoju, ka viņš cīnīsies ar jums.

—   Labs galvojums! — iesmējās templietis. — Ko jūs varat likt ķīlā?

—   Šo relikviju, — sacīja svētceļnieks, izņemdams no azotes nelielu ziloņkaula kārbiņu un pārmezdams krusta zīmi, — kurā glabājas no Karmelas kalna klostera atvests tā kunga krusta gabaliņš.

Zorvo abatijas priors arī pārmeta krustu un sāka skaļi skaitīt tēvreizi; visi dievbijīgi piebalsoja, to nedarīja vienīgi ebrejs, musulmaņi un templietis, kurš nenoņemdams cepuri, ne arī kā citādi izrādīdams cieņu vispār atzītajam relikvijas svētumam, noraisīja no kakla zelta ķēdi, nosvieda to uz galda un teica:

—    Lai priors Eimers ņem glabāšanā manu un šā bezvārda klaidoņa ķīlu par zīmi tam, ka Briāns de Buagilbers nekavējoties izsauks uz divcīņu bruņinieku Aivenho, līdzko tas ieradīsies šai zemē, kuru apskalo Bri- tānijas četras jūras, un, ja viņš nepieņems izaicinājumu, tad tiks pasludināts par gļēvuli no katras Tempļa ordeņa bruņinieku mītnes mūriem Eiropā.

—    Tas nebūs vajadzīgs, — ierunājās lēdija Rovena, pārtraukdama klusēšanu. — Uzklausiet manu balsi, ja neviena cita šai telpā nepaceļas, lai aizstāvētu promesošo Aivenho! Es galvoju, ka viņš noteikti pieņems jebkuru godīgu izaicinājumu. Ja mans niecīgais galvojums varētu celt šā svētā ceļinieka nesamaksājamās ķīlas vērtību, tad es galvotu ar savu vārdu un labo slavu, ka Aivenho sniegs šim lepnajam bruņiniekam vēlamo gandarījumu.

Sedrika sirdī sacēlās tāds pretrunīgu jūtu viesulis, ka viņš nebija spējīgs bilst ne vārda šās ķildas laikā. Gandarīts lepnums, dusmas, mulsums mijās cits ar citu viņa atklātajā un godīgajā sejā kā mākoņu ēnas, kas traucas pār labības lauku, kamēr kalpi, kurus sestā bruņinieka vārds bija ķēris kā elektriskā dzirksts, sasprindzinātās gaidās nenolaida acu no namatēva. Kad ierunājās Rovena, viņas balss it kā piespieda Sedriku attapties.

—    Tā neklājas, lēdij, — viņš sacīja. — Kaut Aivenho mani aizvainojis, turklāt nopietni aizvainojis, tomēr, ja vēl vajadzīga ķīla, esmu gatavs ar savu godu galvot par Aivenho godu. Bet man šķiet, ka ķīlu jau pietiek, pat spriežot pēc normaņu bruņinieku ērmīgajiem likumiem. Vai nav tiesa, tēv Eimer?

—   Tā ir, — priors apstiprināja. — Svētīto relikviju un šo vērtīgo ķēdi es noglabāšu drošībā mūsu klostera mantnīcā, kamēr kļūs zināms šā kareivīgā izaicinājuma iznākums.

To teicis, viņš vēl vairākkārt pārmeta krustu, murminādams lūgsnas un locīdams ceļus, tad nodeva relikviju sava pavadoņa mūka brāļa Ambroza rokās, kamēr pats bez kādām ceremonijām un varbūt ar vēl lielāku iekšēju gandarījumu paķēra no galda zelta ķēdi un iebāza savā ar sasmaržotu safjānu izoderētajā somiņā, kas viņam karājās pie jostas.

—    Un nu, ser Sedrik, — viņš teica, — man ausīs jau zvanīt zvana uz vakarlūgšanu, tik stiprs ir jūsu labais vīns. Uzdzersim vēlreiz uz lēdijas Rovenas veselību, un atļaujiet mums doties pie miera.

—   Zvēru pie Bromholmas krusta, — Saksis atbildēja, — jūs slikti atbalstāt savu labo slavu, ser prior. Par jums runā kā par kārtīgu mūku, kurš tikai tad atraujoties no laba vīna malka, kad zvanot uz rīta dievkalpojumu, un es, būdams vecs gados, baidījos krist kaunā, sacenšoties ar jums. Goda vārds, manā jaunībā pat divpadsmitgadīgs sakšu puika nebūtu tik ātri licis kausu pie malas.

Tomēr prioram bija iemesls šoreiz neatlaidīgi pieturēties pie mērenības noteikumiem. Viņš ne tikai pēc sava amata bija zvērināts miera nesējs, bet no tiesas nevarēja ciest visādus strīdus un sadursmes. Tas tomēr nenotika aiz mīlestības pret tuvāku vai sevi pašu, ne arī aiz abiem iemesliem reizē. Sai gadījumā viņš instinktīvi baidījās no vecā sakša ātrās dabas un paredzēja, ka viņa ceļa biedra pārsteidzīgā augstprātība, kas jau vairākkārt bija izpaudusies, galu galā izraisīs visai nepatīkamu saskriešanos. Tāpēc viņš sāka gari klāstīt, ka iedzeršanas ziņā neviena tauta netiekot līdzi izturīgajiem sakšiem, kuriem esot stipras galvas, kā garām ejot pieminēja savu svēto kārtu un nobeidza ar uzstājīgu lūgumu atļaut viņiem doties pie miera.

Pēc tam visi dzēra atvadu kausu, viesi, zemu palocījušies saimniekam un lēdijai Rovenai, piecēlās un izklīda pa zāli, bet saimnieki tuvāko kalpu pavadībā devās uz savām telpām.

—   Neticīgais suns, — templietis uzrunāja ebreju Aizeku, iedams garām, — vai tu arī grasies doties uz turnīru?

—       Grasos gan, — atbildēja Aizeks, pazemīgi klanīda- inies, — ja augsti cienītajam un varonīgajam bruņiniekam nav iebildumu.

—   Protams, — bruņinieks turpināja, — tu kā augļotājs iztukšosi tur mūsu dižcilšu kabatas, bet sievietes un zēnus iekārdināsi ar spīduļiem un raibiem niekiem. Varu apzvērēt, ka tavs maks bāztin piebāzts ar še- keļiem.

—   Neviena šekeļa, neviena sudraba penija, pat ne 1.irtinga nav — zvēru pie Ābrama dieva! — ebrejs atbildēja, sasizdams rokas. — Es eju lūgt palīdzību pie ciltsbrāļiem, lai varētu samaksāt nodevas, ko no manis piedzen ebreju nodokļu kase. Lai ciltstēvs Jēkabs palīdz man šais gaitās! Esmu galīgi izputināts — pat šis apmetnis, kas man mugurā, pieder Tadkāsteras Reibenam.

Bruņinieks dzēlīgi pasmīnēja un noteica:

—   Nolādētais melkulis!

Viņš gāja tālāk, it kā turētu zem sava goda vēl ko runāt, un kaut ko pasacīja saviem musulmaņu vergiem svešā valodā, kuru neviens no šejieniešiem nesaprata. Kareivīgā mūka vārdi tā satrieca nabaga ebreju, ka viņš tikai tad iedrošinājās pacelt pazemīgi noliekto galvu un izslieties, kad templietis jau bija zāles otrā galā. Kad Aizeks beidzot aplaida acis visapkārt, viņš izskatījās pēc cilvēka, pie kura kājām nupat iespēris pērkons un kura ausīs vēl aizvien dārd tā grāvieni.

Drīz vien namzinis un dzērienu devējs aizvadīja templieti un prioru uz viņu guļamtelpām, pie tam katram sekoja divi lāpneši un divi kalpotāji ar atspirdzinošiem dzērieniem uz paplātēm, kamēr vienkāršāki saimes ļaudis ierādīja guļas vietas templieša un priora svītai un pārējiem viesiem.

VI NODAĻA

Vien viņa labvēlības dēļ par draugu turos.

Ja tīk — lai pieņem, bet, ja ne, tad — sveiksi

Un lūdzu tālāk mani nevainot.

«Venēcijas tirgotājs»

Kad svētceļnieks lāpneša pavadībā gāja pa lielā, bez noteikta plāna celtā nama līkumotajiem gaiteņiem, dzērienu devējs, nākdams nopakaļ, iečukstēja viņam ausī, ka varbūt svētceļniekam nebūšot iebildumu pret krūzi laba medalus, jo daudzi saimes ļaudis, kuriem ļoti griboties kaut ko dzirdēt par Svēto zemi un it sevišķi par bruņinieku Aivenho, esot sapulcējušies dzērienu devēja istabā. Tad piesteidzās Vamba ar to pašu lūgumu, apgalvodams, ka viens kauss pēc pusnakts atsverot trijus, kas dzerti tūliņ pēc uguns no- dzēšanas signāla. Svētceļnieks, neapstrīdēdams šādu lietpratēja apgalvojumu, pateicās abiem par laipnību, bet sacīja, ka esot starp citiem solījumiem devis arī so-

Iijumu nerunāt virtuvē par to, par ko nedrīkst runāt pie kungu galda.

—   Sāds solījums kalpam nav gan izdevīgs, — Vamba sacīja Osvaldam.

Osvalds īgni paraustīja plecus.

—   Es gribēju novietot viņu augškambarī, — viņš teica, — taču, ja svētceļnieks negrib uzkavēties kristīgo sabiedrībā, lai pārnakšņo blakus ebrejam Aizekam. Invold, — viņš turpināja, uzrunādams lāpnesi, — pavadi svētceļnieku līdz cellei dienvidu piebūvē. Ar labu nakti, ser svētceļniek, — viņš piebilda, — mans paldies tikpat strups, cik jūsu laipnība.

—   Ar labu nakti, un lai svētā jaunava stāv jums klāt, — svētceļnieks atbildēja nesatricināmā mierā, un viņa ceļvedis devās uz priekšu.

Nelielā, ar vienkāršu dzelzs lukturi apgaismotā priekšnamā, no kurienes vairākas durvis veda uz visām pusēm, viņus apturēja lēdijas Rovenas istabene, pavēlošā balsī paziņodama, ka viņas kundze gribot runāt <ir svētceļnieku, un, izņēmusi lāpu Envoldam no rokām un piekodinājusi gaidīt, kamēr viņa atgriežas, pamāja svētceļniekam, lai seko. Redzams, svētceļnieks uzskatīja par nepieklājīgu noraidīt šo ielūgumu tāpat kā iepriekšējos, jo, kaut arī viņš ,šķita mazliet pārsteigts par aicinājumu, tomēr paklausīja bez vārda runas.

Neliels gaitenis un kāpnes, kuru septiņi pakāpieni bija veidoti no resniem ozola bluķiem, noveda viņu lēdijas Rovenas istabā, kuras primitīvais greznums atbilda cieņai, ko Rovenai parādīja namatēvs. Visas sienas klāja izšūti audumi, kuros, cik vien meistarīgi tai gadsimtā iespējams, ar daudzkrāsainu, zelta un sudraba pavedieniem caurvītu zīdu bija attēlotas medības ar suņiem un vanagiem. Gultu aiz purpura priekškara rotāja likpat bagātīgi izšūta sega. Arī sēdekļus sedza krāsaini pārklāji; pie viena sēdekļa, kas bija augstāks par citiem, .bradās ar gravējumiem rotāts ziloņkaula kājsoliņš.

Istabu apgaismoja veselas četras lielas vaska lāpas sudraba turekļos. Tomēr mūsdienu skaistulei nav ko .ipskaust sakšu princeses greznību. Istabas sienas bija iik slikti taisītas un tik šķirbainas, ka lepnie drapējumi līgojās nakts vējā un, lai gan lāpas no caurvēja aizsar- H.ija kaut kas starpsienai līdzīgs, liesmas pastāvīgi plīvoja kā atraisīts karavadoņa karogs. Protams, krāšņums te bija un pat zināma gaume, taču ērtību trūka, bet, tā kā tās tolaik nepazina, tad to trūkumu nejuta.

Trīs istabenes, stāvēdamas lēdijai Rovenai aiz muguras, kārtoja viņas matus pirms gulētiešanas, bet viņa pati sēdēja jau pieminētajā tronim līdzīgajā sēdeklī un šķita dzimusi vispārējai pielūgsmei. Svētceļnieks atzina šīs viņas tiesības, dziļi palocīdams ceļus.

—   Piecelieties, svētceļniek, — viņa žēlīgi sacīja, — tas, kas aizstāv promesošos, ir pelnījis, ka to godam uzņem katrs, kam dārga patiesība un kas cienī vīrišķību.

Tad, pievērsdamās savai svītai, viņa pavēlēja:

—   Atkāpieties visas, lai paliek vienīgi Elgita; es vēlos parunāt ar svēto vīru.

Meitenes aizgāja uz istabas viņu galu un apsēdās uz šaura sola pie pašas sienas, kur palika mēmas kā statujas, kaut tādā atstatumā viņu sačukstēšanās nemaz netraucētu viņu kundzes sarunu.

—   Svētceļniek, — lēdija iesāka, brīdi vilcinājusies, it kā nezinādama, kā viņu uzrunāt, — jūs šovakar pieminējāt kādu vārdu, es gribu teikt, — viņa ar piespiešanos turpināja, — Aivenho vārdu, kam pēc dabas un radniecības likumiem vajadzēja sastapt labvēlīgu atbalsi šai namā, bet tādi ir dīvainie likteņa ceļi, ka no tiem daudzajiem, kuriem sirds iedrebējās, dzirdot šo vārdu, tomēr tikai es iedrīkstos jums jautāt, kur un kādos apstākļos jūs pamētāt to, par kuru runājāt. Mēs dzirdējām, ka viņš palicis Palestīnā, jo sasirdzis, un pēc angļu karaspēka aiziešanas viņu sākusi vajāt franču partija, pie kuras pieder arī templieši.

—    Es maz ko zinu par bruņinieku Aivenho, — svētceļnieks satraukts atbildēja, — bet es gribētu pazīt viņu labāk, ja jūs, lēdij, interesējaties par viņa likteni. Liekas, viņš paglābies no saviem ienaidniekiem Palestīnā un grasās atgriezties Anglijā, un jums, lēdij, labāk jāzina nekā man, kādas ir viņa izredzes uz laimi.

Lēdija Rovena dziļi nopūtās un tad ar sevišķu interesi apjautājās, vai svētceļnieks nevarot pateikt, kad īsti jāgaida bruņinieka Aivenho ierašanās dzimtenē un vai viņam nedraudot lielas briesmas ceļā. Uz pirmo jautājumu svētceļnieks neko nevarēja atbildēt, uz otro viņš apgalvoja, ka ceļojumā nekas nedraudot, ja braucot caur Venēciju un Dženovu un no turienes caur Franciju uz Angliju.

—   Aivenho, — viņš piebilda, — labi zina franču valodu un parašas, tāpēc nav ko bīties, ka viņš varētu iekļūt nelaimē šai ceļa gabalā.

—   Lai dievs dod, — sacīja lēdija Rovena, — kaut viņš atbrauktu laimīgi un varētu piedalīties gaidāmajā turnīrā, kur visi šās zemes bruņinieki tīko parādīt savu mākslu un drosmi. Ja balvu gūs Koningsburgas Atel- stans, Aivenho nāksies dzirdēt sliktas vēstis, atgriežoties Anglijā. Sakiet man, cejiniek, — kāds viņš izskatījās, kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi? Vai sirgšana ir ar smagu roku skārusi viņa veselību un glītumu?

—   Viņš kļuvis tumšāks un vājāks kopš tā laika, kad ieradās Palestīnā no Kipras salas kā Ričarda Lauvas- sirds svītas loceklis, un viņa pieri likās aptumšojam dziļas raizes, — svētceļnieks atbildēja, — bet es negāju viņam klāt, jo mēs neesam pazīstami.

—   Es baidos, — lēdija teica, — ka tas, ko viņš ieraudzīs dzimtenē, neaizdzīs no viņa pieres drūmās ēnas. Paldies, labais svētceļniek, ka pavēstījāt man par manu bērnības draugu. Meitenes, nāciet šurp un pasniedziet vakara malku šim svētajam vīram, kuru es negribu ilgāk atturēt no pelnītās atpūtas.

Kāda meitene atnesa vircotu, karstu vīnu sudraba kausā, kuram Rovena pieskārās ar lūpām un tad pasniedza svētceļniekam. Viņš zemu palocījās un iedzēra kādu lāsi.

—   Pieņem šo dāvanu, draugs, — lēdija turpināja, pasniegdama zelta naudas gabalu, — aiz manas cieņas pret tavu grūto ceļojumu un svētajām vietām, kuras tu esi apmeklējis.

Svētceļnieks pieņēma dāvanu, vēlreiz dziļi palocīdamies, un kopā ar Elgitu atstāja istabu.

Gaitenī viņu gaidīja Envolds, kurš, paņēmis lāpu, steigšus un bez kādām ceremonijām izveda viņu arā pie nolaistas piebūves, kur vesela rinda mazu nodalījumu — īstenībā būceņu noderēja par guļas vietu vienkāršākajiem saimes ļaudīm un zemākas kārtas ceļavīriem.

—   Kur guļ ebrejs? -r- svētceļnieks prasīja.

—   Neticīgais suns pavadīs nakti blakus jūsu godībai, — Envolds atbildēja. — Ak, svētais Danstan, kā gan vajadzēs berzt un tīrīt to būceni, lai tur atkal varētu gulēt kāds kristīgais!

—   Un kur guļ cūkgans Gurts? — svētceļnieks apvaicājās.

—    Gurts guļ būcenī pa labi no jums, bet ebrejs pa kreisi; turieties tālāk no šā apgraizītā, jo viņa klātbūtne aptraipa. Jums būtu dotas labākas naktsmājas, ja jūs būtu pieņēmis Osvalda ielūgumu.

—    Ir jau labi tā, kā ir, — svētceļnieks atteica, — pat ebreja sabiedrība nevar aptraipīt kristīgo, ja viņus šķir ozola starpsiena.

To teicis, viņš iegāja norādītajā būcenī un, paņēmis lāpu, pateicās kalpam un novēlēja labu nakti. Aizvēris celles durvis, viņš iesprauda lāpu koka tureklī un pārlaida skatienu guļamtelpai, kas bija visai vienkārši mēbelēta. Tanī atradās uz ātru roku sasists koka krēsls un tāda pati ar tīriem salmiem piekrauta koka lāde, kurā segu vietā bija iemestas pāris aitādas.

Svētceļnieks nodzēsa lāpu, neizģērbies izstiepās šai vienkāršajā guļvietā un iemiga vai vismaz gulēja nekustīgi, kamēr lecošās saules pirmie stari iespiedās res- totajā lodziņā, pa kuru gaisma un svaigs gaiss ieplūda nemīlīgajā cellē. Viņš piecēlās, noskaitīja rīta lūgsnas, sakārtoja apģērbu, pameta celli un iegāja pie ebreja, atvilcis aizbīdni, cik klusu vien prata.

Aizeks gulēja nemierīgā miegā tādā pašā gultā, kādā svētceļnieks bija pavadījis nakti. Visus vakarā novilktos apģērba gabalus viņš bija rūpīgi novietojis blakus, lai tos kāds, viņam guļot, nepievāktu. Viņa seja pauda mokošu nemieru; rokas drudžaini raustījās, it kā cīnoties ar lietuvēnu, un starp dažādiem izsaucieniem ebreju valodā bija skaidri dzirdami arī teikumi vietējā izloksnē:

—   Ābrama dieva dēļ, apžēlojieties par nelaimīgo sirmgalvi! Es esmu nabags, man nav naudas — pat ja jūsu dzelži sarautu manus locekļus gabalos, es arī nevarētu izpildīt jūsu prasības.

Svētceļnieks negaidīja Aizeka pamošanos no murgiem un viegli pieskārās viņam ar sava zižļa galu. Sis pieskāriens laikam sasaucās ar kaut ko sapnī redzētu, jo sirin- galvis uzlēca kājās, viņa sirmie mati sacēlās stāvus, un, savilcis apģērba gabalus sev apkārt un ieķēries tanīs kā ar vanaga nagiem, viņš ieurbās ar skadrajām, melnajām acīm svētceļniekā, un viņa skatiens pauda briesmīgas bailes un lielu pārsteigumu.

—   Nebaidies no manis, Aizek, — svētceļnieks sacīja, — esmu ieradies pie tevis kā draugs.

—   Lai jūs apsvētī Izraeļa dievs, — ebrejs ļoti atvieglots atsaucās. — Es redzēju sapnī… Lai slavēts ciltstēvs Ābrams, — tas bija tikai sapnis. — Saņēmies viņš ieprasījās parastajā balsī: — Bet ko jūsu žēlastība vēlas no nabaga ebreja tik agrā stundā?

—   Es tev gribēju sacīt, — svētceļnieks atbildēja, — ka tevi ceļā var piemeklēt liela nelaime, ja tu šo pašu brīdi neatstāsi šo namu un nesteigsies projām, cik atri iespējams.

—   Svētais tēvs, — izsaucās Aizeks, — kam ienāks prātā uzbrukt tādam nožēlojamam nabagam, kāds esmu es?

—   Iemeslu tu pats vislabāk uzminēsi, — svētceļnieks atteica, — bet zini, ka templietis, vakar iedams caur zāli, uzrunāja savus musulmaņu vergus saracēņu valodā, ko es labi saprotu, un pavēlēja viņiem šorīt uzmanīt, uz kurieni ebrejs dosies, saķert viņu, kad viņš būs tālāk no šejienes, un aizvest uz Filipa de Malvuazena vai Re- džinalda Frondebefa pili.

Nevar aprakstīt tās ārkārtīgās šausmas, kas pārņēma ebreju, to dzirdot, un šķita pilnīgi nolaupām viņam saprašanu. Rokas nokrita gar sāniem, galva noslīga uz krūtīm, ceļi saļodzījās zem auguma svara, katrs nervs un muskulis likās saplokam un pazaudējam enerģiju; viņš sabruka pie svētceļnieka kājām nevis kā cilvēks, kas apzināti metas ceļos vai pie zemes, lūgdams līdzcietību, bet drīzāk kā nedzīvs ķermenis, ko sadragājuši neredzami spēki, kuriem nav iespējams pretoties.

—   Svētais Ābrama dievs! — viņš izsaucās, nepacels dams sirmo galvu no grīdas, saņēma savas grumbotās rokas un izslēja augšup. — Ak, svētais Mozu! Ak, svētītais Aron! Sapņi nerādās par tukšu, un šī parādība neapmeklēja mani veltīgi! Es jau jūtu, ka viņu dzelzs knaibles rauj manas dzīslas, jūtu robotos riteņus iegriežamies savā miesā kā tos asos zāģus, dzelzs ecēšas un cirvjus, kas mocīja Rabas vīrus un Amona bērnus pilsētās.

—    Piecelies, Aizek, un uzklausi mani, — līdzcietīgi, kaut arī nievājoši sacīja svētceļnieks, redzot viņa mokas, — tev ir iemesls baidīties, jo tiklab prinči, ka dižcilši bez žēlastības izrēķinās ar taviem ciltsbrāļiem, kad grib izspiest no viņiem naudu, bet celies, kad es tev saku, un es pateikšu, kā tu vari glābties. Atstāj šo namu tūliņ, kamēr tā iemītnieki guļ cietā miegā pēc vakardienas uzdzīves. Es tevi izvedīšu pa slepenām taciņām caur mežu, ko pazīstu tikpat labi kā jebkurš no šejienes meža sargiem, un nepametīšu tevi, kamēr nogādāšu pie kāda dižcilša vai barona, kurš dodas uz turnīru un kura labvēlību tu gan spēsi nodrošināt.

Līdzko Aizeka ausis uztvēra šais vārdos izpausto cerību uz glābšanos, viņš pakāpeniski, collu pa collai sāka slieties augšup, kamēr uzslējās ceļos, atmeta garos, sirmos matus, nobraucīja bārdu un pievērsa runātājam skadrās, melnās acis, kurās atspoguļojās gan cerības, gan bailes un arī aizdomas. Taču pie pēdējiem svētceļnieka vārdiem viņam atkal uzbruka sākotnējās šausmas, viņš pakrita uz sava vaiga un iesaucās:

—    Es spēšot nodrošināt labvēlību! Ak vai! Uz kristīgā labvēlību ved tikai viens ceļš, bet tas ir slēgts tukšiniekam ebrejam, kuru naudas izspiedēji padarījuši nabagu kā Lācaru. — Aizdomas atkal ņēma virsroku pār citām jūtām, un viņš pēkšņi izsaucās: — Dieva dēļ, jaunekli, nenodod mani! Lielā debesu tēva dēļ, kurš radījis gan ebrejus, gan kristīgos, Izraeļa un Izmaila dēlus, nenodod mani! Es nespēju nodrošināt sev pat tāda kristīga ubaga labvēlību, kurš to neliegtu par vienu vienīgu peniju.

To teicis, viņš piecēlās un ar visdziļāko lūgumu acīs satvēra svētceļnieka apmetni. Svētceļnieks atkāpās, it kā šī pieskaršanās viņu aptraipītu.

—    Ja arī tev piederētu visas tavas cilts bagātības, — viņš sacīja, — kāda man vajadzība darīt tev pāri? Es esmu devis nabadzības solījumu un turēšu to, kamēr valkāšu šīs drēbes, kuras mainītu vienīgi pret zirgu un bruņām. Tomēr nedomā, ka uzspiežu tev savu sabiedrību vai gribu no tevis kādu labumu; paliec te, ja gribi, — Sedriks Saksis var tevi aizstāvēt.

—    Ak nē! — ebrejs izsaucās. — Viņš neļaus man pievienoties savai svītai, sakši un normaņi vienādi nicina nabaga Mozus ticīgos, bet vienam doties cauri Filipa de Malvuazena vai Redžinalda Frondebefa īpašumiem … Nē, labais jaunekli, es došos kopā ar tevi! Pasteigsimies! Apjozīsim gurnus un bēgsim! Te ir tavs zizlis, kāpēc tu vēl vilcinies?

—   Es nevilcinos, — svētceļnieks atbildēja, piekāpdamies savam uzstājīgajam ceļa biedram, — bet man vispirms jāatrod iespēja tikt no šejienes ārā. Seko man!

Viņš iegāja blakus būcenī, kur, kā jau lasītājs zina, gulēja cūkgans Gurts.

—   Celies, Gurt, — svētceļnieks viņu uzrunāja, — celies ātrāk! Attaisi sētas vārtiņus un izlaid ebreju un mani.

Gurts, kura nodarbošanos mūsdienās nievā, tolaik sakšu Anglijā baudīja tādu pašu godu, kādu Eimejs Itakā, un apvainojās, ka ar viņu runā familiārā un pavēlošā toni.

—   Ebrejs atstāj Rotervudu, — viņš augstprātīgi noteica, paslējies uz elkoņa, ir nedomādams celties augšā no savām cisām, — un svētceļnieks taisās viņam par ceļa biedru.

—    Es drīzāk būtu domājis, 4- ieteicās Vamba, kurš tobrīd ieskatījās būcenī, — ka ebrejs šmauc projām ar cūkas šķiņķi.

—   Sā vai tā, — sacīja Gurts, atkal nolaizdams galvu uz koka bluķa, kas viņam kalpoja par spilvenu, — tiklab ebrejs, kā kristīgais var pagaidīt, kamēr atvērs galvenos vārtus, — mums nav pa prātam viesi, kas dodas projām slepus un vēl tik agrā stundā.

—   Šā vai tā, — svētceļnieks teica tikpat valdonīgi, — es domāju, ka tu neatteiksies man pakalpot.

Viņš pieliecās pie guļošā cūkgana un kaut ko iečukstēja viņam ausī sakšu valodā. Gurts mirklī pietrūkās kājās, bet svētceļnieks, pacēlis pirkstu par zīmi, ka jāievēro piesardzība, piebilda:

—   Gurt, pielūko! Tu vienmēr esi bijis apdomīgs. Es teicu, attaisi sētas vārtiņus, — pārējo uzzināsi vēlāk.

Gurts paklausīja neparasti mundri, bet Vamba un ebrejs sekoja viņam, brīnīdamies par cūkgana izturēšanās pēkšņo pārmaiņu.

—   Mans mūlis, mans mūlis! — izsaucās ebrejs, līdzko viņi izgāja pa vārtiņiem.

—    Atved viņa mūli, — svētceļnieks sacīja, — un pagādā mūli arī man, es jāšu viņam līdzi, kamēr tiksim ārā no šejienes, pēc tam atdošu mūli kādam no Sedrika svītas Ašbijā. Bet tu pats… — Pārējo svētceļnieks iečukstēja Gurtam ausī.

—   Ar prieku, ar lielāko prieku izdarīšu visu, — atsaucās Gurts un tūlīt aizskrēja izpildīt uzdoto.

—   Es gan vēlētos zināt, — teica Vamba, kad viņa biedrs bija aizgājis, — ko jums, svētceļniekiem, māca Svētajā zemē.

—   Skaitīt tēvreizi, muļķi, — svētceļnieks atbildēja, — nožēlot grēkus un mērdēt savu miesu ar gavēšanu, nomodu un ilgām lūgšanām.

—   Nē, tur jābūt kādam stiprākam trikam, — āksts sprieda, — jo kad gan grēku nožēla un lūgšanas piespiedušas Gurtu izdarīt kādu pakalpojumu vai gavēšana un atteikšanās no miega likusi viņam aizdot kādam mūli? Par gavēšanu un lūgšanām tu tikpat labi varētu stāstīt Gurtam, kā viņa mīļotajam melnajam kuilim, un abi neceltu ne ausu.

—   Nemuldies, — svētceļnieks viņu apsauca, — tu esi īsts sakšu muļķis.

—   To tu pareizi sacīji, — āksts atbildēja, — ja es būtu dzimis normanis tā kā tu, tad sēdētu laimes klēpī un visi mani dēvētu par gudru vīru.

Tikmēr otrpus grāvja parādījās Gurts ar diviem mūļiem. Ceļinieki pārgāja pāri grāvim pa paceļamo tiltu divu dēļu platumā, kas atbilda šaurajiem vārtiņiem un izejai caur ārējo žogu tieši mežā. Līdzko viņi piegāja pie mūļiem, ebrejs ar drebošu roku pasteidzās noglabāt zem mūļa segliem darvotu zila audekla maisiņu, ko izvilka no apmetņa apakšas, nepārtraukti murminot, ka tur esot tikai veļa, vairāk nekas. Pēc tam viņš uzlēca seglos daudz ņiprāk un raitāk, nekā to varēja gaidīt no vīra viņa gados un, nezaudēdams laiku, sa- kartoja sava apmetņa krokas, tā lai pilnīgi apslēptu maisiņu, ko viņš bija novietojis en croupe

Svētceļnieks uzsēdās uz mūļa gausāk un, jādams pro

jām, pastiepa Gurtam roku, kuru tas noskūpstīja ar vislielāko cieņu. Cūkgans stāvēja, lūkodamies nopakaļ ceļiniekiem, kamēr tie pazuda meža biezumā, un tad Vambas balss lika viņam atjēgties.

—   Vai tu zini, mans labais draugs Gurt, — āksts teica,

—   ka šai vasaras rītā tu esi dīvaini pieklājīgs un dievbijīgs pāri par mēru? Man arī vajadzēja kjūt par melno prioru vai baskāji svētceļnieku, lai izbaudītu tavu necerēto cītību un laipnību, bet tavā vietā es gan būtu izspiedis atmaksai kaut ko vairāk par atjauju noskūpstīt roku.

—   Tu spried prātīgi, Vamba, — Gurts atbildēja,

—    tikai tu spried pēc ārienes; tomēr arī visgudrākie cilvēki dara to pašu… Bet nu man laiks doties pie ganāmpulka.

To teicis, viņš āksta pavadībā atgriezās mājās.

Tikmēr ceļinieki steidzās un jāja tādā ātrumā, kas liecināja par ebreja ārkārtīgajām bailēm: cilvēkiem viņa gados nav vairs patikas uz ātru jāšanu. Svētceļnieks, acīm redzot, labi zināja visas meža taciņas un izejas un tīšuprāt turējās pie nomaļiem ceļiem, tā ka aizdomu pilnais ebrejs ne vienreiz vien bažījās, vai tikai viņu negrib ievest ienaidnieku gatavotos slazdos.

Tomēr viņa bažas bija piedodamas, jo tolaik zemes virsū, ūdenī un gaisā nebija nevienas dzīvas radības, kas pakļauta tādai vispārējai, nepārtrauktai un nežēlīgai vajāšanai kā ebreji, — varbūt vienīgi lidojošās zivis. Pietika ar vismazāko un absolūti nejēdzīgu pretenziju, ar visaplamāko un pilnīgi nepamatotu apsūdzību, lai viņu dzīvībai un mantai draudētu briesmas no jebkura pūļa dusmu izvirduma, jo normaņi, sakši, dāņi un briti, lai cik nesaticīgi savā starpā, tīri vai sacentās der- dzības izrādīšanā tai tautai, kuru it kā pati kristīgā ticība lika viņiem nīst, zākāt, aplaupīt un vajāt. Normaņu dinastijas karali un neatkarīgie dižcilši, kas sekoja viņu paraugam visādos varas darbos aiz pašiem savtīgākajiem aprēķiniem, nepārtraukti apspieda un vajāja šo padevīgo tautu. Visiem labi zināms nostāsts par karali Džonu, kurš, ieslēdzis kādu bagātu ebreju savā pilī, lika viņam katru dienu izlauzt pa zobam, kamēr nelaimīgais, zaudējis pusi zobu, bija ar mieru samaksāt prāvo summu, ko tirāns centās no viņa izspiest.

Apgrozībā esošā nauda galvenokārt atradās šās vajātās cilts rokās, un dižmaņi nekavējās sekot sava valdnieka piemēram, lai izdabūtu to no ebrejiem, lietojot visus piespiešanas līdzekļus, pat spīdzināšanu. Vienīgi pasīvā drosme, ko iedvesa tieksme uz mantas krāšanu, lika ebrejiem piemirst dažādās draudošās likstas, jo tik bagātā zemē kā Anglija viņi varēja iegūt milzu peļņu. Par spīti visādām grūtībām un īpašam — jau minētam iestādījumam, kas saucās par ebreju nodokļu kasi un bija radīts ebreju izpostīšanai un izputināšanai, ebreji palielināja, pavairoja un uzkrāja milzu summas, kuras nodeva no vienām rokām otrās ar vekseļu starpniecību, — par šo izgudrojumu komercija ir viņiem pateicību parādā; vekseļi deva viņiem arī iespēju pārvietot bagātības no vienas zemes otrā, un, ja ebrejiem vienā zemē draudēja apspiešana, viņu mantība saglabājās drošībā citā zemē.

Ebreju neatlaidība un alkatība, kas bija zināmā mērā pretspars to fanātismam un tirānijai, zem kuru varas viņi dzīvoja, it kā augtin pieauga, jo vairāk viņus vajāja; milzīgo tirdzniecībā iegūto bagātību dēļ viņi gan bieži vien nokļuva bīstamā stāvoklī, bet tās arī bieži palīdzēja izplatīties viņu ietekmei, nodrošinot viņiem zināmu aizbildnību. Šādos apstākļos viņi dzīvoja, un tie veidoja viņu raksturu: modru, aizdomu pilnu un biklu, bet reizē neatlaidīgu, nesamierināmu un atjautīgu dažādos briesmu brīžos.

Ceļinieki ilgi jāja klusēdami pa nomaļām taciņām, kamēr beidzot svētceļnieks pārtrauca klusēšanu.

—   Šis vecais, nokaltušais ozols iezīmē Frondebefa īpašumu robežu, — Malvuazena īpašumiem mēs sen jau esam izjājuši cauri. Tagad tev nav jābīstas no pakaļdzīšanās.

—   Lai tiek sadragāti viņu kaujas ratu riteņi, kā tas notika ar faraona ratiem! — ebrejs noteica. — Bet neatstāj mani, labais svētceļniek! Atceries neganto un nešpetno templieti un viņa saracēņu vergus — tie neskatīsies ne uz robežām, ne uz muižām, ne uz to īpašniekiem.

—   Šai vietā mūsu ceļiem jāšķiras, jo neklājas manas un tavas kārtas ļaudīm jāt blakus ilgāk, nekā nepieciešamība to prasa. Bez tam, kādu palīdzību tu gaidi no manis — miermīlīga dievlūdzēja pret diviem apbruņotiem pagāniem?

—   Ak, labais jaunekli! — ebrejs izsaucās. — Tu vari mani aizstāvēt, un es zinu, ka aizstāvēsi arī. Lai cik es nabags, es pratīšu tev atlīdzināt — ne ar naudu, tās man nav, lai mans ciltstēvs Ābrams man palīdz, bet…

—   Es jau tev sacīju, — svētceļnieks viņu pārtrauca, — ka man nevajag ne tavas naudas, ne citas atlīdzības. Pavadīt tevi es varu un varbūt pat aizstāvēt tevi pratīšu, jo diezin vai to uzskatītu par necienīgu rīcību, ja kristīgais aizstāvētu ebreju pret saracēņiem. Un tāpēc, eb- rej, es tevi aizvedīšu tur, kur tu būsi drošībā un atradīsi citus piemērotus pavadoņus. Mēs esam Sefīldas pilsētas tuvumā, kur tu sastapsi daudzus ciltsbrāļus, pie kuriem varēsi apmesties.

—   Lai Jēkaba svētība ir pār tevi, labais jaunekli! — sacīja ebrejs. — Šefīldā es apmetīšos pie sava radinieka Zareta un atradīšu arī iespēju droši doties tālāk.

—   Lai notiek, — svētceļnieks teica, — tātad Sefīldā mēs šķirsimies, un pēc pusstundas pilsētu jau varēs redzēt.

So pusstundu abi pavadīja klusēdami; svētceļniekam varbūt likās pazemojoši sarunāties ar ebreju, kad nav nepieciešamības, un ebrejs nedrīkstēja uzmākties ar sarunu cilvēkam, kurš apmeklējis svēto kapu un tātad arī pats zināmā mērā kļuvis svēts. Kad viņi apstājās kalna galā, svētceļnieks norādīja uz Sefīldu, kas izpletās tā pakājē, un atkārtoja:

—   Te mēs šķirsimies.

—   Bet vispirms ļaujiet nabaga ebrejam izteikt savu pateicību, — Aizeks sacīja, — jo es neiedrošinos lūgt jūs iejāt pie mana radinieka Zareta, kurš man palīdzētu atmaksāt jums par jūsu labo darbu.

—   Es jau tev sacīju, — svētceļnieks atbildēja, — ka nekāda atmaksa man nav vajadzīga. Ja tavu parādnieku garajā sarakstā būs kāds nabaga kristīgais un tu manis dēļ izglābsi viņu no važām un parādu cietuma, mans šīrīta pakalpojums būs labi atlīdzināts.

—   Pag, pag! — izsaucās ebrejs, satverdams viņu aiz. apmetņa. — Man gribētos izdarīt kaut ko vairāk par to, kaut ko tevis paša labā. Dievs mans liecinieks, ka esmu nabags… Jā, Aizeks ir tukšinieks savu ciltsbrāļu vidu. Bet piedod, ja es ņemos uzminēt to, kas tev šobrīd visvairāk vajadzīgs.

—   Ja tu arī uzminētu pareizi, — svētceļnieks teica,

—   tu tik un tā nevarētu man to dot, pat ja būtu tik bagāts, cik nabags izliecies.

—    Es izliekos nabags? — ebrejs atkārtoja. — Tici, es sacīju patiesību: mani izputināja, aplaupīja, iedzina parādos. Nežēlīgas rokas atņēma manas preces, manu naudu, manus kuģus un visu, kas man piederēja… Bet es tomēr zinu, kas tev vajadzīgs, un varbūt pratīšu to tev pagādāt. Tu vēlies dabūt zirgu un apbruņojumu.

Svētceļnieks nodrebēja un strauji pagriezās pret ebreju.

—   Kāds nelabais tev to atklāja? — viņš aši prasīja.

—   Vienalga, kas, — ebrejs smaidīdams atbildēja,

—    bet uzminēts pareizi, un, ja es zinu, kas tev vajadzīgs, tad varu to pagādāt.

—   Bet padomā par manu kārtu, manām drēbēm, maniem solījumiem.

—    Es pazīstu jūs, kristīgos, — ebrejs atbildēja, — un zinu, ka paši dižciltīgākie no jums māņticīgā grēku nožēlā ņem svētceļnieka spieķi un sandales un kājām nostaigā tālus ceļus, lai apmeklētu mirušo kapus.

—   Nezaimo, ebreji — svētceļnieks viņu bargi pārtrauca.

—    Piedod, — Aizeks sacīja, — es izteicos neapdomāti. Bet vakar un arī šorīt tu izmeti dažus vārdus, kas apgaismoja tavu sirdi kā krama šķiltas dzirkstis, turklāt zem tava svētceļnieka tērpa paslēpta bruņinieka ķēde un zelta pieši. Tie pamirdzēja, kad tu šorīt noliecies pie manas gultas.

Svētceļnieks nevarēja novaldīt smaidu.

—   Un, ja nu tavā tērpā ielūkotos ar tikpat skadru skatienu, Aizek, ko tad varētu atklāt?

—   Nerunāsim vairs par to, — attrauca ebrejs, pārvērties sejā; izņēmis no somas rakstāmos piederumus lielā steigā, it kā vēlēdamies izbeigt sarunu, viņš nolika uz segliem savu dzelteno cepuri un, izklājis uz tās papīru, sāka rakstīt, nenokāpdams no mūļa. Uzrakstījis vēstuli, viņš saritināja to tīstoklī, kā ebrejiem parasts, un pasniedza svētceļniekam, sacīdams:

—       Lesterā visi pazīst bagāto ebreju Kirdžatu Džai- ramu no Lombardijas; nodod viņam šo tīstokli — viņam patlaban ir pārdošanā seši milāniešu bruņu tērpi, no kuriem pats sliktākais noder pat kronētai galvai, un desmit aidinieki — ar sliktāko nebūtu kauns jāt pašam karalim, dodoties cīņā par savu troni. Viņš tev ļaus izvēlēties jebkuru no tiem, tapat visu, kas nepieciešams gaidāmajam turnīram; pēc turnīra atdod visu labā kārtībā atpakaļ vai, ja vari, samaksā īpašniekam pilnu cenu.

—    Bet, Aizek, — sacīja svētceļnieks smaidīdams, — vai tad tu nezini, ka šādās cīņās no segliem izsista bruņinieka zirgs un apbruņojums kļūst par uzvarētāja īpašumu? Tāda nelaime var arī mani piemeklēt, un tad es nevarēšu ne atdot aizņemto, ne samaksāt.

Likās — ebreju pārsteidza doma par tādu iespēju, bet viņš steigšus atbildēja, saņēmis visu savu vīrišķību:

—   Nē, nē, nē. Tas nav iespējams, un es par to negribu pat dzirdēt. Lai mūsu tēva svētība ir ar tevi. Tavs šķēps būs apveltīts ar tādu pašu varenu spēku kā Mozus zizlis.

To teicis, viņš pagrieza mūli, lai jātu tālāk, bet šoreiz svētceļnieks saķēra viņu aiz apmetņa un apturēja.

—    Nē, pagaidi, Aizek, tu nezini, ar ko riskē. Var gadīties, ka zirgs pagalam un bruņas bojātas, jo es netaupīšu ne zirga, ne cilvēka dzīvību. Turklāt tavas cilts dēli neko nedara par velti, ar kaut ko taču vajadzēs atlīdzināt, ja manta ies zudumā.

Ebrejs saliecās seglos, it kā krampju sarauts, tomēr augstsirdība uzveica tās jūtas, kas viņam bija visvairāk parastas.

—    Vienalga, — viņš teica, — laid mani. Ja būs jācieš zaudējumi, tev nebūs par tiem jāatbild, un, ja runa par naudu, Kirdžats Džairams tev piedos parādu sava radinieka Aizeka dēļ. Paliec sveiks! Tomēr paklausies, labais jaunekli, — viņš turpināja atskatīdamies, — nespiedies pārāk priekšā, kad sāksies tas jandāliņš, — es to saku nevis tāpēc, lai tu taupītu zirgu un bruņas, bet lai tu saglabātu pats savu dzīvību un locekļus.

—    Paldies par brīdinājumu, — svētceļnieks, atkal pasmaidīdams, atbildēja, — es izmantošu tavu laipnību un pacentīšos to atmaksāt, lai cik grūti tas nāktos.

Viņi izšķīrās un jāja uz Šefīldu katrs pa savu ceļu.

VII NODAĻA

Tur bruņnieki ar garām skvairu svītām

Mirdz zeltā, sudrabā un drānās izrakstītās.

Viens sprādzē ķiveri, cits šķēpu svārsta riekšā.

Cel trešais spožu vairogu sev priekšā.

Ar pakaviem kaš zemi kara zirgs.

Un apzeltītie laužņi putās mirkst.

Jāj ieročmeistari un kalēji tur blakām

Ar vīlēm, veseriem un naglām ādas makā,

Ja lūzīs kas — uz vietas viņi sakals!

Redz brašos jomenus uz ielām sardzē stāvam,

Un āksti vicinās ar raibām spēļu āvām.

«Palamons un Arsils*

Tolaik angļu tautas stāvoklis bija diezgan bēdīgs. Karalis Ričards atradās tālu projām viltīgā un neželīgā Austrijas hercoga gūstā. Pat Ričarda ieslodzīšanas vieta nebija zināma, un vairums viņa pavalstnieku, kurus karaļa prombūtnes laikā visādi apspieda, neko īsti nezināja par viņa likteni.

Princis Džons, Ričarda brālis, sabiedrojies ar Ričarda nāvīgāko ienaidnieku Francijas karali Filipu, visādi centās ietekmēt Austrijas hercogu, lai tas paildzinātu brāļa gūsta laiku, kaut gan Ričards bija Džonam daudz laba darījis. Tikmēr Džons vervēja sev piekritējus, lai Ričarda nāves gadījumā apstrīdētu likumīgā mantinieka Britānijas hercoga Artura — sava vecākā brāļa Džef-

rija Plantageneta dēla tiesības uz troni. Vēlāk, kā zināms, Džonam izdevās īstenot šos nelikumīgos varas sagrābšanas plānus. Būdams pēc dabas intrigants, izvirtulis un uzdzīvotājs, Džons bez pūlēm dabūja savā pusē ne vien tos, kam bija iemesls baidīties no Ričarda dusmām par viņa prombūtnē izdarītiem noziegumiem, bet arī neskaitāmos «pārgalvīgos likuma nievātājus», bijušos krusta karu dalībniekus, kas atgriezās dzimtenē, apguvuši austrumu netikumus, ar tukšām kabatām un nocietinātām sirdīm un cerēja ievākt bagātīgu ražu pilsoņu kara gadījumā.

Šiem iemesliem, kas radīja vispārēju nemieru un bažas, pievienojās vēl tas, ka daudzie izbēgušie zemnieki, kurus bija noveduši izmisumā feodāļu spaidi un nesaudzīgi pielietotie sodi par medību likumu pārkāpšanu, apvienojās lielos baros un saimniekoja mežos un norās, nelikdamies daudz zinis par valsts varas orgāniem. Savukārt dižcilši, nostiprinājušies katrs savā pili, tēlojot patvaldnieku savos īpašumos, pulcināja ap sevi tādas bandas, kas nelikumībās un patvaļībās maz atšķīrās no tiem, ko atklāti dēvēja par laupītājiem. Lai uzturētu šo varzu un dzīvotu izšķērdīgi un grezni, atbilstoši savam lepnumam, dižcilši aizņēmās naudu no ebrejiem pret augstiem procentiem, un ši«ļ parādi saēda viņu īpašumu kā ļaundabīgs audzējs, no kura varēja atbrīvoties tikai tad, ja radās izdevība varmācīgā ceļā iznīcināt pašus kreditorus.

Šais smagajos apstākļos dažādu slogu nomāktā angļu tauta dziļi cieta tagadnē un ar vēl lielākām bažām raudzījās nākotnē. Piedevām jau esošajam postam visā zemē bija izplatījusies kāda bīstama lipīga slimība, kas, atradusi labvēlīgu augsni zemāko slāņu netīrībā, trūcīgajā uzturā un sliktajās telpās, prasīja milzumu upuru, pie tam dzīvie ne reti apskauda mirušos, kuri bija glābti no visa ļauna, kas vēl bija gaidāms.

Tomēr, par spīti šai likstu gūzmai, tiklab bagātie, kā nabagie, vienkāršie un dižciltīgie alka noskatīties turnīru, tā gadsimta krāšņāko skatu, ar tādu pašu degsmi, ar kādu izbadējies madridietis izdod pēdējo ģimenes pārtikai paredzēto reālu, lai noskatītos vēršu cīņās. Nekādi pienākumi, nekādas kaites nespēja atturēt jaunus un vecus no šādām izrādēm. Šī tā saucamā ieroču izmēģināšana Lesteras grāfistes Ašbijas pilsētas tuvumā bija modinājusi vispārēju interesi, jo tanī vajadzēja piedalīties izdaudzinātiem bruņiniekiem un to bija solījies pagodināt ar savu klātbūtni princis Džons, tāpēc minētās dienas rītā bezgala daudz visādu kārtu ļaužu bariem plūda uz sacīkšu vietu.

Turnīram bija izraudzīta visai gleznaina vieta. Meža malā, jūdzes atstatumā no Ašbijas pilsētas, izpletās ar jo skaistu zaļu mauru klāta plaša nora, ko no vienas puses ierobežoja mežs, bet no otras izklaidus stāvoši ozoli, no kuriem daži bija sasnieguši milzu apmērus. Nora šķita kā radīta cīņai uz dzīvību un nāvi, tās malas slīpi ieliecās no visām pusēm, izveidojot vidū līdzenu, ceturt- daļjūdzi garu un pusjūdzi platu laukumu, ko ieslēdza stiprs žogs. Iežogotais laukums bija iegarens četrstūris, bet stūri bija ar nodomu noapaļoti, lai skatītājiem būtu ērtāk. Laukuma ziemeļu un dienvidu galos žogā bija ierīkoti stipri koka vārti, pa kuriem bruņiniekiem vajadzēja jāt uz arēnu; tie bija tik plati, ka divi jātnieki varēja jāt blakus. Pie katriem vārtiem stāvēja divi heroldi, seši taurētāji un seši vēstneši, bez tam vēl krietna grupa zaldātu, lai uzturētu kārtību un pārbaudītu, vai tie, kas vēlas piedalīties turnīrā, pieder pie bruņinieku kārtas.

Aiz dienvidu puses vārtiem nelielā, dabas veidotā paaugstinājumā bija uzceltas piecas lepnas teltis, kuras rotāja karogi brūnā un melnā krāsā, jo tādas bija izraudzījušies pieci turnīra rīkotāji bruņinieki. Arī telšu auklas bija tādā pašā krāsā. Pie katras telts bija tā bruņinieka vairogs, kuram telts piederēja, bet blakus vairogam stāvēja ieroču nesējs, pārģērbies par mežoni, faunu vai citu teiksmainu būtni atbilstoši sava kunga gaumei un tai lomai, kādu viņš vēlējās tēlot šais sacīkstēs. Vidējā telts kā goda vieta bija piešķirta Briānam de Bua- gilberam, kura meistarība visās bruņinieku spēlēs, kā ari sakari ar šīs ieroču izmēģināšanas rīkotājiem bija par iemeslu tam, ka izaicinātāji bruņinieki ne vien ar prieku uzņēma viņu savā vidū, bet izraudzījās arī par savu vecāko un vadoni, lai gan viņš tikai nesen bija ieradies Anglijā. Vienā pusē viņa teltij atradās Redži- nalda Frondebefa un Filipa de Malvuazena teltis, bet otrā pusē bija apmeties Hugo de Granmenils, dižciltīgs vietējais barons, kura sencis bijis Anglijas lords sene- šals Vilhelma Iekarotāja un viņa dēla Vilhelma Rudā laikā. Piekto telti ieņēma joanltu ordeņa bruņinieks Ralfs de Viponts, kuram piederēja seni zemes īpašumi Hīzerā, netālu no Ašbijas de la Zušas. No paaugstinājuma, kurā bija novietotas teltis, nosliecās desmit jardu plats ceļš uz arēnu. Tiklab paaugstinājumu, kā arēnu ar ceļu iejoza stiprs žogs, pie kura stāvēja sardze.

Arēnas ziemeļu galā bija tāda pati trīsdesmit pēdas plata ieeja un tās sākumā liels iežogots laukums tiem bruņiniekiem, kas iejās arēnā, pieņēmuši turnīra rīkotāju izaicinājumu; tālāk atradās teltis ar visādiem atspirdzinājumiem viņu vajadzībām, kalēji, ieroču meistari un citas personas, kas varētu sniegt nepieciešamos pakalpojumus.

Ārpus arēnas žoga bija uzceltas pagaidu galerijas, segtas ar drapējumiem un paklājiem, uz kuriem bija salikti spilveni, lai dāmas un dižcilši, kurus gaidīja ierodamies turnīrā, varētu apmesties ar iespējamām ērtībām. Šauro telpu starp galerijām un arēnas žogu aizņēma jomeni un sīkmuižnieki, tāpēc šīs vietas varēja pielīdzināt mūsu teātru parteram. Vairums raibā pūļa bija novietojies uz šim nolūkam sakrautiem velēnu soliem tuvākajos uzkalnos, no kurienes varēja redzēt pāri galerijām un ļoti labi saskatīt visu, kas notika arēnā. Bez tam vairāki simti iztika arī bez šīm ērtībām un sēdēja pļavmalas koku zaros ap laukumu, un pat tuvīnās ciema baznīcas tornis bija skatītāju apsēsts.

Vēl tikai jāatzīmē, ka pašā austrumu galerijas vidū un tieši pretī tai vietai, kur vajadzēja izvērsties kaujai, atradās visai krāšņi rotāts paaugstinājums, kur zem baldahīna ar karaļa ģerboni stāvēja augsts, tronim līdzīgs krēsls. Ap šo goda ložu, kas bija nolemta princim Džonam ar svītu, drūzmējās pāži, ieroču nesēji un jomeni greznās livrejās. Iepretim karaļa ložai, rietumu galerijas centrā, slējās otrs paaugstinājums, kas bija rotāts vēl spilgtāk, ja arī ne tik grezni. Pašas daiļākās jaunavas fantastiskos koši zaļos un sārtos tērpos un vesels bars pāžu drūzmējās ap tais pašās krāsās dekorēto troni. Ap ložu-plīvoja karogi, kuros bija attēlotas caururbtas, degošas un asiņojošas sirdis, stopi, makstis ar bultām un tamlīdzīgas Amora uzvaru emblēmas, un uzraksts vēstīja, ka šis goda tronis paredzēts Icr Royne de la Be- aulte et des Amours. Taču, kas šī dailes un mīlas karaliene būs, to neviens nespēja uzminēt.

Tikmēr dažādu kārtu skatītāji lauzās uz priekšu, lai ieņemtu pienācīgās vietas. Tas izraisīja daudzas ķildas. Vienu otru strīdu bez kādām ceremonijām izbeidza sardze, kas lika lietā savu kaujas cirvju kātus un zobenu rokturus, lai pārliecinātu tiepīgākos strīdniekus. Pārējos, ja strīdnieki bija izcilākas personas, izšķīra heroldi vai divi arēnas maršali, Viljams de Vi vils un Stīvens de Martivals, kuri, līdz zobiem apbruņojušies, jādelēja šurpu turpu pa arēnu un gādāja par stingru kārtību.

Pamazām galerijas piepildīja bruņinieki un dižcilši miera laiku drēbēs; viņu garās mantijas sulīgās krāsās bija pretstatā gaišākajiem un spilgtākajiem dāmu tērpiem; dāmu šeit bija vairāk nekā vīriešu, lai gan varētu domāt, ka šādas asiņainas un nežēlīgas izpriecas nesagādā skaistajam dzimumam daudz prieka. Apakšējās galerijas un ejas drīz vien bija bāztin piebāztas ar turīgiem jomeniem un pilsoņiem, kā arī sīkākiem muižniekiem, kuri aiz kautrības, trūcības vai apšaubāma titula neiedrīkstējās ieņemt cienījamākas vietas. Protams, tieši šajā publikas daļā visbiežāk sākās ķildošanās par priekšrocībām.

— Neticīgais suns! — izsaucās pusmūža vīrs, kura nonēsātā tunika liecināja par trūcību, bet zobens, duncis un zelta ķēde runāja par pretenzijām uz dižciltību. — Vilcenes dēls! Kā tu drīksti grūst kristīgo, turklāt vēl normaņu džentlmeni no dižciltīgās Mondidjē dzimtas!

Šie skarbie vārdi bija veltīti mūsu vecajam paziņam Aizekam, kurš, šoreiz bagāti un pat krāšņi ģērbies —ar kažokādām apmalotā un mežģīnēm rotātā apmetnī —, spiedās cauri pūlim, meklēdams vietu apakšējās galerijas priekšējā rindā savai meitai, skaistulei Rebekai, kas bija pievienojusies viņam Ašbijā un tagad turējās pie tēva rokas, nobijusies no pūļa sapīkuma, ko šķita izraisām viņas tēva pašpaļāvība. Taču Aizeks, kuru mēs esam redzējuši pietiekami bailīgu citos gadījumos, labi zināja, ka te nav ko baidīties. Publiskās vietās vai tur, kur sapulcējušies daudzi viņam līdzīgi, pats alkatīgākais vai ļaunprātīgākais augstmanis neiedrīkstētos viņam darīt pāri. Kur saplūda tik daudz ļaužu, tur ebreji atradās vispārējo likumu aizsardzībā, un, ja ar to nepietika, tad parasti pūlī gadījās vairāki baroni, kuri aiz personiskām interesēm centās ebrejus aizstāvēt. Sai gadījumā Aizeks jutās pavisam drošs, zinādams, ka princis Džons patlaban ved sarunas ar Jorkas ebrejiem par lielu aizņēmumu pret dārglietām un zemes īpašumiem. Aizeks pats piedalījās šai pasākumā ar prāvu summu un ļoti labi zināja, ka prinča dedzīgā vēlēšanās šo lietu iespējami iitri nokārtot nodrošinās Aizekam sadursmes gadījumā viņa aizstāvību.

Šo apsvērumu iedrošināts, ebrejs spiedās uz priekšu un pagrūda normaņu tautības kristīgo bez kādas cieņas pret viņa izcelšanos, stāvokli un reliģiju. Tomēr vecā normaņa protests izraisīja sašutumu pret ebreju šā notikuma lieciniekos. Viens no tiem, plecīgs ražena auguma jomens sūnu zaļās drēbēs, ar duci bultu aiz jostas, sudraba kakla rotu un zīmotni pie krūtīm un sešas pēdas garu stopu rokā, strauji pagriezās, viņa tumšbrūnā, vēju noārdētā seja iekvēlojās dusmās, un viņš ieteica ebrejam atcerēties: lai gan tas esot uzpūties kā zirneklis, sūkdams savu nelaimīgo upuru asinis, taču zirnekļus paciešot tikmēr, kamēr tie slēpjoties kaktos, bet, līdzko tie izlienot ārā, tos sitot nost. Šis izloksnē un skarbā balsī teiktais norādījums, kā arī bargais skatiens piespieda ebreju kāpties atpakaļ, un ticams, ka Aizeks būtu lasījies tālāk no tik bīstamiem kaimiņiem, ja šai brīdi visu uzmanību nepiesaistītu princis Džons, kas pēkšņi ieradās arēnā kopā ar plašu un jautru svītu, kas sastāvēja daļēji no laicīgām, daļēji no garīgām personām, pie tam pēdējās bija tikpat grezni ģērbtas un izturējās tikpat vaļīgi kā viņu biedri. Pie garīgajām personām ļapieskaita arī 2orvo priors pašā lepnākajā tērpā, kādu vien augstas kārtas garīdznieks iedrīkstējās atļauties. Kažokādas un zelts nebija taupiti, bet zābaku purngali, daudzkārt pārspēdami tā laika pārspīlēto modi, bija uzliekti tik augstu, ka tos nevarēja piestiprināt pie ceļgaliem, bet gan tikai pie jostas, un tie traucēja jātniekam iecelt kāju kāpslī. Tomēr tas nemulsināja modes ākstu prioru, kurš varbūt pat priecājās par izdevību parādīt tik daudziem skatītājiem un sevišķi daiļajam dzimumam savu izcilo jātnieka māku, iztiekot bez šādiem biklam jājējam paredzētiem balstiem. Prinča Džona pārējā svīta sastāvēja no viņa mīluļiem — algotņu karaspēka virsniekiem, dažiem ierāvējiem baroniem, izlaidīgiem galminiekiem un vairākiem templiešu un joanītu ordeņu bruņiniekiem.

Seit jāpiezīmē, ka šo abu ordeņu bruņinieki skaitījās karaļa Ričarda ienaidnieki, jo nostājās Francijas Filipa pusē nebeidzamajos strīdos Palestīnā starp šo valdnieku un drošsirdīgo Anglijas karali. Labi zināms, ka tieši aiz šīm ķildām visas Ričarda uzvaras pār saracēņiem palika bez panākumiem un viņa romantiskie mēģinājumi ieņemt Jeruzalemi beidzās ar neveiksmi; kara slavas ieguvums bija vienīgi nedrošais ar sultānu Saladīnu noslēgtais pamiers. Aiz tiern pašiem politiskajiem apsvērumiem, no kuriem vadījās viņu ticības brāļi Svētajā zemē, Anglijas un Normandijas templieši un joanīti pievienojās prinča Džona partijai, jo viņiem nebija iemesla vēlēties, lai Ričards atgriežas Anglijā vai troni iegūst viņa likumīgais mantinieks princis Arturs. No otras puses, princis Džons nīda un nicināja tās nedaudzās ietekmīgās sakšu dzimtas, kas vēl bija palikušas Anglijā, un centās jebkurā gadījumā tās visādi pazemot un apvainot, saprazdams, ka to pārstāvji kopā ar lielāko daļu sakšu tautības iedzīvotāju necieš viņu un viņa pretenzijas, jo baidījās, ka tāds patvaļnieks un varmāka aizvien vairāk ierobežos viņu tiesības un brīvības.

Sīs brašās svītas pavadībā princis Džons lepnā sarkanā, ar zeltu rotātā tērpā, ar medību vanagu uz rokas, galva krāšņu, ar dārgakmeņu virteni greznotu kažokādas cepurīti, no kuras lauzās ārā garie, cirtainie mati, pārklājot plecus, stalti sēdēdams sirmā, visai straujā zirgā, iedrasāja arēnā jautro pavadoņu priekšgalā, skaļi piebalsodams viņu smiekliem un karaliskā pārdrošībā pētīdams skaistules, kuras pušķoja ar savu klātbūtni augšējās galerijas.

Tie, kas saskatīja prinča sejā izlaidīgu nekaunību, galēju augstprātību un pilnīgu vienaldzību pret citu cilvēku jūtām, tomēr nevarēja noliegt, ka šai sejai piemīt tā pievilcība, kas raksturīga atklātiem, pareizi veidotiem vaibstiem, kuriem galma audzinašana uzspiedusi laipnī-

Ims zīmogu, ko viegli sajaukt ar dabiskas vaļsirdības un Kodīguma izpausmi. Sādu sejas izteiksmi bieži un gluži Aplami uzskata par vīrišķīgas atklātības pazīmi, kaut uon īstenībā tā izsaka tāda cilvēka bezbēdīgo vienaldzību, kurš pilnīgi neatkarīgi no savas garīgās vērtības li domājas sevi stāvam augstāk par citiem vai nu aiz l/celšanās, bagātības, vai citām nejaušām priekšrocībām. Tiem, kuri nenodevās tik dziļām pārdomām — un tādu liija deviņdesmit deviņi no simta —, redzot prinča Džona ki.išņo rheno (tas ir, kažokādu cepuri), viņa grezno, ar visdārgākajiem sabuļiem apšūto mantiju, viņa safjāna Mbaķus ar zelta piešiem un, beidzot, to grāciju, ar kādu viņš vadīja savu sirmi, pilnīgi pietika, lai sajūsmā sveiktu viņu ar skaļiem aplausiem.

Princim jautri drasājot pa arēnu, viņa uzmanību piesaistīja kņada, kas joprojām nerimās sakarā ar Aizeka godkārajām pretenzijām uz labāku vietu šai sabiedrībā. Acīgais princis Džons mirklī pazina ebreju, bet daudz patīkamāk viņu pārsteidza skaistā Ciānas meita, nobi- liisies no trača un cieši pieķērusies vecajam tēvam pie lokās.

Pat tāds rūdīts lietpratējs kā princis Džons atzina, ka Rebeka var godam stāties līdzās pašām lepnākajām Anglijas skaistulēm. Viņas apbrīnojami simetrisko augumu sevišķi izcēla austrumnieku tērps, ko viņa valkāja atbilstoši savas tautas sieviešu parašām. Dzeltenais zīda turbāns labi piestāvēja tumšajai sejai. Viņas acu mirdzums, cēli izliektās uzacis, daiļi veidotais ērgļa deguns, pērlēm līdzīgie baltie zobi, krāšņie melnie mati, kuru sķipsnas bija savītas spirālveida cirtās un sedza skaisto kaklu un krūtis tāpat kā smalkā purpursārtā persiešu /ida simara, kurā bija ieaustas puķes dabiskās krāsās, — l.is viss padarīja viņu tik burvīgu, ka Rebeka varēja sacensties ar visskaistākajām jaunavām turnīrā. Tiesa, no zeltā ietvertajām pērļu spraudēm, kas saturēja kopā ņieburu no kakla līdz viducim, trīs augšējās bija vaļā tveices dēļ un zināmā mērā ļāva skatienam lielāku brīvību, parādot arī skaidrāk briljantu kaklarotu ar neap- rcķināmi dārgiem piekariem. Tāpat strausa spalva, ar briljantiem rotātu agrafi piestiprināta pie turbāna, iz- i cla skaistās ebrejietes savdabību, par ko gan lepnās ilamas augšējā galerijā ņirdzīgi smīnēja un vīpsnāja, tomēr slepenībā izjuta skaudību pret to, ko izlikās nicinām.

—   Zvēru pie Ābrama plikā paura, — princis Džons sacīja, — šī ebrejiete ir tās pilnības paraugs, kuras burvība laupīja prātu pašam gudrākajam ķēniņam pasaulē. Kā tev šķiet, prior Eimer? Zvēru pie šā gudrā ķēniņa tempļa, kuru mūsu vēl gudrākais brālis Ričards nekādi nevar atkarot, viņa ir patiešām tā, kas apdziedāta Zālamana Augstajā dziesmā!

—   Saronas roze un ielejas lilija, — priors atbildēja tādā kā apspiestā balsī, — bet jūsu augstība nedrīkst aizmirst, ka viņa ir tikai ebrejiete.

—   Ehē! — noteica princis, nelikdamies dzirdam priora vārdus. — Tur ir arī mans negodīgais naudas maiss — dukātu marķīzs un dālderu barons strīdas labākas vietas dēļ ar plikadīdām, kuru nonēsāto mēteļu kabatās vējš svilpo pēc patikas. Zvēru pie svētā Marka, mans aizdevumu karalis un viņa piemīlīgā ebrejiete tūliņ dabūs vietas galerijā. Aizek, kas viņa tāda ir? Vai viņa tev sieva vai meita, šī austrumu hūrija, kuru tu turi azotī it kā savu naudas zuteni?

—   Tā ir mana meita Rebeka, jūsu gaišība, — atbildēja Aizeks, zemu palocīdamies, nemaz neapmulsis no prinča vārdiem, kuros skanēja vismaz tikpat daudz zobgalības, cik laipnības.

—    Paskat, gudrinieks, — Džons sacīja, skaļi smiedamies, un viņa smiekliem tūliņ iztapīgi piebalsoja jautrie pavadoņi. — Vienalga, meita vai sieva, viņa jāgodina atbilstoši viņas skaistumam un taviem nopelniem. Kas tur sēž augšā? — viņš turpināja, pārlaizdams skatienu galerijai. — Sakšu lauķi izlaidušies visā garumā! Nost ar viņiem! Lai saspiežas un dod vietu manam augļotāju ķēniņam un viņa skaistajai meitai. Es parādīšu šiem stulbeņiem, ka labākās vietas sinagogā jādod tiem, kam sinagoga pieder.

Tie, kuri sēdēja galerijā un pret kuriem vērsās šī rupjā un apvainojošā runa, bija Sedriks Saksis ar saviem mājiniekiem un viņa sabiedrotais un radinieks Koningsburgas Atelstans, kurš kā pēdējā sakšu dinastijas karaļa pēcnācējs baudīja visu Anglijas ziemeļu daļas iedzīvotāju neierobežotu cieņu. Taču reizē ar senču karaliskajām asinīm Atelstans bija mantojis arī dau

dzas viņu vājības. Viņš bija plecīgs un zaļoksnējs, ziedu gados, bet ar trulu izteiksmi glītajā sejā, gurdām un miegainām acīm, laiskām un tūļīgām kustībām un tik gauss savos lēmumos, ka viņu bija iesaukuši par Atelstanu Neuzņēmīgo. Viņa draugi, kuru bija daudz un visi, tāpat kā Sedriks, dedzīgi pieķērušies viņam, apgalvoja, ka šis tūļīgums nenozīmējot vīrišķības trūkumu, bet tikai nespēju izšķirties; citi turpretim domāja, ka mantotais dzeršanas netikums novājinājis viņa spējas, kas nekad sevišķi lielas nav bijušas, un ka pasīvā drosme un gļēvā labsirdība ir atliekas no citādi slavējama rakstura, kura labākās īpašibas pagaisušas biežajos un garajos žūpības periodos.

Tāds bija šis vīrs, ko uzrunāja princis, pavēlēdams dot vietu Aizekam un Rebekai. Atelstans, apstulbis no šadas augstprātīgas pavēles, kas ari pēc tā laika parašām un jēdzieniem likās nedzirdēti apvainojoša, negribēdams paklausīt, bet nezinādams, kā rīkoties, izpauda vienīgi vis inertiae[11] un sēdēja nekustēdamies, tikai plati atplēta savas lielās pelēkās acis un vērās princī tādā izbrīnā, ka izskatījās ārkārtīgi smieklīgs. Taču nepacietīgais Džons uztvēra to citādi.

— Sis sakšu cūkgans vai nu guļ, vai nesaprot mani! — viņš izsaucās. — Pakutini viņu ar savu šķēpu, de Brasij, — Džons turpināja, uzrunādams bruņinieku, kas jāja blakus; tā vadībā atradās brīvie kara biedri jeb kondotjeri, citiem vārdiem sakot, algotņi, kas nepiederēja nevienai noteiktai tautai un bija ar mieru kalpot katram, kas var samaksāt. Pat prinča svīta sāka kurnēt, bet de Brasijs, kuru profesija bija atbrīvojusi no jebkuriem sirdsapziņas pārmetumiem, izstiepa garo piķi pār spraugu, kas šķīra galeriju no arēnas, un droši vien būtu izpildījis prinča pavēli, pirms Atelstans Neuzņēmīgais paspētu aptvert, ka jāizvairās no ieroča, ja Sedriks, tikpat straujš, cik viņa sabiedrotais gauss, nebūtu zibens ātrumā izrāvis savu īso zobenu un ar vienu cirtienu nocirtis pīķa galu. Princim Džonam saskrēja asinis sejā. Viņš izgrūda visnegantāko lāstu un dzīrās piemetināt ne mazāk stiprus draudus, bet viņu apturēja da|ēji viņa svīta, kas sadrūzmējās ap viņu, cenzdamās

nomierināt, daļēji tas, ka pūlis apsveica Sedrika drosmīgo rīcību ar skaļiem atzinības saucieniem. Princis sašutis pārlaida acis skatītājiem, meklēdams piemērotāku upuri savām dusmām, un nejauši pamanīja to pašu strēlnieku zaļajā vamzī, kurš nupat bija draudējis Aizekam un patlaban skaļi un izaicinoši uzgavilēja Sed- rikam, neievērojot prinča bargo skatienu. Princis uzprasīja, kāpēc viņš tā kliedzot.

—   Es vienmēr pievienojos gavilēm, — atbildēja jo- mens, — kad redzu veiksmīgu šāvienu vai drosmīgu cirtienu.

—   Ak tā? — princis noteica. — Tu laikam pats arī labi trāpi mērķī?

—   Ne sliktāk par kuru katru mednieku, — jomens atbildēja.

—   Viņš arī no simt soļiem trāpīs Vota Tirela mērķī, — kāda balss pēdējās rindās sacīja, bet runātāju nevarēja saredzēt.

Šis mājiens uz viņa vectēva Vilhelma Rudā likteni reizē nokaitināja un nobiedēja princi Džonu. Viņš tomēr aprobežojās ar to, ka pavēlēja sardzei, kas ielenca arēnu, uzmanīt šo lielībnieku jomenu.

—   Zvēru pie svētās Grizeldas, — viņš piebilda, — mēs pārbaudīsim šā vīra izveicību, kurš tik skaļi apsveic citu varoņdarbus.

—   No pārbaudes es nevairos, — noteica jomens viņam piemītošā aukstasinībā.

—   Ko jūs neceļaties augšā, sakšu lauķi? — uzsauca sadusmotais princis. — Zvēru pie debesu gaismas, ja esmu teicis, ka ebrejs sēdēs jums blakus, tad tā arī notiks!

—   Nē jel, jūsu gaišība, mums nemaz neklājas sēdēt blakus lieliem ļaudīm, — sacīja ebrejs, jo, kaut arī viņš bija strīdējies vietas dēļ ar panīkušo un paputējušo Mondidjē dzimtas pēcnācēju, tomēr nebūt negrasījās apdraudēt turīgu sakšu priekšrocības.

—   Kāp augšā, neticīgais suns, kad es tev pavēlu! — uzsauca princis Džons. — Citādi likšu novilkt tavu mel- nūksnējo ādu un izģērēt zirglietām.

Tā uzskubināts, ebrejs sāka kāpt augšup pa šaurajām un stāvajām kāpnēm uz augšējo galeriju.

—       Es gribu redzēt, kas iedrīkstēsies viņu apturēt, — sacīja princis, cieši lūkodamies Sedrika, kurš, acīm redzot, grasījās sviest ebreju lejup.

Taču āksts Vamba novērsa katastrofu, nostājās starp Sedriku un Aizeku un izsaucās: — Tas būšu es!

Un viņš piebāza ebrejam pie paša deguna lielu cūkas šķiņķa gabalu, ko bija izvilcis no mēteļa apakšas; bez šaubām, viņš bija paķēris šo ēdamo līdz, baidīdamies, vai izturēs gavēšanu līdz turnīra beigām. Ieraudzījis šo savai ciltij riebīgo priekšmetu un pamanījis, ka āksts pacēlis virs viņa galvas savu koka zobenu, ebrejs strauji spēra soli atpakaļ, paklupa un novēlās lejā pa kāpnēm, ko skatītāji uztvēra kā lielisku joku un apsveica ar smieklu šaltīm, un arī pats princis un viņa svīta sāka smieties no visas sirds.

—   Kas ir, brālēn princi, izsniedz man balvu, — Vamba teica. — Esmu uzvarējis ienaidnieku godīgā < īņā ar zobenu un vairogu, — viņš piemetināja, vēcinādams šķiņķi vienā un koka zobenu otrā rokā.

—   Kas tu esi un no kurienes nāc, cildenais karo- tāj? — jautāja princis Džons, joprojām smiedamies.

— Esmu muļķis pēc izcelšanās, — atbildēja āksts, - mani sauc Vamba, esmu Vientieša dēls, kurš bija

Vējagrābšļa dēls, bet tas savukārt Aldermaņa dēls.

—   Nu, atbrīvojiet vietu ebrejam apakšējās galerijas pirmajā rindā, — noteica princis Džons, laikam priecādamies par izdevību atcelt savu sākotnējo rīkojumu.

Nevar taču pretēji bruņniecības noteikumiem sēdināt uzvarēto blakus uzvarētājam.

—   Tomēr labāk nekā sēdināt blēdi blakus muļķim un ebreju blakus cūkas miesai, — piebilda āksts.

—   Paldies, labais cilvēk, — izsaucās princis Džons,

tu mani uzjautrināji! Ei, Aizek, aizdod man riekšavu

dālderu!

Kamēr lūguma samulsinātais Aizeks ilgi grābstījās ar loku ādas somā, kas karājās viņam pie jostas, varbūt mēģinādams noskaidrot, cik naudas gabalu var ietilpt i ickšavā, princis pats izbeidza viņa šaubas; noliecies no segliem, viņš izrāva ebrejam somu no rokām, izņēma paris zelta naudas gabalu, pasvieda tos Vambam un aizlidoja tālāk pa arēnu, pamezdams ebreju apkārtējo izsmieklam, bet pats saņemdams tādus atzinīgus aplausus, it kā nupat būtu izdarījis kādu godīgu un cēlu darbu.

VIII NODAĻA

Viens cīņā sauc. Skan taures pūtiens ass,

Un aicinātā taure atsaucas

Līdz debesim — tai zemes vien par mazi

Ciet sejsegs. Piķis balstā iestatits,

Uz pretinieka galvu smaile trīc.

No barjeras tad zirgi lēkšiem raujas

Un lauka vidū krūtis sacērt kaujā.

«Palamons un Arsits»

Princis Džons pēkšņi apstājās savā drasējumā pa arēnu un uzrunāja Zorvo prioru, sacīdams, ka pavisam aizmirsis to, kas šodien pats svarīgākais.

—   Pie visiem svētajiem, — viņš teica, — vai jūs zināt, ser prior, ka mēs aizmirsām iecelt mīlas un dailes karalieni, kura ar savu balto rociņu piešķirs balvu! Es no savas puses, būdams bez aizspriedumiem, nododu balsi par melnacaino Rebeku.

—   Svētā jaunava, — izdvesa priors, šausmās paceldams acis uz debesim, — par ebrejieti! Tad mēs būsim pelnījuši, ka mūs nomētā ar akmeņiem un padzen no turnīra, bet es vēl neesmu tik vecs, ka gribētu mirt mocekļa nāvē. Turklāt zvēru pie sava svētā aizstāvja, ka

Kfbeku nevar pat salīdzināt skaistumā ar piemīlīgo sak- r.ieti Rovenu.

—   Saksiete vai ebrejiete, suns vai cūka, kāda tur starpība! — atteica princis. — Es saku, izvēlēsim Rebeku, kaut vai tikai tāpēc, lai pakaitinātu tos sakšu tūļas.

Tagad pat prinča svīta sāka kurnēt.

—   Tas pārsniedz joka robežas, milord, — sacīja de Brasijs, — pēc tāda apvainojuma neviens bruņinieks nepacels pīķi.

—   Turklāt tas ir ļoti pārsteidzīgs apvainojums, — sacija viens no vecākajiem un iespaidīgākajiem augstmaņiem prinča svītā, Voldemārs Ficurss, — un, ja jūsu gaišība tā rīkosies, tad jūsu plāni būs apdraudēti.

—   Ser, es jūs aicināju par savas svītas dalībnieku, nevis par savu padomdevēju, — princis augstprātīgi atbildēja, apturēdams zirgu.

—   Tiem, kas seko jūsu gaišībai tais ceļos, kurus jums labpatika izraudzīties, — Ficurss pusbalsī atbildēja,

ir tiesības dot jums padomu, jo jūsu intereses un drošība ir pārāk cieši saistītas ar viņu interesēm un drošību.

Tas bija sacīts tādā balsī, ka Džons jutās spiests piekāpties.

—   Es jokoju, — viņš sacīja, — bet jūs brūkat man virsū kā vesels odžu bars! Velns lai parauj, vēliet, ko gribat!

—    Nē, nē, — ieteicās de Brasijs, — lai daiļās valdnieces tronis paliek neieņemts, kamēr noskaidrosies, kas būs uzvarētājs, un lai tad viņš pats izvēlas lēdiju, kas sēdēs tronī. Viņam tā būs vēl viena balva par uzvaru, un daiļās dāmas mācīsies cienīt varonīga bruņinieka mīlu, kura var viņas pacelt tādā godā.

—   Ja uzvarētājs būs Briāns de Buagilbers, — piezīmēja priors, — tad varu likt ķīlā savu rožukroņi, ka zinu, kas būs mīlas un dailes karaliene.

—   Buagilbers labi valda pār savu pīķi, — de Brasijs sacīja, — bet te ir arī daudz citu bruņinieku, ser prior, kuri nebaidīsies mēroties ar viņu spēkos.

—   Miers, seri, — Voldemārs pārtrauca, — un lai princis ieņem savu vietu. Tiklab bruņinieki, kā skatītāji kļūst nepacietīgi, laiks iet uz priekšu, un turnīram sen vajadzēja sākties.

Lai gan princis Džons vēl nebija karalis, tomēr Voldemārs Ficurss sagādāja viņam visas neērtības, kādas valdniekam jāpanes no sava mīluļa ministra, kurš viņam kalpo gan, bet tikai pēc sava prāta. Princis mēdza tiepties par sīkumiem, taču šoreiz piekāpās, apsēdās tronī un, kad svīta bija sapulcējusies ap viņu, padeva zīmi heroldiem pasludināt turnīra noteikumus, kuri īsumā bija šādi:

Pirmkārt, pieci ierosinātāji bruņinieki izsauc uz cīņu visus, kas vien vēlas piedalīties.

Otrkārt, katram bruņiniekam, kas piedalās turnīrā, ir tiesibas izraudzīties pretinieku no pieciem ierosinātājiem, pieskaroties viņa vairogam. Pieskaršanās ar pīķa kātu nozīmē, ka bruņinieks vēlas parādīt savu izveicību cīņā ar tā saucamiem pieklājības ieročiem, t. i., ar pīķi, kam «uzmaukts plakans koka uzgalis, — tādā gadījumā vienīgās briesmas draudēja no saskriešanās, ja jātnieki uzdrāzās viens otram virsū. Taču, ja bruņinieks pieskārās vairogam ar pīķa smaili, tad tas nozīmēja, ka jācīnās līdz galam, tas ir, bruņinieki kausies ar asiem ieročiem kā īstā kaujā.

Treškārt, ja katrs no turnīra dalībniekiem pildījis solījumu un lauzis pīķi piecas reizes, princis pasludina, kurš ir pirmās dienas sacīkšu uzvārētājs, un liek izsniegt viņam balvu, izcili skaistu un stipru kaujas zirgu, un piedevām viņam tiek piešķirts gods izraudzīties mīlas un dailes karalieni, kura izsniegs balvas nākamajā dienā.

Ceturtkārt, tiek paziņots, ka otrā dienā notiks kopējs turnīrs, kurā varēs piedalīties visi klātesošie bruņinieki, kuri vēlēsies gūt balvu. Viņus sadalīs divās līdzīgās grupās, un viņi vīrišķīgi cīnīsies, kamēr princis Džons liks pārtraukt cīņu. Pēc tam izraudzītā mīlas un dailes karaliene tam bruņiniekam, kuru princis būs atzinis par tās dienas varoni, uzliks galvā vainagu no smalkām zelta plāksnītēm, kas izveidotas kā lauru lapas. Ar to bruņinieku cīņas beigsies, bet trešajā dienā notiks sacensības šaušanā ar stopu, vēršu cīņas un citas vienkāršai tautai domātas izpriecas. Sādā veidā princis Džons cerēja iegūt to pašu ļaužu labvēlību, kuru jūtas un parašas viņš diendienā aizvainoja ar pārsteidzīgu un aplamu rīcību.

Sacīkšu vieta patlaban izskatījās visai krāšņa. Slīpajās galerijās pulcējās visi, kas Anglijas ziemeļos un vidiena pārstāvēja dižciltību, ietekmību, bagātību un skaistumu; šo cienījamo skatītāju spilgti krāsainie apģērbi ieviesa līksmu dažādību pretstatā jautrās Anglijas solīdo pilsētnieku un jomenu vienkrāsainajām drēbēm, kas galeriju apakšējās rindās un stāvvietās izveidoja tumšu apmali šim mirdzošajam greznumam un ta vēl vairāk izcēla augšējo rindu košumu.

Heroldi pabeidza lasīt noteikumus ar parastajiem saucieniem: — Esiet devīgi, varonīgie bruņiniekil — un par atbildi no visām galerijām sāka birt zelta un sudraba naudas gabali, jo katrs bruņinieks vēlējās iemantot to cilvēku labvēlību, kuru ziņā bija turnīru hronikas un varoņdarbu iemūžināšana. Heroldi izpauda pateicību par saņemtajām veltēm ar novēlējumiem: — Dāmu mīlu! Pretinieku nāvi! Godu augstsirdīgajiem! Slavu drosmīgajiem! — un vienkāršākie skatītāji pievienoja siem izsaucieniem savas liksmās gaviles, kamēr taurētāji tricināja gaisu ar savu instrumentu kareivīgajām skaņām. Kad mūzika apklusa, lļeroldi raibā un mirdzošā virtenē pameta arēnu, un tanī palika tikai no galvas līdz kājām bruņojušies maršali, kas jāšus zirgos bija sastinguši kā statujas pie vārtiem arēnas galos. Tikmēr viss lielais iežogotais laukums pie arēnas ziemeļu gala ieejas bija kā pieblīvēts ar bruņiniekiem, kuri bija izteikuši vēlēšanos izmēģināt savu veiksmi cīņā ar tur- nira ierosinātājiem, un no augšējās galerijas šķita, ka tur ir vesela jūra plīvojošu spalvu, dzirkstošu bruņu cepuru un garu pīķu, pie kuru smailēm piestiprinātie plaukstas platuma karodziņi vēja pūsmā plandījās un vilnīja, kopā ar spalvu nerimtīgo līgošanos piešķirdami spilgtajai ainai vēl lielāku ņirboņu.

Beidzot vārtus atdarīja, un pieci lozējot izraudzīti bruņinieki lēni iejāja arēnā — viens pa priekšu, četri pāros aiz viņa. Visi bija lieliski apbruņoti, un Vordora lironikas autors, kura stāsts kalpo man par pirmavotu, visai sīki apraksta viņu devīzes, krāsas, pat zirgu segu r/.šuvumus. Taču mums nav vajadzības to visu klāstīt, jo, runājot ar kadu mūsdienu dzejnieka — visai nedaudzu sacerējumu autora vārdiem,

Par pīšļiem bruņinieki kļūst,

Un viņu krietnie šķēpi rūs.

Mēs ticam, viņu dvēseles ar svētiem kopā būs.1

Viņu ģerboņi bez pēdām pazuduši no viņu piļu mūriem. Pašas pilis pārvērtušās par zaļiem pakalniem un nožēlojamām drupām, un tur, kur kādreiz šos bruņiniekus pazina, neviens tos vairs neatceras, jo kopš tiem laikiem daudzas paaudzes nomainījušas cita citu un tikušas aizmirstas tai pašā zemē, ko kādreiz bija iekarojušas un kur valdījušas ar visu feodālo īpašnieku un kungu varu. Kāda tagad daļa lasītājam gar viņu vārdiem un karavīru slavas nicīgajiem simboliem!

Neparedzēdami, kādi aizmirstības putekļi klāsies pār viņu vārdiem un varoņdarbiem, cīnītāji izjāja arēnā, valdīdami straujos zirgus un piespiezdami tos lēni kustēties, lai izceltu tiklab to soli, kā paši savu grāciju un veiklību. Līdzko šī procesija iesoļoja arēnā, no ierosinātāju telšu puses atskanēja mežonīga, barbariska mūzika. Tā bija cēlusies Austrumos un atvesta uz šejieni no Svētās zemes; cimboļu un zvārguļu skaņas reizē likās gan apsveikums, gan izaicinājums tiem bruņiniekiem, kas pieteicās cīņai ar ierosinātājiem. Neskaitāmo skatītāju acis bija kā piekaltas pieciem bruņiniekiem, kuri apjāja ap arēnu, uzjāja pakalnītī, kur atradās ierosinātāju teltis, pašķīrās un katrs viegli piedūra pīķa kātu pie tā bruņinieka vairoga, ar kuru gribēja cīnīties. Vienkāršākie skatītāji — nē, arī daudzi no augstākas kārtas un pat, kā stāsta, vairākas lēdijas izpauda vilšanos, ka bruņinieki izvēlējušies pieklājības ieročus. Zināma ļaužu suga, kura mūsu dienās visjūsmīgāk aplaudē visbriesmīgākajām traģēdijām, tolaik interesējās par turnīriem tieši proporcionāli briesmām, ko tie sagādāja cīņas dalībniekiem.

Pavēstījuši savus samērā miermīlīgos nolūkus, bruņinieki aizjāja otrā arēnas galā un sastājās rindā, kamēr ierosinātāji iznāca no savām teltīm, uzkāpa zirgos un Briāna de Buagilbera vadībā nojāja no pakalna, un uti sastājās rindā — katrs pret to bruņinieku, kas bija «Izskāris viņa vairogu.

Taures un trompetes sāka skanēt, un bruņinieki pilnos auļos drāzās cits citam pretī, bet ierosinātāju pā- rflkums vai laime bija tik lieli, ka Buagilbera, Malvua- y.ona un Frondebefa pretinieki tūliņ nokrita no zirgiem. (iranmenila pretinieks nevērsa vis sava pīķa smaili pret Granmenila bruņu cepuri vai vairogu, bet tā nošķieba piķi, ka tas nolūza, atduroties pret bruņinieka augumu, — tas bija lielāks negods nekā nokrist no zirga, jo to varēja piedēvēt nejaušībai, kamēr notikušais liecināja par neveiklību un pat neprasmi rīkoties .ii savu ieroci un zirgu. Tikai piektais bruņinieks aiz- slavēja savas grupas godu un vīrišķīgi cīnījās ar joa- nitu ordeņa bruņinieku, kamēr abi nolauza pīķus un Izšķīrās, neviens negūdams virsroku.

Skatītāju klaigas, heroldu saucieni un tauru grandoņa vēstīja uzvārētāju triumfu un uzvarēto sakāvi. Uzvarētāji atgriezās savās teltīs, bet uzvarētie, ar pūlēm piecēlušies kājās, satriekti un kauna mākti, pameta arēnu, lai sāktu pārrunas ar uzvarētājiem par savu bruņu un zirgu izpirkšanu, jo pēc turnīra noteikumiem lie kļuva par uzvarētāju īpašumu. Tikai piektais vēl pakavējās arēnā pietiekami ilgiļ lai izbaudītu skatītāju aplausus, kas, bez šaubām, padziļināja viņa cīņas biedru pazemojumu.

Drīz vien arī otrā un trešā bruņinieku grupa izjāja arēnā, un, kaut viņiem bija zināmi panākumi, tomēr uzvara neapstrīdami palika ierosinātāju pusē, jo nevienu no viņiem neizsita no segliem, neviens nekļūdījās ieroča lietošanā, kamēr tamlīdzīgas neveiksmes piemeklēja dažu labu viņu pretinieku. Tāpēc viņiem nelabvēlīgā skatītāju daļa jutās visai nomākta, redzot viņu pasi avīgos panākumus. Ceturtajā reizē arēnā izjāja tikai trīs bruņinieki; viņi netuvojās Buagilbera un Frondebefa vairogiem un izsauca uz cīņu tikai trīs pārējos, kuri nebija parādījuši tik lielu izveicību un spēku. Tomēr šāda piesardzība neko negrozīja, ierosinātājiem joprojām bija neapšaubāms pārākums: vienu pretinieku izsita no segliem, abi pārējie neprasmīgi pielietoja kādu kaujas paņēmienu, kurā vajadzēja ar taisni izstieptu piķi dot spēcīgu triecienu pa pretinieka bruņu cepuri vai vairogu, pie tam neveiksmes gadījumā ierocis salūza vai pats uzbrucējs nokrita no zirga.

Pēc ceturtās sadursmes iestājās diezgan ilgs pārtraukums, šķita, ka neviens nevēlas atsākt cīņu. Skatītāji sāka kurnēt; no pieciem ierosinātājiem Malvuazenu un Frondebefu nīda viņu nežēlības dēļ, bet pārējos, atskaitot Granmenilu, necieta, jo viņi bija svešzemnieki.

Neviens tik dziļi neizjūta vispārējo sarūgtinājumu kā Sedriks Saksis, kurš katrā normaņu uzvarā redzēja jaunu apvainojumu Anglijas godam. Viņu pašu jaunībā nebija apmācījuši šais bruņinieku spēlēs, lai gan kaujās viņš ar savu senču ieročiem daudzkārt bija pierādījis drosmi un izturību. Tagad viņš jautājoši vērās Atelstanā, kurš bija baudījis šo sava laikmeta izglītību, it kā vēlēdamies, lai Atelstans pamēģina atgūt uzvaru, kas patlaban piederēja templietim un viņa sabiedrotajiem. Taču Atelstans, par spīti savai drosmei un spēkam, bija tik laisks un bez jebkādas godkāres, ka nevarēja saņemties un spert to soli, ko Sedriks no viņa gaidīja.

—   Anglijai šodien nelaimējas, milord, — Sedriks uzsvērti ierunājās. — Vai nejūtat kārdinājumu ņemt rokā pīķi?

—    Es domāju cīnīties rīt, — Atelstans atbildēja. — Es piedalīšos melee. Nav vērts jau šodien vilkt bruņas mugurā.

Šī atbilde Sedrikam bija divkārt nepatīkama. Pirmkārt, viņam derdzās normaņu vārds melee, kas nozīmē vispārēju kautiņu, otrkārt, atbildē izpaudās zināma vienaldzība pret dzimtenes godu, taču runātājs bija Atelstans, pret kuru Sedriks juta dziļu cieņu un tāpēc neatļāvās apspriest Atelstana motīvus vai trūkumus. Viņam arī neatlika laika kaut ko iebilst, jo Vamba iejaucās sarunā, piezīmēdams:

—    Kur nu vēl labāk kā būt pirmajam no simt vīriem, kaut tas varbūt grūtāk nekā būt pirmajam no diviem.

Atelstans uztvēra šos vārdus kā nopietni domātu uzslavu, bet Sedriks, kas labāk saprata āksta domu, uzmeta viņam bargu un draudīgu skatienu, taču Vambam par laimi laiks un apstākļi bija tādi, ka saimnieks nevarēja likt ākstam jūtamak izbaudīt savas dusmas, lai kāds bija āksta stāvoklis un pakalpojumi.

Sacīkstes joprojām neatsākas; dzirdēja tikai heroldu saucienus:

Jūs gaida lēdiju mila, lauziet pīķus viņām par odu! Cīnieties, drosmīgie bruņinieki! Daiļas acis nolukojas uz jūsu varoņdarbiem!

Ļ Laiku pa laikam gaisu tricināja skaļas tauru skaņas, paužot turnīra rīkotāju uzvaras gaviles un izaicinājumu, kamēr pūlī kurnēja par svētku dieniņu, kurā nav ko fttdzēt, bet veci bruņinieki un dižcilši čukstot sūdzējās Cits citam, ka jaunekļos izzūdot kareivīgais gars, pieminēja savas jaunības triumfus un vienojās, ka tagad neesot vairs tādu žilbinošu skaistuļu, kādas senos gados Iedvesmoja cīnītājus. Princis Džons jau sāka sarunāties ar savu svītu par dzīru sākšanu un balvas piešķiršanu Briānam de Buagilberam, kurš ar vienu un to pašu piķi izsitis divus pretiniekus no segliem, bet trešo uzveicis.

Beidzot, kad saracēņu muzikanti, vēlreiz pārtraukuši klusumu arēnā, nospēlēja kādu garu maršu, arēnas ziemeļu galā it kā izaicinājums atskanēja vientuļas taures .sauciens. Visu skatieni pievērsās tai pusei, lai redzētu ļauno bruņinieku, ko šīs skaņas pieteica, un, līdzko atvēra vārtus, viņš iejāja arēnā. Cik var spriest par cilvēku, iekaltu no galvas līdz kājām bruņās, jaunais cīnītājs mazliet pārsniedza vidējo augumu un likās drīzāk slaids nekā plecīgs. Viņam bija tērauda bruņas ar bagātīgiem zelta gravējumiem un par devīzi uz vairoga ļauns, ar saknēm izrauts ozols, zem kura bija paraksts spāniešu valodā — Desdichado, kas nozīmē «No mantojuma izslēgtais». Viņš sēdēja uz teicama melna zirga un, jādams pāri arēnai, graciozi nolieca pīķi, sveikdams princi un dāmas. Ar izveicīgo zirga vadīšanu un kustību jauneklīgo grāciju viņš tūliņ iemantoja skatītāju vairuma labvēlību, un no pūļa atskanēja saucieni:

— Pieskaries ar pīķi pie Ralfa de Viponta vairoga! Izsauc joanītu: viņš neturas stingri seglos, ar viņu viegli tiksi galā!

Šādu labvēlīgu padomu pavadīts, bruņinieks jāja pāri arēnai uz ierosinātāju teltīm uzkalniņā, visiem par pārsteigumu tuvojās vidējai teltij un tik sparīgi iesita ar piķa smaili pa Briāna de Buagilbera vairogu, ka tas dobji nodunēja. Visi ārkārtīgi izbrīnījās par tādu pārdrošību, bet visvairāk gan pats bīstamais bruņinieks, saņemdams izaicinājumu cīņai uz dzīvību un nāvi, jo, negaidīdams neko tamlīdzīgu, tobrīd bezrūpīgi stāvēja pie telts ieejas.

—    Vai jūs šodien bijāt pie grēksūdzes, brāli, — viņš apjautājās, — un vai apmeklējāt rīta dievkalpojumu, ja tik pārdroši riskējat ar savu dzīvību?

—   Esmu labāk par tevi sagatavojies uz nāvi, — atbildēja No mantojuma izslēgtais bruņinieks jeb Desdichado, kurš ar šādu vārdu tika ierakstīts turnīra dalībnieku sarakstā.

—   Tad stājies savā vietā arēnā, — sacīja de Buagilbers, — un palūkojies pēdējo reizi saulē, jo šovakar tu aizmigsi paradīzē.

—   Liels paldies par laipno brīdinājumu, — atbildēja Desdichado, — un ļauj to atmaksāt ar labu padomu: sēdies uz nenokausēta zirga un paņem jaunu pīķi, jo, zvēru pie sava goda, tie abi tev lieti noderēs.

Pēc šiem pašpaļāvīgajiem vārdiem viņš lika savam zirgam atmuguriski nokāpt no pakalniņa un pāriet pāri visai arēnai līdz ziemeļu vārtiem, kur viņš apstājās kā akmens stabs un gaidīja savu pretinieku. Arī šā jātnieka meistarība izpelnījās skatītāju vairuma skaļu uzslavu.

Lai cik nepatīkami bija de Buagilberam uzklausīt pretinieka padomu, viņš tomēr nepameta to novārtā, jo viņa gods bija atkarīgs no gaidāmās cīņas iznākuma, tāpēc viņš nevarēja atstāt neievērotu neko, kas varētu nodrošināt uzvaru pār pašapzinīgo pretinieku. Viņš lika pievest spēcīgu, strauju un nenokausētu zirgu, izraudzījās jaunu, stipru pīķi, jo vecā kāts varēja būt ieplaisājis iepriekšējās cīņās. Beidzot viņš pārmainīja ap- skrambato vairogu, paņemdams no ieroču nesējiem jaunu. Pirmo vairogu rotāja viņa ordeņa parastā emblēma — divi bruņinieki jāšus uz viena zirga, kas simbolizēja templiešu sākotnējo pazemību un trūcību, bet laika gaitā šīs īpašības bija pārvērtušās augstprātībā un savtībā, kas vēlāk bija par iemeslu ordeņa likvidēšanai. Uz de Buagilbera jaunā vairoga bija attēlots lidojošs krauklis ar galvaskausu nagos un apakšā paraksts care le corbeau' Sargies no krauk|a (Ir.).

Kad abi bruņinieki nostājās viens otram pretī katrs savā arēnas galā, skatītāju gaidas bija sasprindzinātas līdz pēdējai pakāpei. Nebija daudz to, kas pareģoja vi-iksmi Desdichado, bet viņa drosme un varonība noskaņoja skatītājus viņam par labu.

Līdzko taures deva signālu, abi pretinieki zibens āt- iiima drāzās uz arēnas vidu un triecās viens pret otru <ir pērkona grāviena spēku. Viņu piķi salūza gabalos līdz pašiem rokturiem, un tai brīdī šķita, ka abi bruņinieki nokrituši no zirgiem, kuriem trieciens lika saslieties pakaļkājās. Tomēr izveicīgie jātnieki, laizdami darbā piešus un laužņus, savaldīja zirgus; mirkli viņi blenza viens otrā, un šķita, ka viņu acis met liesmas i <iur bruņu cepuru sejsegu, tad, apgriezuši zirgus, aizjāja katrs uz savu pusi un pie vārtiem saņēma no ieroču nesējiem jaunus piķus.

Skatītāju skaļās gaviles un piekrišanas saucieni, plīvojošie kabatas un plecu lakati parādīja lielo interesi, <ir kādu visi sekoja divcīņai, jo šodien pirmo reizi sastapās spēkā un veiklībā līdzīgi pretinieki. Līdzko viņi ieņēma vietas, saucienus un aplausus aizstāja tik dziļš klusums, it kā skatītāji baidītos atvilkt elpu.

Kad jātnieki un zirgi bija dažas minūtes atpūtušies, princis Džons deva zīmi taurētājiem taurēt cīņas signālu. Pretinieki otro reizi drāzās uz arēnas vidu un atkal saskrējās kopā ar tādu pašu straujumu, spēku un veiklību, bet šoreiz panākumi nebija vienādi.

Šoreiz templietis tēmēja pašā pretinieka vairoga vidū un trieca pīķi pret to tik trāpīgi un stipri, ka pīķis salūza gabalos un Desdichado sagrīļojās seglos. Savukārt Desdichado, kas sākumā arī tēmēja uz de Buagilbera vairogu, pēdējā mirklī deva pīķim citu virzienu un vērsa to pret Buagilbera bruņu cepuri, kur trāpīt daudz grūtāk, bet veiksmes gadījumā trieciens ir gandrīz neatvairāms. Drosmīgi un tiešā trāpījumā viņš ķēra Buagilbera sejsegu, un piķa smaile iedūrās tērauda režģos. Tomēr templietis ari šai neveiksmē nezaudēja izslavēto savaldību, un, ja viņa seglu siksna nejauši nebutu pārtrūkusi, viņš varbūt nebūtu notriekts no zirga. Bet šoreiz gadījās tā, ka segli, zirgs un jātnieks nogāzās zemē un pazuda putekļu mākonī.

Atbrīvoties no kāpšļiem, pakritušā zirga un pielēkt kājās — tas templietim bija viens mirklis; ārprātīgās dusmās aiz kauna, ko vēl pastiprināja skatītāju uzgavilēšana viņa pretiniekam, viņš izrāva zobenu un atvēzējās pret uzvarētāju. Arī Desdichado nolēca no zirga un izrāva zobenu. Tomēr maršali pieauļojuši nostājās starp viņiem un atgādināja, ka pēc turnīra noteikumiem viņiem pašreiz nav tiesību uz šādu divkauju.

—   Nekas, mēs vēl sastapsimies, — sacīja templietis, uzmezdams pretiniekam niknu skatienu, — un tur, kur mūs neviens netraucēs.

—    Ja tas nenotiks, tad tā nebūs mana vaina, — atbildēja Desdichado. — Kājām vai zirgā, ar šķēpu, cirvi vai zobenu — es vienmēr esmu gatavs cīnīties ar tevi.

Viņi droši vien ilgi vēl apmainītos ar nikniem vārdiem, ja maršali, sakrustojuši pīķus starp viņiem, nepiespiestu abus izšķirties. Desdichado atgriezās agrākajā vietā, bet Briāns de Buagilbers savā teltī, kur pavadīja atlikušo dienas daļu izmisīgā niknumā.

Uzvarētājs, nenokāpdams no zirga, lūdza kausu vīna un, pacēlis sejsega apakšējo daļu, paziņoja, ka uzdzerot visām godīgām angļu sirdīm un svešzemju tirānu bojā ejai. Tad viņš pavēlēja savam taurētājam taurēt izaicinājumu turnīra ierosinātājiem un lūdza heroldu paziņot, ka pats nevienu neizvēlēšoties, bet cīnīšoties ar katru tādā kārtībā, kādu viņi paši noteikšot.

Pirmais izjāja arēnā milzis Frondebefs melnās bruņās. Uz viņa baltā vairoga bija melna buļļa galva, pa pusei nodilusi neskaitāmajās sadursmēs, un lielīga devīze — Cave, adsumPār šo pretinieku Desdichado guva vieglu, bet nenoliedzamu uzvaru. Abiem bruņiniekiem salūza pīķi, bet Frondebefam cīniņā kāja izslīdēja no kāpšļa, un spriedums skanēja, ka viņš ir cietis sakāvi.

Trešā sadursme svešajam bruņiniekam notika ar seru Filipu de Malvuazenu un bija tikpat sekmīga: Desdichado tik spēcīgi iesita baronam pa bruņu cepuri, ka tās

1 Sargies, te es esmu (lai.). 110

saites pārtrūka, cepure nokrita, un tikai tāpēc pats M alvuazens palika zirgā, tomēr tika atzīts par uzvarētu.

Ceturtā sadursme bija ar Granmenilu. Te Desdichado Izradīja tikpat daudz bruņnieciskas pieklājības, cik līdz šim vīrišķības un veiklības. Granmenila jaunais un [pārāk straujais zirgs sadursmes laikā tā rāvās sānis un BClās pakaļkājās, ka jātnieks nevarēja trāpīt mērķī, bet Hvešinieks neizmantoja šo gadījuma sniegto priekšrocību, pacēla pīķi un pajāja garām, neaizskāris preti- ļnieku, tad apsvieda zirgu, atgriezās savā vietā arēnas H.ila un lika heroldam uzaicināt Granmenilu vēlreiz mē- I roties spēkiem. Tomēr Granmenils atteicās, atzīdams ne vi par uzvarētu ne vien ar sava pretinieka meistarību, liet arī ar bruņnieciskumū.

Ralfs de Viponts papildināja svešinieka uzvaru sa- [ rakstu, ar tādu sparu nogāzdamies no zirga, ka viņam asinis sāka plūst pa muti un degunu un viņu bez samaņas aiznesa no arēnas.

Tūkstošiem līksmu balsu apsveica prinča un maršalu vienprātīgo lēmumu piešķirt šīs dienas balvu No mantojuma izslēgtajam bruņiniekam.

IX NODAĻA

… Starp citām vienu saskatit.

Tāds cildenums kam daiļā sejā vīd,

Ka to par karalieni atzīstam tūlīt.

Kā viņas vaiga skaistums pārspēj svītu,

Tā ari tērpa atturīgais glītums.

Ap cēlo pieri zelta kronis spožs —

Ne greznībā, bet vienkāršībā košs.

Tur baltā roka Agnus caslus zaru,

Kas apliecina pavēlnieces varu.

Zieds un lapa

Turnīra maršali Viljams de Vivils un Stīvens de Martivals pirmie apsveica uzvarētāju, reizē lūgdami viņu noraisīt bruņu cepuri vai vismaz pacelt sejsegu, iekams stājas prinča Džona priekšā, lai saņemtu no viņa rokām balvu. Tomēr bruņinieks izmeklētā pieklājībā noraidīja viņu lūgumu, sacīdams, ka šoreiz nevarot atsegt seju aiz iemesliem, kurus paskaidrojis heroldiem pirms uznākšanas arēnā. Maršali pilnīgi apmierinājās ar šo atbildi, vēl jo vairāk tāpēc, ka tanīs laikos bruņinieki bieži vien deva visdīvainākos solījumus un nereti pat zvērēja neatklāt savu vārdu uz zināmu laiku vai tik ilgi, kamēr notiks kaut kas tāds, ko viņi paredzējuši. Tāpēc maršali necentās iespiesties Desdichado no

slēpumos, bet, paziņojuši princim Džonam, ka uzvarē- t.ijs grib palikt nezināms, lūdza atjauju pievest bruņinieku pie viņa gaišības troņa, lai viņš varētu saņemt balvu par savu varonību.

Džona ziņkāri stipri satrauca šī noslēpumainība; būdams nemierā ar turnīru, kurā viņa mīluļi cietuši sakāvi no viena un tā paša bruņinieka rokas, viņš augstprātīgi atbildēja maršaliem:

—   Zvēru pie svētās jaunavas oreola, ka šim bruņiniekam trūkst ne vien mantojuma, bet arī pieklājības, ja viņš grib nostāties mūsu priekšā ar aizklātu seju! Ka j us domājat, milordi, — viņš uzrunāja savu svītu, — kas varētu būt šis drosminieks, kas tik lepni izturas?

—    Nevaru uzminēt, — atbildēja de Brasijs, — un nebiju arī domājis, ka starp četrām jūrām, kas apskalo Britāniju, atrastos varonis, kas spētu vienā dienā uzveikt šos piecus bruņiniekus! Zvēru pie sava goda, to es savu mūžu neaizmirsīšu, kā viņš notrieca zemē de Vi- pontu! Nabaga joanīts izsprāga no segliem kā akmens no lingas.

—   Ar to nav ko plātīties, — sacīja kāds joanītu ordeņa bruņinieks, — jūsu templietim neklājās labāk. Es pats redzēju, ka jūsu izdaudzinātais Buagilbers apmeta trīskārtīgu kūleni, ikreiz sagrābdams pilnas riekšavas ar smiltīm.

De Brasijs, kurš bija draugos ar templiešiem, gribēja kaut ko iebilst joanītam, bet princis Džons viņu pārtrauca:

—   Miers, milordi! Kāpēc mums lieki jāstrīdas?

—   Uzvarētājs vēl joprojām gaida, ko jūsu gaišībai labpatiks viņam piešķirt, — de Vivils atgādināja.

—    Mums labpatiks, — Džons atbildēja, — lai viņš gaida, kamēr uzzināsim, vai te nav kāds, kas var vismaz pateikt viņa vārdu un kārtu. Pat ja viņam būtu jāgaida, kamēr iestājas nakts, pēc tāda karsta darba viņam nebūs vēsi.

—   Jūsu gaišība neizrāda pienācīgu cieņu uzvarētājam, — teica Voldemārs Ficurss, — ja gribat likt viņam gaidīt, kamēr mēs pateiksim jums to, par ko mums nav jausmas, vismaz es netieku gudrs — varbūt tas ir kāds no tiem varonīgajiem karavīriem, kuri pavadīja karali Ričardu uz Palestīnu un tagad klīst mājup no Svētās zemes.

—   Tas varētu būt grāfs Solsberijs, — ieteicās de Brasijs, — viņš ir apmēram tādā augumā.

—   Drīzāk sers Tomass de Maltons, Gilslendas bruņinieks, — piezīmēja Ficurss. — Solsberijam platāki kauli.

Pēkšņi svītā sāka sačukstēties, bet grūti bija sacīt, kas iečukstējās pirmais:

—   Tas var būt karalis! Tas var būt pats Ričards Lau- vassirds!

—    Lai dievs žēlīgs! — noteica princis Džons, neviļus kļūdams bāls kā nāve un saraudamies it kā zibens trāpīts. — Voldemāri De Brasij! Drosmīgie bruņinieki un džentlmeņi, atcerieties savus solījumus un palieciet man uzticīgi!

—   Nav ko bīties! — Voldemārs Ficurss viņu mierināja. — Vai jūs tik slikti atceraties sava tēva dēla raženos locekļus, ka domājat — tie var ietilpt šā karavīra bruņās? De Vivil un de Martival, jūs sniegsiet princim labu pakalpojumu, ja tūliņ atvedīsiet uzvarētāju pie troņa un darīsiet galu maldiem, kas likuši viņa gaišībai nobālēt! Ielūkojieties viņā ciešāk, jūsu gaišība, — Voldemārs turpināja, — un jūs redzēsiet, ka Ričards trīs collas garāks par viņu un divreiz platāks plecos. Arī zirgs viņam nav tāds, kas varētu izturēt karaļa Ričarda pamatīgo svaru kaut vienā izjājienā.

Kamēr viņš tā runāja, maršali pieveda bruņinieku Desdichado pie koka kāpnēm, kas veda no arēnas pie prinča Džona troņa. Princi joprojām satrauca doma, ka viņa brālis, kam viņš nodarījis tik daudz pārestību un kam tik daudz pateicības parādā, pēkšņi ieradies savā zemē, un pat Ficursa iebildumi nespēja izkliedēt viņa bažas, un, kamēr viņš īsi un aprauti apsveica uzvarētāju un lika pievest balvai nolemto kaujas zirgu, viņš drebēdams gaidīja, vai no šā bruņās tērptā vīra nolaistā sejsega apakšas par atbildi neatskanēs Ričarda Lauvassirds dobjā un bargā balss.

Taču Desdichado ne vārda neatbildēja uz prinča apsveikumu un tikai zemu palocījās.

Divi grezni ģērbti zirgu puiši izveda arēnā lielisku zirgu visai smalki izstrādātā pilnā kaujas ietērpā, lai gan lietpratēju acis tas diezin vai spēja palielināt dižciltīgā kustoņa vērtību. Atspiedies ar roku pret seglu loku, Desdichado uzlēca zirgā, nepieskāries pie kāpšļiem, un, pacēlis pīķi, divas reizes apjāja ap arēnu, ar teicama jājēja māku pārbaudīdams zirga spējas un prasmi.

Citos apstākļos varētu nodomāt, ka viņš to dara aiz uzpūtības, bet tagad visi saprata, ka tā ir pavisam dabiska vēlēšanās pilnīgāk iepazīties ar karaliskās balvas labajām īpašībām, un skatītāji atkal apsveica bruņinieku ar atzinības saucieniem.

Tikmēr nerimtīgais 2orvo priors čukstus atgādināja princim, ka nu uzvarētājam varonības vietā jāparāda laba gaume, izvēloties starp daiļavām, kas rotā galerijas, to, kura ieņems mīlas un dailes karalienes troni un izsniegs balvu rītdienas turnīra uzvarētājam. Tāpēc princis Džons pacēla zizli, līdzko bruņinieks, otrreiz apjājis arēnu, tuvojās viņam. Bruņinieks tūlīt pagrieza zirgu pret troni, nolaida piķi tā, ka tā gals bija tikai kādu pēdu no zemes, un palika uz vietas, it kā gaidīdams Džona pavēli, kamēr visi klātesošie apbrīnoja mākslu, ar kādu jātnieks mirklī apturēja straujo zirgu un lika šim nevaldāma satraukuma pārņemtajam ugunīgajam auļotājam sastingt kā akmens tēlam.

— Ser bruņiniek Desdichado, — princis Džons viņu uzrunāja, — ja tas ir vienīgais tituls, kādā mēs varam jūs godāt, jums tagad ir tiklab pienākums, kā priekšrocība izraudzīties to daiļo dāmu, kura ieņems goda un mīlas karalienes troni un valdīs rītdienas svētkos. Ja jūs kā svešinieks šai zemē gribētu ļaut, lai jūsu izvēli vada citu personu padomi, tad mēs varam piezīmēt, ka Alisija, mūsu varonīgā bruņinieka Voldemāra Ficursa meita, jau ilgi skaitās mūsu galmā pirmā tiklab pēc skaistuma, kā pēc ieņemamā stāvokļa. Tomēr jums ir pilnīgas tiesības piešķirt šo vainagu, kam vien vēlaties, un tā dāma, kurai jūs to nodosiet, tiks pasludināta par rītdienas turnīra karalieni pēc visiem likumiem. Paceliet savu pīķi.

Bruņinieks paklausīja, un princis Džons uzkāra uz piķa gala zaļa atlasa vainagu, kam apkārt liecās zelta stīpa, kuras augšmala bija izrotāta pamīšus ar bultu galiem un sirdīm tāpat kā hercoga kronis ar zemeņu lapām un ogām.

Ar savu nepārprotamo mājienu uz Voldemāra Ficursa meitu princis Džons domāja vienā laikā sasniegt vairākus mērķus, jo viņa prātā dīvaini jaucās bezrūpība un pašpaļāvība ar zemisku viltību un blēdību. Viņam gribējās izdzēst no apkārtējo bruņinieku atmiņas nepieklājīgo un nepieņemamo joku par ebrejieti Rebeku un noskaņot labvēlīgi sev Alisijas tēvu Voldemāru, no kura viņš bijās un kurš jau vairākkārt šodien bija izpaudis nemieru ar prinča rīcību. Viņš gribēja iemantot arī pašas lēdijas labvēlību, jo Džons bija vismaz tikpat izlaidīgs savās izpriecās, cik netikumīgs savā godkārē. Bez tam viņš vēlējās sagādāt bruņiniekam Desdichado, pret kuru bija tūliņ izjutis stipru nepatiku, bīstamu ienaidnieku Voldemāra Ficursa personā, kurš, pēc prinča domām, jutīsies ārkārtīgi apvainots, ja bruņinieks neizvēlēsies viņa meitu, kas nebija izslēgts.

Taisni tā arī notika. Desdichado pajāja garām galerijai prinča tuvumā, kur lēdija Alisija sēdēja sava lepnā skaistuma mirdzumā, un, cik pirmīt bija strauji auļojis, tik lēni tagad jāja soļos apkārt arēnai, it kā izmantodams tiesības pamatīgi aplūkot daudzās daiļās sejas, kuras rotāja šo izcilo sabiedrību.

Bija interesanti novērot, cik dažādi izturējās skaistules, kamēr bruņinieks jāja apkārt arēnai. Citas sarka, citas pūlējās izskatīties lepnas un nepieejamas, citas lūkojās taisni uz priekšu, izlikdamās neko neredzam, dažas atrāvās atpakaļ, izgudrēm likdamās sabijušās, dažas centās apslēpt smaidus, un divas trīs neslēpti smējās. Bija ari tādas, kas steidzās slēpt savus daiļumus zem plīvura, bet, kā liecina Vordora hronika, tās bija skaistules ar desmitgadīgu stāžu, un iespējams, ka, pilnā mērā izbaudījušas šās pasaules pārejošos priekus, viņas labprāt atteicās no savām tiesibām, pašķirdamas ceļu nule plaukstošai dailei.

Beidzot bruņinieks apstājās pie balkona, kur sēdēja lēdija Rovena, un skatītāju gaidas sasniedza augstāko sasprindzinājuma pakāpi.

Ja Desdichado savā izvēlē vadītos no apsvēruma, kur par viņu visvairāk interesējas, tad viņam noteikti vajadzēja dot priekšroku šai galerijas daļai. Sedriks Saksis, ielīksmots par templieša sakāvi un vēl vairāk par neveiksmi, kas piemeklējusi abus viņa ļaunprātīgos kaimiņus Frondebefu un Malvuazenu, pārliecies pār balkona margām, sekoja uzvarētāja rīcībai ne vien ar acīm, bet ar visu sirdi un dvēseli. Lēdija Rovena vēroja šās dienas notikumus līdzīgā aizrautībā, lai gan atklāti neizpauda dziļo interesi. Pat nesatricināmais Atelstans likās nokratām parasto apātiju, jo pavēlēja atnest lielu kausu muskata un paziņoja, ka dzer uz bruņinieka Desdichado veselību.

Cita grupa, kas sēdēja tieši zem sakšu ieņemtās galerijas, ne mazāk par viņiem interesējās par turnīra iznākumu.

—   Ak, ciltstēv Ābram! — runāja Jorkas Aizeks tai brīdī, kad templietis un Desdichado pirmo reizi sastapās cīņā. — Cik nešpetni auļo šis kristīgais! Tādu labu zirgu atveda no tālienes, no pašas Berberijas, bet viņš neliekas par to vairāk zinis kā par ēzeļa mātes bērnu! Un kur tad teicamās bruņas, kuras tik daudz cehīnu izmaksāja Milānas ieroču meistaram Jozefam Pereiram, nemaz nerunājot par septiņdesmit procentiem peļņas, — viņš tās nemaz netaupa, it kā tādas mētātos pa lielceļiem!

—   Ja bruņinieks riskē ar šāvu dzīvību un miesu tādā briesmīgā kaujā, tēv, — Rebeka sacīja, — vai tad var gaidīt, ka viņš taupīs zirgu un bruņas?

—   Bērns, — Aizeks iekaisis attrauca, — tu pati nezini, ko runā! Viņa miesa un dzīvība pieder viņam pašam, kamēr zirgs un ieroči… Svētais Jēkab, ko es runāju! Viņš tomēr ir labs jauneklis. Paskat, Rebeka, paskat! Viņš atkal grasās uzsākt cīņu ar vīlistieti. Lūdz dievu, bērns, lūdz, lai paglābjas šis labais jauneklis, viņa straujais zirgs un dārgās bruņas. Ak, manu tēvu dievs! — viņš atkal izsaucās. — Viņš uzvarēja, un šis neapgraizītais vīlistietis krita no viņa pīķa tāpat kā Ogs, Bešanas ķēniņš, un Sihons, Amoritu ķēniņš, no mūsu tēvu zobeniem! Nu, tagad viņš pievāks viņu zeltu un sudrabu, viņu kara zirgus un vara un tērauda bruņas. Viss kritīs viņa rokās un būs viņa kāju pamesls!

Tādu pašu satraukumu cienījamais ebrejs izjuta pie katras sadursmes, ikreiz cenzdamies uz ātru roku aprēķināt, cik maksā zirgs un bruņas, kas kritīs uzvarētāja rokās pēc ikvienas jaunas veiksmes. Tātad tie, kas atradās šai galerijas daļā, kuras priekšā apstājās Desdichado, visi ārkārtīgi interesējās par viņa panākumiem.

Šās dienas varonis mirkli stāvēja nekustīgi, vai nu nespēdams izšķirties, vai aiz kādiem citiem iemesliem, un skatītāji klusēdami neholaida no viņa acu, kamēr viņš beidzot lēni un graciozi pielieca pīķi un nolika vainagu pie daiļās Rovenas kājām. Tai pašā mirklī atskanēja tauru skaņas, un heroldi pasludināja lēdiju Rovenu par mīlas un dailes karalieni, piedraudēdami sodīt ikvienu, kas iedrīkstētos viņai nepaklausīt. Tad viņi atkārtoja savu parasto aicinājumu parādīt devību, uz ko līksmes pārņemtais Sedriks atbildēja ar dāsnu velti, un ari Atelstans — gan ne tik ātri — pievienoja no savas puses tikpat lielu dāvanu.

Normaņu jaunavu vidū bija dzirdama neapmierināta sačukstēšanās, viņas bija tikpat maz pieradušas, ka sakšu skaistulēm dod priekšroku, kā normaņu bruņinieki — ka viņus sakauj pašu ieviestās bruņinieku spēlēs. Taču šī nepatikas izpausme pagaisa skatītāju skaļajos saucienos:

—   Lai dzīvo lēdija Rovena, mīlas un dailes karaliene!

Šiem apsveicieniem daudzi, kas sēdēja zemākajās

rindās, vēl pievienoja:

—   Lai dzīvo sakšu princese! Lai dzīvo nemirstīgā Alfrēda cilts!

Lai cik nepatīkami princim Džonam un viņa svītai bija dzirdēt tādus saucienus, viņš tomēr bija spiests atzīt uzvarētāja izvēli par pilnīgi likumīgu un, licis pievest zirgus, nokāpa no troņa, uzsēdās savā aidiniēkā un svītas pavadībā atkal izjāja arēnā. Apstājies uz brītiņu pie galerijas, kur sēdēja lēdija Alisija, princis sveicināja viņu izmeklētā laipnībā un uzrunāja apkārtējos:

—   Zvēru pie svētajiem mocekļiem, seri, ka, lai gan šā bruņinieka rīkošanās ar ieročiem mums šodien parādīja viņa muskuļu un kaulu stiprumu, tomēr, spriežot pēc viņa izvēles, viņš nav diezin cik acīgs,

Bet arī šoreiz, tāpat kā visā savā mūžā, princis Džons sev par nelaimi neizprata tos cilvēkus, kuriem gribēja pielabināties. Voldemārs Ficurss drīzāk jutās apvainots nekā glaimots, dzirdot, ka princis tik atklāti uzsver viņa meitas noniecināšanu.

—   Es nezinu neviena bruņniecības noteikuma, — Ficurss sacīja, — kas būtu tik dārgs katram brīvam bruņiniekam kā tiesības izraudzīties sev sirdsdāmu. Mana meita necenšas iegūt neviena labvēlību, un savās aprindās viņa vienmēr saņems pilnos apmēros to cieņu, kas viņai pienākas.

Princis Džons neatbildēja, bet tā iespieda piešus zirgam sānos, it kā gribētu izgāzt uz to savas dusmas, un zirgs vienā lēcienā nokļuva pie galerijas, kur sēdēja lēdija Rovena, pie kuras kājām joprojām gulēja vainags.

—    Pieņemiet, daiļā lēdij, — princis sacīja, — šo emblēmu, kas apliecina jūsu karalisko varu, kurai neviens nepakļausies tik goddevīgi kā Džons, Anžujas princis, un lai jums labpatīk ierasties ar savu augstdzimto tēvu un draugiem Ašbijas pilī pagodināt mūsu šāvakara banketu un dot mums iespēju iepazīties ar valdnieci, kurai mēs rīt padevīgi kalposim.

Rovena klusēja, un Sedriks atbildēja viņas vietā savā dzimtajā valodā.

—    Lēdija Rovena, — viņš teica, — neprot to valodu, kurā vajadzētu atbildēt uz jū$u laipnību, tāpēc nevar šovakar piedalīties jūsu dzīrēs. Tāpat es un cildais Ko- ningsburgas Atelstans runājam tikai savu senču valodā un turamies pie viņu parašām. Tāpēc mēs ar pateicību noraidām jūsu augstības laipno ielūgumu ierasties banketā. Rīt lēdija Rovena uzņemsies tos pienākumus, kurus uzliek uzvarētāja bruņinieka brīvprātīgā izvēle, ko apstiprināja tautas piekrišana.

To teicis, viņš pacēla vainagu un uzlika Rovenai galvā par zīmi, ka viņa pieņem tai piešķirto īslaicīgo varu.

—   Ko viņš saka? — prasīja princis Džons, izlikdamies, ka nesaprot sakšu valodu, lai gan zināja to ļoti labi. Viņam pārtulkoja Sedrika vārdu saturu franciski. — Labi, — viņš sacīja, — rit mēs pavadīsim šo mēmo karalieni uz viņas goda vietu. Bet vismaz jūs, ser bruņiniek, — viņš piemetināja, uzrunādams uzvarētāju, kas joprojām stāvēja pie galerijas, — taču piedalīsieties mūsu mielastā?

Te bruņinieks, ierunādamies pirmo reizi, klusā balsī steigšus aizbildinājās ar nogurumu un nepieciešamību sagatavoties rītdienas cīņai.

—    Nekas, — princis Džons augstprātīgi noteica, — lai gan mēs neesam pieraduši pie tamlīdzīgiem noraidījumiem, tomēr pacentīsimies kaut kā sagremot savas vakariņas, lai arī tās nevēlas pagodināt ar savu klātbūtni ne izveicīgākais bruņinieks, ne arī viņa izraudzītā dailes karaliene.

Tā teicis, viņš grasījās pamest arēnu kopā ar mirdzošo pavadonību un apgrieza zirgu; tas bija signāls, lai arī skatītāji celtos augšā un izklīstu.

Taču aizvainots lepnums neaizmirst pāridarījumu, it sevišķi, ja tas saistās ar neveiksmes apziņu, tāpēc Džona niknais skatiens jau pēc dažiem soļiem trāpīja to jo- menu, kas šorīt bija viņu nokaitinājis, un viņš pavēloši sacīja sardzei, kas stāvēja tuvumā:

—   Jūs man atbildēsiet ar savām galvām, ja šis puisis aizšmauks projām.

Jomens tai pašā nemainīgajā aukstasinībā izturēja prinča bargo skatienu un smaidot atbildēja:

—   Man prātā nenāk aizbraukt no Ašbijas pirms parīta, jo man jāredz, vai Stefordšīras un Lesteršīras zēni labi šauj ar stopu, — Nīdvudas un Čarnvudas mežos vajadzētu būt teicamiem šāvējiem.

Neuzrunādams tieši jomenu, princis Džons teica saviem pavadoņiem:

—   Redzēsim, kā viņš pats uzvelk savu stopu, un — vai viņam, ja viņa māksla nespēs izpirkt viņa nekaunību!

—   Sen jau laiks sodīt šo lauķu pārdrošību tā, lai tas viņiem noder par biedinājumu, — noteica de Brasijs.

Voldemārs Ficurss tikai paraustīja plecus un klusībā nodomāja, ka viņa patrons nav izvēlējies īsto ceļu uz popularitāti. Princis Džons pameta arēnu, un arī visi skatītāji sāka izklīst.

Ļaudis pulciņos devās pāri klajumam dažādos virzienos, kur nu katram bija mājas. Lielākā daļa skatītāju plūda uz Ašbiju, kur daudzi augstdzimti viesi bija apmetušies pilī, bet citi atraduši mājvietu pilsētā. To skaitā bija vairums bruņinieku, kuri bija piedalījušies turnīrā vai dzīrās piedalīties rītdienas sacīkstēs un kuri,

I>'iū jādami, pārrunāja šās dienas notikumus, kamēr j;<uām ejošie ļaudis apsveica viņus ar skaļiem atzinības Kaucieniem. Ar tādiem pašiem saucieniem apveltīja arī piinci Džonu, kaut gan apsveikumi drīzāk bija domāti viņa paša un spožās svītas krāšņajiem tērpiem nekā v i ņa popularitātei.

Tiklab daudz sirsnīgāku un vienprātīgāku, kā arī vairāk pelnītu atzinību guva šās dienas varonis, kuram (!<in tā gribējās izvairīties no vispārējās uzmanības, ka viņš ar pateicību pieņēma arēnas maršalu visai laipno priekšlikumu apmesties kādā teltī arēnas ziemeļu galā. līdzko viņš iegāja teltī, izklīda arī pūlis, kas bija ka- vcjies arēnā, lai pablenztu uz viņu un savstarpēji apmainītos ar dažādiem apsvērumiem un minējumiem.

Kustības un skaņas, kas rodas, vienuviet sablīvējoties lielam, trokšņainam un notikumu satrauktam ļaužu baram, pamazām pārvērtās attālā balsu dunoņā, runātājiem i/.klīstot uz visām pusēm, bet drīz arī tā apklusa l.ilumā. Tagad dzirdēja runājam tikai kalpotājus, kas pievāca paklājus un spilvenus un nogādāja drošībā, un ķildojās, dalot pusizdzertās vīna pudeles un dažādus atlikušos uzkožamos, ko dienas laikā iznēsāja skatītājiem.

Aiz arēnas žoga vairākās vietās bija apmetušies kalēji, un, jo biezāka kļuva krēsla, jo spilgtāk iekvēlojās ugunis ēzēs, kas liecināja, ka ieroču meistari strādās visu nakti, labodami vai pārkaldami ieročus, kas būs vajadzīgi rītdien.

Spēcīga bruņotas sardzes grupa, kas mainījās ik pa divām stundām, ielenca arēnu un apsargāja to visu nakti.

X NODAĻA

Kā drūmais krauklis, nāves pravietis,

Kas sirdzējam šo vēsti knābī nes

Un pusnakts ēnu mēmā klusumā

Ar melno spārnu vēdām sērgu sēj.

Tā izmocīts un ļauns Barraba metas

Ar nāves lāstu pretim kristiešiem.

Maltas žīds

Līdzko Desdichado iegāja savā teltī, tūliņ ieradās gan ieroču nesēji, gan pāži, piedāvādamies palīdzēt viņam atbrīvoties no bruņām, pagādāt tīru veļu un atsvaidzinošu peldi. Viņu pakalpojumu dedzību varbūt iesvēla vēlēšanās uzzināt, kas ir šis bruņinieks, kurš vienā dienā guvis tik daudz lauru un negrib ne pacelt sejsegu, ne pateikt savu īsto vārdu, par spīti paša prinča Džona pavēlei. Taču viņu uzmācīgā ziņkāre netika apmierināta. Desdichado atteicās no viņu pakalpojumiem, aizbildinādamies, ka pašam esot savs ieroču nesējs, tūļīgs vīrs, kas drīzāk izskatījās pēc jomena, ietinies tumša voiloka apmetnī un uz pašām acīm uzbāzis normaņu cepuri no melnas kažokādas, laikam gribēdams palikt nepazīts tāpat kā viņa kungs. Izvadījis

visus svešos no telts, šis kalpotājs noņēma kungam smalkos bruņu gabalus un nolika viņam priekšā ēdienu un vīnu, kas nebūt nebija lieki pēc šās dienas sasprindzinājuma.

Bruņinieks tikko paspēja paēst, kad kalpotājs pieteica piecus vīrus, kuri atveduši zirgus pilnā kaujas bruņojumā. Desdichado pārmainīja bruņas pret garu mēteli, k.idus bruņinieki parasti valkāja un zem kura kapuces varēja tikpat labi paslēpt seju kā aiz sejsega, ja valkātājs to vēlējās, taču krēsla jau bija tik bieza, ka mas- keties nebija vajadzības, jo viņu varēja pazīt tikai ļoti tuvs cilvēks.

Tāpēc Desdichado droši iznāca no telts un ieraudzīja visu piecu turnīra ierosinātāju ieroču nesējus, kurus pazina pēc viņu drēbēm brūnās un melnās krāsās un pec tā, ka ikviens turēja- aiz pavadas sava saimnieka zirgu, uz kura muguras atradas bruņas un ieroči, ko īpašnieks todien bija lietojis cīņā.

—    Pēc bruņniecības noteikumiem, — sacīja pirmais ieroču nesējs, — es, Boldvins de Oilejs, bargā bruņinieka Briāna de Buagilbera ieroču nesējs, esmu ieradies viņa vārdā nodot jums, bruņiniekam Desdichado, kā jus patlaban dēvējaties, to zirgu un ieročus, kuri kalpoja minētajam Briānam de Buagilberam šās dienas ieroču izmēģināšanas laikā un kurus jūsu cildenībai ir tiesības paturēt vai pēc vēlēšanās saņemt par tiem izpirkšanas maksu, jo tāds ir kaujas lauka likums.

Pārējie četri ieroču nesēji atkārtoja gandrīz to pašu un sastājās rindā, gaidīdami Desdichado lēmumu.

—    Jums četriem, seri, — atbildēja bruņinieks tiem, kas bija runājuši pēdējie, — tāpat kā jūsu godājamiem un varonīgiem saimniekiem, es atbildēšu vienu un to pašu. Paziņojiet cildenajiem bruņiniekiem reizē ar manu sveicienu, ka es slikti rīkotos, laupīdams viņiem ieročus un zirgus, kuri nekad neatradīs drošsirdīgākus īpašniekus. Man ļoti gribētos aprobežoties ar šo paziņojumu drosmīgajiem bruņiniekiem, taču es ne tikai vārda pēc, bet visā nopietnībā esmu izslēgts no mantojuma un spiests atzīties, ka jūsu saimnieki izdarīs man lielu pakalpojumu, ja izpirks savus zirgus un ieročus, jo pat tās bruņas, kas man mugurā, es nevaru saukt par savām.

—   Mums uzdots, — teica Redžinalda Frondebefa ieroču nesējs, — piedāvāt jums simt cehīnu par katru zirgu kopā ar bruņojumu.

—   Ar to pilnīgi pietiek, — atbildēja Desdichado. — Pusi šīs summas apstākļi spiež mani pieņemt, bet pārējo naudu, seri ieroču nesēji, sadaliet tā: pusi savā starpā, bet otru pusi heroldiem, vēstnešiem, mēnestre- liem un kalpiem.

Ieroču nesēji noņēma cepures un, zemu palocīdamies, izteica visdziļāko atzinību par reti sastopamo devību un augstsirdību. Tad bruņinieks uzrunāja Boldvinu, Briāna de Buagilbera ieroču nesēju:

—    No jūsu saimnieka es nepieņemu ne ieročus un zirgu, ne izpirkšanas naudu. Pasakiet viņam manā vārdā, ka mūsu ciņa nav beigusies un nebeigsies, kamēr nebūsim cīnījušies gan ar zobeniem un pīķiem, gan kājām, gan zirgos. Viņš pats izsaucis mani cīnīties uz dzīvību un nāvi, un to es. neaizmirsīšu. Tikmēr lai viņš zina, ka es neizturos pret viņu tā kā pret viņa biedriem, ar kuriem man patīkami apmainīties laipnībām, bet uzskatu viņu par savu nāvīgu ienaidnieku.

—   Mans kungs, — atbildēja Boldvins, — prot uz nicināšanu atbildēt ar nicināšanu, par sitieniem maksāt ar sitieniem, bet par laipnību — ar laipnību. Ja jūs negribat pieņemt no viņa kaut vai daļu no tās izpirkšanas maksas, kuru noteicāt citiem bruņiniekiem, man jāatstāj šeit viņa ieroči un zirgs, jo esmu stingri pārliecināts, ka viņš nekad nepazemosies tiktāl, lai vēlreiz sēstos uz šā zirga vai uzvilktu šīs bruņas.

—    Labi sacīts, krietnais ieroču nesēj! — teica Desdichado. — Labi un drosmīgi, kā pieklājas tam, kas runā klāt neesoša saimnieka vietā. Un tomēr neatstājiet man ne zirgu, ne ieročus. Atdodiet tos saimniekam, bet, ja viņš nevēlas pieņemt tos atpakaļ, paturiet tos sev, mans draugs. Ja man ir tiesības ar tiem rīkoties, tad labprāt dāvinu tos jums.

Boldvins zemu palocījās un aizgāja kopā ar pārējiem, bet bruņinieks atgriezās teltī.

—   Līdz šim, Gurt, — viņš teica, uzrunādams savu kalpotāju, — angļu bruņniecības gods manās rokās nav cietis.

- Un es, —: atsaucās Gurts, — kā sakšu cūkgans neesmu slikti tēlojis normaņu ieroču nesēja lomu.

Tiesa, — atbildēja Desdichado, — bet es gan visu I.tiku bažījos, ka tavas tūļīgās kustības tevi nodos.

Nieki, — atbildēja Gurts, — es nemaz nebaidos, k.i mani kāds pazīs, ja nu vienīgi mans bērnības rotaļu biedrs, āksts Vamba, par kuru vēl šobaltdien neesmu Mk.ūdrībā, vai viņš ir muļķis vai blēdis. Bija gan man nruti novaldīt smieklus, kad mans vecais saimnieks pagāja man tik tuvu garām, domādams, ka Gurts gana viņa cūkas jūdzēm tālu no šejienes, Rotervudas biežņās un dumbrājos! Ja mani pazīs…

—   Pietiek, — bruņinieks pārtrauca, — tu zini, ko es tev apsolīju.

—   Tas nav svarīgi! — Gurts atteica. — Es nekad neesmu nodevis draugu aiz bailēm, ka manu ādu ģērēs. Ada man bieza, tā iztur gan rīkstes, gan skrāpjus ne sliktāk par mana ganāmpulka kuiļu ādu.

—   Tici man, ka es tevi atalgošu par to risku, ko tu uzņēmies aiz mīlestības uz mani, Gurt, — bruņinieks sacīja. — Pagaidām saņem, lūdzams, šos desmit zelta gabalus.

—   Es tagad esmu bagātāks, nekā cūkgans vai dzimtcilvēks jebkad bijis, — Gurts noteica, noglabādams naudu somā.

—     Un šo zuteni ar zeltu, — turpināja viņa saimnieks, - aiznes uz Ašbiju. Uzmeklē tur Aizeku no Jorkas, un

lai viņš paņem sev no šīs naudas, cik vajag par zirgu un bruņām, ko viņš man pagādāja uz parāda.

—   Nē, zvēru pie svētā Danstana, ka to es nedarīšu! — Gurts izsaucās.

—   Kā, nelga, tu neklausīsi manai pavēlei? — viņa saimnieks brīnījās.

—   Klausīšu, ja tā būs godīga, saprātīga un kristīgā j;arā, — Gurts atbildēja, — bet šī tada nav. Ļaut, lai ebrejs pats nosaka maksu, ir negodīgi, tas nozīmē — |aut apšmaukt manu saimnieku; tas ir nesaprātīgi, jo tas nozīmē ļaut apcelt sevi par muļķi; tas nav kristīgā garā, jo tas nozīmē ļaut aplaupīt ticīgo, lai padarītu bagātu neticīgo.

—   Tad vismaz gādā, lai viņš ir apmierināts, tiepša! — sacīja No mantojuma izslēgtais bruņinieks.

—   To es izpildīšu, — apsolīja Gurts, pabāzdams naudas maisiņu zem apmetņa, bet, iziedams no telts, nomurmināja: — Lai tur vai kas, bet es piespiedīšu Aizeku apmierināties ar pusi no tās summas, ko viņš man pieprasīs!

To teicis, viņš aizgāja, ļaudams bruņiniekam nodoties visādām sarežģītām pārdomām; aiz daudziem iemesliem, kurus pagaidām nevaram lasītājam izklāstīt, tās bija visai satraucošas un sāpīgas.

Tagad mums domās jāpārceļas uz ciematu Ašbijas tuvumā vai, pareizāk sakot, uz lauku māju pilsētas apkārtnē, kas piederēja bagātam ebrejam, pie kura patlaban bija apmeties Aizeks ar savu meitu un pavadoņiem; kā zināms, ebreji augstsirdīgi pildīja viesmīlības un žēlsirdības pienākumus pret saviem ticības brāļiem un bija tikpat dzestri un nelaipni pret tiem, kurus uzskatīja par neticīgiem un kuri izturējās pret ebrejiem tā, ka neko labāku nebija pelnījuši.

Rebeka sēdēja nelielā, bet pēc austrumu gaumes krāšņi iekārtotā istabā uz izšūtiem spilveniem, kas bija sakrauti gar istabas sienām uz zema paaugstinājuma, kurš izskatījās pēc spāniešu estrādes un aizstāja krēslus un solus. Viņa ar bažām un meitas maigumu vēroja tēvu, kurš satraukts staigāja šurpu turpu ar ciešanās savilktu seju, palaikam sasizdams rokas un paceldams acis pret griestiem kā cilvēks, kuru māc dziļas bēdas.

—   Ak, Jēkab, — viņš izsaucās, — ak, jūs visu divpadsmit mūsu cilts atzarojumu svētie sentēvi! Kāpēc šāds zaudējums piemeklē cilvēku, kas tik cītīgi turējies pie katra Mozus likuma burta? Piecdesmit cehīnu izraut vienā reizē un vēl ar šā tirāna nagiem!

—   Man likās, tēv, — Rebeka ierunājās, — ka tu labprāt aizdevi princim Džonam zeltu.

—    Labprāt? Kaut viņu piemeklētu visas Ēģiptes mocības! Tu saki, labprāt? Tikpat labprātīgi, kā es Lionas jūras līcī pats ar savām rokām sviedu jūrā preces, lai atvieglotu kuģi vētras laikā, — tērpu putojošos viļņus savos labākajos zīdos, svaidīju viņu verdošās krēpes ar mirrēm un aloju, rotāju zemūdens alas ar zelta un sudraba izstrādājumiem! Un vai tā nebija nepasakāmu ciešanu stunda, lai gan es pats ar savām rokām nesu šo upuri?

—   Bet šis upuris bija patīkams dievam, un viņš glāba iiiusu dzīvību, — Rebeka aizrādīja. — Un vai kopš tā laika mūsu tēvu dievs nav svētījis tavu tirgošanos un iiiiv vairojis tavas bagātības?

Jā, — Aizeks atbildēja, — bet ja nu tirāns iedomājas uzlikt tām savu roku, kā viņš to darīja šodien, un vel spiež mani smaidīt, kamēr viņš marli aplaupa? Ak, m.ina meita, lai kādi likteņa piemeklēti klaidoņi mēs esam, pats lielākais ļaunums mūsu ciltij ir tas, ka visi tikai smejas, kad mūs apvaino un aplaupa, bet mums Jānorij pārestības un pazemīgi .jāsmaida, kad vajadzētu drosmīgi atriebties!

f — Nedomā par to, tēv, — Rebeka izsaucās, — arī mums ir savas priekšrocības. Šie pagāni ir nežēlīgi un varmācīgi, bet arī viņi zināmā mērā ir atkarīgi no izkliedētajiem Ciānas bērniem, kurus paši vajā un nicina. Ja nebūtu mūsu bagātības, viņi nespētu ne apgādāt karapulkus kara laikā, ne rīkot dzīres miera laikā, un tas zelts, ko mēs viņiem aizdodam, ar augļiem atgriežas mūsu pašu lādēs. Mēs esam līdzīgi tai zālei, kur^ zeļ jo kuplāka, jo vairāk to mīda. Pat šīs dienas lepnais turnīrs nenotika bez nicinātā ebreja piekrišanas, jo viņš sagādāja vajadzīgos līdzekļus.

—   Meit, — sacīja Aizeks, — tu aizskāri vēl vienu manu bēdu stīgu! Pagalam labais zirgs un greznās bruņas, kas ir visa peļņa no mana darījuma ar Kirdžatu D/airamu Lesterā! Pagalam! Pagalam veselas nedējas peļņa, turnīrs aprija visu, ko nopelnīju sešās dienās — no viena zabata līdz otram! Un tomēr varbūt viss vēl beigsies labāk, nekā man šķiet, jo viņš ir krietns jauneklis.

—   Bet tu taču nenožēlo, — Rebeka iebilda, — ka atmaksāji svešajam bruņiniekam par viņa labo darbu.

—   Tā jau ir, mana meita, un es ticu arī Ciānas atjaunošanai, — Aizeks atbildēja, — bet man tikpat maz iicības uz to, ka pats labākais no kristīgajiem, nesaukts pie tiesas un neielikts cietumā, labprātīgi samaksās savu parādu ebrejam, kā uz to, ka pats savām acīm skatīšu jaunā Ciānas tempļa mūrus un torņus.

To teicis, viņš sapīcis atkal sāka staigāt pa istabu, un Rebeka, saprazdama, ka viņas mēģinājumi mierināt tēvu tikai piespiedis viņu gausties par aizvien jaunām nelaimēm, gudri nolēma atturēties no turpmākām piezīmēm, — visai prātīgs lēmums, un mēs ieteiktu visiem mierinātājiem un padomdevējiem līdzīgos gadījumos sekot viņas piemēram.

Tikmēr pilnīgi satumsa, un ienākušais ebreju kalps nolika uz galda divas ar smaržīgu eļļu pildītas sudraba lampas;, otrs kalps ienesa dārgus vīnus un izsmalcinātus ēdienus un nolika tos uz neliela, ar sudrabu inkrus- tēta melnkoka galdiņa, jo mājas iekšienes izdaiļošanā ebreji nerēķinājās ne ar kādiem izdevumiem. Kalps arī pateica Aizekam, ka ar viņu gribot runāt nācarie- tis — tā ebreji savā starpā dēvēja kristīgos. Kaš pārtiek no tirgošanās, tam jābūt gatavam katrā laikā būt apmeklētāja rīcībā, kurš grib slēgt ar viņu darījumu. Aizeks tūliņ nolika uz galda grieķu vīna kausu, ko nule bija pacēlis pie lūpām, steigšus pateica meitai: — Rebeka, nolaid plīvuru! — un pavēlēja kalpam iesaukt atnācēju.

Tikko Rebeka paspēja nolaist pār savu skaisto seju sudrabota gāzes auduma plīvuru, kas sniedzās līdz zemei, kad durvis atvērās un ienāca Gurts, ietinies sava normaņu apmetņa platajās krokās. Viņa āriene drīzāk modināja aizdomas nekā uzticību, jo ienākdams viņš nenoņēma cepuri, bet vēl dziļāk pārvilka to pār grumbās savilkto pieri.

—   Vai tu esi Aizeks no Jorkas? — Gurts jautāja sakšu valodā.

—   Jā, tas es esmu, — atbildēja Aizeks tai pašā valodā (kā tirgotājs viņš brīvi runāja visās valodās, kādas lietoja Britānijas robežās), — bet kas tu tāds esi?

—   Gar to tev nav nekādas daļas, — Gurts atcirta.

—   Tad arī tev nav daļas gar to, kā mani sauc, — Aizeks atbildēja, — jo kā lai es runāju ar tevi, ja nezinu, kas tu esi?

—   Pavisam vienkārši, — Gurts paskaidroja, — ja maksāju naudu, tad man jāzina, vai maksāju tam, kara nauda pienākas, bet tev, manuprāt, pilnīgi vienalga, no kādām rokām tu naudu saņem.

—   O, — ebrejs izsaucās, — tu nāc ar naudu? Svētais tēv Abrām! Tas ir pavisam kas cits. Kas sūta šo naudu?

—   No mantojuma izslēgtais bruņinieks, — Gurts atbildēja, — uzvarētājs šās dienas sacīkstēs. Viņš grib

'..im.iksāt par bruņām, kuras pēc tava ieteikuma viņam Izsniedza Kirdžats Džairams no Lesteras. Zirgs jau atrodas tavā stallī, un es gribu zināt, cik jamaksā par bru- ņlm.

Es jau teicu, ka viņš ir labs jauneklis! — Aizeks Izsaucās priecīgā satraukumā. — Kauss vīna tev nenāks par ļaunu, — viņš piebilda, ieliedams un pasniegdams i nkganam kausu tāda brīnišķīga dzēriena, kādu Gurts Māvu mūžu nebija licis pie lūpām. — Un cik naudas tu otnesi? — Aizeks turpināja.

[, — Svētā jaunava! — noteica Gurts, nolikdams tukšo kausu uz galda. — Kādu nektāru dzer šie neticīgie suņi, kamēr īsts kristīgais spiests tempt tik duļķainu un biezu elu kā cūku dzira! Cik es naudas atnesu? — saksis turpina ja pēc šīm nelaipnajām piezīmēm. — Nelielu summu, bet tev jau pietiks. Tu taču nebūsi bez sirdsapziņas, Aizek, kaut arī tā ir ebreja sirdsapziņa.

—   Labi, labi, bet tavs saimnieks iekaroja ar drošo loku un trāpīgo pīķi labus zirgus un dārgas bruņas. Es zinu, ka viņš ir labs jauneklis, tāpēc ņemšu bruņas un zirgus parāda atmaksai un, kas paliks pāri, to atdošu viņam naudā.

1 — Mans saimnieks jau ticis vaļā no tās mantas, — Gurts sacīja.

—   Ai, tas bija aplami darīts, — ebrejs sūrojās, — tā rīkojas tikai muļķi. Neviens no šejienes kristīgajiem nevar nopirkt tik daudz zirgu un bruņu, neviens ebrejs nemaksās viņam ne pusi no tā, ko maksāju es. Bet tev li simt cehīnu šinī maisiņā, — turpināja Aizeks, ieska- I Idamies zem Gurta apmetņa, — tas ir smags.

—   Tur man glabājas bultu uzgaļi, — Gurts bez stomīšanās samelojās.

—   Labi, — noteica Aizeks, svārstīdamies starp ieras- tajām alkām pēc peļņas un pēkšņu vēlēšanos izrādīt šoreiz augstsirdību. — Ja es teikšu, ka par labā zirga lietošanu un dārgajām bruņām ņemšu tikai astoņdesmit cehīnus, kaut gan tad nepaliks ne guldeņa peļņas, vai tev būs tik daudz naudas, lai norēķinātos ar mani?

—   Tik daudz sanāks, — Gurts atbildēja, lai gan pieprasītā summa bija daudz mazāka par gaidīto, — tikai mans saimnieks tad paliek gandrīz tukšā. Taču, ja tas li tavs pēdējais vārds, tad man jāpiekāpjas.

—    Ielej sev vēl kausu vīna, — piedāvāja Aizeks. — Ak, astoņdesmit cehīni ir pārāk maz. Es palikšu pavisam bez peļņas, bez tam labais zirgs varēja tikt ievainots šās dienas kautiņā. Ak, cik nežēlīga un briesmīga bija šī sadursme! Cilvēki un zirgi metās cits citam virsū kā Bešanas mežonīgie vērši. Nevar būt, ka zirgs izgājis sveikā.

—    Un es saku, zirgs ir sveiks un vesels, — Gurts atbildēja, — tu pats vari apskatīt viņu savā stallī. Un bez tam es tev skaidri pasaku, ka ar septiņdesmit ce- hiniem ir labi samaksāts par bruņām, un kristīgā goda vārds, es ceru, nav vērtējams zemāk par ebreja goda vārdu. Ja negribi ņemt septiņdesmit, es nesīšu maišeli (un viņš kratīja to, kamēr saturs nošķindēja) atpakaļ savam saimniekam.

—   Nē, nē, — Aizeks iesaucās, — liec galdā talen- tus … tas ir, šekeļus… tas ir, astoņdesmit cehīnus, un tu redzēsi, ka es protu būt pateicīgs.

Gurts beidzot paklausīja, un, kad bija izlicis uz galda astoņdesmit cehīnus, ebrejs izsniedza viņam kvīti, ka saņēmis zirgu un naudu par bruņām. Ebreja rokas trīcēja aiz prieka, kamēr viņš saskaitīja pirmos septiņdesmit zelta gabalus. Pēdējo desmitu viņš skaitīja daudz gausāk, vilcinādamies, šo to runādams un mezdams pa vienam naudas gabalam makā. Likās, skopums cīnās ar cēlākām jūtām, mudinādams mest cehīnus makā, kamēr augstsirdība mudina vismaz daļu dot atpakaļ labdarim vai apbalvot viņa sūtni. Aizeka runa bija apmēram šāda:

—   Septiņdesmit viens, septiņdesmit divi; tavs saimnieks ir labs jauneklis … Septiņdesmit trīs, lielisks jauneklis … Septiņdesmit četri.. . Šim naudas gabalam apdilusi mala . .. Septiņdesmit pieci… Un šis šķiet viegls svarā … Septiņdesmit seši… Ja tavam saimniekam ievajadzēsies naudas, lai griežas taisni pie Aizeka no Jorkas … Septiņdesmit septiņi… Tas ir, protams, ar drošu ķīlu.

Tad viņš apklusa, un Gurts jau cerēja, ka pārējie trīs naudas gabali izbēgs no iepriekšējo likteņa, tomēr skaitīšana atsākās:

—   Septiņdesmit astoņi… Tu arī esi lāga puisis… septiņdesmit deviņi… un pelnījis kaut ko labu .. .

Te ebrejs sastomījās un paskatījās uz pēdējo cehīnu, bez šaubām, nolēmis iedāvāt to Gurtam. Viņš pasvārstīja to uz pirksta gala un paripināja pa galdu, ieklausīdamies skaņā. Ja nauda būtu skanējusi dobji, ja tā būtu kaut par mata tiesu vieglāka, nekā vajadzētu, augstsirdība uzvarētu, bet Gurtam par nelaimi cehīns ripoja skanīgi, laistījās spoži, bija jauna kaluma un pat par granu pārsniedza noteikto svaru. Aizekam nebija dūšas šķirties no tā, un viņš it kā aiz izklaidības iemeta to makā, teikdams:

—   Astoņdesmit ir apaļš skaitlis; ceru, ka tavs saimnieks tevi devīgi apveltīs. Bet, — viņš piemetināja, cieši noskatīdamies uz Gurta maisiņu, — tev laikam tur vēl ir nauda?

Gurts atvieza zobus — tas viņam nozīmēja smaidu — un atbildēja:

—   Būs vēl apmēram tikpat daudz, cik tu patlaban tik rūpīgi saskaitīji.

Tad viņš salocīja kvīti, pabāza zem cepures un piebilda:

—   Piesargi bārdu, ebrej, ja tu kvīti būsi uzrakstījis nepareizi!

Pēc tam viņš, negaidīdams uzaicinājumu, ielēja sev trešo kausu vīna, izdzēra un atstāja istabu neatvadījies.

—    Rebeka, — ebrejs sacīja, — šis izmaelīts teju pat piekrāpa mani. Tomēr viņa saimnieks ir lāga jauneklis, jā, un man prieks, ka viņš ieguvis sev zelta šekeļus un sudraba šekeļus ar sava zirga straujumu un savu stipro pīķi, kas, līdzīgi vīlistieša Goliāta pīķim, ātrumā varēja sacensties ar atspoli.

Viņš atskatījās, gaidīdams Rebekas atbildi, bet izrādījās, ka meita nemanīta izgājusi, kamēr viņš kaulējās ar Gurtu.

Tikmēr Gurts, nonācis pa kāpnēm tumšajā priekšnamā vai vestibilā, prātoja, kurā pusē izeja, kad pēkšņi balts tēls ar sudraba lampu rokā māja, lai Gurts seko blakus istabā. Gurts sākumā vilcinājās paklausīt aicinājumam. Visos gadījumos, kad viņam draudēja briesmas no šās zemes spēkiem, viņš bija rupjš un bezbailīgs kā meža kuilis, bet viņam piemita sakšiem raksturīgās māņticīgās bailes no fauniem, meža gariem, baltām sievietēm un citiem biediem tāpat kā viņa senajiem ģermāņu senčiem.

Turklāt viņš apzinājās, ka atrodas ebreja namā, bet šai ciltij bez visām citām nepatīkamām īpašībām, ko viņiem piedēvēja tautas balss, vēl bija dziļas zināšanas par visādām burvestībām. Tomēr, mirkli vilcinājies, viņš paklausīja parādības mājienam un, iegājis līdzi istabā, bija patīkami pārsteigts, redzēdams, ka šī parādība ir tā pati skaistā ebrejiete, kuru viņš dienā bija ievērojis turnīrā un nupat skatījis viņas tēva istabā.

Rebeka apvaicājās, kā viņš norēķinājies ar Aizeku, un Gurts visu sīki izstāstīja.

—   Mans tēvs tikai pajokojās, labais cilvēk, — Rebeka sacīja, — viņš parādā tavam saimniekam nesalīdzināmi vairāk, nekā maksā desmitkārt vērtīgākas bruņas un zirgs. Cik tu patlaban samaksāji manam tēvam? -1

—   Astoņdesmit cehīnus, — atbildēja Gurts, brīnīdamies par šādu jautājumu.

—   Šinī maciņā, — teica Rebeka, — tu atradīsi simt cehīnu. Atdod saimniekam to, kas viņam pienākas, un pārējo paturi pats. Ej, steidzies ātrāk projām! Nešķied laiku pateicoties! Un esi uzmanīgs: ejot caur ļaužu pilno pilsētu, tu viegli vari pazaudēt ne vien maku, bet arī dzīvību … Reiben, — viņa sasita plaukstas, saukdama kalpotāju, — parādi svešiniekam ceļu ārā un neaizmirsti . aizslēgt vārtus un durvis.

Reibens, tumšmatains un melnbārdains Izraeļa dēls, paklausīja un ar lāpu rokā atvēra nama ārdurvis, izveda Gurtu caur bruģēto pagalmu, izlaida viņu pa vārtiņiem pie galvenās ieejas, pēc tam aizslēdza vārtiņus un aizlika lielajiem vārtiem priekšā tādus aizšaujamos un ķēdes, kas noderētu arī cietumam.

—   Zvēru pie svētā Danstana, — runāja Gurts, stebe- rēdams pa tumšo aleju, — tā nav ebrejiete, bet īsts debesu eņģelis! Desmit cehīnu no mana brašā, jaunā saimnieka un vēl divdesmit no šīs Ciānas pērles. Tā nu gan ir laimīga diena! Vēl viena tāda, Gurt, un tad gals tavai verdzībai, tu atpirksies un būsi tikpat brīvs kā visi brīvi ļaudis. Tad ardievu, mans cūkgana rags un zizlis, es ņemšu brīva vīra zobenu un vairogu un kalpošu jaunajam saimniekam līdz nāvei, neslēpdams vairs ne savu seju, nedz vārdu.

XI NODAĻA

1. laupītājs: Stāt, cienīgs kungs, un naudas muķi šurp!

Ja ne ar labu, atņemsim ar varu.

Spīds: Nu gals mums klāt! No šitiem neģēļiem

Ne velti visi ceļinieki baidās.

Valentīns: Bet, dārgie draugi…

1. laupītājs: Nē, ser, ienaidniekil

2.  laupītājs: Pag, uzklausīsim viņu!

3.  laupītājs: Jā, patiešām,

Viņš liekas īstens vīrs.

Divi veronieši

Gurta šās nakts piedzīvojumi ar to vēl nebeidzās; viņam arī pašam sāka uzmākties tamlīdzīgas domas, kad, pagājis garām vairākām izklaidus stāvošām mājām pilsētas nomalē, nonāca dziļā gravā, kur abas nogāzes bija biezi noaugušas ar lazdām un aslapēm palmām un pundurozoli vietumis savijuši zarus pāri takai. Grava bija viscaur izbraukta un izdangāta, jo pa to bija vestas visādas nepieciešamas mantas turnīram, un te valdīja dziļa tumsa, jo augstās kraujas un krūmi neļāva iespiesties pilnmēness stariem.

No ciemata atplūda tālīns uzdzīves troksnis un skaļu smieklu šaltis, ko šad tad pārtrauca klaigas un dārdošas mūzikas bļaurīgās atbalsis. Visas šīs skaņas, kuras

liecināja par to, kādas nekārtības ievieš pilsētā apmetušies dižciltīgie karotāji un viņu izlaidīgie kalpotāji, padarīja Gurtu nemierīgu.

—   Ebrejietei bija taisnība, — viņš sev sacīja. — Lai dievs un svētais Danstans palīdz man laimīgi nokļūt līdz mājām ar visu bagātību. Te bariem klīst — es neteiktu, ka zvērināti zagļi, bet klejojoši bruņinieki un klejojoši ieroču nesēji, klejojoši mūki un klejojoši menestreli, klejojoši jokdari un klejojoši āksti, tā ka ikvienam cilvēkam, kam grasis kabatā, sametīsies bail, kur nu vēl cūkganam ar veselu maisu cehīnu. Kaut drīzāk tiktu cauri nolādētajiem krūmiem, tad es vismaz tos velna kalpus pamanītu iepriekš, pirms viņi uzkrīt man uz kakla.

Gurts pielika solj, lai ātrāk tiktu klajumā aiz gravas, bet tas viņam neizdevās. Pašā gravas galā, kur krūmi bija visbiezāki, kā viņš to savās bailēs bija jau paredzējis, viņam uzbruka četri vīri — pa divi no katras puses — un sagrāba viņu aiz rokām.

—   Dod šurp savu nešļavu, — viens sacīja, — mēs esam atbrīvotāji, kas ik katram atņem lieku nastu.

—   Manu nastu jūs vis tik viegli neatņemtu, — īgni nomurmināja Gurts, kura nelokāmo godīgumu pat rupja varmācība nespēja pārvērst padevībā, — ja es kaut ar pāris belzieniem būtu varējis to aizsargāt.

—   To mēs vēl redzēsim, — sacīja laupītājs, piebilzdams biedriem: — Velciet šo blēdi mežā! Redzams, viņam nepietiek ar vienu ķibeli vien — viņam gribas zaudēt reizē ir galvu, ir maku.

Atbilstoši šim rīkojumam Gurtu steigšus vilka projām pa gravas kreiso pusi uz biezu birztalu, kas šķīra ceļu no klajuma. Viņam gribot negribot vajadzēja sekot saviem skarbajiem ceļvežiem pašā biezoknī; tur viņi negaidot apstājās pie neliela klajumiņa, kurā koku tikpat kā nebija un mēness starus netraucēja zari un lapas. Te viņiem pievienojās vēl divi vīri, acīm redzot, no tās pašas bandas. Tiem bija pie sāniem īsi šķēpi, bet rokās pamatīgas vāles, un Gurts redzēja, ka visi seši masko- jušies, kas tik skaidri liecināja par viņu nodarbību, ka nebija vairs nekādu šaubu.

—   Cik tev naudas klāt, tēvaini? — prasīja viens.

—        Trīsdesmit cehīni manas paša naudas, — Gurts strupi atteica.

—        Atņemt, atņemt! — laupītāji sauca. — Saksim trīsdesmit cehīnu, un viņš atgriežas no ciemata skaidrā prātā! Atņemt visu, kas viņam ir, un neatstāt nekā!

—   Es tos krāju, lai izpirktos brīvībā, — Gurts sacīja.

—        Tu esi ēzelis! — iesaucās kāds laupītājs. — Pāris kvartu laba ela padarītu tevi tikpat brīvu kā tavu saimnieku un varbūt pat brīvāku, ja viņš ir tāds pats saksis kā tu.

—        Tā ir rūgta patiesība, — atbildēja Gurts, — taču, ja es varu ar šiem trīsdesmit cehīniem atpirkties, tad palaidiet man rokas vaļā un es tos jums noskaitīšu.

—        Pag! — ieteicās kāds, kas likās esam vecākais. — Tai maisiņā, ko tu nes un ko es sataustīju zem tava apmetņa, ir daudz vairāk naudas, nekā tu teici.

—        Tā ir mana saimnieka — krietna bruņinieka nauda, — Gurts sacīja, — es to nebūtu pat pieminējis, ja jūs būtu apmierinājušies ar manējo.

—        Godīgs kalps, nav vārdam vietas! — teica laupītāju atamans. — Mēs neesam tā padevušies velnam, lai iekārotu tavus trīsdesmit cehīnus, tikai izstāsti mums skaidru patiesību un pagaidām dod šurp savu nesamo.

Viņš izvilka Gurtam no azojes garo ādas zuteni, kurā kopā ar pārējiem cehīniem atradās arī Rebekas dotais maciņš, un atsāka pratināšanu.

—   Kas ir tavs saimnieks?

—        No mantojuma izslēgtais bruņinieks, — Gurts atteica.

—        Vai tas, kas ar savu labo pīķi ieguva balvu šīsdienas turnīrā? — laupītājs vaicāja. — Kā viņu sauc, un no kādas cilts viņš ir?

—        Viņš vēlas to slēpt, — Gurts atbildēja, — un no manis jūs par to neko neuzzināsiet.

—   Kā tevi pašu sauc, un kas tu esi?

—        Ja es to pateikšu, tad jūs varat uzminēt mana saimnieka vārdu, — Gurts atteica.

—        Esi gan tu nekauņa, — laupītājs nobrīnījās, — bet par to runāsim vēlāk. Kā zelts nokļuva tava saimnieka rokās? Vai viņš saņēma to mantojumā vai iekaroja pats?

—   Iekaroja ar savu labo pīķi, — Gurts atbildēja.

—   Sais zuteņos ir izpirkšanas nauda par četriem labiem zirgiem un par četru bruņinieku pilnu bruņojumu.

—   Cik tur ir pavisam? — laupītājs prasīja.

—   Divi simti cehīnu.

—   Tikai divi simti cehīnu! — laupītājs izsaucās.

—   Tavs saimnieks augstsirdīgi izturējies pret uzvarētajiem un ņēmis pārāk maz izpirkšanas naudas. Nosauc tos, kas viņam samaksāja.

Gurts nosauca.

—        Bet kādu izpirkšanas naudu viņš prasīja templie- tim Briānam de Buagilberam par viņa zirgu un bruņām? Tu redzi, ka mani nevar piešmaukt.

—        Mans saimnieks, — Gurts atbildēja, — neko neņems no templieša, tikai viņa asinis. Viņi ir nāvīgi ienaidnieki, un starp viņiem nevar būt nekādas saprašanās.

—   Ak tā! — laupītājs noteica un brītiņu klusēja.

—   Bet ko tu darīji Ašbijā ar tik lielu naudas summu?

—        Es gāju maksāt Aizekam, ebrejam no Jorkas, par bruņām, kuras viņš pagādāja manam saimniekam šai turnīrā.

—        Cik tu samaksāji Aizekam? Spriežot pēc šā zuteņa svara, man domāt, tur vēl joprojām ir divi simti cehīnu.

—        Es samaksāju Aizekam astoņdesmit cehīnu, — saksis teica, — un viņš to vietā iedeva man simtu.

—        Kā? Ko tu mels? — iesaucās visi laupītāji. — Kā tu iedrīksties dzīt, jokus ar mums, stāstīdams tādus neticamus melus?

—        Tas, ko es jums saku, ir tikpat svēta patiesība kā tas, ka mēness spīd pie debesīm. Jūs atradīsiet šo summu zīda maciņā — atsevišķi no pārējiem zelta gabaliem, kas ir zutenī.

—        Atjēdzies, virs! — atamans sacīja. — Tu runā par ebreju, par Mozus ticīgo, kas tikpat nespējīgs atdot zeltu kā sausā smilts viņa tuksnesi krūzi ūdens, ko svētceļnieks izlējis.

—        Ebrejam tikpat daudz žēlsirdības kā nepiekukuļotam šerifa palīgam, — piebilda cits bandīts.

—   Tā ir, kā es saku, — Gurts atkārtoja.

—        Uzšķiliet uguni, — atamans teica. — Es paskatīšos, kas atrodas tai maciņā, un, ja šis vīrs teicis patie- sibu, tad ebreja devība ir tāds pats brīnums kā tas ūdens, ko viņa senči ieguvuši no klints tuksnesī.

Tūliņ uzšķīla uguni, un laupītājs sāka pārbaudīt maciņa saturu. Pārējie sadrūzmējās visapkārt, un pat tie divi, kas turēja Gurtu, staipīdami ziņkārē kaklus, palaida gūstekni vaļīgāk. Gurts izmantoja šo mirkli, spējā rāvienā atbrīvojās un būtu varējis aizbēgt, ja būtu gribējis pamest saimnieka naudu likteņa varā. Tomēr viņš par bēgšanu nedomāja. Izrāvis rungu kādam laupītājam, viņš iezvēla atamanam pa galvu, kad tas vismazāk gaidīja tādu uzbrukumu. Daudz netrūka — un Gurts būtu atguvis savu zuteni un bagātību. Taču laupītāji bija veiklāki, un viņu rokās atkal krita tiklab zutenis, kā uzticamais Gurts.

—   Paskat, blēdis! — atamans noteica pieceldamies. — Tu man varēji ielauzt galvaskausu! Ja tu būtu nonācis citu mūsu amata brāļu rokās, tev plāni klātos par tādu bezkaunību. Nekas, tūliņ tu uzzināsi savu likteni. Vispirms parunāsim par tavu saimnieku; bruņinieks pirmais, pēc tam ieroču nesējs — atbilstoši bruņinieku likumiem. Tikmēr stāvi rāms, — ja tu pakustēsies, mēs tevi padarīsim mierīgu uz mūžu. Biedri, — viņš uzrunāja savu bandu, — maciņš izšūts ar ebreju rakstu zīmēm, un es ticu, ka šis jomens runā patiesību. Viņa saimnieks ir klejojošs bruņinieks, laidīsim viņu cauri bez muitas. Viņš ir pārāk līdzīgs mums, lai mēs sāktu ar viņu veltīgu plēšanos: suņi arī nekaujas savā starpā tādās vietās, kur daudz lapsu un vilku.

—   Līdzīgs mums? — ieteicās kāds laupītājs. — Es gribētu redzēt, kā to var pierādīt!

—    Vai tad šis bruņinieks nav tikpat nabags un likteņa piemeklēts kā mēs, tu, muļķi? — atamans atbildēja ar jautājumu. — Vai viņš negādā savu dienišķo maizi ar aso zobenu kā mēs? Vai viņš nesakāva Frondebefu un Malvuazenu tāpat, kā mēs paši sakautu viņus, ja vien varētu? Un vai viņš nav zvērējis cīnīties uz dzīvību un nāvi ar Briānu de Buagilberu, no kura mums jābīstas aiz tik daudziem iemesliem? Un, pat ja tā nebūtu, vai tad mums būs mazāk sirdsapziņas nekā tādam neticīgam jūdam?

—    Nē, tas būtu kauns, — noņurdēja viens, — bet, kad es biju vecā bramaņa Gandelīna bandā, mēs par sirdsapziņu tik daudz vis nebēdājām. Un kā tad ar šo nekaunīgo lauķi — vai patiešām mēs viņu palaidīsim nepārmācītu?

—    Pamēģini pats viņu pārmācīt, — atbildēja atamans. — Paklau, — viņš turpinaja, uzrunādams Gurtu. — Vai tu māki rīkoties ar rungu, ja nule tik naski ķēries pie

tās?

—   Manuprāt, tu pats vislabāk vari atbildēt uz šo jautājumu, — atteica Gurts.

—    Jāsaka, tu man devi pamatīgu belzienu, — atamans atzina, — apstrādā tāpat šo puisi, tad vari aiziet neno- muitots, bet, ja netiksi ar viņu galā, — nu, goda vārds, tu esi tik brašs zellis, ka man pašam vajadzēs maksāt par tevi izpirkšanas naudu. Kas ir, Dzirnavniek, — viņš piebilda, — ņem savu rungu un piesargā galvu, bet jūs palaidiet gūstekni vaļā un dodiet viņam tādu pašu rungu, te gaismas pietiek, lai viņi varētu kārtīgi savelēt viens otru.

Apbruņoti ar vienādām rungām, cīkstoņi iznāca kla- jumiņa vidū, lai izmantotu mēness gaismas priekšrocības pilnā mērā, bet laupītāji sastājās visapkārt, smiedamies un saukdami biedram:

—   Dzirnavniek, sargi savu pauri!

Dzirnavnieks, satvēris rungu vidū, aši griezdams riņķī to virs galvas, — franči sauc šo paņēmienu laiie le moulinet — lielīgi uzsauca Gurtam:

—   Nāc šurp, pāķi, ja uzdrošinies! Gan tu jutīsi, kāds man nags!

—    Ja tu no visas tiesas esi dzirnavnieks, — atbildēja Gurts, tikpat veikli griezdams virs galvas savu rungu, ■— tad tu esi divkārt laupītājs, un es tevi izaicinu kā goda vīrs!

Apmainījušies ar šādām laipnībām, pretinieki vairākas minūtes ar vienādu spēku, drosmi un izveicību uzbruka viens otram un atvairīja sitienus zibenīgā ātrumā, tā ka viņu rungas sasizdamās nepārtraukti klabēja un rībēja, un iztālēm varēja likties, ka te cīnās vismaz seši vīri katrā pusē. Daudzas cīņas, kas nebūt nebija tik sīvas un bīstamas, ir apdziedātas ne vienreiz vien skanīgās heroiskās balādēs, taču Dzirnavnieka un Gurta cīņai jāpaliek neapdziedātai, jo trūkst apgarota dzejnieka, kas prastu to pienācīgi novērtēt. Tomēr, lai ļjdii ciņa ar rungām vairs nav modē, mēs papūlēsimies prozā parādīt pienācīgo godu šiem brašajiem cīkstoņiem.

Viņi ilgi cīnījās ar vienādiem panākumiem, kamēr Dzirnavnieks, sadūries ar neatlaidīgu pretestību, dzirdēdams biedru zobgalīgos smieklus, sāka zaudēt pacietību, kā tas parasts šādos gadījumos. Tāds garastāvoklis iuiv labvēlīgs šai cildenajai izpriecai, kurā, kā parastā rotaļā ar rungām, uzvar aukstasinīgākais un raksturā nosvērtākais; tiepīgais Gurts šeit noteikti ņēma virs- icku, ar lielu meistarību izmantodams pretinieka kļūdas.

Dzirnavnieks nešpetni mācās virsū, sizdams ar abiem i ungas galiem un pūlēdamies pienākt tuvāk, kamēr durts tikai aizstāvējās pret uzbrukumu, izstiepis rokas kādu jardu uz priekšu., aši griezdams rungu riņķi, lai aizsargātu galvu un augumu. Šādā pozīcijā viņš palika lik ilgi, likdams acīm, kājām un rokām ieturēt pareizu tempu, kamēr pamanīja, ka pretinieka spēki sāk izsīkt; lad Gurts atvēzēja rungu kreisajā rokā un, kad Dzirnavnieks grasījās atvairīt šo sitienu, aši pārtvēris rungu labajā rokā, tik sparīgi iezvēla viņam pa kreisajiem deniņiem, ka Dzirnavnieks visā garumā izstiepās zālē.

—   Labi nostrādāts! — laupītāji sauca. — Ilgu mūžu godīgai spēlei un vecajai Anglijai! Saksis izglābis ir savu naudu, ir ādu, bet Dzirnavnieks sastapis piemērotu pretinieku.

—   Tu vari iet savu ceļu, mans draugs, — sacīja Gurtam laupītāju atamans, izteikdams visu domas, — un es tev došu par pavadoņiem divus biedrus, kas tevi novedīs pa īsāko ceļu līdz tava saimnieka teltij un pasargās no klaidoņiem, kuru sirdsapziņa nav tik jūtīga kā mūsējā. Šonakt viņi klaiņo lielos baros pa apkārtni. Tomēr piesargies, — viņš skarbi piemetināja, — atceries, ka tu mums nenosauci savu vārdu, tāpēc neprasi pēc mūsu vārdiem un necenties uzzināt, kas mēs esam un no kurienes. Ja tu mēģināsi to darīt, tad piedzīvosi lielākas nepatikšanas par tām, kas tev tagad aiz muguras.

Gurts pateicās atamanam par laipnību un apsolījās klausīt viņa padomiem. Divi laupītāji paņēma savas rungas un, piekodinājuši Gurtam sekot uz pēdām, veda viņu pa nomaļu taciņu cauri biežņai lejā uz gravu. Pašā biežņas malā viņiem iznāca pretī divi vīri, kas, čukstus apmainījuši dažus vārdus ar pavadoņiem, atkal nozuda mežā un ļāva viņiem iet tālāk netraucētiem. Gurts saprata, ka banda ir liela un sapulcēšanās vieta tiek modri apsargāta.

Iznācis viršu klajumā, Gurts lāgā nezinātu, uz kurieni doties, ja laupītāji neuzvestu viņu pakalna galā, no kurienes bija redzams mēness apspīdētais žogs ap arēnu, vizošās teltis abos arēnas galos un karogi, kas mēnesnīcā plīvoja pār tām. Gurts pat varēja sadzirdēt klusu dziedāšanu, ar ko nakts sardze kavēja sev laiku.

Te laupītāji apstājās.

—    Tālāk mēs neiesim, — viens sacīja, — citādi mums pašiem klāsies slikti. Atceries, ko tev sacīja: turi muti par to, kas ar tevi šonakt notika, tad redzēsi, ka viss būs labi, bet, ja aizmirsīsi mūsu padomus, tad pat Londonas Tauers tevi nepaglābs no mūsu atriebības.

—    Ar labu nakti, laipnie seri, — Gurts atbildēja, — es jūsu pavēles neaizmirsīšu un ceru, ka neņemsiet ļaunā, ja novēlēšu jums piekopt godīgāku un ne tik bīstamu amatu.

Tā viņi izšķīrās, laupītāji griezās atpakaļ, bet Gurts devās uz sava saimnieka telti un, par spīti nupat dzirdētajiem piekodinājumiem, izstāstīja viņam visus šā va: kara piedzīvojumus.

Par Rebekas devību, kuru bruņinieks gan nolēma neizmantot, viņš bija pārsteigts ne mazāk kā par laupītāju augstsirdību, kas nepavisam neatbilda viņu izraudzītajam amatam. Tomēr viņš nespēja iedziļināties pārdomās par šiem dīvainajiem notikumiem, jo izjuta nepieciešamību ātrāk doties pie miera, lai labi atpūstos un smeltos spēkus rītdienas sacīkstēm.

Bruņinieks atgūlās atpūsties greznajā gultā, kas teltī bija sagatavota, bet uzticamais Gurts izstiepās uz lāčādas, kas paklāja vietā sedza grīdu, šķērsām pie pašas ieejas, lai neviens nevarētu iekļūt iekšā, neuzmodinājis viņu.

XII NODAĻA

Vairs heroldi starp rindām nerosās.

Nu trompetes un ragi pūš.

Un tās Ir beigas runām. Gitu sacīs dzelzs.

Ik pīķis savā balstā vingri celts,

lk piesis savā zirga sānā cērtas,

Trauks jātnieki, un tiesātāji vērtēs.

Pret vairogu trauc niknu smaiļu spiets,

Līdz pašai sirdij tēraudatbalss dzied,

Pār galvām sudrabotas liesmas piķi dedz,

Un spoži zobeni no makstīm laukā lec,

Pret ķiverēm un krūšu bruņām šņirkst,

Lai zeme baigās asins straumēs mirkst.

Čosers

Rīts atausa dzidrs, bez mākoņiem, un, līdzko saule parādījās pie apvāršņa, dīkākie vai ziņkārīgākie skatītāji jau plūda pa pļavu uz arēnas pusi, lai ātrāk ieņemtu ērtākās vietas un varētu noskatīties gaidāmo sacīkšu turpinājumu.

Drīz pēc viņiem ieradās maršali ar saviem palīgiem un heroldi, jo vajadzēja sastādīt kopējo turnīra dalībnieku sarakstu, atzīmējot, kurā pusē katrs bruņinieks grib cīnīties. Šāda piesardzība bija nepieciešama, lai vienmērīgi sadalītu cīnītājus un nevienā pusē nebūtu skaitliska pārsvara.

Saskaņā ar turnīru parašām Desdichado bija atzīts par vienas grupas vadoni, bet Briāns de Buagilbers kā labākais cīnītājs pēc viņa — par otras vadoni. Protams, viņam pieslējās visi turnīra ierosinātāji, vienīgi Ralfs de Viponts vēl nebija tiktāl atlabis pēc kritiena, ka spētu uzvilkt bruņas. Abās grupās netrūka varonīgu un slavenu bruņinieku.

Kaut gan kopējie turnīri, kur visi cīnījās reizē, bija daudz bīstamāki par ierastajām divcīņām, tos rīkoja daudz biežāk un tolaiku bruņinieki bija tos ļoti iecienījuši. Daudzi, kas pietiekami nepaļāvās uz savu izveicību, lai cīnītos ar tālu izslavētu bruņinieku, labprāt piedalījās kopējā turnīrā, kur varēja izraudzīties saviem spēkiem atbilstošu pretinieku. Šoreiz katrā partijā pierakstījās ap piecdesmit bruņinieku, un maršali par lielu nepatiku tiem, kas nokavējušies pieteikties, paziņoja, ka nevar vairs neviena pieņemt.

Ap pulksten desmitiem viss klajums bija jātnieku, jātnieču un kājnieku pilns, kas steidzās uz turnīru, un drīz vien spēcīgas tauru skaņas pavēstīja, ka ieradies princis Džons ar svītu un vesels pūlis bruņinieku — gan to, kas grib cīnīties, gan to, kam nebija šāda nolūka.

Ap to pašu laiku ieradās arī Sedriks Saksis ar lēdiju Rovenu, bet bez Atelstana. Šis sakšu lords bija tērpis savu stalto un raženo augumu bruņās, lai stātos cīnītāju rindās, un Sedrikam par lielu brīnumu pieteicās tem- plieša grupā. Sedriks enerģiski protestēja pret sava drauga nesaprātīgo izvēli, bet saņēma tikai tādu atbildi, kādu parasti dod cilvēki, kuri gan tiepīgi seko savai izvēlei, bet nespēj pierādīt tās pareizību.

Atelstanam bija īpašs — ja arī ne vienīgais — iemesls pievienoties Briāna de Buagilbera grupai, bet viņš bija pietiekami gudrs, lai to noklusētu. Kaut gan aiz flegmātiskā rakstura viņš nekādi neizpauda savu sevišķo pieķeršanos lēdijai Rovenai, tomēr nebūt nebija vienaldzīgs pret viņas skaistumu un uzskatīja, ka viņa laulības ar Rovenu ir pilnīgi izlemtas, ja Sedriks un pārējie radinieki devuši savu piekrišanu. Tāpēc Ko- ningsburgas lepnais, kaut arī laiskais īpašnieks bija slēptā nepatikā noskatījies, ka vakardienas varonis ar uzvarētāja tiesībām izraugās Rovenu par svētku karalieni. Lai sodītu Desdichado par šo pārdrošību, kura, pēc Atelstana domām, šķita aizskaram viņa priekšrocības, viņš, pārliecināts par savu spēku un ticēdams lišķu apgalvojumiem, ka ir nepārspējams kaujā, nolēma ne vien atstāt Desdichado bez sava spēcīgā atbalsta, bet izdevīgā gadījumā likt viņam izbaudīt sava kaujas cirvja svaru.

Tā kā princis Džons bija licis manīt, ka viņam gribētos nodrošināt uzvaru turnīra ierosinātājiem, tad de brasijs un citi princim tuvie bruņinieki pieteicās šai grupā. Tomēr daudzi slaveni bruņinieki — tiklab vietējie, kā svešzemnieki, gan sakši, gan normaņi — pieteicās pretējā grupā, it sevišķi tāpēc, ka to vadīja tik izcils cīnītājs, kads bija šis No mantojuma izslēgtais bruņinieks.

Līdzko princis Džons pamanīja, ka turnīra karaliene tuvojas, viņš ar pašu laipnāko seju, kuru prata rādīt, kad vien gribēja, pajājās pretī, noņēma cepuri un palīdzēja viņai nokāpt no zirga, bet visa viņa svīta stāvēja blakus kailām galvām, un kāds no cienīgākajiem augstmaņiem nokāpa no zirga un paņēma pie pavadas Rovenas sirmi.

— Redzat, — princis Džons sacīja, — mēs pirmie rādām paraugu, kā pavalstniekiem jāizturas pret mīlas un dailes karalieni, un paši vedļīsim viņu uz troni, kuru viņa šodien ieņems. Lēdijas, — viņš turpināja, — sekojiet savai pavēlniecei, ja vēlaties arī savukārt piedzīvot tadu pašu pagodinājumu.

To teicis, princis aizveda lēdiju Rovenu uz goda vietu iepretī savējai, bet pašas skaistākās un dižciltīgākās damas steidzās nopakaļ, lai nosēstos iespējami tuvāk šai uz laiku izraudzītajai valdniecei.

Kad Rovena ieņēma savu vietu, viņai par godu atskanēja svinīgs maršs, ko gan pa pusei apslāpēja pūļa apsveikuma saucieni. Tikmēr saule žilbinoši un spoži laistījās uz pulētajām bruņām, kamēr to īpašnieki abos arēnas galos dedzīgi apspriedās, kā labāk izvietot savus spēkus, lai gūtu uzvaru.

Heroldi uzaicināja klusēt, kamēr nolasīs turnīra noteikumus, kuri bija pieņemti tādēļ, lai pēc iespējas mazinātu briesmas, kas draudēja sacīkstēs; šāda piesardzība bija nepieciešama, kad bruņiniekiem jācīnās ar asiem zobeniem un smailiem pīķiem.

Bija aizliegts durt ar šķēpiem, atjauts tikai cirst. Bruņinieki drīkstēja lietot vāli vai kaujas cirvi, kinžals bija aizliegts ierocis. No segliem izmests bruņinieks varēja cīnīties tikai ar pretējās grupas kājnieku, neviens jātnieks nedrīkstēja viņam uzbrukt. Ja bruņiniekam izdevās aizdzīt pretinieku līdz otram arēnas galam tā, lai viņa ieroči vai zirgs pieskartos pie žoga, pretiniekam vajadzēja atzīt sevi par uzvarētu un nodot savu zirgu un bruņas uzvarētāja rīcībā. Šādu sakāvi cietušām bruņiniekam bija aizliegts piedalīties cīņā. Ja no segliem izsistais nespēja piecelties, viņa ieroču nesējs vai pāžs drīkstēja ienākt arēnā un palīdzēt saimniekam iztikt ārā no drūzmas, bet tādā gadījumā bruņinieks skaitījās uzvarēts un paspēlēja zirgu un ieročus. Cīņai vajadzēja beigties, līdzko princis Džons nometīs arēnā zizli vai spieķi: tā bija zināma piesardzība, lai aizkavētu nevajadzīgu asins izliešanu, ja šāda nikna sadursme ievilktos garumā. Katrs, kas pārkāpa turnīra noteikumus vai kā citādi sagrēkojās pret bruņniecības likumiem, zaudēja savas bruņas; viņam uzmauca rokā otrādi apgrieztu vairogu un nosēdināja jāšus uz žoga visiem par apsmieklu. Kad noteikumi tika pasludināti, heroldi noslēgumā aicināja krietnos bruņiniekus pildīt savu pienākumu un izpelnīties dailes un mīlas karalienes labvēlību.

To pavēstījuši, heroldi nostājās savās vietās. Tad no abiem arēnas galiem garā virtenē jāja šurp bruņinieki un nostājās cits pret citu divkāršās rindās; katras partijas vadonis ieņēma vietu priekšējās rindas centrā pēc tam, kad bija izvietojis pilnā kārtībā savus cīnītājus un katram ierādījis viņa vietu.

Tas bija skaists un reizē baismīgs skats, kad šie bruņinieki, kas braši sēdēja zirgos, tērpušies greznās bruņās, gatavi mesties nežēlīgā cīņā, slējās kā dzelzs tēli kaujas seglos un ar tādu pašu kaismi gaidīja signālu uz kauju kā viņu straujie zirgi, kuri skaļi zviedza un spārdījās ar kājām, pauzdami savu nepacietību.

Bruņinieki pacēla garos pīķus, to smailajos galos laistījās saule, bet vimpeļi, ar kuriem tie bija rotāti, plīvoja virs bruņu cepuru spalvām. Tā viņi stāvēja, kamēr maršali vislielākajā rūpībā pārbaudīja abu grupu rindas, lai pārliecinātos, vai abās pusēs vienāds cīnītāju skaits.

Pārbaude apstiprināja, ka viss pilnīgā kārtībā. Tad maršali pameta arēnu, un Viljams de Vivils pērkonīgā balsī uzsauca:

Atskanēja taures, pīķi reizē noliecās un novietojās balstos, pieši iedūrās zirgiem sānos, abu grupu pirmās rindas pilnos auļos traucās viena otrai pretī un sasitās kopā arēnas vidū ar tādu sparu, ka grandoņa bija dzirdama veselu jūdzi tālu. Pakaļējās rindas lēnākā solī devās uz priekšu, lai palīdzētu tiem savējiem, kas uzveikti, vai sekotu savas grupas veiksmīgāko paraugam.

Par cīņas iznākumu uzreiz neko nevarēja pateikt, jo auļojošie rumaki sacēla biezu putekļu mākoni, un tikai pēc kādas minūtes uztrauktie skatītāji guva iespēju redzēt, kas notiek kaujas laukā. Izrādījās, ka krietna puse bruņinieku abās grupās izsista no segliem, vieni krituši no veikla pīķa grūdiena, otrus reizē ar zirgiem notriecis zemē pretinieka pārmērīgais spēks un svars; citi bija tūliņ paspējuši uzlēkt kājās un sākt cīņu ar tiem ienaidniekiem, kurus piemeklējis līdzīgs liktenis; vairāki smagi ievainotie ar kaklautiem spieda asiņojošās brūces ciet un mēģināja izkļūt no burzmas. Jātnieki, kuru pīķi bija salauzti nešpethajā sadursmē,' atkal sakļāva rindas un, izvilkuši zobenus, izkliegdami kara saukļus, apmainījās ar tādiem cirtieniem, it kā no kaujas iznākuma būtu atkarīgs viņu gods un dzīvība.

Kņada kļuva vēl lielāka, kad abām grupām piesteidzās talkā viņu otrās rindas, kas metās palīgā saviem biedriem. Briāna de Buagilbera piekritēji sauca: — Beau-seant! Beau-seant![13] Par Templi, par Templi! — Viņu pretinieki atbildēja ar saucieniem: — Desdichado! Desdichado! — tā pārvērzdami devīzi uz sava vadoņa vairoga par savu kaujas saukli.

Kamēr viņi tā kāvās vislielākajā niknumā ar mainīgiem panākumiem, uzvaras vilnis vēlās te uz arēnas dienvidu, te ziemeļu galu atkarīgi no grupas, kura guva

virsroku. Ieroču šķindas, cīnītāju saucieni un tauru skanas saplūda kopā baismīgā troksnī, apslāpējot to vaidus, kuri ievainoti un neaizsargāti gulēja arēnā zem zirgu kājām. Putekļi un asinis klāja bruņinieku spožās bruņas, uz tām skaidri redzēja zobenu un kara cirvju sitienu pēdas. Krāšņās spalvas, notrauktas no bruņu cepurēm, vējš nesa projām kā sniega pārslas. Viss skaistums un dižums, kas piemita abām bruņotajām grupām, bija zudis, tas, ko patlaban redzēja, varēja iedvest tikai šausmas vai līdzcietību. Bet tāds ir ieraduma spēks, ka ne tikai vienkāršā tauta, kuru allaž pievelk briesmu skati, bet arī augstdzimtās dāmas, kas drūzmējās galerijās, lūkojās, acu nenolaidušas, aizrautīgā interesē un, protams, satraukumā, nebūt nevēlēdamās novērsties no baismīgās ainas. Tiesa, šur tur dažs maigs vaidziņš nobālēja, un šad tad kāda izdvesa baiļu pilnu vaidu, kad iemīļotais, brālis vai vīrs tika notriekts no zirga. Tomēr vairums lēdiju uzmundrināja cīnītājus, ne vien plaukšķinot rokas, vicinot lakatus un šalles, bet ari saucot: — Brašs pīķis! Varens zobens! — kad drūzmā kļuva redzams veikls cirtiens vai grūdiens.

Ja pat daiļais dzimums tā dzīvoja līdzi šai asiņainajai spēlei, tad vīriešu interesi bija vieglāk saprast. Tā izpaudās skaļos saucienos pie katras kaujas veiksmes maiņas, kamēr acis bija kā piekaltas pie arēnas, un likās — paši skatītāji dod vai saņem sitienus, kurus arēnā tik devīgi izdāļāja uz visām pusēm. Un katrā klusākā mirklī bija dzirdami heroldu skaļie skubi- nājumi:

— Cīnieties, brašie bruņinieki! Cilvēks mirst, bet slava dzīvo! Cīnieties! Nāve labāka par sakāvi! Cīnieties, brašie bruņinieki, jo spožas acis vēro jūsu varoņdarbus!

Visu skatieni cīņas mainīgajos posmos bija pievērsti abu grupu vadoņiem, kuri, uz mirkli pavīdot kaujas gūzmā, uzmundrināja biedrus ar balsi un piemēru. Abi veica lielus varoņdarbus, abiem pretējās puses bruņinieku vidū nebija spēkā līdzīgu pretinieku. Savstarpējā naida skubināti, saprazdami, ka viena krišana nozīmē otra uzvaru, viņi atkārtoti meklēja iespēju sastapties aci pret aci, taču drūzma un juceklis bija tik lieli, ka viņu pūles kaujas sākumā palika bez panākumiem, jo

viņus pastāvīgi izšķīra viņu dedzīgie piekritēji, kas savukārt dzinās pēc goda mēroties spēkiem ar pretējās grupas vadoni.

Bet, kad pamazām abās pusēs rindas kļuva retākas, jo vieni atzina sevi par uzvarētiem, otrus piespieda pie žoga arēnas galā, trešie bija ievainoti vai kā citādi padarīti kaujas nespējīgi, tad templietis ar Desdichado beidzot sastapās aci pret aci visā-negantajā niknumā, kādu var iedvest nāvīgs naids reizē ar sacenšanos goda uēļ. Izveicība, ar kādu viņi cirta vai atvairīja cirtienus, bija tāda, ka skatītājiem nevilšus izlauzās vienprātīgi sajūsmas un atzinības saucieni.

Bet tieši tanī brīdi Desdichado grupa nonāca ļoti grūtā stāvokli: vienā flangā viņa piekritējus vajāja spēkavīra Redžinalda Frondebefa roka, otrā Atelstana graujošais spēks trieca zemē un izkliedēja visus, kas gadījās ceļā. Redzēdami, ka viņu priekšā nav vairs tiešu pretinieku, abi šie bruņinieki, acīm redzot, vienlaikus nodomāja, ka iegūs neapstrīdamu uzvaru savai grupai, ja pievienosies templietim cīņā ar viņa sāncensi. Tāpēc abi reizē pagrieza zirgus, normanis uzbruka Desdichado no vienas, bet saksis no otras puses. Bija pilnīgi veltīgi cerēt, ka šāda nevienlīdzīga un negaidīta uzbrukuma objekts varētu to izturēt, ja viņu nebrīdinātu visu skatītāju kliedzieni, jo viņi nevarēja palikt vienaldzīgi pret cilvēku, kas iekļuvis tādās briesmās.

— Sargies, sargies, ser Desdichado! — sauca no visām pusēm, tā ka bruņinieks paguva laikus pamanīt briesmas; visā spēkā iesitis templietim, viņš reizē atrāva zirgu atpakaļ un tā izvairījās no Atelstana un Frondebefa uzbrukuma. Abi bruņinieki, pazaudējuši mērķi, iedrāzās vidū starp Desdichado un templieti un tikko nesaskrējās viens ar otru, nespēdami laikā apvaldīt zirgus. Tomēr viņi tūliņ panāca nokavēto, apsviezdami zirgus, un reizē ar Briānu de Buagilberu uzbruka Desdichado, lai kopējiem spēkiem notriektu viņu zemē.

Nekas viņu nevarēja vairs glābt, vienīgi iepriekšējā dienā iegūtā zirga apbrīnojamais spēks un straujums.

Viņam nāca par labu ari tas, ka de Buagilbera zirgs bija ievainots un Atelstana un Frondebefa zirgus nokausējušas iepriekšējās cīņas un viņu smagās bruņās kalto raženo saimnieku svars. Desdichado tik meistarīgi

vadīja savu zirgu un cēlais dzīvnieks tik aši viņam paklausīja, ka viņš vairākas minūtes varēja atkauties reizē no trim pretiniekiem, sviezdamies apkārt un virpuļodams kā vanags, turēdams savus pretiniekus šķirtus, cik ilgi spēja, mezdamies te uz vienu, te uz otru pusi, izdalīdams straujus cirtienus ar zobenu un negaidīdams tos, kas viņam tēmēti.

Kaut gan arēna dārdēja aiz aplausiem, apsveicot viņa mākslu, taču bija skaidrs, ka viņš tiks pārspēts, un augstmaņi prinča Džona ložā sāka vienbalsīgi lūgt princi mest zizli arēnā, lai glābtu no sakāves varonīgo bruņinieku, kuru uzveiks pretinieku skaitliskais pārsvars.

—   Nē, zvēru pie debesīm, — princis Džons atbildēja, •— šis iznirelis, kas slēpj savu vārdu un vēl nievā mūsu piedāvāto viesmīlību, ir jau vienu balvu saņēmis, lai tagad to iegūst citi.

Līdzko viņš izsacīja šos vārdus, neparedzēts gadījums izšķīra šās dienas turnīra likteni.

Desdichado piekritēju pusē bija kāds vīrs melnās bruņās uz stalta, braša meļņa, tikpat spēcīga un ražena kā pats jātnieks. Šim bruņiniekam nebija uz vairoga nekādas devīzes, un līdz šim viņš bija izrādījis mazu interesi par kaujas norisi, šķietamā vienaldzībā atvairīdams nejaušus pretiniekus, nevienu nevajādams un nevienu neizaicinādams. Vārdu sakot, viņš drīzāk tēloja vērotāju nekā aktīvu turnīra dalībnieku, tāpēc skatītāji bija iesaukuši viņu par Le Noir Faineant jeb Melno Sliņķi.

Pēkšņi šis bruņinieks it kā pamodās, ieraudzījis, cik nikni uzbrūk viņa grupas vadonim, iespieda nenokau- sētajam zirgam piešus sānos un kā zibens aizšāvās, lai sniegtu atbalstu, grandošā balsī saukdams:

—   Desdichado! Eju palīgā!

Bija arī pats pēdējais laiks, jo, kamēr Desdichado cīnījās ar templieti, Frondebefs bija pacēlis zobenu viņam pār galvu, bet nepaguva iesist: Melnais Bruņinieks iezvēla pašam Frondebefam pa galvu, un zobens, noslīdējis pa gludo bruņu cepuri, ar baismīgu spēku ķēra zirga bruņas, un tiklab Frondebefs, kā zirgs sabruka, šā negantā trieciena apdullināti. Tad Melnais Sliņķis pagrieza zirgu pret Koningsburgas Atelstanu un, nometis zobenu, kas bija salūzis sadursmē ar Frondebefu, izrāva no tūļīgā sakša rokām smago kaujas cirvi un kā vīrs, kas prot rīkoties ar šo ieroci, deva tādu triecienu pa bruņu cepures augšdaļu, ka Atelstans nesamaņā palika guļot zemē. Veicis šos abus varoņdarbus, par kuriem skatītāji apbalvoja viņu ar vētrainiem aplausiem, jo neko tādu nebija gaidījuši, MeLnais Sliņķis likās atkal atgūstam savu flegmātisko vienaldzību un mierīgi aizjāja uz arēnas ziemeļu galu, ļaudams savam vadonim l ikt pašam galā ar Briānu de Buagilberu. Tagad tas vairs nebija^ESf orūts uzdevums. Templieša zirgs, pazaudējis daudz asiņuļ' neizturēja pēdējo sadursmi ar Desdichado un pakrita. Briāns de Buagilbers novēlās zemē, iepīda- mies ar kāju kāpšļos un nespēdams atbrīvoties. Viņa pretinieks mirklī nolēca no zirga un, pacēlis liktenīgo zobenu pār ienaidnieka galvu, pieprasīja, lai viņš padodas, bet princis Džons, kuru vairāk uztrauca templieša nekā pirmīt viņa pretinieka bīstamais stāvoklis, izglāba de Buagilberu no pazemojuma atzīties, ka ir uzvarēts: princis nosvieda arēnā savu zizli un tā izbeidza sacīkstes.

īstenībā no kaujas versmes arī nekas nebija palicis pāri, jo cīnījās vairs tikai daži bruņinieki, viss lielais vairums it kā pēc klusas vienošanās atturējās no turpmākās cīņas, ļaudami to izšķirti pašiem vadoņiem.

Ieroču nesēji, uzskatīdami, ka pievākt saimniekus kaujas laikā ir grūti un bīstami, tagad traucās uz arēnu, lai sniegtu pienācīgo palīdzību ievainotajiem, kurus ar vislielāko rūpību un uzmanību ienesa turpat teltīs vai aizgādāja uz tuvīnajā ciematā sagatavotajām telpām.

Tā beidzās ievērības cienīgā Ašbijas de la Zušas sacīkste, spožākais tālaika turnīrs, jo, lai gan tikai četri bruņinieki sagaidīja nāvi arēnā, ieskaitot to, kas nosmaka savās bruņās, tomēr pāri par trīsdesmit tika smagi ievainoti un četri vai pieci nevarēja vairs atlabt. Daudzi palika kropļi, un tie, kam labāk veicās, nostaigāja līdz kapa malai ar šīs kaujas zīmēm. Tāpēc senajās hronikās šo turnīru dēvē par Ašbijas cildeno un jautro sacīksti.

Tā kā princim Džonam vajadzēja izšķirt, kurš no bruņiniekiem cīnījies vislabāk, viņš nolēma, ka šās dienas gods pienākas tam bruņiniekam, ko tautas balss nosaukusi par Melno Sliņķi. Daži klātesošie pārmeta princim, aizrādīdami, ka īstenībā uzvarētājs ir No mantojuma izslēgtais bruņinieks, kurš šodien viens pats uzveicis sešus pretiniekus un beidzot izsitis no segliem un notriecis zemē pretējās grupas vadoni. Taču princis Džons palika pie sava, apgalvodams, ka Desdichado un viņa piekritēji katrā ziņā būtu paspēlējuši, ja palīgā nebūtu piesteidzies raženais bruņinieks melnajās bruņās, kuram tāpēc jāpiešķir godalga.

Tomēr visiem par brīnumu Melno bruņinieku nekur nevarēja atrast. Viņš bija pametis arēnu, līdzko beidzās sacīkstes, un daži skatītāji apliecināja, ka viņš aizjājis uz meža pusi, kustēdamies tikpat gausi, apātiski un vienaldzīgi kā jau tāds, kas izpelnījies Melnā Sliņķa nosaukumu. Kad divas reizes bija pūstas taures un heroldi skaļās balsīs veltīgi aicinājuši viņu, princim Džonam nācās no jauna izlemt, kam piešķirt balvu. Nu vairs nevarēja atlikt Desdichado tiesību atzīšanu, tāpēc viņu pasludināja par šās dienas uzvarētāju.

Pa asinīm notrašķīto, salauztiem ieročiem, beigtiem un ievainotiem zirgiem pilno laukumu arēnas maršali veda uzvarētāju pie prinča Džona troņa.

— Bruņiniek Desdichado, — princis Džons sacīja, — ja jūs joprojām vēlaties, lai jūs uzrunā ar šo titulu, mēs otrreiz pasludinām jūs par uzvarētāju turnīrā un paziņojam, ka jums ir tiesības saņemt no mīlas un dailes karalienes rokam kroni, ko jūs ar savu varonību esat godam nopelnījis.

Bruņinieks godbijīgi un graciozi palocījās, bet neteica ne vārda par atbildi.

Kamēr skanēja taures un heroldi pērkona balsīs godināja drosmīgos un slavināja uzvarētāju, kamēr lēdijas vicināja savus zīda lakatus un izšūtos plīvurus, visu kārtu skatītāji vienbalsīgi pauda savu skaļo sajūsmu un maršali veda bruņinieku pie goda troņa, kur sēdēja lēdija Rovena.

Uzvarētājam lika nomesties ceļos uz troņa pakājes zemākā pakāpiena. Šķita — kopš tā mirkļa, kad beidzās kauja, viņš kustas un rīkojas ne pēc savas gribas, bet drīzāk pēc apkārtējo norādījuma; daži pamanīja, ka viņš grīļojas, kad viņu otrreiz veda pāri arēnai. Rovena graciozi un majestātiski nonāca no paaugstinājuma un gribēja uzlikt kroni, kuru turēja rokās, uz bruņinieka cepures, bet maršali vienā balsī iesaucās:

—   Tā nedrīkst, viņa galvai jābūt kailai.

Bruņinieks kaut ko nomurmināja vārgā balsī, kas

dobji un neskaidri noskanēja aiz sejsega, bet to gan varēja noprast, ka viņš lūdz, lai neņem bruņu cepuri nost.

Taču maršali vai nu aiz vēlēšanās ievērot formalita- lus, vai aiz ziņkāres nelikās dzirdam viņa iebildumus un, pārgriezuši cepures saites un attaisījuši kakla bruņas,- „tsedza viņa galvu. Viņiem atklājās gadus divdesmit piecus veca jaunekļa skaistā, iedegusi seja, ko ietvēra kupli, īsi apgriezti gaiši mati. Seja bija bala ka nāve un vairākās vietās notriepta ar asinīm.

Ieraudzījusi jaunekli, Rovena izdvesa vārgu izsaucienu, tomēr, mirklī saņēmusi visu enerģiju, ko prasīja viņas stāvoklis, savaldījās, lai gan stipri drebēja aiz uztraukuma. Viņa uzlika uz bruņinieka noliektās galvas lepno kroni, kas bija nolemts šās dienas uzvarētājam par balvu, un sacīja skaidrā un noteiktā balsī šādus vārdus:

—   Apveltīju tevi ar šo kroni, ser bruņiniek, kā varonīgu uzvarētāju šās dienas turnīrā. — Viņa apklusa uz mirkli, tad piebilda stingrā balsī: — Un nekad bruņniecības vainags nav pušķojis cienīgāku pieri.

Bruņinieks nolieca galvu un noskūpstīja roku skaistajai karalienei, kas bija apbalvojusi viņu par varonību, tad pēkšņi paslīdēja uz priekšu un nokrita viņai pie kājām.

Visi apjuka. Sedriks, zaudējis valodu aiz pārsteiguma, redzot tik negaidīti parādāmies savu aizdzīto dēlu, metās uz priekšu, it kā vēlēdamies šķirt viņu no Rovenas. Tomēr kaujas lauka maršali pasteidzās pirmie un, uzminējuši Aivenho ģīboņa cēloni, aši attaisīja bruņas un ieraudzīja, ka pīķa gals izurbies cauri krūšu-bruņām un sānos rēgojas dziļa brūce.

XIII NODAĻA

—  Uz priekšu, varoņi! — tad Atrids skaļi sauc,-

— Un rindā stājiet, parādīt jums ļauts,

Ko jūsu spēks un atjautība spēs

Un kurš ar godu citus uzvarēs!

Tam govs šī, desmit vēršu vērtā, tiks,

Kas niedrei spārnotai vistālāk lidot liksi

Iliāda

Līdzko tika izrunāts Aivenho vārds, tas gāja no mutes mutē tādā ātrumā, kādā cītība var to pavēstīt un ziņkāre uztvert. Ļoti drīz šī vēsts sasniedza princi, kuram, to dzirdot, aptumšojās seja. Aplaidis skatienu visapkārt, viņš ar nievājošu izskatu teica:

—    Ko jūs domājat, milordi, un it sevišķi jūs, ser prior, par mācītu vīru spriedumiem attiecībā uz instinktīvām simpātijām un antipātijām? Man domāt, es tūliņ sajutu brāļa mīluļa klātbūtni, kaut ari man nebija ne jausmas, kas slēpjas aiz šīm bruņām.

—   Frondebefam laikam nāksies atdot Aivenho muižu tās īpašniekam, — sacīja de Brasijs, kurš, ar godu izpildījis savus pienākumus turnīrā, bija paspējis nolikt vairogu un bruņu cepuri un pievienoties prinča svītai.

—   Jā, — atbildēja Voldemārs Ficurss, — šis karo- tiijs droši vien prasīs atpakaļ pili un muižu, ko viņam Ričards dāvinājis un ko mūsu augstsirdīgais valdnieks piešķīris Frondebefam.

—   Frondebefs, — princis Džons atteica, — drīzāk spējīgs aprīt vēl trīs tādas muižas kā Aivenho muiža nekā atdot atpakaļ kaut vienu. Tomēr, milordi, es ceru, ka neviens no jums nenoliegs manas tiesības piešķirt lēņu muižas tiem uzticamajiem vīriem, kuri turas pie manis un gatavi pildīt parastos karotāju pienākumus to klaidoņu vietā, kas klīst pa svešām zemēm un nav spē- |igi ne parādīt mums savu padevību, ne sniegt nepieciešamos pakalpojumus.

Apkārtējie bija pārāk ieinteresēti šai jautājumā un tāpēc pat nedomāja apšaubīt prinča šķietamās tiesības.

—   Augstsirdīgais princis! Tas ir patiešām cildens pavēlnieks, kas uzņemas pūles apbalvot savus uzticamos piekritējus!

Šādi vārdi skanēja prinča svītas vidū, jo katrs cerēja iedzīvoties uz karaļa Ričarda mīluļu un piekritēju rēķina, ja tas vēl nebija noticis. Priors Eimers pievienojas vispārīgām domām, tikai piezīmēja, ka svētīto Jeruzalemi īstenībā nevarot pieskaitīt pie svešām zemēm, jo tā esot communis mater — visu kristīgo māte.

—   Tomēr es neredzu, — priors turpināja, — kāds no tā labums bruņiniekam Aivenho, jo, kā man stāstīts, krustneši Ričarda vadībā nav tikuši tālāk par Askalonu, kura, kā visiem zināms, ir vīlistiešu pilsēta un nevar baudīt svētās pilsētas privilēģijas.

Voldemārs, kurš aiz ziņkāres bija aizgājis uz turieni, kur Aivenho bija pakritis nesamaņā, atgriezās prinča ložā.

—   Šis drosminieks laikam gan jūsu gaišībai daudz raižu nesagādās, — viņš sacīja, — un Frondebefs var mierīgi paturēt, ko ieguvis, — bruņiniekam ir ļoti nopietns ievainojums.

—   Lai kas ar viņu notiek, viņš tomēr ir šās dienas uzvarētājs, — princis Džons atbildēja, — un, lai viņš būtu desmitkārt mūsu ienaidnieks vai pats uzticamākais mūsu brāļa draugs, kas varbūt ir viens un tas pats, viņa brūces jāsadziedē: mūsu pašu ārsts sniegs viņam palīdzību.

Pie šiem vārdiem prinča lūpas savilkās viltīgā smīnā Voldemārs Ficurss pasteidzās atbildēt, ka Aivenho jau aiznests no arēnas un atrodas draugu gādībā.

—    Man bija žēl noskatīties, — viņš turpināja, — uz mīlas un dailes karalienes bēdām, jo šis notikums viņas vienīgo valdīšanas dienu pārvērta par sēru dienu. Es' vispār neesmu tāds cilvēks, kuru var aizkustināt sieviešu gaušanās par iemīļoto, bet šī lēdija Rovena ar tādu cieņu savaldīja savas sāpes, ka tās varēja uzminēt tikai n; viņas sažņaugtajām rokām un sausajām acīm, kuru plaksti drebēja, kad viņa lūkojās uz nedzīvo ķermen pie savām kājām.

—   Kas ir šī lēdija Rovena, par kuru tik daudz runā? — jautāja princis Džons.

—   Tā ir bagāta saksiete, lielu īpašumu mantiniece, — atbildēja priors Eimers, — piemīlības roze un bagātības pērle, skaistākā starp tūkstoš citām, smaržīgs mirru pušķis un nardu ķekars.

—   Mēs remdēsim viņas bēdas, — sacīja princis Džons,

—   un reizē uzlabosim viņas cilti, izprecinot viņu norma- nim. Viņa šķiet nepilngadīga, tāpēc mums ir karaļa tiesības viņu izprecināt. Ko tu par to sacīsi, de Brasij? Vai nevēlies saņemt zemi un labus ienākumus, apprecot sak- sieti pēc Iekarotāja cīņas biedru parauga?

—   Ja īpašumi būs pēc mana prāta, milord, — de Brasijs atbildēja, — tad līgava man noteikti patiks, un es jutīšos dziļi pateicīgs jūsu gaišībai par šo labo darbu, kas ar uzviju piepildīs visus solījumus, kuri doti jūsu uzticamajam kalpam un vasalim.

—   Mēs to neaizmirsīsim, — princis Džons noteica,

—   un, lai nezaudētu velti laiku, liec mūsu senešalam parūpēties, lai šī vakara dzīrēs būtu lēdija Rovena ar saviem tuviniekiem, tas ir, ar to neaptēsto pāķi, viņas aizbildni, un to sakšu vērsi, kuru Melnais Bruņinieks šodien nogāza zemē turnīrā. De Bigot, — princis piebilda", uzrunādams senešalu, — tev jānodod mūsu otrreizējais uzaicinājums tik pieklājīgā formā, lai viņu sakšu lepnums justos glaimots un viņiem nebūtu iespējams atteikties vēlreiz, kaut gan, zvēru pie Beketa kauliem, izrādīt viņiem laipnību ir tas pats, kas kaisīt pērles cūkām priekšā!

Princis Džons jau grasījās dot signālu izklīšanai, kad viņam pasniedza mazu zīmīti.

—   No kurienes? — princis jautāja, atskatīdamies uz pasniedzēju.

—    No ārzemēm, milord, tikai nezinu, no kurienes, — atbildēja pasniedzējs. — Šo vēstuli atveda kāds francūzis, kurš stāsta, ka auļojis dienu un nakti, lai nodotu to jūsu gaišības rokās.

Princis Džons uzmanīgi aplūkoja adresi, pēc tam zīmogu^.."1 '' turēja zīda diegu, ar ko zīmīte bija apsieta; uz zīmoga bija trīs lilijas. Džons atlocīja zīmīti ledzamā uztraukumā, kas pieauga vēl vairāk, kad viņš Izlasīja vārdus, kuri zīmītē bija rakstīti:

«Esiet piesardzīgi, velns palaists no ķēdes.»

Princis kļuva bāls kā nāve, vispirms nodūra acis, tad pacēla tās pret debesim kā cilvēks, kas nule uzzinājis, ka viņam piespriests nāves sods. Attapies no pirmā satricinājuma, viņš paveda sānis Voldemāru Ficursu un de Brasij u un deva abiem pa kārtai izlasīt zīmīti.

—   Tas nozīmē, — viņš sacīja drebošā balsī, — ka mans brālis Ričards ticis brīvībā.

—   Varbūt tā ir aplama trauksme vai viltota vēstule? — ieteicās de Brasijs.

—   Nē, tas ir paša Francijas karaļa rokraksts un zīmogs, — princis Džons atbildēja.

—    Tādā gadījumā, — Ficurss ieteica, — laiks savākt kopā mūsu partiju kādā sapulcēšanās vietā, piemēram, .lorkā. Pēc dažām dienām droši vien būs par vēlu. Jūsu gaišībai jāizbeidz šodienas komēdija.

—    Jomeni un vienkāršie ļaudis būs nemierā, ja nedabūs piedalīties sacīkstēs, — de Brasijs "aizrādīja.

—    Līdz vakaram vēl tālu, — Voldemārs sacīja, — lai stopšāvēji izlaiž uz mērķi pāris desmit bultu, un tad var piešķirt godalgu. Tad viss, ko princis solījis šim sakšu vergu baram, būs izpildīts atliku likām.

—    Paldies, Voldemār, — princis sacīja, — tu man atgādināji, ka man vēl jāatmaksā tam nekaunīgajam zemniekam, kurš vakar iedrīkstējās apvainot mūsu personu. Lai arī šīvakara dzīres norit tā, kā esam paredzējuši. Pat ja šī būtu pēdējā mana varas stunda, es to veltīšu atriebībai un izpriecām; jaunas rūpes lai nāk reizē ar jaunu dienu.

Drīz vien tauru skaņas atkal savāca kopā skatītājus, kas jau bija sākuši izklīst, un viņiem lika paziņots, ka princis Džons, kuru pēkšņi sauc projām atbildīgi un neatliekami valstiski pienākumi, spiests atcelt rītdienas svētkus, tomēr viņš negrib, ka tik daudziem krietniem jomeniem laupīta izdevība parādīt savu veiklību, tāpēc] viņam labpatīk izrīkot, lai rītdien paredzētās stopšāvēju sacensības notiek šodien. Labākajam stopšāvējam tiks' pasniegta godalga: ar sudrabu apkalts medību rags zīda saitē, ko rotā grezni izšūts medaljons ar medību aizgādņa! svētā Huberta attēlu.

Vispirms uz sacensībām pieteicās ap trīsdesmit jo- menu, starp tiem vairāki karaļa mežsargi un mežu pār- lūki no Nidvudas un Čarnvudas. Taču, kad stopšāvēji uzzināja, ar ko viņiem jāmērojas spēkiem, kādi divdesmit tūliņ atteicās no sacensības, jo nevienam negribējās tīšuprāt krist negodā. Tais laikos katra izslavēta stopšāvēja māksla bija tikpat plaši pazīstama jūdzēm tālu, kā mūsu dienās ikvienam sporta cienītājam zināmas tā zirga labās īpašības, kas piedalījies Ņūmārketas skriešanās sacīkstēs.

Tomēr sarukušajā sāncenšu sarakstā arī pēc tam palika astoņi jomeni. Vēlēdamies tuvāk aplūkot šos izraudzītos šāvējus, no kuriem vairāki valkāja karaļa mežsargu livrejas, princis Džons nokāpa no troņa un izgāja arēnā. Apmierinājis ziņkāri, viņš pārlaida skatienu apkārtnei, meklēdams ienīsto jomenu, kuru ieraudzīja stāvam tai pašā vakarējā vietā un ar tikpat mierīgu seju.

—    Puis, — princis viņu uzrunāja, — es jau tā spriedu no tavas nekaunīgās melšanas, ka tu neesi īsts garā stopa cienītājs, un redzu, ka tev trūkst dūšas, lai sacenstos ar tik daudziem brašiem vīriem.

—   Lūdzu atvainot mani, ser, — jomens atbildēja, — man ir cits iemesls, kāpēc es atturos no šaušanas, ne tikai bailes no sakāves un krišanas nežēlastībā.

—   Kāds tad ir šis tavs iemesls? — apvaicājās princis Džons, kurš pats nezin kāpēc izjuta mokošu interesi par šo cilvēku.

—   Es nezinu, — jomens atbildēja, — vai šie jomeni pieraduši šaut tādā pašā mērķī kā es, un bez tam šaubos, vai jūsu gaišībai būs patīkami, ja ari trešo reizi

Ip.iIvu iegūs cilvēks, kas negribot iemantojis jūsu nepaliku.

Princis Džons nosarka un prasīja: I — Kā tevi sauc, jomen? | — Lokslijs, — jomens atteica.

—   Nu tad, Lokslij, — princis turpināja, — tu šausi per tam, kad šie jomeni būs parādījuši savu mākslu. J.i laimēsi balvu, es vēl piesviedīšu divdesmit dukātu, bet, ja paspēlēsi, tev noraus zaļo vamzi un padzīs no arēnas ar stopa stiegrām kā muldoņu un nekaunīgu lie- Itbnieku.

. — Bet ja es atsakos šaut uz tādiem noteikumiem? — Joinens prasīja. — Jūsu gaišības spēkos, kad jūs atbalsta hk prāva bruņota sardze, nav grūti noraut man svārkus un piekaut mani, bet piespiest mani uzvilkt stopu neviens nevar.

—   Ja tu atteiksies no mana godīgā priekšlikuma, Hardzes priekšnieks pārgriezis tava stopa stiegru, salauzīs stopu un bultas un aiztrieks tevi no šejienes kā mazdūšīgu gļēvuli.

—   Tie nav godīgi noteikumi, ko jūs man uzstādāt, lepnais princi, — sacīja jomens, — ja piespiežat mani hdcensties ar labākajiem Lesteras un Stefordšīras šāvē- ļiem un draudat man ar tādu negodu, ja viņi mani pārspēs. Bet es izpildīšu jūsu vēlēšanos.

—   Sargi, uzmaniet viņu labi krietni! — princis Džons pavēlēja. — Viņam jau tagad dūša papēžos, bet es negribu, lai viņš izvairās no pārbaudes. Bet jūs, krietnie viri, šaujiet labi dūšīgi, cepts briedis un muciņa vīna jūs gaida tanī teltī, kur pēc godalgas saņemšanas jūs varēsiet atspirdzināties.

Mērķi uzstādīja viņējā alejas galā, kas dienvidos veda lejā uz arēnu. Sacīkstes dalībniekiem vajadzēja pa kārtai nostāties ejas lejgalā; atstatums bija liels, un jāšauj, kā mēdz sacīt, uz labu laimi. Stopšāvējiem, kuri iepriekš izlozēja, kādā kārtībā šaus, vajadzēja izšaut katram trīs bultas. Sacīkstes vadīja kāds zemāks virsnieks, kuru dēvēja par spēļu priekšnieku, jo augstdzimtie turnīra mar- ilali būtu jutušies pazemoti, ja viņiem vajadzētu vadīt jomenu sacensības.

Stopšāvēji cits pēc cita stājās noteiktajā vietā un izveicīgi un droši raidīja bultas uz mērķi. No divdesmit

četrām bultām desmit ieurbās mērķi, bet pārējās izvUļ tojās tik tuvu, ka trāpīšanu varēja uzskatīt par labiļ No desmit bultām, kas ķēra mērķi, divas ieurbās iekšējā aplī, un abas izšāva Huberts, Malvuazena mežsarf kuru arī atzina par uzvarētāju.

—   Nu, Lokslij? — sacīja princis ar ļaunu smīnu, u" runādams drosmīgo jomenu. — Vai gribi mēroties spi kiem ar Hubertu jeb vai tūliņ atdosi savu stopu un bul tas spēļu priekšniekam?

—    Ja citādi nevar, esmu ar mieru izmēģināt laimi, — Lokslijs atteica, — bet ar tādu noteikumu: ja es divreiz ķeršu Huberta mērķi, viņam būs jāšauj vienreiz uz t mērķi, ko es izraudzīšos.

—   Tā ir taisnīga prasība, un to tev neviens neliegs, -f princis Džons piekrita. — Hubert, ja tu uzveiksi šo liei lībnieku, es tev piebēršu pilnu medību ragu ar sud rabu.

—    Cilvēks var izdarīt tikai to, kas viņa spēkos, — at bildēja Huberts, — bet mans vectēvs teicami šāva aij stopu kaujā pie Heistingsas, un es ceru, ka nedarīšu kaunu viņa piemiņai.

Pirmo mērķi noņēma un uzlika otru tādu pašu. Tā ka Huberts bija uzvarējis iepriekšējās sacīkstēs, viņam bijā tiesības šaut pirmajam; viņš rūpīgi tēmēja, ilgi mērij s ar aci atstatumu, turēdams rokā uzvilkto stopu, uzlicis bultu uz stiegras. Beidzot viņš paspēra soli uz priekšu; un, izstiepis kreiso roku tā, ka stopa centrs atradās tepat sejas līmenī, atvilka stiegru līdz pašai ausij. Bulta nosvilpa gaisā un ieurbās iekšējā aplī, tomēr ne pašā centrā.

—   Jūs neņēmāt vērā vēju, Hubert, — sacīja viņa sāncensis, uzvilkdams savu stopu, — citādi jūs būtul trāpīj is labāk.

To teicis, Lokslijs bez kādām bailēm nostājās noteik-J tajā vietā un izšāva bultu šķietami bezrūpīgi, gandrīz1 nemaz netēmēdams. Viņš vēl runāja, kad viņa bulta jau ļ pameta stiegru un ieurbās mērķī par divām collām tu ģ vāk centram nekā Huber; • bulta. 1

—   Zvēru pie debesu gaismas, — princis uzsauca Hu' bērtam, — tu esi pelnījis karātavas, ja pieļausi, ka šis blandonis un blēdis pārspēj tevi šaušanā.

Taču Hubertam visos gadījumos bija tikai viena atbilde.

—      Variet kaut pakart mani, jusu gaišība, — viņš sa- \ja, — bet cilvēks var izdarīt tikai to, kas viņa spēkos, vl.ms vectēvs — tas gan vareni šāva ar stopu …

—       Lai velns parauj tavu vectēvu un visus viņa pēc- lācējus! — princis viņu pārtrauca. — Šauj, nelieti — un šauj, cik labi vien vari, citādi tev klāsies plāni!

Šādi paskubināts, Huberts atkal nostājās vietā un, atcerēdamies pretinieka padomu, ņēma vērā nupat sacēlušos vieglo vēsmiņu un šāva tik veiksmīgi, ka bulta Irapīja pašu mērķa centru.

—        Urā, Hubert! Urā, Hubert! — sauca pūlis, kurš daudz vairak juta līdzi pazīstamam šāvējam nekā svešiniekam. — Pašā acī! Pašā acī! Lai dzīvo Huberts!

—       Šo šāvienu tev neizdosies pārspēt, Lokslij, — princis teica un smīnēja ļaunā priekā.

—   Nu, tad es sašaušu viņa bultu, — atbildēja Lokslijs.

Mazliet uzmanīgāk notēmēdams, viņš trāpīja sava

pretinieka bultu un sašķēla to driskās. Skatītaji, saspiedušies visapkārt, bija tik pārsteigti par tādu apbrīnojamu māku, ka pat nespēja izteikt savu izbrīnu ar parastajiem izsaucieniem.

—       Tas laikam nav cilvēks, bet velns! — jomeni čukstēja cits citam. — Kopš Anglijā saliekuši pirmo stopu, lādu šaušanu neviens vēl nav redzējis.

—        Tagad gribu izlūgties jūsu gaišībai atļauju, — sacīja Lokslijs, — uzstādīt tādu mērķi, kāds parasts mums ziemeļu apvidos, un es apsveikšu katru brašu jomenu, kurš ar labu šāvienu gribēs izpelnīties savas sirdspuķītes smaidu.

Viņš pagriezās, laratstātu arēnu, un tad piebilda:

—       Ja vēlaties, sūtiet man līdzi sardzi, — man jānogriež zars no tuvākā vītola.

Princis Džons jau deva zīmi sardzei sekot Lokslijam, bet kliedzieni no visām pusēm: — Kauns, kauns! — piespieda princi atcelt savu apvainojošo rīkojumu.

Pēc mirkļa Lokslijs atgriezās un atnesa ap sešas pēdas garu, pilnīgi taisnu apmē am īkšķa resnuma sprun: guli. Viņš lielā mierā sāka vilkt tam nost mizu, runādams, ka likt labam stopšāvējam šaut uz tādu platu mērķi, kāds pirmīt uzstādīts, nozīmējot zoboties par viņa māku.

Viņa dzimtajā pusē katrs sacītu, ka tad jau labāk likt par mērķi karaļa Artura apaļo galdu, ap kuru var sa- sēsties sešdesmit bruņinieku.

—    Pie mums, — viņš sacīja, — tādā mērķī trāpīs septiņgadīgs bērns ar trulu bultu, bet, — viņš piebilda, ne' steigdamies aizgājis arēnas otrā galā un iespraudis vītola sprunguli stāvus zemē, — kas trāpīs šai zarā no simt jardu atstatuma, to es nosaukšu par cienīgu nest stopu un bultas karaļa klātbūtnē, kaut tas būtu pats slavenais karalis Ričards.

—   Mans vectēvs, — teica Huberts, — lieliski šāva, kaujā pie Heistingsas, bet tādos mērķos nav šāvis visu savu mūžu, un es arī nešaušu. Ja šis jomens trāpīs to zaru, es labprāt atdodu pirmo vietu viņam vai, pareizāk sakot, tam velnam, kas valkā viņa kamzoli, jo cilvēks nevar tā šaut; cilvēks var izdarīt tikai to, kas viņam pa spēkam, un es nešaušu, ja pats zinu, ka noteikti aizšaušu garām. Tas ir tas pats, kas šaut uz mūsu vikāra naža smaili, uz salmu vai uz saules staru, jo šī baltā svītriņa tik tieva, ka es pat to saskatīt nevaru.

—    Gļēvais suns! — princis Džons izsaucās. — Nu, blēdi Lokslij, šauj kaut tu, un, ja trāpīsi tādā mērķī, es teikšu, ka tu esi pirmais cilvēks, kam tas izdevies. Šā vai tā, bet nav ko lielīties ar savu pārākumu, kamēr tas nav apstiprināts ar darbiem.

—   Es darīšu to, kas man pa spēkam, kā saka Huberts, — atbildēja Lokslijs, — vairāk no cilvēka nevar prasīt.

To sacījis, viņš atkal ķērās pie stopa, bet šoreiz vērīgi aplūkoja savu ieroci un pārmainīja stiegru, atrazdams, ka tā nav vairs pilnīgi apaļa un paspējusi mazliet noberzties no diviem iepriekšējiem šāvieniem. Šoreiz viņš tēmēja daudz rūpīgāk, un ļaužu pūlis, aizturējis elpu, gaidīja, kas notiks. Stopšāvējs attaisnoja pūļa pārliecību par viņa mākslu: bulta pāršķēla vītola sprunguli, uz ko bija tēmēta. Tam sekoja sajūsmīgu izsaucienu šaltis, un pat princis Džons, apbrīnodams Lokslija prasmi, uz mirkli aizmirsa savu netīksmi pret viņu.

—   Še tev divdesmit zelta gabalu un rags, ko tu esi godīgi izpelnījies, un mēs dosim tev piecdesmit zelta gabalus, ja esi ar mieru apvilkt mūsu livreju, kalpot kā jomens mūsu miesassargos un būt mūsu personas tuvumā, — princis sacīja.— Vēl nekad tik stipra roka nav saliekusi stopu un tik droša acs nav vadījusi bultu.

—   Piedodiet man, cildais princi, — Lokslijs atteica, — bet esmu devis solījumu, ka gadījumā, ja vispār stāšos kalpībā, tad tikai pie jūsu gaišības brāļa karaļa Ričarda. Sos divdesmit zelta gabalus es atstāju Hubertam, kurš šodien uzvilka stopu ne sliktāk kā viņa vectēvs pie 1 Ieistingsas. Ja Huberts aiz kautrības nebūtu atteicies no sacensības, viņš tāpat būtu trāpījis zarā kā es.

Huberts grozīja galvu, negribīgi pieņemdams svešinieka augstsirdīgo dāvanu, bet Lokslijs, vēlēdamies ātrāk izbēgt no pūļa uzmanības, iejaucās barā un vairāk nebija redzams.

Varbūt uzvarētājs nebūtu tik viegli ticis vaļā no prinča, ja Džonu nebūtu šobrīd nodarbinājušas daudz satraucošākas un svarīgākas domas. Devis zīmi, lai izbeidz sacīkstes, viņš piesauca savu kambarkungu un lika tam nekavējoties auļot uz Ašbiju un uzmeklēt tur ebreju Aizeku.

—   Saki šim sunim, — princis Džons teica, — lai viņš šodien pat līdz saules rietam atsūta man divus tūkstošus kronu. Viņš zina, ko es došu par ķīlu, bet tu vari jau iepriekš parādīt viņam šo gredzenu. Pārējo summu lai atgādā man uz Jorku ne vēlāk kā pēc sešām dienām. Ja viņš to neizpildīs, es viņam, pagānam, noraušu galvu no pleciem. Pielūko, ka nepalaid viņu nevilšus garām ceļā, jo šis apgraizītais vergs vēl šodien lepojās mūsu vidū ar savām zagtajām rotām.

To teicis, princis uzsēdās zirgā un jāja uz Ašbiju, bet pūlis cēlās kājās un sāka izklīst.

XIV NODAĻA

Kad varoņspēles greznās sniedz

Pats senās bruņniecības zieds,

Tad kungi spalvu galvas rotās

Un dāmas, zīdos plīvurotās,

Pils velvju zālē kopa lasās,

Kur sauc tos raga skaņas asās.

Vorfons

Princis Džons rīkoja lepnās dzīres Ašbijas pilī. Tā nebija tā ēka, kuras diženās drupas vēl tagad interesē ceļotājus un kuru cēla daudz vēlākā laikā lords Heistingss, angļu galma pārvaldnieks, viens no Ričarda Trešā tirānijas pirmajiem upuriem, tomēr plašāk pazīstams kā Šekspīra personāžs nekā vēsturiska persona. Tolaik Ašbijas pils un pilsētiņa piederēja Rodžeram de Kvinsijam, Vinčesteras grāfam, kurš mūsu stāsta laikā atradās Svētajā zemē. Tikmēr princis Džons bija ieņēmis viņa pili un izdāļāja grāfa īpašumus bez sirdsapziņas pārmetumiem; vēlēdamies apžilbināt visus ar savu viesmīlību un dižumu, viņš pavēlēja sarīkot cik vien iespējams bagātīgu un lepnu mielastu.

Prinča apgādātāji, tiklab šajā, kā citos gadījumos izmantodami karaļa pilnvaras, kā mēztin izmēza no grā- listes visu uzkrāto, kas vien bija cienīgs nākt viņu pavēlnieka galdā. Arī viesi bija ielūgti lielā skaitā, un princis Džons, apzinādamies, ka nepieciešams iegūt vietējo iedzīvotāju simpātijas, uzaicināja vairākas dižciltīgas sakšu un dāņu izcelsmes ģimenes, kā arī vietējos normaņu dižcilšus un zemturus. Lai kā sakšus parasti nicināja un apspieda, viņu skaitliskais pārsvars varēja padarīt viņus par bīstamu spēku juku laikos, kuri šķita tuvojamies, tāpēc aiz politiskiem apsvērumiem vajadzēja nodrošināties ar viņu vadoņu labvēlību.

Sakarā ar šo nodomu, ko princis kādu laiku loloja, viņš bija nolēmis izturēties pret šiem neparastajiem viesiem ar tādu laipnību, kādu tie nebija pieredzējuši. Nebija otra tāda cilvēka, kurš tik viegli kā princis Džons varētu pakļaut savas parašas un jūtas savtīgām interesēm, bet nelaime bija ta, ka viņa vieglprātība un ātr- sirdība pastāvīgi lauzās uz āru un pārvilka svītru visam, ko liekulība bija paspējusi iekarot.

Šis viņa svārstīgais raksturs sevišķi uzskatāmi izpaudās Īrijā, uz kurieni viņu aizsūtīja tēvs, Henrijs Otrais, lai dēls pacenstos iegūt šīs svarīgās, nule Anglijas kronim pievienotās zemes iedzīvotāju nedalītas simpātijas. Šai gadījumā īru vadoņi kā uzticami pavalstnieki cits ar citu sacentās visādi pagodināt jauno princi un izpaust savu miermīlību. Taču Džons un viņa untumainā svīta neprata pieņemt pagodinājumus ar pienācīgu laipnību un nevarēja uzveikt kārdinājumu paraustīt īru vadoņus aiz garajām bārdām; protams, šāda uzvešanās, kā jau varēja gaidīt, nežēlīgi aizvainoja īru augstmaņus un liktenīgi ietekmēja šīs zemes attieksmes pret angļu virsvaldību. Lasītājam jāpatur prātā šī Džonam piemītošā nenosvērtība, lai varētu saprast viņa uzvešanos dzīru vakarā.

Sekodams mierīgākos mirkļos pieņemtajam lēmumam, princis Džons apsveica Sedriku un Atelstanu ar izcilu laipnību un izsacīja tikai nožēlu, nevis dusmas, ka lēdija Rovena aiz neveselības nav varējusi pieņemt viņa žēlīgo ielūgumu. Sedriks un Atelstans bija senlaicīgos sakšu apģērbos, kas, kaut gan neparasti, tomēr bija glīti, šai gadījumā šūti no dārga auduma, taču ar savu piegriezumu tā atšķīrās no pārējo viesu tērpiem, ka princis un Voldemārs Ficurss tikko valdīja smieklus, redzēdami kaut ko tik neatbilstošu todienu modei. No saprāta viedokļa sakšu īsā un piekļāvīgā tunika un garais apmetnis bija daudz skaistāki un ērtāki nekā normaņu garais un platais kamzolis, tik vaļīgs, ka atgādināja kreklu vai talāru, kuram uzmests īss, strups ap- metnītis, kas nespēj pasargāt ne no sala, ne no lietus un der tikai tam nolūkam, lai izveicīgs drēbnieks sašūtu uz tā iespējami daudz dārgu kažokādu, mežģīņu un dārgakmeņu. Kārlis Lielais, kura valdīšanas laikā šie apmetņi pirmo reizi parādījās, bija pārsteigts par to neērtību.

— Dieva dēļ, — viņš teica, — kur der tādi strupi apmetņi? Gultā tie mūs neapsegs, uz zirga muguras neaizsargās no vēja un lietus un, kad sēžam, nepaglābs mūsu kājas no mitruma vai aukstuma.

Par spīti šim valdnieka izteiktajam nopēlumam, īsie apmetņi joprojām bija modē arī mūsu aprakstītajā laikā, it īpaši Anžujas nama prinču galmā. Tie bija plaši izplatīti arī prinča Džona svītas vidū, un sakšu virsdrēbes, garās mantijas, kļuva par izsmiekla objektu.

Viesi sēdēja pie galda, kas vai lūza aiz garšīgiem ēdieniem. Neskaitāmie pavāri, kas pastāvīgi pavadīja princi, cenzdamies dažādot galdā pasniedzamos ēdienus, iemanījās tos tā sagatavot, ka tie ieguva pilnīgi neparastu izskatu, tāpat kā tagad kulinārijas mākslas meistari padara parastos uztura produktus galīgi neatbilstošus to dabiskajam izskatam. Bez pašu virtuvē gatavotiem ēdieniem te bija arī daudzas no svešām zemēm atvestas delikateses, taukas pastētes, kūkas un bīdelētu kviešu maize, kuru pasniedza tikai lielāko augstmaņu namos. Dzīres vainagoja vislabākie vīni — tiklab ārzemju, kā vietējie.

Normaņu dižcilši, kaut pieraduši pie greznības, bija diezgan mēreni ēšanā un dzeršanā. Viņi prata cienīt labus ēdienus, bet deva priekšroku izsmalcinātai baudai, vairīdamies no pārmērībām, un uzskatīja, ka pārēšanās un žūpošana ir netikumi, kas piemīt uzvarētajiem sakšiem kā jau zemākas kārtas ļaudīm. Tomēr princis Džons un tie, kas, viņam iztopot, atdarinaja viņa vājības, paši sliecās uz pārmērībām, baudot priekus, ko sniedz bļoda un kauss, un tas ir pilnīgi skaidri zināms, ka prinča Džona nāves cēlonis bija pārēšanās ar persikiem, uzdzerot tiem virsū vēl nenorūgušu elu. Tomēr viņš šai ziņā bija izņēmums starp tautas brāļiem.

Šķelmīgā nopietnībā, tikai retumis pamezdami cits citam slepenas zīmes, normaņu bruņinieki' un dižcilši vēroja, cik vienkārši uzvedas Sedriks un Atelstans, kuri nebija pieraduši pie tādām dzīrēm. Un, kamēr viņu rīcība bija šādas ironiskas vērības objekts, nemācītie sakši negribot vairākkārt apgrēkojās pret labai sabiedrībai noteiktā smalkā toņa likumiem. Visiem zināms, ka cilvēkam nesalīdzināmi vieglāk piedod nopietnu apgrēcību pret patiesi labu audzināšanu vai pret īstu tikumību nekā to, ka viņš nezina vienu otru sīku labā toņa priekšrakstu. Tā, piemēram, Sedriks, kurš noslaucīja rokas dvielī, nevis nosusināja tās, graciozi vēdinādams gaisā, klātesošiem likās daudz smieklīgāks par savu galda biedru Atelstanu, kurš viens pats noēda milzīgu, 110 izmeklētām aizjūras delikatesēm pagatavotu pastēti, ko tai laikā sauca par karumpastēti. Kad pēc visai nopietnas iztaujāšanas noskaidrojās, ka Koningsburgas ta- nam jeb franklinam, kā normani viņu dēvēja, nebija ne mazākās jausmas par to, ko viņš īsti aprijis, un ka viņš noturējis karumpastētes pildījumu par cīruļu un baložu gaļu, kamēr īstenībā tie bijuši bekafiči un lakstīgalas, viņa nezināšana izraisīja daudz vairāk zobgalibu, nekā to būtu pelnījusi viņa rijība.

Ilgās dzīres galu gala tuvojās noslēgumam, un, laizdami apkārt kausus, viesi runāja par neseno turnīru, par nepazīstamo uzvarētāju stopšāvēju sacīkstēs, par Melno Bruņinieku, kas aiz pašaizliedzības atteicies no pelnitā goda, un par varonīgo Aivenho, kas tik dārgi samaksājis par uzvaru. Par visu runāja karavīru vaļsirdībā, joki un smiekli skanēja visā zālē. Vienīgi prinča Džona piere bija drūmi apmākusies šo sarunu laikā; va rēja redzēt, ka viņu māc smagas rūpes, un tikai retumis pēc tuvu personu mājiena viņš uz mirkli piespiedās un izrādīja interesi par klātesošiem, lādos mirkļos viņš paķēra kausu ar vīnu, izdzēra to vienā malkā, it kā lai uzmundrinātos, un iejaucās kopējā sarunā ar kādu strupu vai bieži vien nevietā izsacītu piezīmi.

—   So kausu, — viņš sacīja, — mēs paceļam uz turnīra varoņa Vilfreda Aivenho veselību un nožēlojam, ka brūce neļauj viņam piedalīties mūsu dzīrēs. Lai visi uzdzer reizē ar mani, it sevišķi Rotervudas Sedriks, šā daudzsološā dēla godājamais tēvs.

—   Nē, milord, — atbildēja Sedriks, pieceldamies un nolikdams pielieto kausu atpakaļ uz galda, — es neuzskatu par savu dēlu šo nepaklausīgo jaunekli, kurš kādreiz nonievājis manas pavēles un atteicies no savu tēvu tikumiem un parašām.

—   Tas nav iespējams, — izsaucās princis Džons labi tēlotā izbrīnā, — ka tik varonīgs bruņinieks būtu necienīgs vai nepaklausīgs dēls!

—    Jā, milord, — Sedriks atbildēja, — Vilfreds tāds ir. Viņš pameta manu vienkāršo mītni un pievienojās vieglprātīgajiem augstmaņiem jūsu brāļa galmā, kur ari iemācījies visus tos jašanas trikus, ko jūs tik augstu vērtējat. Viņš pameta mani par spīti manai gribai un aizliegumam; karaļa Alfrēda laikā šādu pārkāpumu nosauktu par nepaklausību — jā, un par visai bargi sodāmu noziegumu.

—   Ak vai! — noteica princis Džons, dziļi nopūzdamies liekuļotā līdzjūtībā. — Ja jūsu dēls ir mana nelaimīgā brāļa piekritējs, tad lieki vaicāt, kur vai no kā viņš iemācījies neklausīt vecākiem.

Un to sacīja princis Džons, tīšuprāt aizmirstot, ka no visiem Henrija Otrā dēliem, kaut arī nevienu nevarēja saukt par nevainojamu, tieši viņš visvairāk izcēlās ar spītīgo raksturu un nepateicību pret tēvu.

—   Man šķiet, — viņš pēc brītiņa atkal ierunājās, — ka mans brālis grasījās dāvināt savam mīlulim ienesīgo Aivenho muižu.

—   Viņš to arī iedāvāja, — atbildēja Sedriks, — un tas bija pēdējais iemesls manam strīdam ar dēlu, ka viņš bija ar mieru pieņemt kā vasalis tos pašus īpašumus, pār kuriem valdīja viņa senči neatkarīgi no kāda cita gribas.

—   Tad jau jūs neiebildīsiet, labais Sedrik, — princis Džons sacīja, — ja mēs šo lēņu īpašumu piešķiram personai, kas neuzskatīs par apvainojumu pieņemt to no Bri- tānijas karaliskā nama. Ser Redžinald Frondebef, — viņš.

turpināja, uzrunādams baronu, — ceru, ka jūs pratīsiet noturēt ienesīgo Aivenho muižu, lai sers Vilfreds otrreiz neizpelnās tēva dusmas, atkal atgūdams šo īpašumu.

—   Zvēru pie svētā Antonija, — atbildēja melnmatis spēkavīrs, — lai tad jūsu augstība ieskaita mani sakšos, ja Sedriks, Vilfreds vai pats dižciltīgākais anglis prastu atņemt man dāvanu, ar ko jūsu augstība mani apveltījusi.

—   Ja tevi kāds iedomātos nosaukt par saksi, ser baron, — noteica Sedriks, juzdamies apvainots par šiem vārdiem, kuros izpaudās normaņiem parastā nicīgā izturēšanās pret angļiem, — tas būtu tev liels un nepelnīts

gods.

Frondebefs gribēja ko iebilst, bet princis Džons sava untumainībā un vieglprātībā pārtrauca viņu.

—   Protams, milordi, — viņš teica, — cildais Sedriks runā patiesību: viņu suga pārspēj mūs tiklab ar ciltsrakstu, kā ar mēteļu garumu.

—   Arī kaujas laukā viņi skrien mums pa priekšu kā brieži, bēgdami no suņiem, — Malvuazens piezīmēja.

—   Viņiem ir pilnīgas tiesības iet mums pa priekšu, — priors Eimers pievienojās, — neaizmirstiet viņu pārākumu smalkās manierēs un pieklājības likumu zināšanā.

—    Kā arī viņu sātību ēšanā pn mērenību dzeršanā, — piezīmēja de Brasijs, piemirsis, ka viņam solījuši sakšu līgavu.

—   Tāpat arī vīrišķību un izturību, ar kādu viņi izcēlās pie Heistingsas un citur, — piemetināja Briāns de Buagilbers.

Kamēr galminieki, sekojot prinča paraugam, pieglaudīgi un laipni smaidīdami, pa kārtai raidīja savas zobgalības bultas pret Sedriku, sakša seja tumši pietvīka aiz dusmām un viņš niknuma laida skatienu no viena apvainotāja uz otru, it kā tik ātri birstošie apvainojumi neļautu atbildēt uz katru atsevišķi vai viņš kā notramdīts vērsis mocītāju aplenkumā nespētu izlemt, uz ko izgāzt savas dusmas. Beidzot, balsij niknumā aizraujoties, viņš uzrunāja princi Džonu kā galveno vainīgo pie nodarītajam pārestībām.

—    Lai kādi būtu mūsu tautas trūkumi un netikumi, — viņš sacīja, — bet par ikvienu saksi teiktu, ka viņš ir pasaulsnelieta (apkaunojošākais apzīmējums nekam nederīgam cilvēkam), ja viņš sava nama, laizdams apkārt pats savu vīna kausu, tā izturētos vai ļautu izturēties pret godīgu viesi, kā jūsu augstība atļāvās šodien izturēties pret mani, un, lai kādas būtu neveiksmes, kas piemeklējušas mūsu tēvus Heistingsas kaujas laukā, par tām vajadzētu klusēt tiem, — te viņš paskatījās uz Fron- debefu un templieti, — kurus pēdējās divās trīs stundās vairākkārt izsitis no segliem sakša pīķis.

—    Zvēru pie savas ticības, tas ir dzēlīgs joks! — princis Džons noteica. — Kā jums tas patīk, seri? Mūsu sakšu pavalstnieki pieņemas drosmē un vīrišķībā, kļūst asprātīgi un pārdroši šais grozīgajos laikos! Ko jūs teiksiet par to, milordi? Zvēru pie saules gaismas, šķiet, ka labāk vajadzēs sēsties kuģos un laikus vākties atpakaļ uz Normandiju!

—   Ko, aiz bailēm no sakšiem? — de Brasijs smiedamies iesaucās. — Mums taču nevajag cita ieroča kā medību šķēpa, lai šīs meža cūkas sadzītu aplokā!

—   Jokus pie malas, seri bruņinieki, — Ficurss pārtrauca, — un būtu labi, — viņš piebilda, uzrunādams princi, — ja jūsu augstība pārliecinātu godājamo Sed- riku, ka šais jokos nav nekā apvainojoša, kaut arī nepieraduša cilvēka ausij tā var likties.

—   Apvainojoša? — atkārtoja princis Džons, atkal at- gūdams galminieka pieklājību. — Ceru, neviens nedomās, ka es atļaušu savā klātbūtnē apvainot kādu viesi. Re, es atkal paceļu kausu uz paša Sedrika veselību, ja viņš atsakās dzert uz sava dēla veselību.

Un vīna kauss ceļoja apkārt galdam galminieku liekulīgo runu pavadībā, kuras gan neietekmēja Saksi vēlamā virzienā. Lai arī no dabas viņš nebija diez cik attapīgs, tomēr tie, kas domāja, ka paviršās laipnības izdzēsīs atmiņas par iepriekšējo apvainojumu, par zemu novērtēja viņa prātu. Viņš klusēdams noklausījās prinča nākamo tostu uz sera Koningsburgas Atelstana veselību.

Pats Atelstans tikai palocījās un par atbildi uz parādīto godu vienā malkā izdzēra milzu kausu.

—   Nu, seri, — ieteicās princis Džons, kuram galva sāka iesilt no baudītā vīna, — mēs esam parādījuši pienācīgu godu mūsu sakšu viesiem un lūgsim viņus atmaksāt ar līdzīgu pieklājību. Godājamais tan, — viņš turpināja, pagriezies pret Sedriku, — vai jums nelabpa- liks nosaukt mums tādu normani, kura vārds atstātu jums vismazāko rūgtumu uz mēles, un, ja tomēr tā būtu, l.id jūs to varētu noskalot ar kausu vīna.

Ficurss, princim runājot, piecēlies no savas vietas un apstājies aiz Sedrika krēsla, iečukstēja viņam, lai nepalaiž garām izdevību nodibināt labu saticību starp <ibām tautām, nosaucot prinča Džona vārdu. Saksis neko neatbildēja uz šo diplomātisko priekšlikumu, bet piecēlās un, pielējis kausu līdz malām, uzrunāja princi Džonu ur šādiem vārdiem:

—   Jūsu augstība izsacīja vēlēšanos, lai es nosauktu k.idu normani, kurš cienīgs, ka viņu piemin mūsu dzīrēs. Man tas ir grūts uzdevums, jo tas nozīmē likt vergam slavināt savu kungu vai uzvarētajam, kas pārcietis visu iekarošanas postu, slavināt iekarotāju. Tomēr es gribu nosaukt kādu normani, pirmo starp drosmīgajiem un augstāko pēc stāvokļa, labāko un cēlāko savas tautas pārstāvi. Un to, kas atteiksies atzīt līdz ar mani viņa pelnīto slavu, to es nosaukšu par meli un bezgodi un esmu gatavs atbildēt par saviem vārdiem ar savu dzīvību. Paceļu šo kausu uz Ričarda Lauvassirds veselību!

Princis Džons, kas bija gaidījis, ka Saksis nobeigs savu runu ar viņa vārda pieminēšanu, nodrebēja, izdzirdīs nosaucam savu brāli, kuraiķi pats bija tik daudz nodarījis pāri. Viņš mehāniski pacēla pie lūpām vīna kausu, bet tūliņ nolika atpakaļ, lai noskatītos, kā uzve- dīsies pārējie pēc šā negaidītā tosta, no kura atturēties bija tikpat bīstami, cik tam pievienoties. Daži galminieki, kas bija vecāki gados un ar lielāku pieredzi, sekoja prinča piemēram, paceldami kausu pie lūpām un nolikdami atpakaļ uz galda. Tomēr daudzi, cēlāku jūtu pārņemti, sauca:

—   Lai dzīvo karalis Ričards! Lai viņš drīzāk atgriežas pie mums!

•Daži, to skaitā Frondebefs un templietis, nīgrā nicināšanā pat nepieskārās pie saviem kausiem, tomēr neviens neiedrīkstējās atklāti iebilst pret tostu par godu likumīgajam karalim.

Izbaudījis mirkli savu triumfu, Sedriks uzrunāja biedru:

—   Iesim, cildais Atelstan! Mēs esam uzturējušies šeit diezgan ilgi un atmaksājuši par prinča Džona viesmīlību un laipnību. Kas vēlas tuvāk iepazīties ar mūsu vienkāršajām sakšu parašām, laipni lūdzam ierasties mūsu senču pajumtē, bet uz karaļa dzīrēm esam diezgan atskatījušies, un normaņu laipnību mums gana.

Ar šiem vārdiem viņš piecēlās un atstāja dzīru telpas; viņam sekoja Atelstans un vairāki citi sakšu izcelsmes viesi, kuri arī jutās apvainoti no prinča Džona un viņa galminieku zobgalībām.

—    Zvēru pie svētā Tomasa kauliem, — sacīja princis Džons, kad viņi izgāja, — šie sakšu stulbeņi šodien izcili cīnījās turnīrā un aizgāja arī no dzīrēm kā uzvarētāji!

—    Conclamatum est, pocnlatum est, — ierunājās priors Eimers, — tas ir, dzēruši esam diezgan, klaigājuši diezgan, laiks likt pie malas mūsu kausus.

—   Laikam mūks grib šonakt pieņemt kādu skaistuli grēksūdzē, ka tik ļoti steidzas prom no galdā, — de Brasijs pazobojās.

—    Jūs maldāties, ser bruņiniek, — abats atbildēja, — man šovakar jātiek vismaz par dažām jūdzēm tuvāk savām mājām.

—    Sāk jau laisties lapās, — princis pačukstēja Ficur- sam, — nobijušies pirms laika, un šis blēža priors pirmais pagriež man muguru.

—    Nebīstieties, milord, — Voldemārs teica, — es viņam minēšu tādus argumentus, kas liks viņam tūliņ pievienoties mums, kad sapulcēsimies Jorkā … Ser prior, man jāaprunājas ar jums zem četrām acīm, pirms jūs sēžaties zirgā.

Pārējie viesi aši izklīda. Palika tikai prinča kliķes locekļi un viņa svīta.

—    Te nu ir jūsu padomu rezultāts, — princis sacīja, pagriezis pikto seju pret Ficursu. — Pie mana paša galda man piešuj bārdu piedzēries sakšu lempis, un, dzirdot mana brāļa vārdu, visi bēg no manis kā no spitālīga!

—    Pacietību, ser, — atbildēja viņa padomnieks, — es varētu atspēkot jūsu pārmetumu un vainot jūsu vieglprātību, kas sagrāvusi manus plānus un likusi jums pārkāpt apdomības robežas. Taču tagad nav laika savstarpējiem apvainojumiem. Mēs ar de Brasiju tūliņ dosimies pie šiem svārstīgajiem gļēvuļiem un pierādīsim, ka viņi ir jau gājuši pārāk tālu, lai atkāptos.

—       Tas būs veltīgi, — princis Džons, staigādams pa istabu nemierīgiem soļiem, attrauca uzbudinājumā, ko daļēji veicināja izdzertais vīns. — Tas būs veltīgi, viņi jau redzējuši rakstu zīmes uz sienas, pamanījuši smiltis lauvas pēdas, dzirdējuši aizvien tuvāk lauvas rēcienus, kas atbalsojas visā mežā, — viņu drosmi nekas neatjaunos.

— Lai dievs dod, ka viņš atgūtu pats savu drosmi! — I icurss pačukstēja de Brasijam. — Padzirdot brāļa vardu, viņš jau trīc kā drudzī! Nelaimīgi ir tāda prinča padomnieki, kuram trūkst stingrības un pastāvības tiklab labos, kā ļaunos darbos.

XV NODAĻA

Viņš tomēr domā — ha, ha, ha! — viņš domā —

Es esot muļķis, esot viņa kalps!

Lai būtu tā. Bet melu labirintā,

Ko viņa intrigas un varmācība sapin,

Savs ceļš uz augšu taisni ejams man,

Un kas par to var mani nosodit?

Bazils, traģēdija

Nekad zirneklis nav tērējis tik daudz pūļu, lai izlabotu sava tīkla saplosītās acis, cik patērēja Voldemārs Ficurss, lai savāktu vienkopus un apvienotu izklīdušos prinča Džona kliķes locekļus. Maz bija to, kas pievienojušies, piekrītot viņa centieniem un neviena, kas būtu pievienojies aiz personiskām simpātijām. Tāpēc Ficursam nācās solīt viņiem jaunus labumus un atgādināt priekšrocības, kādas viņi baudīja. Iz- virtušos jaunos dižcilšus viņš vilināja ar nesodītas patvaļas un neierobežotas uzdzīves ainām, godkāriem solīja varu, mantkāriem bagātības un īpašumu palielināšanu. Algotņu karaspēka barveži saņēma balvas zeltā; šāds arguments bija visvairāk pieejams viņu sapraša

nai, turklāt bez tā visi citi būtu pilnīgi veltīgi. Prinča losigais aģents bārstīja solījumus vēl devīgāk nekā naudu, nekas nepalika nedarīts, kas varēja likt izšķirties šaubīgajiem un uzmundrināt mazdūšīgos. Viņš pilnīgi noliedza karaļa Ričarda atgriešanās iespējas, bet, kad pēc savu sabiedroto neuzticīgajām sejām un nedrošajam atbildēm noprata, ka tieši no atgriešanās viņi visvairāk bīstas, tad drosmīgi apgalvoja, ka pat šāds gadījums nekādi nedrīkst ietekmēt viņu politiskos aprēķinus.

— Ja Ričards atgriezīsies, — Ficurss runāja, — tad atgriezīsies tāpēc, lai padarītu bagātākus savus izbadējušos un nabadzībā nonākušos krustnešus uz to rēķina, kuri nesekoja viņam uz Svēto zemi. Viņš atgriezīsies, lai nežēlīgi sodītu tos, kuri viņa prombūtnes laikā pastrādājuši ko tādu, kas uzskatāms par valsts likumu vai kroņa privilēģiju aizskaršanu. Viņš atgriezīsies, lai at- liebtos Tempļa un joanītu ordeņu bruņiniekiem, ka viņi Palestīnas kara laikā devuši priekšroku Francijas karalim Filipam. īsi sakot, viņš atgriezīsies, lai sodītu kā noziedzniekus visus sava brāļa — prinča Džona piekritējus . . . Vai jūs tā bīstaties no viņa spēka? — turpināja slīpētais prinča uzticības vīrs. -r- Mēs atzīstam viņu par drosmīgu un varonīgu bruņinieku, bet. nav vairs karaļa Artura laiki, kad viens karavīrs stājās pretī veselai armijai. Ja Ričards patiešām atgriezīsies, tad jāpanāk, lai viņš paliek bez piekritējiem, bez draugiem. Palestīnas smiltis jau kļuvušas baltas no viņa drosmīgo karotāju kauliem. Tie nedaudzie viņa piekritēji, kas atgriezušies dzimtenē, kļuvuši par ubagiem un klaidoņiem kā Vilfreds Aivenho. Un ko jūs runājat par Ričarda tiesībām uz troni? — Ficurss iebilda tiem, kurus mulsināja šis jautājums. — Vai Ričardam ir lielākas tiesības uz pirmdzimtību, nekā bija Normandijas hercogam Robertam, Vilhelma Iekarotāja vecākajam dēlam? Un tomēr tauta izraudzījās viņa jaunākos brāļus — vispirms Viljamu Rudo, pēc tam Henriju. Robertam piemita tās pašas labas īpašības, par kurām uzteic Ričardu: viņš bija drosmīgs bruņinieks, izveicīgs karavadonis, augstsirdīgs pret draugiem, uzticīgs baznīcai, turklāt piedalījās krusta karā, lai atbrīvotu tā kunga kapu, un tomēr nomira kā akls, nožēlojams gūsteknis Kardifas pilī, jo bija iedomājies kļūt par karali pretēji tautas gribai. Mums ir tiesības, — tā klāstīja Ficurss, — izraudzīties no karaļ- nama prinču vidus to, kas viscienigāks saņemt augstāko varu… Tas ir, — viņš pasteidzās sevi pārlabot, — to, kura ievēlēšana vairāk atbilstu augstmaņu interesēm. Iespējams, — viņš piebilda, — ka Ričards ir pārāks par princi Džonu ar savām personiskajām īpašībām, bet, ja mēs apsveram, ka Ričards atgriezīsies ar atriebēja zobenu rokā, kamēr Džons piešķirs mums balvas, tiesības, priekšrocibas, bagātību un godu, tad nav šaubu, kurš ir tas karalis, ko augstmaņiem viņu gudrība liek atbalstīt.

Tie un vēl daudzi citi argumenti, piemēroti vienas otras personas īpatnējiem apstākļiem, beidzot ietekmēja tos, kas bija pieslējušies prinča Džona partijai. Vairums deva piekrišanu ierasties uz paredzēto sanāksmi Jorkā, kur vajadzēja galigi izlemt jautājumu par prinča Džona kronēšanu.

Vēlu vakarā šo pūliņu nomocītais un nokausētais, tomēr ar rezultātiem apmierinātais Voldemārs Ficurss atgriezās Ašbijas pilī un sastapa de Brasiju, kurš bija pārmainījis dzīru tērpu pret īsu, zaļu kamzoli un tādas pašas krasas un drānas biksēm, uzlicis ādas beretīti, apjozis īsu zobenu, pārmetis pār plecu medību ragu, aizbāzis aiz jostas bultu saišķi un rokā paņēmis garu stopu. Ja Ficurss būtu viņu sastapis pagalmā, tad būtu pagājis garām, domadams, ka redz kādu jomenu no sardzes, bet tagad viņš ieskatījās vērīgāk un pazina normaņu bruņinieku angļu jomena apģērbā.

—    Kas tā par maskarādi, de Brasij? — Ficurss īgni noprasīja. — Vai šobrīd, kad mūsu kunga prinča Džona liktenis karājas mata galā, laiks nodarboties ar pārģērbšanos, kā ķekatās ejot? Kāpēc tu nenāci man līdzi pie šiem mazdūšīgajiem gļēvuļiem, kuri, dzirdot karaļa Ričarda vārdu, parbīstas kā bērni, kad piemin sara- cēņus?

—    Es kārtoju savas darīšanas, — de Brasijs mierīgi atbildēja, — tāpat kā jūs, Ficurs, kārtojat savas.

—    Es kārtoju savas? — atkārtoja Voldemārs. — Es taču kārtoju mūsu kopējā patrona prinča Džona lietas.

—    It kā tev būtu kāds cits iemesls, Voldemār, — de Brasijs sacīja, — nevis rūpes par savu personisko labklājību. Pietiek, Ficurs, mēs pazīstam viens otru, — tevi vada godkāre, es tiecos pēc baudām, un mūsu tieksmes atbilst mūsu gadiem. Bet par princi Džonu mēs esam vienās domās — ka viņš ir pārāk vāja rakstura, lai kļūtu par stipru valdnieku, pārāk despotisks, lai būtu patikams valdnieks, pārāk pašpārliecināts un nekaunīgs, lai būtu populārs valdnieks, un pārāk nepastāvīgs un gļēvs, lai valdītu ilgu laiku. Bet viņš ir tas valdnieks, l.ura valdīšanas laikā Ficurss un de Brasijs cer tikt augstos amatos un pie bagātības, tāpēc tu viņam palīdzi ar savu politiku, bet es ar savu algotņu pīķiem.

—   Labs sabiedrotais! — Ficurss nepacietīgi pārtrauca. — Pašā spaidīgākā bridī viņš tēlo ākstu! Dieva dēļ, pasaki — kāpēc tev vajadzīga šī nejēdzīgā maskarāde tik saspīlētā mirklī?

—   Lai tiktu pie sievas, — aukstasinīgi atbildēja de Brasijs, — pēc Benjamina cilts parauga.

—   Benjamina cilts? — Ficurss atkārtoja. — Es nesaprotu, par ko tu runā!

—   Kā, vai tu nebiji klāt vakar vakarā, kad priors Fimers stāstīja mums kādu notikumu par atbildi uz me- nestrela nodziedāto romanci? Viņš stāstīja, ka senos laikos Palestīnā izcēlies nāvīgs naids starp Benjamina cilti un pārējām Izraeļa tautas fciltīm, kā viņi apkāvuši gandrīz visus tās cilts bruņiniekus un zvērējuši pie svētas dievmātes, ka nepieļaus, lai dzīvi palikušie ieprecētos viņu ciltīs, un kā vēlāk nožēlojuši, ka devuši tādu solījumu, un lūguši svēto tēvu, kā atbrīvoties no šā zvēresta, un tad pēc svētā tēva padoma Benjamina cilts jaunieši devušies uz lepnu turnīru un nolaupījuši visas dāmas, kas tur atradušās, un tādā kārtā tikuši pie sievām, neprasot ne pašu līgavu, ne viņu ģimeņu piekrišanu.

—   Es esmu dzirdējis par šo notikumu, — Ficurss sacīja, — bet man šķiet, ka vai nu tu, vai priors esat sajaukuši ir notikumu laiku, ir apstākļus.

—   Es tev teicu, — atkārtoja de Brasijs, — ka grasos tikt pie sievas pēc Benjamina cilts vīriešu parauga, un tas nozīmē, ka šai pašā apģērbā esmu nodomājis uzbrukt tam sakšu stulbeņu baram, kuri šodien aizbrauca no Ašbijas pils, un atņemt viņiem skaistuli Rovenu.

—   Tu esi prātu zaudējis, de Brasij! — iesaucās Ficurss. — Padomā pats, šie ļaudis, kaut arī sakši, ir bagāti un iespaidīgi, viņi bauda cieņu savu ciltsbrāļa vidū, un tādu dižciltīgu sakšu nav daudz.

—   Mums vajag, lai nebūtu neviena, — atteica de Bra sijs, — iekarošanas darbs jāpabeidz līdz galam.

—   Vismaz tagad nav īstais laiks, — Ficurss aizrādīja

—    tuvojas krīze, tāpēc nepieciešams nodrošināties ar vairuma labvēlību, un princim Džonam nāksies sodīt ikvienu, kas nodarīs pārestību pūļa mīluļiem.

—   Lai viņš tikai pamēģina, — attrauca de Brasijs

—   tad viņš redzēs, kāda starpība ir starp atbalstu, ko sniedz tādi braši vīri kā manējie, un to, ko saņems no sakšu stulbajiem salašņām. Tomēr es nedomāju uzreiz atklāt, kas es esmu. Vai tad es šai apģērbā neatgādinu tos drosmīgos medniekus, kas jautri pūš ragā? Turklāt par varas darbiem vainos Jorkšīras mežabrāļus. Man ir uzticami izsekotāji, kas uzmana katru sakšu kustību So nakti viņi pārguļ pie svētā Vitola, Vitolda vai kā nu sauc to lauķu svēto, kam klosteris Bertonā pie Trentas Rīt viņi nokļūs mūsu rokās, un mēs kā vanagi metisi mies viņiem virsū. Tad es pēkšņi parādīšos savā paras tajā izskatā, tēlošu laipnu bruņinieku un atbrīvošu ne laimīgo un noskumušo skaistuli no rupjo uzbrucēju ro kām, aizvedīšu uz Frondebefa pili vai uz Normandiju ja tas būs vajadzīgs, un ātrāk nerādīšu viņas radiem kamēr viņa nebūs pārvērtusies par Morisa de Brasija likumīgo laulāto draudzeni.

—    Apbrīnojami gudrs plāns, — Ficurss atzina, — bet kā man šķiet, tas nav radies tikai tavā galvā vien. Pa klau, de Brasij, pasaki vaļsirdīgi, kas tev palīdzēja to izgudrot un kas piedalīsies šai pasākumā, jo, manuprāt tavi vīri ir krietni tālu no šejienes, varbūt pat Jorkā

—    Ja tev katrā ziņā gribas to uzzināt, lai notiek, — de Brasijs atbildēja. — Tas bija templietis, kurš izstrā dāja sīkumos šo plānu, kas iekrita prātā man, klauso ties par Benjamina cilts dēkām. Buagilbers palīdzēs man izdarīt uzbrukumu; viņš ar saviem ļaudīm tēlos laupī tājus, no kuriem mana varonīgā roka pēc pārģērbšanās atbrīvos lēdiju.

—    Zvēru pie savas dvēseles glābšanas, — Ficurss noteica, — tas patiešām ir jūsu gudro galvu cienīgs plāns, un sevišķi te izpaužas tava viedība, de Brasij atstāt lēdiju sava cienījamā sabiedrotā rokās! Iespējams, ka tev laimēsies atņemt viņu sakšiem, bet kā tu vēlāk dabūsi viņu ārā no Buagilbera nagiem? Viņš ir tāds vanags, kas pats paradis ķert irbes un prot cieši saturēt savu laupījumu.

—   Viņš ir templietis, — de Brasijs aizrādīja, — un tatad nevar būt sāncensis manos plānos un precēt bagāto mantinieci, bet, ja viņš iedrošinātos negodīgi izturēties pret de Brasija nākamo līgavu, tad zvēru pie debesīm — ja viņš viens pats pārstāvētu visu savu ordeni, arī tad viņš nedrīkstētu mani tā apvainot!

—   Redzu, ka viss, ko varu sacīt, neizdzīs šīs muļķības no tavas galvas, — Ficurss teica, — jo es labi pazīstu tavu stūrgalvību; tikai nevelc visu garumā, lai šis muļķīgais, nelaikā iecerētais joks beigtos pēc iespējas ātrāk.

—   Es tev galvoju, — de Brasijs atbildēja, — ka pēc pāris stundām viss būs galā, es būšu Jorkā pie saviem drosmīgajiem un varonīgajiem vīriem un atbalstīšu jebkuru pārdrošu pasākumu, ko tava politika izplānos… Bet es dzirdu, ka mani biedri jau sapulcējušies, pagalmā zirgi mīņājas un zviedz . .. Ardievu. Es kā īsts bruņinieks traucos izpelnīties skaistules smaidu.

—   Kā īsts bruņinieks! — atkārtoja Ficurss, raudzīdamies viņam nopakaļ. — Es teiktu — kā muļķis, kā bērns, kas spējīgs pamest visnopietnāko un vajadzīgāko darbu, lai dzītos pakaļ pieneņu pūkai, ko vējš nes garām. Jā, ar tādiem cilvēkiem man jāsadarbojas — un kam par labu? Sim tikpat vieglprātīgajam, cik izlaidīgajam princim, kurš droši vien izrādīsies tikpat nepateicīgs valdnieks, cik nepaklausīgs dēls un bezsirdīgs brālis. Taču arī viņš nav nekas cits kā ierocis manās rokās, un, lai cik viņš lepns, — ja gribēs šķirt savas intereses no manējām, tad drīz vien sapratis, ar ko tas viņam draud.

Te šā valstsvīra pārdomas pārtrauca prinča balss, kas bija dzirdama no iekšējām telpām:

—   Cildais Voldemār Ficurs!

Un, noņēmis no galvas cepurīti, nākamais kanclers (jo pēc šā augstā titula centās slīpētais normanis) steidzās saņemt nākamā valdnieka pavēles.

XVI NODAĻA

No ciemiem tālu dziļā mežā mīt

Kopš savām jaunām dienām eremits.

Sev celli ala radis svētais vīrs,

Tam augļi azaidā un strauta ūdens tīrs.

Nekādu ļaužu. Dievs un vientuļnieks.

Un lūgšana — viss svētā darbs un prieks.

Pamela

Lasītājs droši vien nebūs aizmirsis, ka turnīra iznākumu izšķīra nepazīstama bruņinieka iejaukšanās — tā paša bruņinieka, kuru par vienaldzību un pasivitāti turnīra sākumā skatītāji bija iedēvējuši Le Noir Faineant. Šis bruņinieks bija tūliņ pametis arēnu, līdzko cīņa beidzās ar uzvaru, un viņu nekur nevarēja uzmeklēt, lai pasniegtu balvu par varonību. Kamēr taurētāji un heroldi aicināja viņu, bruņinieks jāja ziemeļu virzienā, vairīdamies no iestaigātām takām un izraudzīdamies īsāko ceļu caur mežaino apvidu. Nakti viņš pavadīja mazā traktierī, kas atradās sānis no lielceļa,

nu tur uzzināja no klejojoša menestrela, kā beidzies turnīrs.

Otrā rītā bruņinieks izjāja agri, apņēmies veikt garu ceļojumu; viņa zirgs, kura spēkus viņš bija tā taupījis Iepriekšējā dienā, tagad spēja iztikt bez ilgākas atpūtis. Tomēr ārkārtīgi sarežģītās meža takas neļāva viņam istenot savu nodomu, tāpēc, krēslai iestājoties, viņš bija sasniedzis tikai Jorkšīras rietumu robežu. Pa šo laiku tiklab zirgs, kā jātnieks bija noguruši, un radās nepieciešamība meklēt pajumti, jo nakts ātri tuvojās.

Šķita, ka tai apvidū, kur patlaban bruņinieks atradās, nevarēs atrast ne pajumti, ne vakariņas un, viņam, kā ceļojošiem bruņiniekiem šādos gadījumos parasts, vajadzēs laist zirgu ganībās, pašam nogulties zem ozola un sapņot par savu iemīļoto. Bet vai nu Melnajam Bruņiniekam nebija iemīļotās, par ko domāt, vai, būdams tikpat aukstasinīgs milā, kāds bija kaujā, viņš nespēja tiktāl nodoties sāpīgām pārdomām par dāmas skaistumu un cietsirdību, lai aizmirstu nogurumu un izsalkumu, un mīlas sapņi nevarēja aizstāt viņam tos priekus, ko sniedz gulta un vakariņas. Tāpēc viņš jutās pavisam neomulīgi, kad, apskatījies apkārt, redzēja, ka iekūlies tik dziļi mežā, kur gan daudz laukumiņu un viena otra taciņa, bet skaidrs, ka tās ieminuši neskaitāmie ganāmpulki, kas ganījās mežā, vai brieži un mednieki, kas viņus vajāja.

Saule, kas līdz šim rādīja bruņiniekam ceļu, jau bija noslēpusies pa kreisi aiz Dārbišīras kalniem, un jebkurš mēģinājums turpināt ceļu drīzāk varēja novest neceļos. Viņš veltīgi mēģināja jāt pa vairāk iemīdītām takām, cerēdams uziet gana būdu vai mežsarga skuju telti, bet, atkārtoti pārliecinājies, ka pats galīgi nespējīgs šai ziņā, nolēma paļauties uz zirga nojautu, jo pēc pieredzes labi zināja, ka šiem dzīvniekiem piemīt apbrīnojamas spējas glābt sevi un jātnieku kritiskos gadījumos.

Līdzko labais zirgs, kaut gauži noguris, nesot visu dienu smago, bruņās iekalto jātnieku, sajuta pēc vaļēji palaistās pavadas, ka atstāts savā ziņā, viņš likās iegūstam jaunu spēku un mundrumu un, ja līdz šim tikai ar žēliem zviedzieniem atsaucās uz skubinājumiem un piešiem, tad tagad, it kā lepodamies par parādīto uzticību, saausījās un sāka soļot daudz ātrāk. Zirga izraudzītā taciņa krasi pavērsās sānis no iepriekšējā ceļa, bet bruņinieks, redzēdams, cik droši zirgs dodas uz priekšu, ļāva viņam vaļu.

Zirgs attaisnoja šo uzticību, jo taciņa kļuva platāka, cietāk nomīta, un neliela zvana vārgās skaņas vēstīja, ka tuvumā atrodas kapela vai vientuļnieka mītne.

Drīz vien bruņinieks izjāja zālainā klajumā; pretējā pusē, nokalnē, slējās stāva klints, pievērsusi ceļiniekam izvējoto, pelēko fasādi. Tās sānus šur tur sedza efejas, šur tur plaisās bija atradušas iztiku ozolu un aslapju palmu saknes un zari plīvoja pār kraujām kā sultāni pār karavīru tērauda ķiverēm, piešķirot piemīlību tam, kas pats par sevi bija baigs. Klints pakājē, piekļāvusies pie tās ar vienu sienu, stāvēja no neaptēstiem, tuvīnā mežā cirstiem baļķiem celta būdiņa; spraugas starp baļķiem piepildīja ar māliem sajauktas sūnas. Pie durvīm zemē bija iedurts jaunas egles stumbrs, notīrīts no zariem, ar šķērsi augšā kā primitīvu svētā krusta emblēmu. Pa labi no klints plaisas lauzās ārā dzidra ūdens strūkla, ko uztvēra bļodas veidā izdobts plats akmens. Plūstot pāri šim traukam, ūdens bija izgrauzis sev dabisku gultni un urdzēdams tecēja tālāk pa klajumiņu, lai nozustu mežā.

Blakus avotam atradās ļoti maza, sagruvusi kapela ar daļēji iebrukušu jumtu. Visa ēka kādreiz bija snie- gusies ap sešpadsmit pēdu garumā un divpadsmit platumā, bet zemais jumts balstījās uz četrām koncentriskām arkām, ko stūros saturēja īsas un smagas kolonnas; divas arkas vēl bija veselas, kaut jumts starp tām iegāzies, virs abām pārējām tas bija kārtībā. Zemā, augšdaļā apaļā ieeja šai senlaicīgajā kapelā bija rotāta ar izrobotiem akmeņiem kā haizivs zobiem, ko nereti var sastapt sakšu arhitektūras seno ornamentu paraugos. Virs portāla uz četrām nelielām kolonnām slējās zvanu tornis ar zaļu, negaisos apskapstējušu zvanu, kura vārgās šķindas Melnais Bruņinieks pirms kāda laiciņa bija mežā dzirdējis.

Šī miermīlīgā un rāmā aina, kas ceļiniekam atklājās sabiezējušajā krēslā, iedvesa stingru ticību, ka nepaliks bez pajumtes, jo mežos mītošiem vientuļniekiem bija sevišķs pienākums viesmīlīgi uzņemt nakts pārsteigtus vai nomaldījušos ceļiniekus.

Bruņinieks netērēja velti laiku, lai sīkumos aplūkotu fto ainu, bet nolēca no zirga un, pateicies svētajam Džu- llanam, ceļinieku aizstāvim, par drošas pajumtes norādīšanu, ar pīķa kātu pieklauvēja pie būdas durvīm, lai pievērstu uzmanību un saņemtu aicinājumu ieiet.

Diezgan ilgi nebija nekādas atbildes, un, kad beidzot ta atskanēja, tad nebija visai patīkama.

—    Ej tālāk, lai kas tu būtu, — teica zema, aizsmakusi balss būdas iekšienē, — un netraucē tā kunga un svēta Danstana kalpam skaitīt vakara lūgsnas.

—    Godātais tēv, — bruņinieks sacīja, — te ir nabaga ceļinieks, kas apmaldījies šais mežos un dod tev Izdevību parādīt žēlsirdību un viesmīlību.

—   Mans labais brāli, — būdas iemītnieks atbildēja,

-  svētajai jaunavai un svētajam Danstanam ir lab- paticis izlemt, ka man pašam jālūdz pēc žēlsirdības un viesmīlības, nevis tā jārāda citiem. Mans uzturs ir tāds, ka pat suns no tā novērsīsies, un guļas vieta tāda, ka Ikviens labi turēts zirgs no tās atteiksies. Ej savu ceļu, un lai dievs tev palīdz.

—    Kā lai es uzmeklēju ceļu tādā biezoknī, kad nakts nāk virsū? — bruņinieks iebilda. — Es tevi lūdzu, godātais tēv, ja tu esi kristīgais,ļ atver durvis un parādi vismaz, uz kuru pusi jāt.

—    Bet es tevi lūdzu, mans brāli iekš Kristus, netraucē mani! — atsaucās anahorēts. — Tu jau tā piespiedi mani izlaist lūgsnas — vienu patei, divas aves un vienu credo —, kuras man, nožēlojamajam grēciniekam, saskaņā ar manu solījumu vajadzēja noskaitīt pirms mēness uzlēkšanas.

—    Ceļu, parādi man ceļu! — bruņinieks Ieaurojās. —- Pastāsti, kur lai jāju, ja vairāk no tevis neko nevar gaidīt!

—   Ceļu nav grūti pateikt, — vientuļnieks atbildēja.

-     Taciņa ved ārā no meža uz purvu, aiz kura ir upe, un, tā kā lietus sen nav lijis, tad tai varēs tikt pāri. Kad būsi pārbridis braslu, dodies tālāk pa kreiso krastu, līkai pielūko, ka nenovelies lejā, jo krasts ir stāvs un laka nesen vairākās vietās ir nobrukusi (tā es dzirdēju, jo reti atstāju kapelu). No turienes jau taisni…

—   Taka nobrukusi, krasts stāvs, brasls jāmeklē un vēl jājāj pa purvu! — bruņinieks pārtrauca. — Nu, ser anahorēt, kaut tu būtu pats svētakais no visiem, kas jebkad audzējis bārdu vai vārstijis rožukroņi, tu mani nepiespiedīsi jāt pa tādu ceļu naktī. Es tev atkārtoju, ka tu, kas pārtiec no ļaužu žēlastības dāvanām — un, kā man šķiet, nepelnītām —, nedrīksti atteikt naktsmājas noklīdušam ceļiniekam. Taisi ātrāk vaļā durvis, citādi, zvēru pie krusta, es tās izlauzīšu un tā tikšu iekšā!

—   Draugs ceļiniek, — vientuļnieks atbildēja, — tu man esi apnicis; ja tu piespiedīsi mani lietot laicīgus ieročus, lai aizstāvētos, tev pašam būs sliktāk.

Tai brīdī suņu ņurdēšana un ķilkstēšana, ko ceļinieks jau kādu laiciņu dzirdēja, pārvērtās nešpetnā riešanā, un bruņinieks noģida, ka vientuļnieks, nobijies no viņa draudiem ielauzties ar varu, pasaucis palīgā suņus, kas atradušies ieslodzīti kaut kur būdas iekšienē. Noskaities, ka anahorēts šādā veidā grib vēl pastiprināt savu neviesmīlību, bruņinieks iespēra pa durvīm tik spēcīgi ar kāju, ka būdas sienas un pakšķi nodrebēja.

Anahorēts, acīm redzot, negribēdams, lai durvis vēlreiz saņem tādu triecienu, skaļā balsī iesaucās:

—   Pacieties, pacieties! Pietaupi spēkus, labais ceļiniek, es tūliņ pats atvēršu durvis, lai gan negalvoju, ka ar to sagādāšu tev lielu prieku.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās vientuļnieks, stalta auguma vīrs raženu miesas būvi, garā maisa auduma tērpā, apjoztā ar grīstē sagrieztiem meldriem. Vienā rokā viņš turēja degošu lāpu, otrā mežābeles rungu, tik resnu un smagu, ka to varēja saukt par vāli. Divi lieli, pinkaini suņi, kurta un ķēdes suņa mistrojums, stāvēja viņam blakus gatavi pēc pirmā mājiena brukt virsū nelūgtajam viesim. Taču, kad lāpas gaismā atmirdzēja bruņinieka augstā ķivere un zelta pieši, vientuļnieks atmeta sākotnējo nodomu, apsauca nokaitinātos suņus un parupjā laipnībā aicināja bruņinieku iekšā, mēģinādams izskaidrot atteikšanos atvērt durvis pēc saules rieta aiz bailēm no zagļu un laupītāju bariem, kuri te klīstot apkārt un negodājot ne svēto dievmāti, ne svēto Danstanu, un tāpēc netaupot arī svētos vīrus/ kas pavada savu mūžu lūgšanās.

—   Labais tēv, — sacīja bruņinieks, vērodams sausu lapu kaudzi gultas vietā, no ozolkoka rupji izgrieztu krucifiksu, pavirši aptēstu galdu, divus solus un vēl paris smagnēju mājsaimniecības piederumu, — jūsu celle ir tik trūcīga, ka, manuprāt, jums nevajadzētu bī- lies no laupītājiem, turklāt jūsu suņi tik lieli un spēcīgi, ka var nogāzt zemē pat briedi un, protams, tikt galā ar kuru katru viru.

—   Šos suņus man atveda labais mežsargs, — vientuļnieks paskaidroja, — lai tie apsargā manu vientulību, kamēr iestāsies mierīgāki laiki.

To teicis, viņš iesprauda lāpu saliektā dzelzs strēmelē, kas aizvietoja svečturi, pievirzija trejkājaino ozola galdu tuvāk pavardam, uzmeta uz dziestošajām oglēm pāris sausu šķilu, piestūma solu pie galda un ar rokas mājienu uzaicināja bruņinieku apsēsties iepretim.

Abi apsēdās un kādu laiku visai vērīgi skatījās viens otrā, katrs klusībā domādams, ka reti gadījies sastapt tik raženu un atlētiski veidotu cilvēku kā to, kas patlaban sēž pretī.

—   Godātais vientuļniek, — ierunājās bruņinieks, ilgi un cieši vērojis namatēvu, — ja es ar to nepārtraucu jūsu dievbijīgās pārdomas, tad atjaujiet pavaicāt jūsu svētītai personai trīs lietas: kur man likt zirgu, ko ēst vakariņās, un kur būs mana guļvieta?

—    Es tev atbildēšu ar pirkstu, — vientuļnieks atteica, — jo turos pie noteikuma nelietot vārdus, ja var iztikt ar zimēm. — Viņš norādīja uz diviem būdas kaktiem un piebilda: — Tur tev stallis, tur tev gulta, un te būs vakariņas. — To teicis, viņš noņēma no plaukta koka l)Jodu ar pāris riekšavām kaltētu zirņu un nolika to uz galda.

Bruņinieks, paraustījis plecus, izgāja no būdas, ieveda zirgu, ko pirms tam bija piesējis pie koka, rūpīgi no- ņēma tam seglus un pārklāja nogurušā kustoņa muguru ar savu mēteli.

Vientuļnieku, acim redzot, mazliet ietekmēja gādība un veiklība, ar kādu svešinieks rīkojās ar zirgu; kaut ko nomurminājis par barību, kas atlikusi mežsarga zirgam, viņš nezin no kurienes izvilka klēpi siena un nolika zirgam priekšā, tad ienesa sausas papardes un nometa tai kaktā, kur bija jāguļ jātniekam. Bruņinieks pieklājīgi pateicās par šo laipnību, pēc tam abi atkal piesēdās pie galda, uz kura atradās bļoda ar zirņiem. Vientuļnieks noskaitīja garu lūgsnu — kas kādreiz skanējusi latīniski, bet tagad no latīņu valodas atlikuši tikai daži garāki vārdi vai skanīgāki teikumi — un tad rādīja viesim paraugu, pieticīgi ielikdams lielajā mutē ar baltajiem un spēcīgajiem, kuiļa ilkņiem līdzīgajiem zobiem trīs četrus sausus zirņus — pārāk nožēlojamu malumu tādām lielām un labi iekārtotām dzirnavām.

Vēlēdamies sekot teicamajam paraugam, viesis noņēma ķiveri, noraisīja krūšu bruņas, daļēji atbrīvodamies arī no pārējā kaujas tērpa, un vientuļnieks ierau dzīja staltu vīru ar kupliem, sprogainiem, .dzelteniem matiem, cildeniem vaibstiem, zilām acīm, kurās dzirkstīja prāts un mundrums, un ar glīti veidotu muti, kuras augšlūpu sedza par matiem tumšākās ūsas; viņa stāja pauda brašumu, drosmi un uzņēmību, kam atbilda arī spēcīgā miesas būve.

Vientuļnieks, it kā gribēdams atbildēt ar uzticību uz viesa uzticēšanos, arī atmeta kapuci un atklāja apaļu, bumbai līdzīgu galvu, kas piederēja vīram ziedu gados. Viņa gludi skūto tonzūru ielenca asu, sprogainu, melnu matu vainags, kas tai piešķīra līdzību ar draudzes aitu aploku, ko apņem augsts dzīvžogs. Viņa seja nepauda ne mūka skarbumu, ne askētisku atturību, gluži otrādi, ta bija vaļsirdīga un drosmīga, ar biezām, melnām uzacīm, garu, melnu, sprogainu bārdu, labi veidotu pieri un tik apaļiem, sārtiem vaigiem, kādi mēdz būt taurētājiem. Šī seja un svētā vīra raženais augums drīzāk izraisīja domas par sulīgu cepeti un šķiņķi nekā par kaltētiem zirņiem un pupām, un šī nesaderība nepagāja viesim secen. Kad viņš ar lielām pūlēm bija sagremojis sauju kaltēto zirņu, tad nespēja vairs ilgāk izturēt un lūdza dievbijīgo saimnieku dot kaut ko uzdzert, un anahorēts par atbildi nolika viņam priekšā lielu krūzi ar skaidru avota ūdeni.

—   Tas ir no svētā Danstana avota, kurā viņš starp saules lēktu un rietu nokristīja pieci simti pagānu — dāņu un britu —, lai svētīts viņa vārds! — To teicis, viņš pieplaka ar melno bārdu pie krūzes un iedzēra daudz pieticīgāku malciņu, nekā varēja gaidīt pēc tāda dzēriena cildinājuma.

—   Man šķiet, godātais tēv, — bruņinieks sacīja, — ka tava liesā barība un svētā, kaut diezgan plānā veldze tev lieliski iet labumā. Tu drīzāk izskaties pēc vira, kas laušanās sacīkstēs var laimēt aunu vai gredzenu, sitoties ar vālēm, vai vairogu, cīnoties ar zobenu m, nekā pēc tāda, kas pavada laiku vientulībā, nk.iita lūgsnas un pārtiek no sausiem zirņiem un auksta ndens.

— Ser bruņiniek, — vientuļnieks atbildēja, — jūsu domas, kā visiem tumsonīgiem lajiem, saistās ar miesu. Mūsu svētajai dievmātei un manam svētajam patronam Ir labpaticis svētīt manu lieso uzturu tāpat, kā senos 1.iikos tika svētītas pākstis un ūdens, no kā pārtika jaunekļi Šadrahs, Mišihs un Abednego, kuri nevēlējās baudīt vīnu un gardumus, ko sūtīja saracēņu valdnieks.

—   Tik tiešām dievs ir darījis brīnumus pie tevis, svētais tēv, — bruņinieks atzina, — un tāpēc atļauj pasaulīgam grēciniekam uzzināt tavu vārdu.

— Vari saukt mani par Kopmenherstas kapelānu, — vientuļnieks atbildēja, — jo tā mani šai apvidū iedēvējuši. Tiesa, ļaudis vēl tam pievieno apzīmējumu «svētais», bet uz to es nepastāvu, jo neesmu tāda titula cienīgs. Nu, bet tu, varonīgais bruņiniek, vai tu nepateiksi, kā man saukt godājamo viesi?

—   Redzi, svētais Kopmenherstas kapelān, — bruņinieks teica, — šai apvidū mani dēvē par Melno Bruņinieku; daudzi pievieno tam vēl apzīmējumu «slinkais», bet es nebūt necenšos pēc šāda pagodinājuma.

Vientuļnieks tikko varēja noslēpt smaidu, dzirdēdams tādu atbildi.

— Es redzu, ser Slinkais Bruņiniek, ka tu esi gudrs un saprātīgs vīrs, un bez tam redzu, ka trūcīgā mūku barība tev nav pa zobam; tu varbūt esi pieradis pie galma un nometņu dzīves gardumiem vai pilsētas kārumu izlutināts, un man nāk prātā, ser Sliņķi, ka tad, kad šejienes devīgais mežsargs atveda man šos suņus un nolika pie kapelas barību savam zirgam, viņš it kā .ilstāja šeit arī šo to no ēdamā, kas man nav derīgs, tāpēc es, svarīgākās pārdomās iegrimis, to biju piemirsis.

—   Esmu gatavs zvērēt, ka viņš to ir darījis, — bruņinieks iesaucās. — Kopš tā mirkļa, kad tu nometi savu kapuci, svētais kapelān, es biju skaidrībā, ka tavā cellē ir ari kas labāks par kaltētiem zirņiem. Man šķiet, šis mežsargs ir lādzīgs vīrs, un patiesībā ikviens, redzēdams, kā tavi zobi maļ šos zirņus un rīkle rij sājo šķidrumu, saprastu, ka tu neesi radīts šādai zirga barībai, kas te atrodas uz galda, un gribētu uzlabot tavu maltīti. Nes ātrāk šurp šā mežsarga veltes.

Vientuļnieks uzmeta bruņiniekam pētīgu skatienu, kurā manīja svārstīšanos un šaubas, vai prātīgi uzticēt ties svešiniekam. Bruņinieka sejā tomēr bija lasāma tāda bezbēdīga vaļsirdība, kādu vien vaibsti spējīgi izpaust. Arī smīnēja viņš tik labsirdīgi un omulīgi, ka namatēvam gribot negribot radās uzticība.

Pārmijis pāris mēmu skatienu ar viesi, vientuļnieks devās uz būdas viņu galu un atvēra pieliekamo, kura ieeja bija noslēpta visai rūpīgi un pat diezgan mākslīgi. No pieliekamā novietotas tumšās lādes dzīlēm viņš izvilka milzīgā alvas bļodā ceptu prāvu pīrāgu. So apjomīgo bļodu viņš uzlika uz galda, un viesis, nezaudēdams laiku, ar dunci pārgrieza cepumu, lai iepazītos ar pildījumu.

—    Kad īsti šeit ieradās tas labais mežsargs? — bruņinieks ievaicājās, norijis ar lielu baudu vairākus prāvus kumosus namatēvam par prieku.

—   Pirms kādiem diviem mēnešiem, — vientuļnieks pārsteidzīgi atteica.

—    Dieva vārds, tavā būdā ir brīnumi uz brīnumiem, svētais kapelān! — bruņinieks sacīja. — Esmu gatavs zvērēt, ka treknais briedis, kas iecepts šai pīrāgā, vēl pirms pāris dienām skraidījis pa mežu.

Vientuļnieks mazliet samulsa, dzirdot šo piezīmi, turklāt viņš izskatījās diezgan nožēlojams, bēdīgi vērodams, cik ātri samazinās pīrāgs, pie kura viesis ķērās ar sevišķu cītību; pēc visa, ko viņš bija sastāstījis par savu sātību, viņam bija neērti pievienoties pīrāga iznīcināšanai.

—    Es esmu bijis Palestīnā, ser kapelān, — bruņinieks ierunājās, pēkšņi pārtraucis ēšanu, — un atceros, ka pēc turienes parašām ikviens namatēvs, mielodams viesi, arī pats piedalās mielastā, lai pierādītu, ka ēdiehs; nav saindēts. Man, protams, prātā nenāk turēt šādās ; aizdomās tik svētu vīru, tomēr būšu tev augstākā mērā • pateicīgs, ja tu sekosi šai austrumu parašai.

—    Lai izkliedētu jūsu aplamās bažas, ser bruņiniek, es šoreiz atkāpšos no saviem noteikumiem, — vientuļnieks atbildēja un, tā kā tanīs laikos dakšiņu nebija, nekavējoties iegremdēja pirkstus pīraga dzīlēs.

Kad šādā kārtā ceremoniju ledus bija salauzts, viesis un namatēvs sāka sacensties, kam labāka ēstgriba, un, liii gan viesis droši vien bija gavējis ilgāk, vientuļnieks ii pēda daudz vairāk.

—   Svētais kapelān, — bruņinieks sacīja, remdinājis Izsalkumu, — esmu gatavs derēt ar savu labo zirgu pret cchīnu, ka tas pats godīgais mežsargs, kuram esam pateicību parādā par šo medījumu, ir atstājis šeit arī kādu pudeli vīna, muciņu kanarieša vai ko citu tamlīdzīgu, ko piedzert pie šā cildenā pīrāga. Protams, tas ir sīkums, kas nevar palikt tāda nelokāma anahorēta atmiņā, bet es domāju — ja tu labi pameklēsi tanī migā, tad pārliecināsies, ka neesmu maldījies.

Par atbildi vientuļnieks tikai pasmīnēja un, atgriezies pieliekamā, iznesa no turienes ādas trauku apmēram četru kvartu tilpumā. Tad viņš atnesa divus lielus, no l>ifeļu ragiem izveidotus, ar sudrabu apkaltus kausus. Tā apgādājies ar visu vajadzīgo vakariņu apslacīšanai, viņš nolēma, ka nu vairs nav ko kautrēties, pielēja ragus līdz malām un, pēc sakšu parašas noteicis: — Uz lavu veselību, ser Slinkais Bruniniek, — vienā paņēmienā izdzēra savu kausu.

—   Uz tavu veselību, svētais Kopmenherstas kape- lan, — atbildēja bruņinieks un pagodināja namatēvu, lapat iztukšodams arī savējo.

—   Svētais kapelān, — svešinieks sacīja pēc pirmā kausa, — es varu tikai brīnīties, ka tāds muskuļains un stiegrains vīrs, kam turklāt piemīt talants uz tik pamatīgu mielošanos, sadomājis dzīvot viens pats šinī biezoknī. Manuprāt, tev vairāk piestāvētu dzīvot pilī vai cietoksni, ēst un dzert, ko sirds vēlas, nevis pārtikt no pākstīm un avota ūdens vai no kāda mežsarga žēlastības dāvanām. Es tavā vietā vismaz sagādātu sev prieku un uzturu, medīdams karaļa briežus. Vai nu mazums labu briežu baru šais mežos, un neviens neiedomāsies ilz.it rokā to briedi, kas nācis svētā Danstana kapelāna galdā.

—   Ser Slinkais Bruņiniek, — kapelāns brīdināja, tie ir bīstami vārdi, lūdzams, atturies no tiem. Es

esmu patiešām vientuļnieks karaļa un likuma priekšā, un, ja es iedomātos iznīdēt sava lēņu kunga medījumu tad cietums man drošs un varbūt pat karātavas, ja mūka tērps mani neglābj.

—    Bet tomēr, — bruņinieks nemitējās, — es tavā vieta gan izietu pastaigāt mēnešainās naktīs, kad mež sargi un meža pārlūki guļ siltās gultās, un, murminā dams lūgsnas, laistu pa bultai uz rūsgano briežu baru kas ganās pļaviņās. Izkliedē manas šaubas, svētais ka pelān: vai tu nekad neesi ar kaut ko tādu nodarbojies?

—   Draugs Sliņķi, — vientuļnieks atbildēja, — tu zini par manu saimniecību visu, kas tev vajadzīgs, un pat vēl vairāk, nekā pelnījis nelūgts viesis, kas ielauzies ar varu. Tici man, labāk ir baudīt tos labumus, ko dievs tev sūta, nekā bezkaunīgā ziņkārē pūlēties izdibināt no kurienes tie nāk. Pildi savu kausu un dzer vesels bet, lūdzams, neuzmācies ar jautājumiem un nespied mani pierādīt, ka tu nebūtu tik viegli te atradis nakts mājas, ja es būtu nopietni gribējis stāties tev pretī.

—    Zvēru pie sava goda, tu vēl vairāk iekairini manu ziņkāri! — bruņinieks izsaucās. — Tu esi pats noslē pumainākais vientuļnieks, kādu jebkur esmu redzējis un es gribu labi iepazīties ar tevi, pirms šķiramies. Un ja tu draudi, tad zini, svētais vīrs, ka tu runā ar cilvēku kura nodarbošanās ir meklēt briesmas, kur vien tās atrodamas.

—   Ser Slinkais Bruņiniek, es tev uzdzeru. Es augsti cienu tavu varonību, -bet esmu diezgan zemās domās par tavu apdomību. Ja tu gribi cīnīties pret mani ar vienādiem ieročiem, es tev draudzībā un brāļa mīlēs tībā sniegšu pietiekamu grēku izpirkšanu un pilnīgu atlaidi tā, ka uz veseliem divpadsmit mēnešiem tu būsi atbrīvots no pārmērīgas ziņkāres grēka.

Bruņinieks sadzēra ar viņu un lūdza noteikt ieročus

—   Nav tāda ieroča, sākot ar Dalilas dzirklēm un Jai Ies desmit peniju naglu un beidzot ar Goliāta zobenu, — vientuļnieks atbildēja, — ar ko es nevarētu stāties tev pretī. Bet, ja tu atjauj man ieroču izvēli, tad ko tu teiksi par šādiem nieciņiem, mans draugs?

To teicis, viņš attaisīja otru pieliekamo un izņēma no turienes divus palašus un divus vairogus, kādus lietoj tolaiku jomeni. Bruņinieks, kas sekoja viņa kustībām pamanīja šai otrā slēptuvē divus trīs lieliskus stopus «ošus pilnus bultu makus un arbaletu ar šautrām. Bruņiniekam šai tumšajā slēptuvē starp dažādiem citiem priekšmetiem, kas nepavisam neiederējās garīgu per- nonu saimniecībā, dūrās acis arī arfa.

— Apsolu tev, brāli kapelān, ka vairs neuzmākšos ar apvainojošu iztaujāšanu, — bruņinieks sacīja. — Tas, ko es redzu šinī pieliekamā, sniedz atbildi uz visiem maniem jautājumiem, bez tam es tur pamanīju kādu Ieroci, — viņš pieliecās un izvilka arfu, — kuru es lietotu sacensībā ar tevi daudz labprātāk nekā zobenu un vairogu.

— Man šķiet, ser bruņiniek, — vientuļnieks noteica, ka tevi nav veltīgi nosaukuši par Sliņķi. Jāatzīstas, lu man liecies stipri aizdomīgs. Taču tu esi pie manis viesos, un es nepārbaudīšu tavu vīrišķību pret tavu vēlēšanos. Sēsties, piepildi kausu, dzersim, dziedāsim un līksmosimies. Ja tu zini labu dziesmu, Kopmenherstā tevi vienmēr gaidīs gards kumoss, kamēr esmu abats svētā Danstana kapelā, un tas, lai dievs dod, turpināsies tik ilgi, kamēr pelēkā mēteļa vietā mani segs zaļas velēnas. I ej kausu pilnāku, jo šo arfu tik driz nevarēs noskaņot, bet nekas tā neiztīra balsi un nesaasina dzirdi kā kauss laba vīna. Man patīk, kad vīns noiet man līdz pirkstgaliem, tad es varu īsti veikli rīkoties ar stīgām.

XVII NODAĻA

Pa vakariem es atveru

So vara kalto grāmatu

Ar svētu darbu attēliem

Un slavā celtiem mocekļiem.

Kad tauku svece izdegusi,

Es dievam lūgsnu dziedu klus

Bet kas šīs zemes greznību

Pret mūka drānām mainītu

Un pasaulīgu rūpju simtus

Pret vientuļnieka dzīvi rimtu?

Vortona

Kaut arī viesis burtiski izpildīja viesmīlīgā vientuļnieka padomu, viņš tomēr diezgan ilgi noņēmās ar arfu, kamēr to noskaņoja.

—   Man domāt, svētais tēv, — viņš sacīja, — ka instrumentam trūkst vienas stīgas un arī pārējās nav īsti kārtībā.

—    Ahā, tu ari to pamanīji? — vientuļnieks noteica. — Tas rāda, ka tu esi īsts meistars. Vīns un ābolu punšs, — viņš piemetināja, svētā nopietnībā paceldams acis uz augšu, — pie visa vainīgs vīns un ābolu punšs. Es jau sacīju Ielejas Allenam, ziemeļu menestrelam, ka viņš sabojās arfu, ja ķersies tai klāt pēc septītā kausa,

ot vai nu viņš klausīs! Draugs, dzeru uz tavu veiksmīgo priekšnesumu.

To teicis, viņš visai svinīgi pacēla kausu pie lūpām un izdzēra to, joprojām grozīdams galvu, atcerēdamies skotu arfista dzeršanas kāri.

Tikmēr bruņinieks kaut kā bija sakārtojis stīgas un pēc īsas prelūdijas apvaicājās namatēvam, kas tam labāk patiktu: sirventa ok valodā, Ie va valodā, virele vai balāde angļu tautas valodā.

— Balāde, balāde, — vientuļnieks noteica. — Nekādu francisku murmulēšanu! Es esmu simtprocentīgs anglis, ser bruņiniek, un tāds pats anglis bija mans pat- ioiis svētais Danstans, un viņš noteikti necieta visus hos ok un va tāpat kā velna ragus. Šai cellē dziedamas līkai īstas angļu dziesmas.

— Labi, — bruņinieks piekrita, — es mēģināšu nodziedāt balādi, ko sacerējis kāds lāga vīrs saksis, kuru < s pazinu Svētajā zemē.

Ja bruņinieks, kā drīz vien izrādījās, arī nebija īsts menestrels, tad tomēr viņa gaumi bija izkopuši paši labākie meistari, kuri bija mācījuši viņu pareizi izmantot no dabas parupjās balss nelielo diapazonu, vārdu sakot, darījuši visu, ko kultūra var izdarīt, lai papildinātu dabas dotības. Tāpēc viņā priekšnesumu varēja atzīt par teicamu arī par vientuļnieku prasīgāki kri- hķi, it sevišķi, kad bruņinieks izpauda skaņās te bra- šumu, te žēlabainu jūsmu, piešķirot dziesmai spēku un Izteiksmību.

Krustneša atgriešanas

No Palestīnas kauju slavā

Nāk bruņinieks uz mājām savām,

Uz pleca krusta veidols svēts

Tam kauju dūmos nosvēpēts,

Un vairogs skrambu skrambās viss,

Daudz sīvu cīņu redzējis.

Kad vakarkrēsla dārzā zogas,

Dzied bruņinieks zem dāmas loga.

Ver logu, daiļākā, ar prieku,

Tu redzi savu bruņinieku.

No zelta zemes pārnācis,

Bet zeltu nav viņš pārnesis,

Vien kara zirgs un zobens ass,

Lai gūtu jaunas uzvaras,

Un visa alga, ko viņš gaida, —

Lai Teklas lūpas viņam smaida.

Tavs bruņinieks gan krājis slavu,

Lai visi piemin vārdu tavu,

Lai heroldi to dzīrēs teic

Un tavu košo vaigu sveic,

Lai menestreli galmā dzied:

«So daiļo dāmu uzskatiet,

Jo daudz dēļ viņas acim jaukām

Kauts viru Askalonas laukā.

Šis skatiens bija šķēpa galā,

Kas sēja nāvi malu malās;

Kur zobens viņas smaidu nes,

Simt sievu kļūst tur atraitnes.

Kā zelta cirtas viņai spīd! —

Par katru sprogu galva krīt.

Sie pleci, kas tik balti staro,

Vieš šausmas neticīgo barosi»

Ak, daiļākā, mans vārds nav zināms,

Vien tavs ik varoņdarbā minams,

Es lūdzu vārtus atdarīt, —

Nakts saltā rasa zālē krīt.

Kad tuksnešsaulē ilgi būts,

Šis aukstums ir pārlieku grūts,

Un tāpēc žēlsirdīga esi

Pret to, kas slavu tevim nesis.

Šā priekšnesuma laikā vientuļnieks izturējās kā mūsdienu zvērināts kritiķis operas pirmizrādē. Viņš atlaidās pret sola atzveltni, pievēris acis, un, te salicis rokas, kustināja īkšķus, uzmanīgi klausīdamies, te, cilādams

izplestās plaukstas, sita takti mūzikai līdzi. Dažās melodijas pārejās, kad viņa izsmalcinātajai gaumei šķita, ka bruņinieka balss nav pietiekami augsta, viņš pats nāca palīgā un dziedāja līdzi. Kad balāde bija nodziedāta, anahorēts kategoriski paziņoja, ka dziesma ir laba un nodziedāta teicami.

—    Es gan domāju, — viņš piebilda, — ka mani tautas brāļi sakši pārāk ilgi pinušies ar normaņiem, ja sākuši sacerēt gaudīgas dziesmas pēc viņu parauga. Kāpēc šis krietnais bruņinieks pameta tēva namu? Ko citu viņš varēja gaidīt, ja ne to, ka tikmēr viņa iemīļotā izies par sievu pie viņa sāncenša un par viņa serenādi—vai kā to sauc — neliksies vairāk zinis kā par kaķa ņaudēšanu grāvī? Bet, lai nu kā, ser bruņiniek, es dzeru uz tavu veselību un visu uzticīgu mīlētāju panākumiem. Baidos, ka tu pie tiem nepiederi, — viņš piemetināja, redzēdams, ka bruņinieks, kura galva sāka pārāk silt aiz nepārtrauktās dzeršanas, piepildīja savu kausu nevis ar vīnu, bet ar ūdeni no krūzes.

—   Tu taču pats man sacīji, — bruņinieks aizradīja, — ka šis ūdens ir no tava patrona svētā Danstana avota.

—   Tā jau gan ir, — vientuļnieks atbildēja, — viņš tanī kristījis pagānus veseliem simtiem, tikai nekad neesmu dzirdējis, ka viņš pats būtu šo ūdeni dzēris. Visam sava vieta šai pasaulē. Svētais Danstans ne sliktāk par mums zināja, kādas ir jautra mūka priekšrocības.

Ar šiem vārdiem viņš paņēma arfu un uzjautrināja viesi ar šādu interesantu dziesmu, pielāgojis to pazīstamajam senangļu derry-down [14] kora dziesmu motīvam:

Baskajis mūks 1

Kam labāk kā mūkam šai pasaulē iet?

Ja meklē, tad veltīgi laiku tu šķied!

Pa tukšu tu klīdīsi apkārt, jo, lūk, —

Neviens nav tik laimīgs kā baskājis mūks.

Stalts bruņinieks dāmas dēļ zobenu ceļ.

Ar zobenu krūtīs no zirga šo veļ,

Bet dāma gan neraudās ilgi, jo, lūk, — »

Prot daiļavu mierināt baskājis mūks.

3

Daudz prinču un karaļu pasaule redz,

Kas galvas ar pelēko kapuci sedz;

Bet otrādi bijis nav mūžam, jo, lūk, —

Ar karali nemainās baskājis mūks.

4

Mūks ceļā it visur sev pajumti rod.

Un viss viņam pieder, ko zeme var dot.

Viņš pasaules īstenais saimnieks, jo, lūk, —

ik namā kā savā ir baskājis mūks.

5

Mūks pusdienās gaidītsl —

Kurš cerēt tad drīkst,

Ka viņam tiks pirmajam kumosiņš mīksts

Vai labākā vieta pie uguns?

Jo, lūk, — Pats pirmais liek pagodāts baskājis mūks.

6

Viņš vakarā gaidīts! —

Nu miestiņš tek salds,

No gaļas un pīrāgiem lūztin lūst galds,

Dievs saimniekam žēlīgs, ja saimniecei trūks

Tad spilvena mīksta, kad guldināms mūks!

7

Lai līksmojas pāvests, velns smagi lai pūš —

Ilgs virves un sandales priecīgais mūžs.

Jo rozes šai saulē bez dzeloņiem plūks

II visur un vienmēr baskājis mūks!

—   Tu patiešām dziedāji labi un jautri, — bruņinieks sacīja, — un cildināji savu ordeni, kā pienākas. Bet, ja runājam par velnu, svētais kapelān, vai tev nav bail, ka viņš var tevi kādreiz apmeklēt šādu pasaulīgu izpriecu laikā?

—   Es un pasaulīgas izpriecas? — vientujnieks sašuta. — Es noraidu šādu apvainojumu! Ratā ar tādu! Es pildu savus pienākumus kapelā uzticīgi un godam. Div.i. mesas ik dienas, rīta, pusdienas un vakara lūgsnas, iivcs, credos, paters …

I — Tikai ne mēness naktīs, kad sākas medību sezona, — viesis piebilda.

—    Exceptis excipiendis, — vientuļnieks atteica, k tā mūsu vecais abats mācīja mani atbildēt, ja kāds nekaunīgs lajs iedomāsies mani iztaujāt, vai es precīzi pildu sava ordeņa noteikumus.

—    Tā gan ir, svētais tēvs, — bruņinieks piekrita, k- bet velns uzglūn mums taisni šādos izņēmuma gadī- ļumos; tu pats zini, ka viņš klīst apkārt kā rūcošs lauva.

—   Lai rūc, ja drīkst, — mūks attrauca, — no manas virves viņš auros tikpat skaļi kā no svētā Danstana biguļa. Savu mūžu neesmu bijies no cilvēkiem un nebaidos arī no velna un viņa palīgiem. Pateicoties svētā Danstana, svētā Dabrika, svētā Vinibalda un svētā Vinifreda, svētā Sviberta un svētā Vilika, kā arī svētā Iventas Tomasa lūgšanām, neskaitot manus niecīgos nopelnus dieva priekšā, es nospļaujos par velniem, vienalga — ar strupām vai garām astēm. Taču es jums uzticēšu noslēpumu, mans draugs, ka nekad nepieminu velnu pirms rīta lūgšanas.

Viņš sāka runāt par ko citu, un sacensības kausu tukšošana bija pilnā sparā, arī, daža dziesma bija nodziedāta, kad pēkšņi jautrās azīres pārtrauca spēcīgs sitiens pa būdas durvīm.

Ar ko bija izskaidrojams šis traucējums, mēs varēsim pateikt tikai tad, kad atgriezīsimies pie citām mūsu slasta personām, jo mums, tāpat kā vecajam Ariosto, nepatīk noņemties tikai ar vienu mūsu dramas varoni

XVIII NODAĻA

Laiks ceļā! Meža gravu zaļās takās,

Kur staigā stirnulēns ar savu biklo māti

Kur ozols zarus žuburotos pleš

Un uzmet mauram raibu ēnu tiklu ..

Uz priekšu! Tīkami šie meža ceļi,

Kad līksmā saule zelta tronī staro.

Bet bīstami, kad drūmā Cinlija

Pār biezokņiem ceļ savu blāvo lampu.

Etrikas mežs

Kad Sedriks Saksis ieraudzīja dēlu pakrītam bez samaņas Ašbijas arēnā, viņa pirmā tieksme bija nodot Vilfredu savu saimes ļaužu gādībā, bet vārdi iestrēga viņam rīklē. Šādas sabiedrības acu priekšā viņš nevarēja piespiest sevi atzīt dēlu, kuru izdzinis no mājām un kuram atņēmis mantojumu. Tomēr viņš pavēlēja Osvaldam paturēt dēlu acīs un ar divu vergu palīdzību nogādāt uz Ašbiju, līdzko pūlis izklīdīs. Tomēr Osvalds nokavējās ar šā labā darba izpildi. Pūlis jau bija izklīdis, bet bruņinieks nekur vairs nebija redzams.

Par velti Sedrika dzērienu devējs skatījās uz visām pusēm pēc sava jaunā kunga; viņš redzēja gan asiņainu plankumu tai vietā, kur bruņinieks bija pakritis, bet vairāk neko; šķita — ievainoto aiznesušas fejas. Varbūt  Osvalds tā būtu izskaidrojis Aivenho nozušanu, jo sakši bija ārkārtīgi māņticīgi, bet nejauši viņam dūrās acīs  par ieroču nesēju pārģērbts vīrs, kurā viņš pazina savu biedru Gurtu. Bažās vērojis sava kunga likstu un izmisis par viņa pēkšņo nozūšanu, bijušais cūkgans meklēja  Aivenho visur, aizmirsis jebkuru piesardzību un briesmas, kas draudēja pašam. Osvalds uzskatīja par savu pienākumu aizturēt Gurtu kā izbēgušu vergu, kura liktenis jāizlemj saimniekam.

Osvalds atsāka izvaicāt visus pretimnācējus par Aivenho, bet viņam izdevās uzzināt tikai to, ka vairāki  labi ģērbti kalpotāji uzlikuši ievainoto bruņinieku uz  nestuvēm, kas piederējušas kādai dāmai, un tūliņ iznesuši ārā no drūzmas. Saņēmis šādas ziņas, Osvalds nolēma atgriezties pie saimnieka pēc turpmākām pavēlēm un aizveda līdzi Gurtu, ko uzskatīja par bēgli.

Sedriku mocīja drūmas domas un nojautas attiecībā  uz dēlu, jo daba prasīja savas tiesības, lai gan patrioisms stoiski cīnījās ar tām. Tomēr, līdzko viņš uzzināja, ka Aivenho ir drošībā un, acīm redzot, draugu gādībā, tēva mīlestību, ko pamodinājusi neziņa par dēla likteni, atkal uzveica aizvainotais lepnums un sašutums par to, ko viņš dēvēja par Vilfreda nepaklausību.

—   Lai viņš iet savu ceju, — Sedriks noteica, — lai tie dziedina viņa brūces, kuru dēj viņš tās saņēmis. Viņam vairāk piestāv visādi normaņu bruņinieku izdomāti triki nekā uzdevums uzturēt savu angļu senču godu un  slavu ar šķēpu un kaujas cirvi, mūsu dzimtenes vecajiem labajiem ieročiem.

—   Ja senču goda uzturēšanai pietiek ar to, ka cilvēks ir gudrs valsts padomē un brašs kaujā, — sacīja Rovena, kura to dzirdēja, — ja pietiek ar to, ka viņš ir drosmīgākais no visdrosmīgākajiem un cēlākais no viscēlākajiem, tad tikai viņa tēva balss noliegs…

—   Kļūsiet, lēdija Rovena! Sai jautājumā es negribu jūs uzklausīt. Posieties uz prinča dzīrēm: šoreiz mūs aicina ar tādu nepieredzētu godbijību un laipnību, kādu uzpūtīgie, normaņi reti kad parāda mums kopš liktenīgās dienas pie Heistingsas. Tāpēc es došos uz turieni kaut vai tādēļ vien, lai parāditu lepnajiem normaņiem, cik maz saksi uztrauc dēla liktenis, kaut ari šis dēls šodien uzvarējis brašākos normaņu karavīrus.

—   Tāpēc es nebraukšu uz turieni, — atteica lēdija Rovena, — un lūdzu jūs ievērot, ka tās īpašības, kuras jūs uzskatāt par rakstura stingrību un vīrišķību, var uzskatīt arī par cietsirdību.

—   Tad paliec mājās, nepateicīgā lēdija! — Sedriks atbildēja. — Tu esi cietsirdīga, ja vari upurēt apspiestās tautas labklājību savu tukšo un aplamo jūtu dēļ. Es uzmeklēšu cildo Atelstanu un kopā ar viņu došos uz Anžujas Džona dzīrēm.

Un viņš aizjāja uz šīm dzīrēm, kuru galvenos notikumus mēs jau aprakstījām. Atgriezušies no pils, sakšu lani svītas pavadībā sēdās zirgos, un izbēgušais Gurts šai prombraukšanas kņadā pirmo reizi patrāpījās Sedrikam acīs. Mēs jau zinām, ka cildais Saksis bija atgriezies no dzīrēm ne visai labā omā un viņam bija vajadzīgs iegansts, lai varētu uz kādu izgāzt dusmas.

—   Važās! Slēgt viņu važās! — viņš sauca. — Osvald! Handibert! Nelietīgie suņi! Kāpēc šis blēdis līdz šim vēl nav saistīts?

Nedrīkstēdami runāt pretī, Gurta biedri sasēja viņu ar pavadu, jo nekas derīgāks pie rokas negadījās. Gurts pakļāvās bez pretošanās, tikai pārmetoši paskatījās uz saimnieku un noteica:

—   Tas man par to, ka mīlēju jūsu miesu un asinis vairāk par savējām!

—   Zirgos — un uz priekšu! — uzsauca Sedriks.

—   Sen jau laiks, — piebilda cildais Atelstans. — Ja mēs nepasteigsimies, tad godātajam Valtofas abatam atdzisīs visi ēdieni, ko viņš sagatavojis nakts maltītei.

Tomēr ceļinieki jāja tik ātri, ka sasniedza Svētā Vitolda klosteri, pirms vēl minētā nelaime bija notikusi. Abats, pats cēlies no senas sakšu dzimtas, uzņēma dižciltīgos sakšus ar tādu šai tautai raksturīgu izšķērdīgu viesmīlību, ka viņi nosēdēja pie galda līdz vēlai naktij vai, pareizāk sakot, līdz agram rītam; arī otrā dienā viņi tikai pēc bagātīgām brokastīm drīkstēja atvadīties no cienījamā namatēva.

Kad kavalkāde jāja ārā no klostera pagalma, kāds gadījums mazliet sabiedēja sakšus, jo no visām Eiropas tautām neviena tā neticēja zīmēm kā sakši; lielākā daļa visādu ticējumu, kas vēl mājo mūsu tautā, cēlušies no viņu māņticības. Normaņi, kā dažādu cilšu mistro- jums un vairāk izglītoti, ar laiku bija paspējuši atbrīvoties no daudziem aizspriedumiem, kurus viņu senči bija paņēmuši līdzi no Skandināvijas, un pat lielījās ar to, ka netic nekādām zīmēm.

Sai gadījumā draudošo nelaimes pareģojumu sniedza t.ids necienīgs pravietis kā liels, izkāmējis melns suns, kas, sēdēdams pagalmā, sāka žēli gaudot taisni tobrīd, kad pirmie jātnieki jāja ārā pa vārtiem, tad pēkšņi skaļi ierējās un, šaudīdamies no vienas puses uz otru, acīm redzot, nolēma pievienoties aizjājējiem.

—   Man nepatīk šī muziķa, Sedrika tēv, — sacīja Atelstans, kurš tā pēc paraduma godāja Sedriku.

—   Man arī, tēvoci, — pievienojās Vamba. — Kad likai mums nenākas šim dūdiniekam dārgi samaksāt.

—   Manuprāt, — sacīja Atelstans, kuru klostera abata lieliskais els bija ļoti labvēlīgi ietekmējis (Bartonas pilsētiņa jau toreiz bija slavena ar šā spirdzinošā dzēriena gatavošanu), — manuprāt labāk griezties atpakaļ un paviesoties pie abata līdz pēcpusdienai. Nedrīkst doties ceļā, ja tam gājis pāri mūks, pārskrējis zaķis vai tuvumā iegaudojies suns, iekams nav sagaidīta nākamā ēdienreize.

—   Nieki, — Sedriks nepacietīgi attrauca, — diena jau tā pārāk īsa mūsu ceļojumam. Es to suni pazīstu, tas pieder manam izbēgušajam vergam Gurtam un ir tads pats nekam nederīgs bēgulis kā viņa saimnieks.

Ar šiem vārdiem Sedriks piecēlās kāpšļos un, sapīcis, ka ceļā došanās aizkavējusies, svieda metamo šautru uz nabaga Fangsu, jo tas patiešām bija Fangss, kas šai slepenajā ekspedīcijā bija pavadījis savu saimnieku, šeit pazaudējis viņa pēdas un nu savā neizsmalcinātajā veidā izpauda prieku par atkalredzēšanos. Šautra ievainoja suņa plecu un gandrīz pienagloja dzīvnieku pie zemes, un Fangss gaudodams aizbēga no pārkaitinātā tana. Gurtam iesāpējās sirds, to redzot, jo mēģinājums nogalināt viņa uzticamo draugu ķērās viņam daudz vairāk pie sirds nekā saimnieka nežēlīgā izturēšanās pret viņu pašu. Veltīgi nopūlējies izslaucīt sev acis, viņš sacīja Vambam, kurš, redzēdams saimnieka slikto omu, uzskatīja par prātīgāku turēties tālāk:

—   Lūdzams, izslauki man acis ar sava apmetņa stēr beli; putekļi grauž tās, bet saites neļauj pacelt rokas

Vamba izdarīja pieprasīto pakalpojumu, brīdi viņi jāja blakus; Gurts drūmi klusēja, taču beidzot neizturēja

—   Draugs Vamba, — viņš sacīja, — no visiem muļ ķiem, kas kalpo Sedrikam, tu vienīgais esi tik veikls ka vari iztapt viņam ar savu muļķību. Tāpēc ej un pasaki viņam, ka Gurts nedz aiz mīlestības, nedz aiz bailēm viņam vairs nekalpos. Viņš var nocirst man galvu likt nopērt mani un iekalt ķēdēs, bet nevar vairs prasīt lai mīlu viņu vai paklausu viņam. Ej saki viņam, ka Gurts, Beovulfa dēls, atsakās viņām kalpot.

—   Lai es esmu muļķis, — atbildēja Vamba, — bet tādas muļķīgas valodas es nedomāju darīt viņam zināmās. Sedrikam aiz jostas ir vēl viena šautra, un tu zini ka vienmēr viņš neaizmet mērķim garām.

—    Man vienalga, — atbildēja Gurts, — cik drīz viņš padara mani par savu mērķi. Vakar viņš atstāja Vil- īredu, manu jauno saimnieku, guļam asinīs. Šodien manu acu priekšā gribēja nogalināt vienīgo dzīvo radību, kas jebkad man pieķērusies. Piesaucu par lieciniekiem svēto Edmundu, svēto Danstanu, svēto Vitoldu svēto Edvardu Biktstēvu un visus sakšu kalendāra svētos (jo Sedriks nekad neminēja tos svētos, kas bija pēlušies no normaņiem, un viņa saimei bija tāds pats ierobežots svēto skaits), es viņam to nekad nepiedošu!

—    Pēc manām domām, — aizrādīja ā^sts, kurš nereti uzstājās samierinātāja lomā, — mūsu saimnieks nedomāja nogalināt Fangsu, bet tikai pabiedēt. Tu varbūt neievēroji, ka viņš saslējās kāpšļos, it kā nolēmis mest šautru mērķim pāri, un tā viņš arī būtu jdarījis, bet, kā par nelaimi, Fangss tanī mirklī salēcās, tāpēc arī iedzīvojās tai skrambā, ko es uzņemos sadziedēt ar deguta piku penija lielumā.

—    Ja ta būtu, — Gurts teica, — ja es varētu tā domāt! .. . Bet nē! Es pats redzēju, cik rūpīgi viņš tēmēja dzirdēju, kā šautra nosvilpa gaisā tikpat nešpetna kā metējs un, iedūrusies zemē, vēl trīcēja — it kā aiz dus mām, ka nav ķērusi mērķi. Nē, zvēru pie svētā Antonija mīļotās cūkas, es viņam vairs nekalpošu!

Un sašutušais cūkgans atkal iegrima drūmās domās no kurām āksts nekādi nespēja viņu atbrīvot.

Tikmēr jātnieku pulciņa vadoņi Sedriks un Atelstans pārrunāja stāvokli valstī, nesaskaņas karaļa ģimenē, normaņu augstmaņu naidošanos un ķīviņus un pārsprieda, vai apspiestie sakši spējīgi atbrīvoties no normaņu jūga vai vismaz panākt lielāku nacionālu patstāvību un neatkarību pilsoņu kara laikā, kurš šķita tuvojamies. Runājot par šādiem jautājumiem, Sedriks kā degtin iedegās. Sakšu neatkarības atjaunošana bija viņa dvēseles elks, kam viņš bija labprātīgi uzupurējis ģimenes laimi un sava dēla likteni. Taču, lai īstenotu šo lielo apvērsumu Anglijas iezemiešiem par labu, bija nepieciešams apvienoties ap visu atzītu vadoni. Nepieciešamība izraudzīties vadoni no sakšu karaļu dzimtas bija ne vien skaidra pati par sevi, bet šo prasību kategoriski izvirzīja arī tie, kuriem Sedriks bija uzticējis savus slepenos nodomus un cerības. Atelstans atbilda šim noteikumam, kaut viņš nevarēja lepoties ar lielām gara dāvanām vai vadonim noderīgiem talantiem, viņš tomēr bija reprezentabla figūra, nebija gļēvulis, bija izveicīgs visādās kara spēlēs un likās labprāt uzklausām gudrāku vīru padomus. Turklāt bija zināms, ka viņš ir devīgs, viesmīlīgs, un viņu uzskatīja par labas dabas cilvēku. Taču, lai kādas bija Atelstana pretenzijas uz sakšu konfederācijas vadoņa lomu, daudzi sakši gribēja dot priekšroku lēdijai Rovenai, karaļa Alfrēda tiešai pēcnācējai, kuras tēvs bija tik slavens ar savu gudrību, drosmi un cildeno raksturu, ka apspiestie tautas brāļi viņu joprojām augsti godāja.

Ja Sedriks gribētu, viņam nebūtu grūti nostāties trešās partijas priekšgalā, kura būtu tikpat stipra kā abas jau minētās. Iepriekšējo kandidātu karalisko izcelsmi viņš varēja atsvērt ar drošsirdību, rosīgumu, enerģiju, bet galvenokārt ar kaisligo pieķeršanos vispārības lietai, tāpēc arī bija izpelnījies pievārdu — Saksis, un dižciltībā viņu pārspēja vienīgi Atelstans un Rovena. Taču Sedrika tikumus neaptumšoja pat ne vismazākā savtības ēna, tāpēc viņš, negribēdams saskaldīt jau tā vājo tautu ar paša partijas radīšanu, cerēja novērst iespējamo šķelšanos, cenzdamies saprecināt lēdiju Rovenu ar Atelstanu. Sim viņa lolotajam plānam stājās ceļā paša audzēknes un dēla mīlestība, un tas bija galvenais iemesls, kāpēc Vilfredu padzina no tēva nama.

Sedriks rīkojās tik bargi cerībā, ka Vilfreda prombūtnē Rovenas jūtas mainīsies, bet šais cerībās viņš vīlās, un pie šīs vilšanās daļēji bija vainojama Rovenas audzināšana. Sedrika acīs Alfrēds bija dievībai līdzīgs, tāpēc viņš izturējās pret šā dižā valdnieka dzimtas pēdējo atvasi ar izcilu godbijību, kādu diezin vai tai laikā parādīja valdošo dinastiju princesēm. Sedrika namā gandrīz katra Rovenas vēlēšanās bija likums, un pats Sedriks, it kā nolēmis, ka viņas tiesības pilnībā jāatzīst kaut vai šās mazās sabiedrības robežās, šķita lepojamies ar to, ka paklausīja viņai kā viņas pirmais pavalstnieks. Rovena kopš bērnības bija pieradusi ne tikai pati rīkoties pēc savas gribas, bet uzspiest to arī citiem, tāpēc nav brīnums, ka viņa pretojās spaidiem, nejāva nevienam noteikt pār savām jūtām vai rīkoties ar viņas roku pretēji viņas tieksmēm un visiem spēkiem aizstāvēja savu neatkarību tai jautājumā, kurā pat paklausībā un padevībā audzinātas sievietes tiecas parādīt zināmu patstāvību un spējīgas sacelties pret aizbildņu un vecāku varu. Par ko viņa bija stingri pārliecinātā, to drosmīgi izsacīja, un Sedriks, nespēdams aizmirst ierasto godbijīgo pakļaušanos viņas gribai, nonāca strupcejā un nezināja, kā atgūt savu aizbildņa autoritāti.

Veltīgi viņš pūlējās savaldzināt Rovenas iztēli ar iecerētās karaliskās varas ainu. Rovena ar savu veselīgo saprātu uzskatīja Sedrika plānus par neīstenojamiem un sev personiski nevēlamiem. Viņa nedomāja slēpt, ka dod priekšroku Vilfredam Aivenho, un paziņoja, ka gadījumā, ja par šo izraudzīto bruņinieku nevarētu būt runas, viņa drīzāk iestāsies klosterī nekā dalīsies tronī ar Atelstanu, kuru vienmēr bija nicinājusi, bet tagad, pēc tik daudzām viņa dēļ pārciestām nepatikšanām, juta pret viņu gandrīz vai riebumu.

Tomēr Sedriks, kurš diezin kā neticēja sieviešu jūtu pastāvībai, darīja visu, kas viņa spēkos, lai panāktu iecerētās laulības, jo ar tām domāja izdarīt svarīgu pakalpojumu sakšu lietai. Dēla pēkšņo un romantisko pa- radīšanos Ašbijas turnīrā viņš pareizi novērtēja kā teju pat nāvīgu triecienu savām cerībām. Tiesa, tēva mīlestība uz mirkli uzveica lepnumu un patriotismu, bet tūliņ abas šīs jūtas atkal iedegās pilnā sparā, un to kopīgā iedarbība panāca lēmumu, ka nepieciešams sakopot visus spēkus, lai savienotu Atelstanu ar Rovenu un pasteidzinātu arī pārējos pasākumus, kas var veicināt jo drīzāku sakšu neatkarības atjaunošanu.

Patlaban viņš runāja ar Atelstanu tieši par pēdējo jautājumu, ne bez pamata šad un tad, līdzīgi Šekspīra Hot- speram, klusībā nogauzdamies, ka viņam jācenšas pierunāt šādu skābputras ķērni uz dižu darbu veikšanu. Tiesa, Atelstans bija pietiekami godkārs, viņam patika klausīties runas par savu augsto izcelšanos un mantotām tiesībām uz godu un varu. Tomēr viņa sīkumainajai uzpūtībai pilnīgi pietika ar to godu, ko izrādīja paša saime un sakši tuvākajā apkārtnē. Kaut arī viņam bija drosme skatīties briesmām acīs, viņš bija par slinku, lai no laba prāta meklētu tās, un, kaut galvenos principos piekrita Sedrikam, ka sakšiem vajadzētu atkarot neatkarību, vēl labprātāk viņš piekrita valdīt pār tiem, kad šī neatkarība būs atgūta, bet, līdzko sāka apspriest plānus, kā to visu panākt, viņš atkal kļuva tas pats Atelstans Neuzņēmīgais — gauss, nespējīgs izšķirties un vilcināšanās pilns. Sedrika dedzīgās un kaismīgās runas tikpat maz ietekmēja viņa pasīvo raksturu kā nokaitēta dzelzs aukstu ūdeni, kurā tā kādu mirkli šņāc un kūp, bet pēc tam atdziest.

Redzēdams, ka pārliecināt Atelstanu tikpat veltīgs darbs kā piespiest piešus nodzītam kleperim vai kalt aukstu dzelzi, Sedriks atgriezās pie savas audzēknes, bet te viņu nekas patīkams negaidīja. Tā kā Sedriks partrauca lēdijas un viņas mīļotās kalpones sarunu par varonīgo Vilfredu un viņa likteni, Elgita, atriebdamās par savu pavēlnieci un sevi, tūliņ pieminēja Atelstana neveiksmi arēnā, bet Sedrika ausīm tā bija visnepatīkamākā tēma. Tāpēc godīgajam Saksim šis ceļojums bija dažādu nepatikšanu un neērtību pilns, un ne reizi vien viņš domās lādēja turnīru un to, kas to izgudrojis, un arī sevi pašu, ka bijis tads muļķis un ieradies tur.

Pēcpusdienā pēc Atelstana vēlēšanās ceļinieki apmetās birztalā pie avota, lai atpūtinātu zirgus un paši mazliet iebaudītu ceļamaizi, ko viesmīlīgais abats bija licis uzkraut uz nastu nesēja mūļa. Launags ievilkās garumā, un arī pārējie šķēršļi izgaisināja cerības nokļūt ar dienas gaismu Rotervudā; šis apsvērums piespieda viņus pasteigties un jāt daudz ātrāk nekā līdz šim.

XIX NODAĻA

Ka dažas augstas kungu kārtas dāmas

Ar svītu bruņotu (to padzirdēju es

Un nepamanīts aizmugurē posos)

Te garām jās un nakti pavadīt Grib pilī.

«Oira», traģēdija

Ceļinieki bija nonākuši pie mežaina apvidus, un viņiem vajadzēja doties mūžamežu dzīlēs, kas tolaik tika uzskatītas par bīstamām daudzo izbēgušo zemnieku dēļ, kuri, novesti līdz izmisumam ar spaidiem un trūkumu, slēpās tur, apvienojušies tādās lielās bandās, ka droši varēja stāties pretī tā laika policijas nelielajiem spēkiem. Tomēr Sedriks un Atelstans, par spīti vēlajai stundai, nebaidījās no šiem mežabrāļiem, tāpēc ka abus pavadīja desmit labi bruņotu kalpu, nerēķinot Vambu un Gurtu, jo viens bija jokdaris, bet otrs saistīts arestants. Jāpiezīmē, ka, dodamies ceļā cauri mežam tik vēlā laikā, Sedriks un Atet-

Mans paļāvas tiklab uz savu izcelsmi un labo slavu, ka uz drosmi. Mežabrāļi, kurus nežēlīgie medību likumi bija piespieduši kļūt par nožēlojamiem klaidoņiem, lielākoties bija sakšu zemnieki un jomeni, kuri parasti nemēdza aiztikt savus tautas brāļus un viņu īpašumu.

Pajājuši gabaliņu pa mežu, jātnieki pēkšņi satrūkās, izdzirdējuši atkārtotus saucienus pēc palīdzības, un, likuši tuvāk vietai, no kurienes tie skanēja, izbrīnā ieraudzīja zālē noliktas zirgu nestuves, kurām blakus sēdēja jauna sieviete greznās ebreju drēbēs, bet mazliet tālāk sirmgalvis, kas, spriežot pēc viņa dzeltenās cepures, arī bija ebrejs, skraidīja šurp turp, lauzīdams rokas un visādi pauzdams tādu izmisumu, it kā viņu būtu piemeklējusi vislielākā nelaime.

Sākumā uz Atelstana un Sedrika jautājumiem vecais ebrejs tikai piesauca visus Vecās derības patriarhus, lūgdams atmaksāt Izmaila dēliem, kuri tūliņ ieradīšoties un sakapāšot viņus ar asajiem zobeniem. Beidzot Aizeks no Jorkas (jo tas bija mūsu vecais paziņa) tiktāl atžilba, ka varēja paskaidrot, ka Ašbijā nolīdzis sešus bruņotus vīrus ar mūļiem un zirgiem, lai nestuvēs pārvestu mājās slimu draugu. Nolīgtie vīri apsolījušies aizvest viņus līdz Donkāsterai, Līdz šim viņi jājuši pilnīgi mierīgi, bet ceļā satiktais Imalkas cirtējs pastāstījis, ka mežā viņus gaidot liela laupītāju banda, un tad nolīgtie pavadoņi ne vien paši aizbēguši, bet izjūguši arī zirgus no nestuvēm, pametot Aizeku ar meitu vienus, un viņi nevarot ne aizstāvēties, ne turpināt ceļu, ik mirkli gaidīdami uzbrūkam laupītājus, kuri varot viņus aplaupīt un pat nogalināt.

—   Ja jūsu dižciltīgajai žēlastībai labpatiktu, — Aizeks piemetināja visdziļākajā pazemibā, — atļaut nabaga ebrejiem turpināt ceļu jūsu apsardzībā, tad zvēru pie Mozus bauslības galdiņiem, ka neviens Izraeļa bērns kopš viņu gūsta laika nebūs atmaksājis par šo parādīto labvēlību tik devīgi.

—    Ak tu ebreju suns! — noteica Atelstans, kura atmiņa allaž uzkrāja dažādus sīkumus, it sevišķi sīkus apvainojumus. — Vai tu neatceries, cik bezkaunīgi uzvedies turnīrā? Aizstāvies, bēdz vai atpērcies no laupītajiem, ja tev tā patīk, bet negaidi, ka mēs tev palīdzēsim vai ņemsim tevi līdzi, un, ja laupītāji aptīrītu tikai jūs, visas pasaules aplaupītājus, tad es teiktu, ka viņi ir visgodīgākie cilvēki zem saules!

Tomēr Sedriks nebija vienis prātis ar šo Atelstana bargo lēmumu.

—  ^Mēs labāk izdarīsim tā, — viņš sacīja, — dosim viņiem zirgus un divus mūsu pavadoņus, lai pavada viņus atpakaļ līdz tuvākajam ciematam. Mūsu spēkus tas daudz nesamazinās, turklāt ar jūsu labā zobena palīdzību, cildais Atelstan, un ar pārējiem kalpiem mums nebūs grūti tikt galā pat ar diviem desmitiem klaidoņu.

Rovena, kaut nobaidījusies, dzirdēdama, ka laupītaju banda tik tuvu, dedzīgi atbalstīja aizbildņa priekšlikumu. Tad Rebeka pēkšņi pamodās no savas grūtsirdības, piecēlās, izlauzās caur pavadoņu pūli līdz sakšu lēdijas aidiniekam, nometās ceļos un, pēc austrumu parašas godinot augstāk stāvošas personas, noskūpstīja Rovenas apģērba malu. Izslējusies un atmetusi plīvuru, viņa lūdza tā dieva vārdā, kuru viņas abas godājot, un Zi- naja kalna bauslības vārdā, kurai viņas abas ticot, apžēloties par viņiem un ļaut viņiem jāt sakšu aizsardzībā.

—    Es nelūdzu šo žēlastību sevis dēļ, — Rebeka sacīja, — un pat ne šā nabaga sirmgalvja dēļ. Es zinu, ka nodarīt pārestības un netaisnības mūsu tautai kristīgie uzskata par sīku grēlgu, ja ne par nopelnu, un vai nav vienalga, kur tas notiek — pilsētā, tuksnesī vai klajā laukā. Bet es lūdzu jūs tā vārdā, kas dārgs daudziem un arī jums, ļaujiet mums ar šo slimo cilvēku, kam vajadzīga uzmanība un kopšana, turpināt ceļu jūsu aizgādībā. Jo, ja ar viņu notiks kas ļauns, tad jūsu mūža pēdējos mirkļus sarūgtinās nožēla, ka neizpildījāt manu lūgumu.

So vārdu cildenais un svinīgais tonis stipri ietekmēja skaisto saksieti.

—    Sirmgalvis ir tik vārgs un nespēcīgs, — Rovena sacīja savam aizbildnim, — meitene tik jauna un pievilcīga, viņu draugs bīstami slims, — kaut arī viņi ir ebreji, tomēr mēs kā kristīgie nedrīkstam pamest viņus tāda postā. Lieciet, lai noņem nastas diviem mūļiem un uzliek vergiem aiz muguras uz viņu zirgiem. Mūļus var iejūgt nestuvēs, bet sirmgalvim un viņa meitai mums jādod divi no mūsu liekajiem zirgiem.

Sedriks labprāt piekrita šim ierosinājumam, bet Atel- starts tikai pievienoja noteikumu, lai ebreji jājot visiem aizmugurē, kur viņiem par pavadoni būšot Vamba ar savu cūkas stilba vairogu.

—   Es savu vairogu atstāju arēnā, — āksts atbildēja, - un tāds pats liktenis piemeklēja daudzus bruņiniekus, kas smalkāki par mani.

Atelstans tumši pietvīka, jo viņu pašu bija piemeklējusi tāda liksta turnīra pēdējā dienā; tikmēr lēdija Rovena, priecādamās par āksta atbildi un vēlēdamās izlīdzināt sava neveiklā pielūdzēja rupjo joku, lūdza Re- beku, lai tā jājot viņai blakus.

—    Man neklājas to darīt tur, — Rebeka atteica lepnā pazemībā, — kur mana sabiedrība var izrādīties apkaunojoša manai labvēlei.

Nastas pārkrāva ļoti ātri, jo vajadzēja tikai pieminēt mežabrāļus, lai piespiestu kalpus pasteigties, it sevišķi tāpēc, ka tuvojās jau krēsla. Šai kņadā Gurtu nocēla no zirga, un viņš izmantoja izdevību, lai lūgtu ākstu palaist ērtāk saites, ar kurām sasietas viņa rokas. Vamba izpildīja lūgumu un varbūt tīšuprāt sasēja mezglus tik nevīžīgi, ka Gurts bez sevišķām pūlēm atbrīvoja rokas, iešmauca biezoknī un aizbēga.

Kamēr noņēmās ar nastu pārkraušanu, neviens Gurta pazušanu tik drīz nepamanīja, jo katrs zināja, ka saimnieks pavēlējis nosēdināt Gurtu kādam kalpam aiz muguras, un katrs domāja, ka Gurts sēž viņa biedram aiz muguras; kad beidzot sākās sačukstēšanās, ka Gurts nozudis, bailes no gaidamā mežabrāļu uzbrukuma bija tik lielas, ka neviens nespēja domāt par kaut ko citu.

Taciņa, pa kuru jāja ceļinieki, kļuva tik šaura, ka tikai divi vīri varēja turēties uz tās blakus, un veda lejup uz ieplaku, ko šķērsoja strauts ar vietumis nogru- vušiem, vietumis purvainiem, ar zemiem kārkliem apaugušiem krastiem. Sedriks un Atelstans, kuri jāja pa priekšu, saprata, cik bīstams ir uzbrukums šādā vietā, lomēr ne vienam, ne otram nebija pietiekamas pieredzes karā, un nekas labāks viņiem neienāca prātā kā mēģināt tikt ātri pāri ieplakai, lai izbēgtu no briesmām. Visi bez kādas kārtības metās lejup, un, kad Sedriks ar Atelstanu un daļa pavadoņu tika pāri strautam, viņiem uzbruka no priekšas, aizmugures un abiem sāniem tik strauji, ka apjukušais un pārsteigtais bars nepaguva pat pienācīgi izvērst pretošanos. Visapkārt skanēja saucieni:

—   Baltais pūķis! Baltais pūķis! Svētais Džordžs par jautro Angliju!

Tāds bija kaujas sauklis uzbrucējiem, kuri tēloja sakšu mežabrāļus, uzkrizdami ceļiniekiem tik pārdroši un uzveikdami viņus tik ātri, ka šķita esam divkārt lielākā skaitā, nekā īstenībā bija.

Abi sakšu vadoņi nokļuva gūstā vienlaicīgi, bet katrs tādos apstākļos, kas labi raksturoja viņus. Sedriks, ieraudzījis pirmo ienaidnieku, meta viņam ar šautru — pie tam šoreiz daudz trāpīgāk nekā uz nabaga Fangsu — un pienagloja pretinieku pie ozola, kura priekšā tas atradās. Ticis galā ar vienu, Sedriks izrāva zobenu un apsvieda zirgu pretī otram, tomēr atvēzējās tik nešpetnās dusmās, ka iecirta zobenu resnā zarā, kas karājās viņam pāri, un ar pārmērīgi sparīgo cirtienu atbruņoja pats sevi. Divi vai trīs bandīti piesteidzās klāt, norāva viņu no zirga un sagūstīja. Gandrīz tai pašā brīdī sagūstīja Atelstanu, kurš vēl nebija paspējis ne izvilkt zobenu, ne vispār sagatavoties uz aizstāvēšanos, kad viņam izrāva pavadu no rokām un pašu ar varu novilka no zirga.

Ar nastām apkrautie, kungu likteņa pārsteigtie un pārbiedētie kalpi bija uzbrucējiem viegls laupījums, tāpat arī lēdija Rovena, kas jāja kavalkādes vidū, un ebrejs ar savu meitu, kuri atradās aizmugurē.

No visa bara izglābās vienīgi Vamba, kas pie tam izrādīja daudz vairāk vīrišķības nekā tie, kurus uzskatīja gudrākus par viņu. Izrāvis zobenu kādam kalpam no rokām, kurš vilcinādamies un neziņā vilka to ārā no maksts, Vamba, sparīgi griezdams to ap galvu, piespieda vairākus uzbrucējus atkāpties un tad izdarīja pārdrošu, bet nesekmīgu mēģinājumu tikt palīgā saimniekam. Redzēdams, ka pārspēks nav uzveicams, āksts nolēca no zirga, iešmauca biezoknī, un vispārējā jūklī viņam laimējās aizbēgt no kautiņa vietas.

Tomēr, ticis drošībā, vīrišķīgais jokdaris vairākkārt apstājās neziņā, vai nebūtu labāk griezties atpakaļ un dalīties liktenī ar savu saimnieku, kuram viņš bija sirsnīgi pieķēries.

—       Esmu dzirdējis, ka cilvēki lielī brīvību, — viņš

nomurmināja, — bet tagad man gribētos, lai kāds gudrinieks pamāca mani, ko ar šo brīvību darīt, kad nu man ir.

Viņš izsacīja šos vārdus skaļi un pēkšņi tuvumā izdzirdēja balsi, kas piesardzīgi un klusu sauca viņu vārdā, un tai pašā mirklī suns, kurā viņš tūliņ pazina l angsu, metās klāt un sāka ap viņu lakstīties.

—       Gurt! — Vamba atbildēja tādā pašā piesardzīgā čukstā, un cūkgans tūliņ nostājās viņa priekšā.

—       Ko tas nozīmē? — Gurts steidzīgi vaicāja. — Kas lur par kliedzieniem un zobenu šķindoņu?

—       Parastais notikums, — Vamba atbildēja, — visus sagūstīja.

—   Ko sagūstīja? — Gurts nepacietīgi uzsauca.

—       Milordu, milēdiju, Atelstanu, Handibertu, Osvaldu …

—        Lai dievs žēlīgs! — Gurts iesaucās. — Kā tad viņus sagūstīja un kas?

—        Mūsu saimnieks bija pārāk nasks uz kaušanos, — āksts turpināja, — Atelstans nebija pietiekami nasks, un par pārējiem nav ko runāt. Viņus sagūstīja melnas maskas un zaļi kamzoļi. Nu viņi sakrituši zaļā zālītē kā mežāboli, kurus tu purini savām cūkām par barību. Pat jāsmejas, ja nebūtu jāraud, — viņš piebilda, liedami neviltotas asaras.

Gurta seja iekvēlojās satraukumā.

—        Vamba, — viņš teica, — tev ir ierocis, un sirds tev allaž bijusi stiprāka par prātu: mēs gan esam tikai divi, bet negaidīts drošu viru uzbrukums var daudz ko vērst pa labu. Iesim!

—   Uz kurieni, un kāpēc? — āksts jautāja.

—   Glābt Sedriku.

—   Bet tu taču nesen atteicies viņam kalpot, — Vamba

atgādināja.

—       Tas bija, kad viņam klājās labi, — Gurts atbildēja. — Iesim!

Āksts jau grasījās paklausīt, te pēkšņi parādījās kāda trešā persona, kas pavēlēja viņiem apstāties. Spriežot pēc drēbēm un ieročiem, Vamba sākumā noturēja viņu par vienu no tiem mežabrāļiem, kas bija sagūstījuši Sedriku, bet šis nenēsāja masku, un pēc krāšņās plecu saites ar lepno medību ragu, mierīgās uzstāšanās un pavēlošās balss Vamba, par spīli krēslai, pazina jomenu Loksliju, kurš tik nelabvēlīgos apstākļos bija ieguvis uzvaru stopšāvēju sacīkstēs.

—    Ko tas nozīmē? — viņš jautāja. — Kas iedrīkstas laupīt, pastrādāt varas darbus un gūstīt cilvēkus šais mežos?

—   Aplūko tuvāk viņu kamzoļus, — Vamba atbildēja,

—   vai tie nepieder taviem bērniem, jo tie tik līdzīgi tavam kamzolim kā divas zaļas zirņu pākstis viena otrai.

—    To es tūliņ dabūšu zināt, — Lokslijs sacīja, — bet jums es pavēlu jūsu dzīvības glābšanas labad nekustēties no vietas, kamēr atgriezīšos. Jums un jūsu kungiem būs labāk, ja klausīsiet mani. Bet pagaidiet, man vispirms jāsapošas, lai es izskatītos pēc šiem laupītājiem.

To teicis, viņš noraisīja saiti ar tanī pakārto ragu, izņēma no somas masku un, atkārtojis pavēli nekustēties no vietas, aizgāja izlūkos.

—   Vai gaidīsim viņu, Gurt, — Vamba prasīja, — vai mēģināsim laisties lapās? Pēc mana muļķa prāta, viņam pārāk daudz laupītāju rīku pie rokas, lai viņš būtu godīgs cilvēks.

—   Kaut viņš būtu pats velns, — Gurts atteica,

—   mums nebūs ļaunāk, ja viņu pagaidīsim. Ja viņš no tās pašas bandas, tad būs paspējis viņus brīdināt un mums neizdosies ne viņiem uzbrukt, ne aizbēgt. Turklāt pēdējā laikā esmu pārliecinājies, ka īstie laupītāji nav paši sliktākie cilvēki pasaulē.

Pēc dažiem mirkļiem jomens atgriezās.

—   Draugs Gurt, — viņš teica, — es nupat biju pie tiem puišiem un tagad zinu, kas viņi ir un uz kurieni dodas. Es domāju, ka viņi negrasās lietot varas darbus pret saviem gūstekņiem. Uzbrukt viņiem trijatā būtu īsts neprāts: tie ir karavīri un, kā jau pieredzējuši ļaudis, izlikuši sargus, kuri tūliņ sacels trauksmi, līdzko mēģināsim tuvoties. Taču es ceru savākt tādu pulku, kas varēs viņus uzveikt, par spiti viņu piesardzībai. Man šķiet, ka jūs abi esat Sedrikam Saksim, angļu brīvību aizstāvim, uzticami kalpi, un netrūks arī citu angļu, kas palīdzēs viņam šai nelaimē. Nāciet man līdzi, kamēr es sameklēšu vairāk palīgu.

To teicis, viņš lieliem soļiem devās mežā iekšā, bet cūkgans un āksts klusēdami sekoja viņam. Tomēr Vamba ilgi nevarēja klusēt.

- Man šķiet, — viņš teica, aplūkodams saiti un ragu, ko joprojām turēja rokās, — ka es pats redzēju, k.i lidoja bulta, kas laimēja šo lielisko godalgu, un tas bija pavisam nesen.

— Bet es, — sacīja Gurts, — zvēru pie savas dvēseles glābšanas, ka dzirdēju tā paša brašā jomena balsi, kurš laimēja šo godalgu, un es esmu dzirdējis to ne vien dienu, bet arī nakti, un mēness kopš tās reizes kļuvis vecāks tikai par trim dienām.

—   Mani krietnie draugi, — jomens viņus uzrunāja, — mūsu pašreizējam uzdevumam nav svarīgi, kas es CSmu un no kurienes; ja man izdosies izglābt jūsu saimnieku, jūs pelnīti uzskatīsiet mani par savu labako draugu, kāds jūsu mūžā jebkad bijis. Bet, vai mani sauc ft.i vai tā un vai patiešām es protu šaut ar stopu tikpat labi kā jebkurš gans vai labāk, un kad man patīk pastaigāties — saules vai mēness gaismā,— tā nav jūsu darīšana, tāpēc labāk nelauziet galvas, lai to noskaidrotu.

—   Tagad mūsu galvas ir lauvas rīklē! — Vamba pačukstēja savam biedram. — Kā nu tiksim ārā?

—   Kuš, valdi mēli! — atteica Gurts. — Nekaitini vinu ar savu stulbo pļāpāšanu, gan tad viss beigsies labi.

XX NODAĻA

Kad rudens nakšu drūmums baiss

Pār vientulīgo ceļu tumst,

Cik piligrima ausij skaists

Šķiet eremīta dievlūgums!

Te dziesma lūgsnai spārnus dod

Un lūgsna dziesmai svētumu.

Kā putniņš, sauli suminot,

Tā kāpj uz debess augstumu.

Sv. Klemenla akas eremits

Nosoļojuši stundas trīs, Sedrika kalpi un viņu noslēpumainais ceļvedis sasniedza mežā nelielu laukumu, kura vidū milzu ozols stiepa uz visām pusēm žuburainus zarus. Zem koka zālē gulēja četri vai pieci jomeni; netālu blāvajā mēnesnīcā vienmērīgiem soļiem staigāja sargs.

Izdzirdējis tuvojamies nācējus, viņš tūliņ sacēla trauksmi, gulētāji mirklī pamodās, uzlēca kājās un uzvilka stopus. Sešas bultas nogulās uz stiegras ar smaili uz to pusi, no kurienes tuvojās soļi, bet, līdzko viņi pazina

ceļvedi, tā apsveica to dziļā godbijībā, un nācējiem nebija jābaidās no nelaipnas saņemšanas.

—   Kur Dzirnavnieks? — skanēja pirmais jautājums.

—   Ceļā uz Roterhemu.

—   Cik cilvēku viņam līdzi? — prasīja atamans, jo i js viņš laikam bija.

—   Seši, un ir cerības uz labu lomu, ja svētais Nik- lass palīdzēs.

—   Dievbijīgi sacīts! — noteica Lokslijs. — Bet kur menestrels Ielejas Allens?

—   Devies uz Votlingas ceļu uzmanīt Zorvo prioru.

—   Arī tas ir labi izdomāts, — atamans atzina, — bet kur mūks?

—   Savā cellē.

—    Uz turieni es iešu pats, — Lokslijs teica, — bet jūs ejiet katrs uz savu pusi un savāciet biedrus. Pacentieties savākt iespējami vairāk cilvēku, jo mums ir padomā grūti notverams medījums, kurš turēsies pretī ne pa jokam. Satiksimies šeit, rītam austot. Pagaidiet, — viņš piemetināja, — es aizmirsu pašu galveno. Lai divi jūsējie dodas ātrāk uz Torkilstonu, Frondebefa pili. Mūsu drēbēs pārģērbušies viri ved uz turieni vairākus gūstekņus. Nenolaidiet no viņiem acu, jo, pat ja viņi nokļūs līdz pilij, iekams mēs paspēsim savākt spēkus, gods liek mums šos blēžus sodīt, un mēs atradīsim iespēju to izdarīt. Tāpēc uzmaniet viņus labi, un tas, kam vieglākas kājas, lai atnes man vēsti, kas tur noliek.

Vīri apsolīja visu godam izpildīt un aši izklīda. Tikmēr atamans un viņa ceļa biedri, kuri tagad uzlūkoja viņu ar vislielāko cienu un zināmu biklumu, turpināja ceļu uz Kopmenherstas kapelu.

Kad viņi sasniedza mēness apspīdēto laukumiņu, kur pussagruvušās kapelas atliekas modināja bijību un tai blakus vientuļnieka trūcīgā mītne — pārdomas par askētismu, Vamba iečukstēja Gurtam ausī:

—   Ja šeit patiešām dzīvo zaglis, tad patiesība ir senajai parunai: «Jo tuvāk pie baznīcas, jo tālāk no dieva.» Esmu gatavs derēt uz savu nerra cepuri, ka tā tas ir. Paklausies vien, kādas dziesmas skan šai svētā vīra cellē.

Tai bridi anahorēts un viņa viesis rāva vaļā, cik vien viņu spēcīgās plaušas atļava, senu dzērāju dziesmu ar šādu piedziedājumu:

- Lai tavs kauss nav sauss, Veco zēn! Veco zēn! Lai tavs kauss nav sauss! Pie visiem velniem, te kāds žūpo?! Lai tavs kauss nav sauss!

—   Tā nav slikta dziesma! — sacīja Vamba, kurš nenocietās nepamēģinājis, piebalsot korim. — Pie visiem svētajiem, kas to varēja domāt, ka pusnakts stundā vientuļnieka cellē skanēs tik jautri psalmi.

—    Kas tur ko brīnīties, — Gurts atteica, — jo Kopmenherstas jautrais kapelāns ir visiem pazīstams vīrs un viens pats nolaiž no kājas pusi briežu, kuri nezināmā kārtā pazūd šai medību iecirknī. Stāsta, ka mežsargs sūdzējis viņu savai priekšniecībai, un, ja vientuļnieks nenāks pie prāta, viņam,noraus mūka paltraku.

Kamēr viņi tā sarunājās, Lokslijs klaudzināja pie durvīm, cik spēka, līdz anahorēts un viņa viesis to sadzirdēja.

—    Zvēru pie rožukroņa, — vientuļnieks teica, pēkšņi pārtraucis savus skanīgos trillerus, — tur ir atkal kādi nakts pārsteigti viesi. Manas kapuces dēļ es negribētu, ka viņi pieķer mūs tik patīkamā nodarbībā. Katram cilvēkam ir nelabvēļi, godātais ser Sliņķi, un atradīsies diezgan daudz melkuļu, kuri viesmīlību, kādu parādīju nogurušam ceļiniekam, pavadot kopā ar viņu vienu otru īsu nakts stundiņu, nosauks par žūpošanu un izlaidību, bet šādi netikumi ir sveši manam amatam un stāvoklim.

—    Kādi nekrietni neslavas cēlāji! — bruņinieks teica. — Man tā gribētos viņus pārmācit. Tomēr tā ir patiesība, svētais kapelān, ka ikvienam ir ienaidnieki, un šai zemē ir tādi ļaudis, ar kuriem es pats mīļāk runātu caur viziru nekā ar atsegtu seju.

—   Tad velc drīzāk galvā savu dzelzs podu, draugs Sliņķi, un saposies, cik ātri vari, es tikmēr novākšu šīs alvas blašķes, kuru nesenais saturs dīvaini skalojas manā galvā, un, lai nedzirdētu trauku šķindas, jo nudien man mazliet trīc rokas, tad dziedi man līdzi to dziesmu, |co tūliņ uzsākšu; vārdi nav svarīgi, es pats tos diezin < ik labi neatceros.

To teicis, viņš pērkona balsī rāva vajā psalmu De pro- lundis clamavi1 … un sāka novākt dzīru paliekas, kamēr bruņinieks, smiedamies no visas sirds, steidzās bruņoties, cītīgi piebalsodams namatēvam ik reizi, kad paspēja apvaldīt smieklus.

—        Kas tas par velna sprediķi tik vēlā stundā? — atskanēja balss aiz durvīm.

—        Lai dievs jums piedod, ser ceļiniek, — atbildēja vientuļnieks, aiz paša saceltā trokšņa un varbūt aiz šīs nakts skurbuma nepazinis balsi, kura viņam nebūt nebija sveša. — Ejiet savu ceļu dieva un svētā Danstana vārdā un netraucējiet mani un manu svēto amata brāli lūgsnu skaitīšanā.

—        Dulnais mūks! — atbildējā balss aiz durvīm. — Atver, te ir Lokslijs!

—        Labi, viss ir kārtībā! — vientuļnieks sacīja viesim.

—    Kas viņš tāds ir? — prasīja Melnais Bruņinieks.

—   Man svarīgi to zināt.

—   Kas? Es jau tev teicu, ka draugs.

—   Bet kam viņš ir draugs? — bruņinieks tincināja.

—   Varbūt viņš ir draugs tev, biet man ienaidnieks.

—   Kam viņš ir draugs? — vientuļnieks atkārtoja.

—   Tas, zini, ir tāds jautājums, kuru vieglāk uzdot nekā atbildēt. Kam draugs? Ja tā labi apdomā, tad viņš ir. tas pats lāga vīrs, tas godīgais mežsargs, par ko nesen tev stāstīju.

—        Tikpat godīgs mežsargs, cik tu dievbijīgs mūks, par to es nešaubos. Atver taču durvis, citādi viņš tās izgāzīs no virām.

Tikmēr suņi, kas sākumā sacēla traku riešanu, tagad, šķiet, pazina pēc balss to, kas stāvēja aiz durvīm, jo pēkšņi rimās riet, skrāpēja durvis un smilkstēja, it kā pieprasīdami, lai atnācēju laiž iekšā. Vientuļnieks steigšus atvilka aizšaujamos un ielaida Loksliju un viņa pavadoņus.

—   Paklau, svētais tēv, — skanēja jomena pirmais jautājums, ieraugot bruņinieku, — kas tev te par pudeles brāli?

—   Tas ir mūsu ordeņa mūks, — vientuļnieks atbildēja, šūpodams nedrošo galvu, — mēs abi visu nakti- skaitījām lūgsnas.

—   Viņš laikam ir karojošās baznīcas kalps, man šķiet, — Lokslijs teica, — šie mūki tagad paklīduši visapkārt. Es tev saku, kapelān, liec rožukroņi pie malas1 un ķeries pie vāles, mums tagad dārgs ikviens brašs; vīrs, vienalga, laicīga vai garīga persona. Vai tu neesi prātā jucis? — piebilda Lokslijs, pavilkdams mūku sānis un runādams klusāk. — Kā var uzņemt viesos pavisam svešu bruņinieku? Vai tu esi aizmirsis mūsu notei-ļ kumus?

—   Kas par svešu? — droši atbildēja mūks. — Es viņuj pazīstu tikpat labi kā ubags savu dāvanu trauku.

—   Kā tad viņu sauc? — Lokslijs jautāja.

—   Kā viņu sauc? — vientuļnieks atkārtoja. — Viņu^ sauc sers Entonijs no Skreblstonas, — vai nu es dzeršul kopā ar cilvēku, ja nezināšu, kā viņu sauc!

—   Tu šonakt esi pārāk daudz dzēris, mūk, — jomensļ sacija, — un laikam pārāk daudz pļāpājis.

—   Labais jomen, — bruņinieks iejaucās, panākdams uz priekšu, — nedusmojies uz manu laipno namatēvu.- Viņš parādīja man viesmīlību, tas tiesa, taču, ja viņš ! nebūtu uzņēmis mani ar labu, es būtu viņu piespiedis, ļ

—   Tu būtu piespiedis? — mūks noskaitās. — Pagaidi" vien, tūliņ pārmainīšu savu pelēko paltraku pret zaļu kamzoli, un lai tad neesmu ne godīgs mūks, ne krietns meža vīrs, ja mana vāle neiezvanis tavu pauri dieva mierā.

To teicis, viņš nometa paltraku un palika stāvam piekļāvīgā, melnā stīva audekla kreklā un apakšbiksēs, kam aši uzvilka virsū zaļu kamzoli un tādas pašas krāsas bikses.

—   Palīdzi man, lūdzams, sasaitet visas cilpas, — viņš uzrunāja Vambu, -— un es tev pasniegšu mēriņu stipra vīna par tavām pūlēm.

—   Tencinu par tavu vīnu, — Vamba atbildēja, — bet vai tā nebūs dieva zaimošana, ja palīdzēšu tev pārvērsties no svēta vientuļa par grēcīgu mežabrāli?

—       Nebaidies, — vientuļnieks atteica, — vajag tikai mana zaļā kamzoļa grēkus izsūdzēt manam pelēkajam paltrakam, tad viss kārtībā.

—   Amen! — āksts noteica; — Vadmalas grēciniekam ļau pieklājas sūdzēt grēkus audekla biktstēvam, un pie vienas reizes tavs paltraks varēs atlaist grēkus ari manam raibajam vamzim.

To sacīdams, viņš palīdzēja mūkam ievērt auklas neskaitāmajās cilpās, kuras savienoja bikses ar kamzoli.

Kamēr viņi ar to nodarbojās, Lokslijs pavilka bruņinieku sānis un sacīja viņam:

—   Neliedzieties, ser bruņiniek, jūs esat tas pats, kas panāca uzvaru angļiem par labu Ašbijas turnīra otrā dienā.

—   Un kas tad būtu, ja tu būtu uzminējis, labais jo- men? — bruņinieks prasīja.

—   Tādā gadījumā, — jomens atbildēja, — es jūs varu uzskatīt par vājākās puses aizstāvi.

—   Tas galu galā ir katra īsta bruņinieka pienākums, — Melnais Bruņinieks sacīja, — un man nebūtu patīkami, ja par mani domātu citādi.

—   Taču maniem mērķiem nepieciešams, — jomens turpināja, — lai tu būtu tikpat labs anglis, cik labs bruņinieks, jo tas, par ko es gribu runāt ar tevi, ir katra godīga cilvēka, bet vēl jo vairāk katra Anglijas dēla pienākums.

—   Tu neatradīsi nevienu citu, — bruņinieks atbildēja, — kuram Anglija un katra angļa dzīvība būtu dārgāka nekā man.

—   Es tam labprāt ticu, — jomens sacīja,— jo nekad vēl šai zemei nav tā vajadzējis atbalsta no tiem, kas viņu mīl. Uzklausi mani, es tev pastāstīšu par kādu pasākumu, kurā tu vari godam piedalīties, ja tu esi patiešām tāds, kāds man liecies. Neliešu banda, pārģērbusies par vīriem, kas daudz labāki par viņiem pašiem, sagūstījusī kādu dižciltīgu angli, vārdā Sedriku Saksi, kā arī viņa audzēkni un viņa draugu Koningsburgas Atelstanu un aizvedusi viņus uz Torkilstonas pili, kas atrodas šai mežā. Saki man kā krietns anglis un krietns bruņinieks — vai gribi mums palīdzēt viņus izglābt?

—   Mans solījums uzliek man par pienākumu to darīt, — bruņinieks atbildēja, — bet es labprāt gribētu zināt, kas ir tas vīrs, kurš mani lūdz viņiem palīdzēt.

Es esmu cilvēks bez vārda, — jomens atteica — bet savas dzimtenes un patriotu draugs. Apmierinie ties pagaidām ar šīm ziņām par mani, jo jūs arī pats pagaidām vēlaties palikt nepazīstams. Tomēr varat ticēt, ka mans goda vārds tikpat droša ķīla kā jebkura bruņinieka goda vārds.

—   Tam es ticu, — bruņinieks sacīja, — jo esmu paradis pētīt cilvēku sejas — un tavējā pauž godīgumu un stingru gribu. Tāpēc es neko vairāk nejautāšu un palīdzēšu tev atbrīvot šos nelaimīgos gūstekņus, pēc, tam, ceru, iepazīsimies tuvāk un šķirsimies kā labi draugi.

—    Paskat, — Vamba sacīja Gurtam, kad vientuļnieks bija saposts, bet āksts, aizgājis būdas otrā galā, nejauši dzirdēja sarunas noslēgumu, — paskat, nu mums būs jauns sabiedrotais. Cerēsim, ka šā bruņinieka vīrišķība nebūs tāds pats viltots grasis kā mūka dievbijība vai jomena godīgums, jo šis Loksļijs man šķiet dzimis malu mednieks, bet priesteris — liekulis un uzdzīvotājs.

—    Pievaldi mēli, Vamba! — Gurts atteica. — Varbūt tā ir, kā tu domā, bet, ja tagad ierastos pats ragainais ; velns un piedāvātos man palīdzēt atbrīvot Sedriku un lēdiju Rovenu, baidos, ka man nepietiktu dievbijības, lai atteiktos no šā cilvēku ienaidnieka piedāvājuma un pasūtītu viņu uz elli.

Tikmēr vientuļnieks bija apbruņojies kā īsts jomens ar šķēpu un vairogu, ar stopu un bultu maksti, bet pār plecu pārmetis smagu āvu. Viņš pirmais izgāja no būdas un, rūpīgi aizslēdzis durvis, noglabāja atslēgu zem sliekšņa.

—   Kas ir, mūk, vai tu esi darba spējīgs, — Lokslijs j jautāja, — jeb vai joprojām tev galva pilna skurbuma?

—    Lai to aizdzītu, pietiks ar malku ūdens no svētā Danstana avota, — mūks atbildēja, — galvā gan kaut kas dūc, un kājas lagā neklausa, bet jūs redzēsiet, ka. viss būs kā ar roku atņemts.

Ar šiem vārdiem viņš piegāja pie akmens baseina, kur strūkla krītot uzsita ūdens virsmā burbuļus, kas lēkāja spožajā mēnesnīcā, un dzēra tik ilgi, it kā gribētu izdzert visu avotu.

—   Vai tev agrāk gadījies iedzert tik pamatīgu malku

I ūdens, svētais Kopmenherstas kapelān? — Melnais Bruņinieks jautāja.

—      Tikai toreiz, kad mana vīna muciņa bija izkaltusi ļ un vīns aiztecējis pa nelikumīgu ceju, — mūks atbildēja, | — tad man cits nekas neatlika, vienīgi ūdens no mana

patrona krājumiem. Viņš iebāza rokas un galvu ūdenī un nomazgāja vi- ļ sas pusnakts uzdzīves atliekas.

Tā atsvaidzinājies un atskurbis, jautrais vientuļnieks paķēra savu smago āvu trīs pirkstos kā vieglu niedrīti un, griezdams riņķī virs galvas, sauca:

—        Kur ir tie pārģērbtie varmākas, kuri laupa meičas? Ja es netikšu galā ar veselu duci tādu, tad lai pats nelabais mani parauj!

—       Tu proti arī lādēties, svētais kapelān? — prasīja Melnais Bruņinieks.

—        Neesmu vairs nekāds kapelāns! — attrauca par karavīru pārvērties mūks. — Zvēru pie svētā Džordža un pūķa, ka esmu klosternieks vienīgi tad, kad man paltraks uz pleciem. Līdzko uzģērbju zaļo vamzi, tā varu iemest, lādēties un lakstoties ap skuķiem ne sliktāk par jebkuru jestru Vestridingas mežsargu.

—   Sāc kustināt kājas, balamute, — Lokslijs apsauca,

—   un netarkšķi; tu šodien tā trokšņo kā vesels mūku konvents ziemsvētku vakarā, kad abata tēvs nolicies uz auss. Ejam, mani draugi, netērēsim laiku ar runām. Ejam, es saku, mums jāsavāc kopā visi mūsējie, un ir tad būs ļaužu maz, lai ieņemtu uzbrukumā Redžinalda Frondebefa pili.

—       Ko? — iesaucās Melnais Bruņinieks. — Tad tas ir Frondebefs, kas uz karaļa ceļa ņem gūstā karaļa pa-

; valstniekus? Vai viņš kļuvis par laupītāju un varmāku?

—   Varmāka viņš bijis vienmēr, — Lokslijs sacīja.

—   Un, ja runā par laupīšanu, — mūks piebalsoja,

—   tad jāšaubās, vai viņš ir pusi tik godīgs kā daudzi man pazīstami laupītāji.

—   Pieliec soli, mūk, un nerunā! — pārtrauca jomens.

—   Labāk būtu ātrāk vedis mūs uz sapulcēšanās vietu, nevis pļāpājis par to, par ko jāklusē tiklab aiz pieklājības, kā aiz piesardzības.

XXI NODAĻA

Cik stundu, ak, cik gadu pagājis,

Kopš sēdējuši ļaudis ap šo galdu

Vai sveces atspīds tajā spoguļojies!

Man liekas — dzirdu augsto velvju ēna

Vēl pagājušo laiku čukstus klusus,

Ap vītām kolonnām vēl klejo vārdi,

Ko teica tie, kas sen jau kapā guļ.

«Orra», traģēdija

Kamēr tika veikti šie pasākumi, lai atbrīvotu Sedriku un viņa ceļa biedrus,' bruņotie vīri, kas bija viņus sagūstījuši, steidzīgi veda gūstekņus uz nocietināto pili, kur bija nolēmuši tos ieslodzīt. Taču drīzumā iestājās pilnīga tumsa, bet meža taciņas, acīm redzot, bija marodieriem maz pazīstamas. Vairākkārt viņi bija spiesti apstāties uz ilgāku laiku un reizes divas negribot griezās atpakaļ, lai noskaidrotu, kādā virzienā jādodas. Vasaras rīts atausa, pirms vēl viņi bija skaidrībā, ka nokļuvuši uz pareiza ceļa, toties tagad reizē ar dienas gaismu atgriezās pārliecība un ka- valkāde steidzās uz priekšu ļoti ātri. Tikmēr starp abiem bandītu vadoņiem notika šāda saruna:

—   Tev laiks pamest mūs, ser Moris, — templietis sacīja de Brasijam, — lai sagatavotu savas mistērijas otro daļu. Tu taču zini, ka tev jātēlo bruņinieka atbrīvotāja loma.

—   Es esmu pārdomājis, — de Brasijs teica. — Es ātrāk nešķiršos no tevis, kamēr laupījums nebūs laimīgi nogādāts Frondebefa pilī. Tad es stāšos lēdijas Rovenas priekšā savā īstajā izskatā un ceru, ka viņa piedēvēs manas kaislības versmei to varmācību, kurā esmu vainojams.

—   Kas tevi spieda pārgrozīt sākotnējo plānu, de Brasij? — templietis jautāja.

—   Tā nav tava darīšana, — viņa ceļa biedrs atbildēja.

—   Es tomēr ceru, ser bruņiniek, — templietis sacīja,

—   ka šādas pārmaiņas nav notikušas aiz neticības maniem godīgajiem nodomiem, kurus Ficurss mēģināja apšaubīt.

—    Ko es domāju, tas lai paliek pie manis, — de Brasijs atbildēja, — stāšta, ka velni priecājoties, ja viens zaglis apzogot otru, un mēs zinām, ka velns var spļaut sēru un uguni, ir tad tas netraucēs templieti rīkoties pēc sava prāta.

—   Bet algotņu vadonim, — uztvēra templietis,

—   velns netraucē baidīties, ka biedrs un draugs nodarīs viņam tādas pašas pārestības, kādas viņš nodara visai pasaulei.

—   No tādiem savstarpējiem apvainojumiem nav nekāda labuma, — de Brasijs sacīja. — Pietiek, ka es pazīstu Tempļa ordeņa locekļu tikumus un negribu dot tev iespēju atņemt man skaisto laupījumu, kura dēļ es tā riskēju.

—   Muļķibas! — templietis noteica. — Kas tev ko bīties? Tu taču zini, kādas ir mūsu ordeņa prasības.

—   Zinu ļoti labi, — de Brasijs attrauca, — un zinu arī, kā jūs tās izpildāt. Pietiek, ser templieti, Palestīnā likumus par kalpošanu dāmām izprot visai plaši, tāpēc šai gadījumā es uz tavu sirdsapziņu nepalaižos.

—    Tad uzklausi patiesību, — templietis sacīja. — Es nemaz neinteresējos par tavu zilacaino skaistuli. Sai barā ir cita, kura man daudz vairāk patīk.

—   Kā,n vai tu patiešām gribi pazemoties līdz kalponei? — de Brasijs brīnījās.

—   Nē, ser bruņiniek, — templietis augstprātīgi atbildēja, — līdz kalponei es nepazemošos. Gūstekņu skaitā man ir laupījums, kas nebūt nav sliktāks par tavu.

—   Pie svētā vakarēdiena, vai tu domā to glīto ebrejieti? — de Brasijs jautāja.

—   Un, ja arī tā, kas man to var liegt? — Buagilbers atcirta.

—   Cik man zināms, neviens, — de Brasijs atbildēja, — ja nu vienīgi tavs solījums neprecēties vai sirdsapziņa, kas neļaus ielaisties ar ebrejieti.

—    Mūsu lielmestrs atbrīvos no katra solījuma, — templietis atteica, — un, ja runā par sirdsapziņu, tad vīrs, kas nogalinājis ap trīssimt saracēņu, var arī nepierēķināt sev katru sīku grēciņu kā lauku skuķis, kurš lielās piektdienas vakarā iet uz pirmo grēksūdzi.

—   Tev labāk jāzina tavas privilēģijas, — de Brasijs sacīja, — bet es gan gribētu apzvērēt, ka vecā augļotāja naudas maisi tevi valdzina daudz vairāk nekā viņa meitas melnās acis.

—    Pievilcīgs ir tiklab viens, kā otrs, — templietis atbildēja, — bet vecais ebrejs ir mans laupījums tikai pa pusei. Šai trofejā jādalās ar Redžinaldu Frondebefu, jo viņš neļaus mums par velti izmantot savu pili. Es gribu gūt šai uzbrukumā kaut ko sev personiski un nolēmu, ka piemīlīgā ebrejiete būs mana īpaša prēmija. Tagad, kad tu zini manus nodomus, tu atgriezīsies pie sākotnējā plāna, vai ne? Pats redzi, ka tev nav ko bīties no manas iejaukšanās.

—   Nē, — de Brasijs teica, — es tomēr palikšu savas trofejas tuvumā. Viss, ko tu saki, izklausās ticami, bet mani biedē lielmestra atļauja un tās īpašās privilēģijas, kuras tev sniedz trīssimt saracēņu nonāvēšana. Tu esi tik pārliecināts, ka tev visu viegli piedos, tāpēc tev tādi sīkumi raizes nedarīs.

Kamēr bruņinieki tā sarunājās, Sedriks visādi pūlējās izdibināt no saviem sargiem, kas viņi ir un kāds viņiem nolūks.

—    Pēc izskata jūs esat angļi, — viņš sacīja, — un tomēr, ak debess, jūs uzbrukat saviem tautas brāļiem kā īsti normaņi. Jūs varētu būt mani kaimiņi, tātad mani draugi; vai kāds no maniem angļu kaimiņiem ir kādreiz naidojies ar mani? Es jums saku, jomeni: pat tos no jū-

sejiem, kas aptraipījuši rokas ar laupīšanu, es esmu aizstāvējis, jo jutis līdzi viņu postam un kopā ar viņiem lādējis viņu apspiedējus, tirāniskos augstmaņus. Ko jums vajag no manis? Ko gribat panākt ar tādu varmācību? ,1us rīkojaties ļaunāk par meža zvēriem; vai gribat līdzināties viņiem arī ar savu mēmumu?

Taču Sedriks tā veltīgi runāja ar sargiem, jo tiem bija daudz svarīgu iemeslu klusēt, un te nelīdzēja ne Sedrika dusmas, ne pierunāšana. Sargi steidzās ar gūstekņiem uz priekšu, cik ātri varēdami, kamēr milzu koku ieslēgtas alejas galā parādījās Torkilstona — sirmā senlaiku pils, kas tolaik piederēja Redžinaldam Frondebefam. Tas bija neliels cietoksnis, kas sastāvēja no augsta, plata, četrstūraina torņa, ap ko grupējās zemākas ēkas; to visu ietvēra iekšējais mūris. Ap ārējo mūri sliecās dziļš aiz- sarggrāvis, ko pildīja tuvīnās upītes ūdens. Frondebefs, kurš aiz sava rakstura bieži sanāca naidā ar kaimiņiem, bija parūpējies labi nostiprināt pili, uzceļot visos ārējā mūra stūros vēl pa tornim. Ieeja, kā visās to laiku pilīs, atradās zem velvēta barbikena jeb ārēja nocietinājuma, ko norobežoja un aizsargāja no abām pusēm mazi tornīši.

Līdzko Sedriks ieraudzīja Frondebefa pils pelēkos un sūnām apaugušos robotos mūrus, kas vizēja rīta saulē, sliedamies pāri apkārtējiem mežiem, tā tūliņ daudz skaidrāk izprata savas nelaimes cēloni.

— Velti gan es apvainoju šejienes mežu zagļus un laupītājus, — viņš sacīja, — domādams, ka šie bandīti pieder viņu baram; tikpat labi es varētu pielīdzināt mūsu silu lapsas Francijas plēsonīgajiem vilkiem. Runājiet, suņi, — ko grib jūsu saimnieks: manu dzīvību vai manu bagātību? Vai tas par daudz, ka vēl atlikuši divi sakši, es un cildais Atelstans, kam pieder zemes īpašumi šai valstī, kura kādreiz visa bija mūsu tautas dzimtīpašums? lad nogaliniet mūs un tā pabeidziet savas ļaundarības, jūs atņēmāt mūsu brīvību, tad ņemiet arī dzīvību. Ja Sedriks Saksis nespēj glābt Angliju, viņš ir ar mieru mirt tās dēļ. Sakiet savam varmācīgajam saimniekam, ka es tikai lūdzu viņu atbrīvot ar godu lēdiju Rovenu. Viņa ir sieviete; viņam nav ko bīties no tās, jo reizē ar mums ies bojā pēdējie vīri, kam bija dūša cīnīties par viņu.

Sargi uz šo runu atbildēja ar klusēšanu tāpat kā līdz šim; viņi apstājās pie pils vārtiem. De Brasijs trīs reizes iepūta ragā. Tad strēlnieki un stopšāvēji, kas bija saskrējuši uz mūriem, viņiem tuvojoties, pasteidzās nolaist paceļamo tiltu, lai viņi varētu ienākt pilī. Sargi lika gūstekņiem nokāpt no zirgiem un ieveda viņus zālē, kur piedāvāja uz ātru roku sameklētas uzkodas, kurām gan pieskārās vienīgi Atelstans. Tomēr ari karaļa Biktstēva pēcnācējam neļāva parādīt pienācīgu godu uzkodām, jo sargi paziņoja viņam un Sedrikam, ka viņus novietošot atsevišķi no lēdijas Rovenas. Pretošanās bija veltīga, un viņus piespieda ieiet lielā telpā, kuras griesti, balstīdamies uz smagnējām sakšu kolonnām, piešķīra tai līdzību ar refektorijām vai doma kapitula zālēm, kādas vēl tagad var sastapt mūsu vecākajos klosteros.

Tad lēdiju Rovenu šķira no viņas kalponēm un ieveda — gan diezgan pieklājīgi, bet neprasot, vai viņa to vēlas, — atsevišķā istabā. Tāds pats satraucošs gods tika parādīts arī Rebekai, par spīti viņas tēva lūgumam.; Sirmgalvis izmisumā piedāvāja pat naudu, lai tikai mei tai būtu atļauts palikt pie viņa.

— Nekrietnais pagāns, — kāds no sargiem viņam uzsauca, — kad tu ieraudzīsi savu midzeni, tad pats negribēsi, lai meita paliek pie tevis!

Un bez liekām runām veco Aizeku aizvilka uz citu pusi nekā pārējos gūstekņus. Sargi rūpīgi pārmeklēja Sedrika saimes ļaudis, atņēma ieročus un ieslēdza atsevišķā telpā citā pils daļā; Rovenai laupīja pat tās ērtības, kādas varēja sagādāt viņas istabenes Elgitas klātbūtne.

Istaba, kurā ieslēdza abus sakšu vadoņus, jo tiem mēs vispirms veltīsim uzmanību, tolaik noderēja par sardzesļļ telpu, kaut gan senos laikos te bija galvenā pils zāle. Tagad telpa kalpoja vienkāršākiem mērķiem, jo pašrei-; zējais īpašnieks, gribēdams piešķirt savai barona mītnei lielākas ērtības, drošību un glītumu, bija ierīkojis sev jaunu, greznu zāli, kuras spraišļotos griestus balstīja vieglas un graciozas kolonnas, bet sienas bija bagātīgi izrotātas ar ornamentiem, kas bija normaņu arhitektūras sastāvdaļa.

Sedriks soļoja šurpu turpu pa istabu un dziļā sašutumā domāja par tagadni un pagātni, kamēr Atelstans, kuram iedzimtā apātija aizstāja pacietību un filozofisku uztveri, vienaldzīgi izturējās pret visu, atskaitot sīkas neērtības, bet arī tās viņu traucēja tik maz, ka viņš lielākoties klusēja, tikai retumis atsaukdamies uz Sedrika uzbudinātajām un dedzīgajām runām.

—    Jā, — runāja Sedriks pats ar sevi un reizē ar Atel- stanu, — šai pašā zālē dzīroja mans vectēvs ar Torkilu Volfgangeru, mieloja drosmīgo un nelaimīgo Haroldu, kas toreiz devās pret norvēģiem, kuri bija apvienojušies pret viņu dumpinieka Tosti vadībā. Sai pašā zālē I larolds sniedza cildeno atbildi sava dumpīgā brāļa sūtnim. Cik reižu mans tēvs netika jūsmīgi stāstījis man par šo gadījumu! Tosti sūtni ieveda zālē, kurā tikko bija vietas cildo sakšu vadoņu pulkam, kuri, sapulcējušies ap savu valdnieku, dzēra tumšsarkanu vīnu.

—   Es ceru, — ieteicās Atelstans, kuru ieinteresēja šī vieta drauga stāstā, — ka pusdienās viņi neaizmirsīs atsūtīt mums vīnu un kaut ko ēšanai, jo šorīt mēs tikko paspējām pieskarties pie brokastīm, turklāt ēdiens man neiet labumā, ja es pie tā ķēros, līdzko nokāpju no zirga, lai gan dziednieki to ieteic.

Sedriks nelikās dzirdam šīs drauga piezīmes un turpināja savu stāstu:

—   Tosti sūtnis iznāca cauri visai zālei, nelikdamies redzam skarbos skatienus, kas viņam pievērsās no visām pusēm, un, apstājies karaļa Harolda troņa priekšā, palocījās.

«Kungs karali,» sacīja sūtnis, «uz ko var cerēt tavs brālis Tosti, ja viņš noliks ieročus un lūgs mieru no tavam rokām?»

«Uz manu brāļa mīlestību,» izsaucās augstsirdīgais I larolds, «un uz skaisto Nortamberlendas grāfisti piedevām!»

«Un, ja Tosti pieņems šos noteikumus,» sūtnis turpi- nāja, «kādus zemes īpašumus tu dāvināsi viņa uzticamajam sabiedrotajam Hardradam, Norvēģijas karalim?»

«Septiņas pēdas Anglijas zemes,» atbildēja dusmu pārņemtais Harolds, «un, ja tiesa, ka šis Hardrads esot milzis, tad varbūt mēs pieliksim vēl divpadsmit collas klāt.»

Visa zāle skanēja no sajūsmīgiem kliedzieniem, kausus un ragus pildīja ar vīnu, uzdzerot, lai norvēģis jo drīzāk saņem viņam pielemto Anglijas zemi.

—    Ari es ar lielāko prieku būtu sadzēris ar viņiem, — iejaucās Atelstans, — jo man mēle pielipusi pie aukslējām.

—    Apjukušais sūtnis, — Sedriks turpināja, aizrāvies ar savu stāstu, lai gan klausītājs neizrādīja ne mazāko interesi, — devās projām, aiznesdams Tosti un viņa sabiedrotajam apvainotā brāļa baigo atbildi. Un tad tālās Jorkas torņi un asiņu sārtotās Derventas straume pieredzēja nežēlīgu kauju, kurā, parādot vislielāko varonību, krita Norvēģijas karalis un Tosti, un reizē ar viņiem desmit tūkstoši viņu labāko viru. Un kas to būtu domājis, ka tai pašā lepnajā dienā, kad bija gūta šī uzvara, tas pats vējš, kas plivināja sakšu triumfa karogus, piepūta ari normaņu buras, virzot viņu kuģus uz liktenīgajiem Saseksas krastiem! Kas to būtu domājis, ka pēc dažām dienām pašam Haroldam piederēs viņa karalistē tieši tik daudz Anglijas zemes, cik viņš dusmās bija solījis norvēģu iebrucējam! Un kas to būtu domājis, ka tu, cildais Atelstan, tu, Harolda pēcnācējs, un es, kura tēvs nebija sliktākais sakšu kroņa aizstāvis, nokļūsim zemiska normaņa gūstā un mūs turēs apsargātus tai pašā zālē, kur mūsu senči rīkoja tik lepnas dzīres!

—   Tas ir diezgan bēdīgi, — Atelstans atsaucās, — bet es ceru, ka mums noteiks mērenu izpirkšanas naudu. Šā vai tā, taču diezin vai viņiem prātā mērdēt mūs badā, bet pusdienu laiks sen pienācis, un es neredzu nekādu gatavošanos uz to. Paskatieties pa logu, cildais Sedrik, un nosakiet pēc saules, vai drīz būs divpadsmitā stunda.

—   Var būt, ka jau ir, — Sedriks atbildēja, — bet, raugoties uz šim izrakstītajām rūtīm, man ataust atmiņā citas pārdomas, kas nesaistās ar šo brīdi un ar tā radītām neērtībām. Kad šo logu izkala, mans cildais draugs, mūsu varonīgie senči neprata taisīt stiklu vai to izkrāsot. Lepnais Volfgangera tēvs atveda no Normandijas mākslinieku, lai izgreznotu zaļi ar šiem jaunajiem rotājumiem, kuri piešķir dieva svētītas dienas zeltainajai gaismai visdažādākās nokrāsas. Svešzemnieks ieradās šeit kā tukšs plikata, iztapīgs un verdziski pazemīgs, gatavs ņemt nost cepuri paša sliktākā saimes locekļa

priekšā. Bet no šejienes viņš aizbrauca aptaukojies un uzpūties un stāstīja saviem mantkārīgajiem tautas brāļiem par sakšu dižcilšu bagātību un vientiesību. Tā bija kļūda, Atelstan, kļūda, ko sen bija nojautuši un paredzējuši tie Hengista un viņa drošo ģinšu pēcnācēji, kuri turējās pie senās vienkāršības. Mēs uzņēmām šos svešzemniekus kā savus sirdsdraugus, kā uzticamus kalpotājus, aizņēmāmies viņu meistarus un aizguvām viņu mākslu, un sākām nicināt godīgo vienkāršību un taisn- prātību, uz ko balstījās mūsu brašie senči; normaņu māksla padarīja mūs par mīkstčauļiem, vēl pirms mūs uzveica normaņu ieroči. Labāk mēs būtu dzīvojuši mierā un brīvībā un pārtikuši no pašu mājas ēdieniem nekā pieraduši pie aizjūras gardumiem, jo kāre pēc tiem padarījusi mūs par svešu iekarotāju vergiem!

—    Man pašreiz pats vienkāršākais ēdiens liktos gardums, — Atelstans sacīja, — un es brīnos, cildais Sed- rik, ka jūs tik labi atceraties pagātni, bet aizmirstat, ka pusdienu stunda klāt.

—    Veltīga laika tērēšana, — Sedriks sapīcis nomurmināja, — ja stāsta viņam kaut ko tādu, kam nav sakara ar ēšanu! Viņā iemājojusi Hardikenjūta1 dvēsele, un viņa vienīgais prieks ir rīt un plītēt bez kāda sāta! Ak vai, — viņš turpināja, nožēlā skatīdamies uz Atelstanu, — cik žēl, ka tik raženā miesā mīt tik vārgs gars! Ak vai, ka tāds pasākums kā Anglijas atjaunošana atkarīgs no tik nedrošas sviras! Ja Atelstans apprecētu Rovenu, viņas dižais un cēlais gars varbūt pamodinātu viņa rakstura labās īpašības, kas tagad snauž. Bet ko par to domāt, ja Rovena, Atelstans un es pats atrodamies šā nelieša laupītāja gūstā un varbūt tieši tāpēc, ka Frondebefs baidās, vai netaisni sagrābtā vara neizslīdēs viņam no rokām, ja mēs esam brīvībā.

Kamēr Saksis nodevās tādām bēdīgām pārdomām, viņu cietuma durvis atvērās un parādījās namzinis ar savu amata zīmi — baltu zizli rokā. Sī svarīgā persona svinīgiem soļiem ienāca zālē, aiz viņa četri kalpi nesa galdu, uz kura sakrautie ēdieni, to izskats un smarža pilnīgi izdzēsa Atelstana dvēselē visas iepriekšējās nepa

tikšanas. Pusdienu nesēji bija maskās un platos apmetņos.

—    Kas tā par ķēmošanos? — Sedriks sacīja. — Vai jūs domājat, ka mēs nezinām, kas mūs sagūstījis, ja atrodamies jūsu saimnieka pilī! Pasakiet viņam, — viņš turpināja, izmantodams gadījumu uzsākt pārrunas, — pasakiet Redžinaldam Frondebefam, ka mēs nezinām cita iemesla, kāpēc viņš laupījis mums brīvību, kā vienīgi pretlikumīgo vēlēšanos iedzīvoties uz mūsu rēķina. Sakiet viņam, ka mēs apmierināsim viņa mantkārību, kā būtu darījuši, ja kristu īstu laupītāju rokās. Lai nosaka, kādu izpirkšanas naudu grib par mūsu atbrīvošanu, un, ja summa nesniegsies pāri mūsu līdzekļiem, mēs to samaksāsim.

Namzinis par atbildi tikai pameta ar galvu.

—    Un vēl pasakiet seram Redžinaldam Frondebefam, — Atelstans piebilda, — ka es izaicinu viņu cīnīties uz dzīvību un nāvi, kājās stāvot vai sēžot zirgā, jebkurā vietā astoņas dienas pēc mūsu atbrīvošanas, un, ja viņš ir īsts bruņinieks, tad neiedrošināsies šādos apstākļos atlikt divcīņu vai atteikties sniegt gandarījumu.

—   Es nodošu bruņiniekam jūsu izaicinājumu, — namzinis atbildēja, — bet pagaidām varat ieturēt azaidu.

Atelstans savu izaicinājumu gan neizsacīja pietiekami ietekmīgi: prāvais kumoss, kas prasīja abu žokļu piepūli, pastiprināja viņa iedzimto gausumu un krietni vien vājināja lepnās runas iespaidu. Tomēr Sedriks apsveica šo runu kā neapšaubāmu pazīmi, ka viņa ceļa biedrā pamodies kareivīgais gars, jo Atelstana vienaldzība sāka viņu jau kaitināt, par spīti godbijībai, kādu viņš juta pret Atelstana augsto izcelšanos. Toties tagad par pilnīgas atzinības zīmi viņš no visas sirds spieda Atel- stanam roku, bet tūliņ izjuta zināmu sarūgtinājumu, kad Atelstans izteicās, ka gatavs cīnīties vai ar duci tādu vīru kā Frondebefs, ja tādējādi varētu ātrāk izkļūt ārā no šā midzeņa, kur virā liek tik daudz ķiploku. Nelikdamies tomēr manot, ka Atelstanu pārņēmusi agrākā vienaldzība un nesātība, Sedriks atsēdās viņam pretī, un drīz vien bija redzams, ka, lai gan, domādams par dzimtenes postu pie tukša galda, viņš aizmirsis ēšanu, tomēr pie klāta galda var pierādīt, ka reizē ar citām labām īpašībām mantojis no sakšu senčiem arī teicamu ēstgribu.

Gūstekņi nepaspēja vēl īsti labi nobaudīt pusdienas, kad viņu uzmanību no šīs visai svarīgās nodarbības novērsa raga skaņas pils vārtu priekšā. Šīs skaņas trīs reizes atkārtoja izaicinājumu, turklāt tik sparīgi, it kā bruņinieks censtos ar tām atbrīvot no lāsta apburtu pili, lai tās mūri, torņi, barbikeni un šaujamlūkas izgaistu kā rīta migla. Sakši uztrūkās kājās un piesteidzās pie loga. Ziņkāre gan palika neremdināta, jo logi bija pagalma pusē un skaņu avots ārpus pagalma robežām. Taču, spriežot pēc kņadas, kas pilī tūliņ sacēlās, bija skaidrs, ka noticis kaut kas svarīgs.

XXII NODAĻA

O, mana meita … mani dukāti… mans bērns!

… O, mana neticīgo nauda!

Pēc tiesas prasu, taisnības — mans bērns — un mana nauda!

«Venēcijas tirgotājs»

Ļaudami sakšu vadoņiem atgriezties pie pārtrauktā mielasta, līdzko viņu neapmierināto ziņkāri bija aizstājis neremdinātā izsalkuma aicinājums, pievērsīsimies vēl nelaimīgakam gūsteknim — Aizekam no Jorkas. Nabaga ebreju bija steidzīgi iegrūduši pils cietuma pagrabā, kas atradās dziļi pazemē — daudz dziļāk par aizsarggrāvja dibenu un tāpēc bija loti mitrs. Gaisma ieplūda tikai pa dažām nelielām spraugām, kuras gūsteknis nevarēja ar roku aizsniegt. Pat dienas vidū šīs spraugas ielaida tikai ļoti trūcīgu un vārgu gaismu, kuru ātri nomainīja pilnīga tumsa jau tad, kad pils vēl baudīja pēcpusdienas sauli. Pie

sienām karājās sarūsējušas ķēdes un važas, iepriekšējo cietumnieku daļa, no kurām tiem nekādi nebija iespējams atbrīvoties; kādu važu gredzenos vēl turējās pus- sairuši kauli, kas likās kādreiz sastādījuši cilvēka stilbu, it kā šeit kāds ieslodzītais būtu ne vien paspējis nomirt, bet arī pārvērsties skeletā.

Šīs baigās pazemes vienā galā atradās plats pavards, virs kura bija šķērsām piestiprinātas aprūsējušas dzelzs restes.

Cietums varēja likt nodrebēt arī daudz drosmīgākam cilvēkam par Aizeku, kurš tomēr īstu briesmu priekšā bija daudz mierīgāks nekā agrāk, kad atradās iedomātu šausmu varā. Medību cienītāji apgalvo, ka zaķis izjūtot lielākas mokas, kamēr kurti dzenoties viņam pakaļ, nekā tad, kad nonākot viņiem zobos. Droši vien arī ebreji, kuriem yienmēr nācās no kaut kā baidīties, bija pieraduši pie domām par mocībām, kādām viņus var pakļaut, tā ka nevienas īstenībā skatītas briesmas nebija tik negaidītas, ka liktu viņiem zaudēt galvu. Turklāt Aizekam nebija pirmā reize nokļūt bīstamā stāvoklī, viņš tāpēc vadījās tiklab no pieredzes, kā no cerībām, ka arī šoreiz izdosies izsprukt kā putnam no mednieka cilpām. Bet visvairāk viņu balstīja paša tautas nelokāmā stūrgalvība un tā stingrā apņēmība, ar kādu Izraeļa bērni labāk pacieš vislielākās mocības, ko spēj sagādāt spēks un vara, nekā izpilda savu mocītāju prasības.

Šai pasīvās pretestības brīdī, cieši ievīstījies apmetnī, lai pasargātu locekļus no mitrā klona, Aizeks sēdēja pazemes kaktā, kur viņa saliktās rokas, izspūrušie mati un bārda, ar ādu apšūtais apmetnis un augstā cepure blāvajā un izkliedētajā gaismā varētu noderēt par modeli Rembrantam, ja šis slavenais gleznotājs būtu dzīvojis tai laikmetā. Nemainīdams stāvokli, ebrejs nosēdēja kādas trīs stundas; pēc tam uz kāpnēm, kas veda pazemē, kļuva dzirdami soļi. Nočīkstēja atbīdītie aizšaujamie, iesmilkstējās sarūsējušās viras, zemās durvīs atvērās, un cietumā ienāca Redžinalds Frondebefs divu templieša saracēņu vergu pavadībā.

Frondebefs, spēcīgs gara auguma vīrs, kura mūžs bija aizritējis karā vai naidā un ķildās ar kaimiņiem, nemēdza atteikties ne no kādiem līdzekļiem, lai paplašinātu savu feodāļa varu, un viņa sejas panti pilnīgi atbilda raksturam, galvenokārt paužot vislielāko nežēlību un ļaunākās kaislības. Brūču rētas, kuras cita cilvēka sejā varētu modināt līdzjūtību un godbijību kā vīrišķības un drosmes pierādījumi, Frondebefa sejai piešķīra vēl nešpetnāku izteiksmi un palielināja šausmas, ko viņa klātbūtne iedvesa. Baismīgais barons bija uzvilcis cieši piekļāvīgu ādas vamzi, ko bruņas bija krietni vien noberzušas un notraipījušas. Viņam nebija cita ieroča, tikai duncis aiz jostas, kurš līdzsvaroja smagu, sarūsējušu atslēgu saišķi pie otriem sāniem.

Melnādainie vergi, kas pavadīja baronu, nebija parastajos greznajos tērpos, bet garos rupja auduma kreklos un biksēs, piedurknes atrotījuši pāri elkoņiem kā miesnieki, kad stājas kautuvē pie darba. Katrs nesa nelielu grozu; ienākuši cietumā, viņi apstājās pie durvīm, kamēr Frondebefs tās rūpīgi aizvēra un aizslēdzot divas reizes apgrieza atslēgu. Spēris šādus drošības soļus, viņš gausi nāca pāri visam pagrabam pie Aizeka, cieši lūkodamies viņā, it kā vēlēdamies ebreju paralizēt ar skatienu, kā to darot daži zvēri, kas tā savaldzinot savu laupījumu. Un patiešam varēja domāt, ka drūmās un ļaunās Frondebefa acis spēj ietekmēt nelaimīgo gūstekni. Ebrejs sēdēja nekustēdamies, pavēris muti, un blenza negantajā baronā tādās šausmās, ka viņa augums it kā saruka un samazinājās apjomā zem nežēlīgā nor- maņa neatlaidīgā, baigā skatiena. Nelaimīgais Aizeks nespēja ne piecelties un palocīties, ko bailes pavēlēja darīt, viņš nespēja pat noņemt cepuri vai izsacīt kādu lūgumu — tik stipra bija pārliecība, ka viņam draud spīdzināšana un nāve.

Normaņa staltais stāvs turpretim aizvien pieauga ebreja acīs, kā pieaug ērglis tai brīdī, kad, sacēlis spalvas, grasās mesties virsū neaizsargātam laupījumam. Bruņinieks apstājās trīs soļus no kakta, kur nelaimīgais ebrejs bija sarāvies čokurā, cik vien iespējams, un ar rokas mājienu piesauca kādu vergu. Melnādainais kalps pienāca, izņēma no sava groza lielus svarus un vairākus atsvarus, nolika tos pie Frondebefa kājām un godbijīgi atkāpās pie durvīm, kur nekustīgi stāvēja viņa biedrs.

Šo vīru kustības bija gausas un svinīgas, it kā viņu sirdīs jau būtu radusies šausmu un nežēlību priekšnojauta. Tad Frondebefs uzrunāja nelaimes piemeklēto gūstekni ar šādiem vārdiem:

—   Lāsts pār tevi un tavu nolādēto cilti, tu suns! — viņš sacīja, ar savu dobjo un nikno balsi pamodinādams baigas atbalsis zem pagraba velvēm. — Vai tu redzi šos svarus?

Nabaga ebrejs vārgi palocīja galvu.

—   Uz šiem pašiem svariem, — sacīja nežēlīgais barons, — tu man nosvērsi tūkstoš mārciņu sudraba pēc Londonas naudas kaltuves noteiktā mēra un svara.

—   Svētais Abrām! — ebrejs iesaucās, atguvis balsi šai lielo briesmu brīdī. — Vai kāds jebkad dzirdējis šādu prasību? Pat menestrelu dziesmās nekad nav minēta tāda summa kā tūkstoš mārciņu sudraba. Kura cilvēka acīm dota laime skatīt tādu bagātību? Visā Jorkas pilsētā, kaut pārmeklē manējo un visu manu ciltsbrāļu namus, neatradīs pat desmito daļu tā sudraba, ko tu no manis prasi!

—   Es esmu prātīgs cilvēks, — Frondebefs atbildēja,

—    un, ja tev pietrūks sudraba, neatteikšos no zelta. Rēķinot par vienu zelta gabalu sešas mārciņas sudraba, tu vari izpirkt savu pagāna ādu no tāda soda, kāds tev sapnī nav rādījies.

—   Apžēlojies par mani, cildais bruņiniek! — Aizeks izsaucās. — Es esmu vecs, trūcīgs un nespēcīgs. Tev neklājas triumfēt pār mani. Samīt tārpu nav nekāds dižais darbs.

—   Ka tu esi vecs, tas tiesa, — bruņinieks atbildēja,

—   tāpēc jo vairāk jākaunas tiem, kas ļāvuši tev nodzīvot līdz sirmiem matiem un noņemties ar augļošanu un blēdīšanos. Ka tu esi bezspēcīgs, tas varbūt arī tiesa, jo kad gan ebreji bijuši vīrišķīgi vai stipri? Bet, ka tu esi bagāts, to zina visi.

—   Es jums zvēru, cildais bruņiniek, — Aizeks teica,

—   zvēru pie visa, kam es ticu, un pie tā, kam mēs abi ticam…

—   Nedod nepatiesu zvērestu, — normanis viņu pārtrauca, — un ar tiepību neapzīmogo jau iepriekš savu likteni, kamēr neesi dzirdējis un labi apsvēris to, kas tevi gaida. Nedomā, ka es gribu tevi tikai iebiedēt, balstoties uz tavu zemisko gļēvulību, ko esi mantojis no savas cilts. Zvēru pie tā, kam tu netici — pie tā evaņģēlija, ko sludina mūsu baznīca, pie tā spēka, kurš tai dots, lai saistītu un atraisītu, ka mani nodomi ir stingri un negrozāmi. Šis cietums nav vieta joku dzīšanai. Desmit- tūkstoš reižu vērtīgāki cietumnieki par tevi nomiruši šais mūros, un neviens par viņu likteni nekad nav dabūjis zināt. Bet tevi gaida ilga un grūta nāve — salīdzinājumā ar to viņu nāve bija viegla.

Viņš atkal ar rokas mājienu piesauca vergus un kaut ko pusbalsī sacīja viņu valodā, jo arī bija karojis Palestīnā un varbūt tur iemācījies savu barbarisko nežēlību. Saracēņi izņēma no groziem koka ogles, plēšas un trauku ar eļļu. Viens izšķīla uguni, otrs salika ogles plašajā pavardā, ko jau minējām, un tikmēr pūta plēšas, kamēr ogles sāka sarkani kvēlot.

—    Vai tu redzi, Aizek, šīs dzelzs restes virs kvēlojošām oglēm? — Frondebefs jautaja. — Tevi uzguldīs uz šīs siltās gultas pilnīgi kailu, it kā tu grasītos atdusēties dūnu pēļos. Viens vergs gādās, lai uguns zem tevis nedziest, bet otrs aplaistīs tavus nelietīgos locekļus ar eļļu, lai cepetis nepiedeg. Izvēlies, kas labāk: šī zvērojošā gulta vai atteikšanās no tūkstoš mārciņām sudraba, jo zvēru pie sava tēva galvas, ka citas izvēles tev nav.

—    Tas nav iespējams! — izsaucās nožēlojamais ebrejs. — Nevar būt, ka tāds ir jūsu patiesais nodoms! Žēlīgais dievs, kas radījis visu dzīvo, nekad neradīs sirdi, kas spējīga uz tādu nežēlību.

—    Netici tam, Aizek, — Frondebefs sacīja, — tie būtu liktenīgi maldi. Vai tu domā, ka es, noskatījies, kā izlaupa pilsētas, kur krita tūkstošiem manu kristīgo tautas brāļu no zobena, uguns un plūdiem, atteikšos no saviem nodomiem viena nicināma ebreja brēcienu vai spiedzienu dēļ? Jeb tu domā, ka par tevi iežēlosies šie melnie vergi, kuriem nav ne likumu, ne tēvijas, ne sirdsapziņas, vienīgi viņu pavēlnieka griba, kurai paklausot viņi ķeras pie indes, sārta, dunča vai virves? Vai tu domā, ka viņi būs žēlsirdīgi, ja viņi pat nesaprot to valodu, kādā tu viņus lūgsi? Esi prātīgs, vecais, atdod daļu no savas milzīgās bagātības, atmaksā kristīgajam kaut nieku no tā, ko augļodams esi salaupījis no viņa ticības brāļiem. Tava maka liks atkal drīz uztūkt tavam patuk- šotajam makam, bet nav tāda dziednieka un tādas ziedes, kas izārstētu tavu sačokurojušos ādu un miesu pēc tam, kad būsi gulējis uz šim restēm. Es tev saku, samaksā izpirkšanas naudu un priecājies, ka šādā kārtā atbrīvosies no šā cietuma, no kurienes reti kāds iznāk dzīvs. Es negribu vairāk šķiest vārdus, izvēlies, kas tev dārgāks: tavs zutenis vai tava miesa un asinis, un, kā pats izlemsi, tā notiks.

—    Lai tad nāk man palīgā Ābrams, Jēkabs un visi manas cilts tēvi, — Aizeks noteica. — Es nevaru izvēlēties, jo man nav iespējas apmierināt jūsu pārmērīgās prasības.

—   Grābiet viņu ciet, vergi, — bruņinieks pavēlēja, — izģērbiet kailu, un lai viņa ciltstēvi palīdz viņam, ja var!

Vergi, paklausīdami drīzāk barona skatienam un kustībām nekā vārdiem, pienāca pie Aizeka, saķēra nelaimīgo, piecēla kājās un, turēdami pie rokām, gaidīja cietsirdīgā barona turpmākos rīkojumus. Nabaga ebrejs skatījās te uz vergiem, te uz Frondebefu, cerēdams pamanīt viņos kaut iežēlas dzirksti, taču barons lūkojās viņā ar to pašu salto, daļēji nīgro, daļēji sarkastisko smīnu, bet saracēņu mežonīgajās acīs, kuras drūmi valbījās zem melnajām uzacīm un kuras spožie baltumi ap redzokli padarīja vēl baismīgakas, drīzāk likās saskatāms slepens prieks par gaidāmo ainu, nevis derdzī- gums, ka viņiem būs tanī aktīvi jāpiedalās. Tad ebrejs uzmeta skatienu nokveldētajām restēm, uz kurām grasījās viņu uzlikt, un, pārliecinājies, ka viņa mocītājs ir nepielūdzams, zaudēja savu apņēmību.

—   Es samaksāšu tūkstoš mārciņu sudraba, — viņš sacīja un, mirkli klusējis, piemetināja: — Tas ir, es samaksāšu ar savu ciltsbrāļu palīdzību, jo man vajadzēs kā ubagam lūgt žēlsirdības dāvanas pie mūsu sinagogas durvīm, lai savāktu tādu nedzirdētu summu. Kad un kur tā jānomaksā?

—   Šeit, — Frondebefs atbildēja, — šeit tu to nomaksāsi un noliksi ar pareizu mēru un svaru uz šā paša cietuma grīdas. Vai tad tu domā, ka es tevi palaidīšu brīvu, pirms esmu saņēmis izpirkšanas naudu?

—   Bet kas galvo, ka es būšu brīvs, kad nauda būs samaksāta? — Aizeks prasīja.

—    Dižciltīga normaņa vārds, tu ķīlu ņēmēja dvēsele, — Frondebefs atcirta. — Normaņu dižcilša gods ir tīrāks par visu zeltu un sudrabu, kas pieder tavai ciltij.

—   Lūdzu piedošanu, cildais lord, — Aizeks bikli sacīja, — bet kāpēc man jāpaļaujas uz jūsu vārdu, kad jūs ne drusciņas neuzticaties manējam?

—   Tāpēc ebrej, ka tev nekas cits neatliek, — bruņinieks skarbi atbildēja. — Ja tu būtu šobrīd savos mantu kambaros Jorkā un es lūgtu aizdot man tavus šekeļus, tad tu noteiktu man aizdevuma atmaksas laiku un nodrošinājumu. Šeit ir mans mantu kambaris. Šeit tu esi mana varā, un es nedomāju atkārtot noteikumus, uz kādiem atlaidīšu tevi brīvībā.

Ebrejam izlauzās dziļa nopūta.

—    Atbrīvo reizē ar mani arī manus ceļa biedrus, — viņš sacīja. — Viņi nicināja mani kā ebreju, bet juta man līdzi bēdās, manis dēļ nokavējās ceļā un tāpēc ari krita tai pašā nelaimē, kas piemeklēja mani; bez tam viņi var uzņemties daļu manas izpirkšanas naudas.

—   Ja tu domā par tiem sakšu lauķiem, tad zini, ka no tiem prasīs citādu izpirkšanas naudu nekā par tevi, — Frondebefs atteica. — Es tevi brīdinu, ebrej, domā par sevi un nejaucies citu darīšanās.

—   Tātad, — Aizeks turpināja, — tu atlaid brīvībā tikai mani un manu ievainoto draugu?

—   Vai patiešām man divas reizes jāatkārto Izraeļa dēlam, lai viņš domā par sevi un nejaucas citu darīšanās? — Frondebefs izsaucās. — Tu esi izvēlējies, tev atliek samaksāt izpirkšanas naudu un pēc iespējas drīzāk.

—   Uzklausi mani, — ebrejs nemitējās, — šās milzu bagātības dēļ, ko tu prasi no manis par spīti savai…

Viņš sastomījās, baidīdamies nokaitināt neganto normani. Taču Frondebefs iesmējās un pats pateica priekšā ebreja izlaisto vārdu:

—    Par spīti manai sirdsapziņai, tu gribēji teikt, Aizek? Izsaki to droši, es tev jau teicu, ka esmu prātīgs cilvēks un,, mierīgi panesu paspēlētāja pārmetumus, pat ja šis paspēlētājs ir ebrejs. Tu gan nebiji tik pacietīgs toreiz, Aizek, kad iesniedzi sūdzību par Zaķu Ficdotrelu, ka viņš nosaucis tevi par asinssūcēju un augļotāju, jo tu biji viņu pilnīgi izputinājis.

—       Zvēru pie talmuda, — ebrejs iesaucās, — jūsu godība maldās. Ficdotrels pacēla pret mani kinžalu manā istabā, kad es lūdzu viņu atdot mana paša sudrabu. Parāda atmaksas termiņš bija nolikts jau lieldienās.

—   Man vienalga, ko viņš darīja, — Frondebefs atteica, — man svarīgāk dzirdēt, kad saņemšu savu sudrabu. Kad tu atgādāsi man šekeļus, Aizek?

—   Lai mana meita Rebeka brauc uz Jorku, — Aizeks atbildēja, — jūsu sardzes pavadībā, cildais bruņiniek, un tik ātri, cik jātniekam ātri iespējams atgriezties, nauda, — te viņš dziļi nopūtās, bet pēc mirkļa turpināja:

—   nauda tiks noskaitīta uz šā paša klona.

—   Tava meita? — Frondebefs izgudrēm brīnījās.

—   Goda vārds, Aizek, žēl, ka es to nezināju. Es domāju, ka šī melnacainā meitene ir tava liekā sieva, un pēc seno patriarhu un varoņu parašas, kuri snieguši mums tādu piemēru, es atdevu viņu seram Briānam de Buagilbe- ram par kalponi.

Kliedziens, kas izlauzās no Aizeka krūtīm pēc šiem bruņinieka vārdiem, atbalsojās visos velvju stūros un tā pārsteidza abus saracēņus, ka viņi neviļus izlaida ebreju no rokām. Viņš izmantoja to, nokrita uz grīdas un aptvēra Frondebefa ceļus.

—  Ser bruņiniek, — viņš teica, — ņem visu, ko prasīji, ņem desmitkārt vairāk, izputini mani, noved līdz ubaga spieķim, ja gribi, — nē, nodur mani ar savu kinžalu, izcepini uz šās uguns, tikai saudzē manu meitu, atlaid viņu ar godu, bez pārestības. Tu pats esi sievietes dzemdēts, saudzē neaizsargātas meitenes godu. Viņa ir manas mirušās Raeles dzīva bilde, vienīgā no sešām viņas mīlas ķīlām, kas palikusi dzīva! Neatņem vientuļam atraitnim viņa vienīgo prieku! Vai tu gribi, lai miesīgs tēvs nožēlo, ka viņa vienīgā meita neatdusas blakus mātei senču kapenēs?

—   2ēl, — noteica normanis, šķietami aizkustināts,

—   žēl, ka nezināju to agrāk. Es domāju, ka jūsu cilts neko nemīl, tikai savus naudas maisus.

—   Nedomā tik ļauni par mums, ebrejiem, — sacīja Aizeks, steigdams izmantot šo šķietamās līdzjūtības mirkli. — Arī notramdīta lapsa un nomocīts meža kaķis mīl savus bērnus, kā lai to nedara vajātie un nicinātie Ābrama pēcnācēji!

—   Pieņemsim, ka tā, — Frondebefs sacīja, — turpmāk,

Aizek, es to zināšu, bet tagad par vēlu, neko nevar lidzēt tam, kas noticis vai notiks; es devu vārdu savam ieroču biedram, un to es nelaužu, kaut man dotu piedevām duci ebreju un ebrejiešu. Un kāpēc tu domā, ka ar meiteni notiks kas ļauns, ja viņa nonāks Buagilbera rokās?

—    Katrā ziņā notiks! — Aizeks izsaucās, lauzīdams rokas izmisīgās ciešanās. — Ko citu var gaidīt no tem- plieša, ja ne cietsirdību pret vīriešiem un negodu sievietēm?

—    Ak, tu neticīgais suns, — iesaucās Frondebefs, acīm uzliesmojot un varbūt slepenībā priecādamies par ieganstu izlaist dusmas, — nepulgo svēto Ciānas tempļa bruņinieku ordeni, bet labāk izdomā, kā drīzāk samaksāt man apsolīto izpirkšanas naudu, vai es aizbāzīšu tavu ebreja rīkli!

—    Laupītājs, bezgodis! — ebrejs kliedza, atmaksādams varmākam viņa apvainojumus ar nevaldāmām dusmām, par spīti pilnīgajai nevarībai. — Neko es tev nedošu, nevienu sudraba peniju tu nedabūsi no manis, kamēr neatdosi man meitu ar godu un bez pārestības!

—   Vai tu pie pilna prāta, ebrej? — bargi uzprasīja normanis. — Jeb vai tava miesa un asins noburtas pret nokaitētu dzelzi un verdošu eļļu?

—    Man vienalga! — izsaucās Aizeks, kuru vecāku mīlestības jūtas bija novedušas līdz izmisumam. — Dari ar mani, ko gribi. Mana meita ir mana miesa un asins, viņa man tūkstoškārt dārgāka par manu ķermeni, kuru tu draudi saplosīt. Tu neredzēsi manu sudrabu, ja nu vienīgi es varētu liet to izkausētu tavā alkatīgajā rīklē,

—   nē, nevienu sudraba gabaliņu es tev nedošu, naca- rieti, kaut ar to varētu glābt tevi no pašas pekles paga- res, kuru tu ar savu dzīvi esi izpelnījies. Nem manu dzīvību, ja gribi, tad varēsi stāstīt, kā ebrejs pratis sariebt kristīgajam, par spīti visām spīdzināšanām.

—   To mēs vēl redzēsim, — Frondebefs noteica.

—   Zvēru pie svētītā krusta, no kura bēgšus bēg tava nolādētā cilts, tu dabūsi izbaudīt pa pilnam gan uguni, gan tēraudu. Izģērbiet viņu, vergi, un pieķēdējiet pie restēm!

Par spīti sirmgalvja vārgajai pretestībai, saracēņi norāva viņam virsdrēbes un jau grasījās viņu pilnīgi izģērbt, kad pēkšņi atskanēja taures skaņas, kas atkārtojās trīs reizes un iespiedās pat pazemes pagrabos, un tai pašā mirkli skaļas balsis sauca pēc sera Redžinalda Frondebefa. Nevēlēdamies, ka viņu pārsteidz šādā ellišķīgā darbā, negantais barons deva zīmi vergiem atdot ebrejam drēbes un reizē ar viņiem pameta cietumu, atļaudams Aizekam vai nu pateikties dievam par savu izglābšanos, vai apraudāt savas meitas gūstu un iespējamo likteni — atkarīgi no tā, kas viņa sirdij bija tuvāks.

XXIII NODAĻA

Nu nē, ja mīļu vārdu maigais spēks

Tev cieto sirdi nespēj aizkustināt,

Kā karavīrs ar roku bruņotu

Pret tavu gribu mīlēt piespiedīšu.

«Divi veronieši*

Telpa, kurā ieveda lēdiju Rovenu, bija iekārtota ar primitīvām pretenzijām uz greznību un lepnību; ievietojot šeit, viņai laikam domāja parādīt īpašu cieņu, ko liedza pārējiem gūstekņiem. Taču Frondebefa sieva, kurai šī telpa bija kādreiz iekārtota, sen bija mirusi, un nedaudzie pēc viņas gaumes izvēlētie greznības priekšmeti pamesti novārtā un paspējuši novecot. Gobelēni daudzās vietās neturējās vairs pie sienām, bija noplukuši un izbalējuši saulē vai laika zoba sagrauzti. Taču, lai cik nolaista šī istaba, tā bija pilī vienīgā, kuru uzskatīja par piemērotu sakšu mantiniecei, un tur viņu atstāja pārdomāt savu likteni, kamēr šīs zemiskās drāmas aktieri gatavojās lomām. Tās sadalīja Frondebefa, de Brasija un templieša apspriedē pēc ilgiem un dedzīgiem strīdiem par dažādām priekšrocībām, kuras katrs gribēja iegūt no šā pārdrošā uzbrukuma, un beidzot tur tika izlemts arī nelaimīgo gūstekņu liktenis.

Ap pusdienas laiku de Brasijs, kura dēļ šis uzbrukums sākumā bija plānots, devās īstenot iecerēto nodomu attiecībā uz lēdijas Rovenas roku un īpašumiem.

Viņš nebija šķiedis visu laiku apspriedē ar saviem sabiedrotajiem, bet paspējis uzposties to laiku ģeķīgajā greznībā. Zaļais kamzolis un maska bija nomesti. Garie, kuplie mati, sakārtoti ērmīgās cirtās, krita pār apmetni, kas bija bagātīgi apšūts ar kažokādām. Bārdu de Brasijs bija noskuvis, vamzis sniedzās līdz pusstilbiem, un josta, kas saturēja vamzi un reizē arī smago zobenu, bija bagātīgi izšūta un izrotāta ar zeltu. Mēs jau reiz pieminējām tā laika pārspīlētos apavus, bet Morisa de Brasija zābaku purni, uzliekti uz augšu un sagriezti kā auna ragi, varēja iegūt pirmo godalgu ekstravagantu apavu sacensībā. Tāds bija toreizējā švīta apģērbs; iespaidu uzlaboja bruņinieka glītā āriene un staltā stāja, kaut gan viņa izturēšanās bija galminieka galantuma un karavīra vaļības mistrojums.

Viņš apsveica Rovenu, noņemdams samta bereti, kuru rotāja zelta agrafe, kas attēloja svēto Maiklu minam zem kājām elles valdnieku. Reizē viņš ar graciozu mājienu lūdza lēdiju apsēsties, bet, tā kā viņa palika stāvot, bruņinieks novilka cimdu no labās rokas un dzīrās pievest viņu pie krēsla. Taču Rovena ar žestu noraidīja piedāvāto laipnību un teica:

—   Ja es atrodos sava cietumsarga priekšā, ser bruņiniek, — un apstākļi man neļauj citādi domāt —, tad cietumniecei pieklājas, kājās stāvot, noklausīties, kāds liktenis viņai lemts.

—   Ak vai, daiļā Rovena, — de Brasijs atbildēja, — jūs atrodaties sava gūstekņa, nevis cietumsarga priekšā, un jūsu skaistās acis izlems de Brasija likteni.

—   Es jūs nepazīstu, ser, — sacīja lēdija, izsliedamās visā apvainotas dižciltīgas skaistules lepnumā, — es jūs nepazīstu, un nekautrā vaļība, ar kādu jūs mani uzrunājat trubadūru žargonā, neattaisno laupītāju varas darbus.

—   Tu pati, daiļā jaunava, — de Brasijs turpināja tādā pašā garā, — un tavs burvīgums vainojams, ka neesmu

izturējies ar pietiekamu cieņu pret to, kuru esmu izraudzījies par savas sirds valdnieci un ceļa rādītāju zvaigzni.

—   Es jums atkārtoju, ser bruņiniek, ka es jūs nepazīstu un ka neviens vīrietis, kas valkā bruņinieka ķēdi un piešus, nedrīkst uzspiest savu sabiedrību neaizsargātai dāmai.

—    Ka es jums esmu svešs, tā patiešām ir mana nelaime, — de Brasijs atteica, — tomēr ļaujiet man cerēt, ka de Brasija vārds nav palicis gluži nepieminēts, kad menestreli un heroldi cildina bruņinieku varoņdarbus turniros vai kaujas laukā.

—   Tad ļauj menestreliem un heroldiem cildināt sevi, ser bruņiniek, — Rovena atbildēja, — jo viņiem tas vairāk pieklājas nekā tev pašam, un saki man — kurš no viņiem iemūžinās dziesmā vai turnīru hronikās pagājušās nakts vērā liekamo varoņdarbu — uzvaru pār sirmgalvi un saujiņu biklu vergu —, kā ari uzvarētāja trofeju, nelaimīgu jaunavu, kas pret savu gribu aizvesta uz laupītāju pili?

—   Jus esat netaisna, lēdija Rovena, — sacīja bruņinieks, samulsumā kodīdams lūpas un atsākdams runāt ierastā balsī, atmetot pārspīlēti glaimīgo toni, — jūs pati esat brīva no kaislībām un tāpēc nespējat piedot otra neprātu, kaut tam par iemeslu jūsu skaistums.

—    Es jūs lūdzu, ser bruņiniek, — Rovena teica, — nerunājiet tādus vārdus, ko tik bieži daudzinājuši klejojoši menestreli, ka tos nemaz nepieklājas ņemt mutē bruņiniekiem un dižcilšiem. Jūs patiešām piespiežat mani apsēsties, ja sākat skandināt tādas pliekanības, kādas ir bagātīgā krājumā ikvienam diedelējošam ielas dziedonim.

—   Lepnā jaunava, — de Brasijs sapīcis sacīja, redzēdams, ka uz viņa izmeklētajām laipnībām Rovena atbild ar nievām, — lepnā jaunava, es tev atmaksāšu ar tādu pašu lepnību. Tad zini, ka es pretendēju uz tavu roku tādā veidā, kas vislabāk atbilst tavam raksturam. Tādu kā tevi vieglāk iekarot ar ieročiem rokās nekā ar izsmalcinātu uzvedību un pieklājīgu valodu.

—    Kad pieklājīgi vārdi slēpj nekrietnu rīcību, — Rovena atbildēja, — tad tie atgadina bruņinieka jostu ap zemiska verga viduci. Es nebrīnos, ka jums tik grūti savaldīties, — jūsu godam labāk piestāv laupītāja drēbes un runa nekā varas darbu slēpšana aiz izsmalcinātas valodas un uzvedības maskas.

—    Jūsu padoms ir labs, lēdij, — normanis atteica, — un tai drosmīgajā valodā, kura vislabāk attaisno drosmīgu rīcību, es tev teikšu: vai nu tu nekad nepame- tisi šo pili, vai pametīsi to kā Morisa de Brasija sieva. Es neesmu pieradis pie neveiksmēm, ja kaut ko pasāku, un normaņu dižciltim nav vajadzības attaisnot savu rīcību sakšu jaunavas acīs, kurai viņš parāda godu, piedāvādams savu roku. Tu esi lepna, Rovena, un tieši tāpēc tu deri man par sievu. Un kā citādi tu varētu sasniegt augstu godu un karalisku stāvokli, ja ne savienībā ar mani? Kā citādi tu izbēgsi no dzives nožēlojamā lauku mājā, kur sakši mīt kopā ar cūkām, kas ir visa viņu bagātība, kā citādi ieņemsi pienācīgo godājamo stāvokli tai sabiedrībā, kurā ir viss, kas Anglijā izceļas ar skaistumu vai ar spēku?

—    Ser bruņiniek, — Rovena atbildēja, — tā lauku māja, kuru jūs pieminējāt ar tādu nicību, kopš bērnības bijusi man droša pajumte, un, ticiet man, kad es to pametīšu — ja tāda diena reiz pienāks —, tad tikai kopā ar cilvēku, kurš nedomās nicīgi atsaukties par mītni un parašām, kādās esmu uzaugusi.

—    Es varu uzminēt jūsu domas, lēdij, — de Brasijs sacīja, — lai gan jums varbūt šķiet, ka izsacījāties pārāk neskaidri, lai es saprastu. Tikai nesapņojiet, ka Ričards Lauvassirds kādreiz ieņems savu troni vai ka viņa mīlulis Vilfreds Aivenho kādreiz pievedīs jūs pie šā troņa, lai karalis apsveiktu jūs kā sava favorīta līgavu. Cits precinieks varbūt izjustu greizsirdību, kad aizskarta šāda stīga, bet manu stingro apņemšanos nevar ietekmēt jūsu tik bērnišķīgā un bezcerīgā kaislība. Ziniet, lēdij, ka šis sāncensis atrodas manā varā un ka no manis atkarīgs, vai atklāt viņa slepeno uzturēšanos šai pilī Frondebefam, kura greizsirdībai var būt liktenīgākas sekas nekā manējai.

—    Vilfreds šeit? — Rovena nicīgi noteica. — Tā ir tāda pati patiesība kā tā, ka Frondebefs ir viņa sāncensis.

• De Brasijs mirkli cieši vērās viņā.

—       Vai tu patiešām to nezināji? — viņš jautāja. — Vai tu nezināji, ka ebreja nestuvēs veda Vilfredu Aivenho? Jauks pārvietošanās paņēmiens krustnesim, kura varonīgajai rokai vajadzēja atkarot svēto kapu! — Un viņš nievājoši iesmējās.

—    Un, ja viņš arī būtu šeit, — Rovena teica, piespiezdamās runāt vienaldzīgi, lai gan trīcēja aiz mokošām bažām, kuras nespēja apspiest, — kā viņš var būt sāncensis baronam Frondebefam? Un kas viņam cits gaidāms, ja ne īslaicīga ieslodzīšana un pieklājīga izpirkšanas naudas nomaksa, kā parasts bruņinieku vidū?

—   Vai tu arī esi pakļauta sava dzimuma maldīgajām iedomām, Rovena, — de Brasijs vaicāja, — un tev šķiet, ka pasaulē nav citas sacensības kā vienīgi jūsu daiļuma dēļ? Vai tu nezini, ka godkāre un mantkāre pamodina tādu pašu greizsirdību kā mīlestība un ka mūsu namatēvs Frondebefs ikvienu, kas apstrīdēs viņa tiesības uz ienesīgo Aivenho muižu, nobīdīs no sava ceļa tikpat drosmīgi, bez vilcināšanās un sirdsapziņas pārmetumiem, it kā runa būtu par sāncensi uz kādas zilacainas jaunavas laipnību. Bet esi man labvēlīga, lēdij, un ievainotajam bruņiniekam nevajadzēs baidīties no Frondebefa, pretējā gadījumā tu dabūsi Vilfredu apraudāt, jo viņš atrodas tāda cilvēka rokās, kurš nekad nav pazinis žēlastību.

—   Glāb viņu dieva tā kunga dēļ! — izsaucās Rovena, zaudējusi savaldību aiz bailēm par mīļotajam draudošo likteni.

—   To es varu, gribu un izdarīšu arī, — de Brasijs atteica, — jo, kad Rovena būs ar mieru kļūt par de Brasija sievu, kas gan iedrošināsies ļaunā nolūkā pacelt roku pret viņas radinieku, viņas aizbildņa dēlu, viņas bērnības biedru? Bet vienīgi tava mīlestība var sagādāt viņam manu aizstāvību. Es neesmu tāds romantisks muļķis, kas glābs dzīvību vai novērsīs likstas cilvēkam, kurš var kļūt par manu laimīgo sāncensi. Izlieto savu ietekmi uz mani viņa labā, un viņš tiks glābts, — atsakies to darīt, un Vilfreds mirs, bet tu brīvāka nekļūsi.

—   Tavas valodas saltajā vaļsirdībā, — Rovena sacīja, — slēpjas kaut kas tāds, kas nesaskan ar tās briesmīgo jēgu. Es neticu, ka tavi nodomi būtu tik nežēlīgi vai tava vara tik liela.

—       Lolo vien cerības, kamēr laiks pierādīs, ka tās ir maldīgas, — de Brasijs atbildēja. — Tavs iemīļotais, tas, kuram tu dod priekšroku, guļ ievainots šai pili. Viņš ir šķērslis starp Frondebefu un to, kas Frondebefam dārgāks par godu un skaistumu. Vai viņam grūti ar vienu kinžala dūrienu vai šautras metienu izbeigt naidnieka pretestību uz mūžu? Un, pat ja Frondebefs baidītos tā rīkoties tik atklāti, tad vajag tikai dziedniekam pasniegt nepareizas zāles, sulainim vai slimā kopējai izraut spilvenu no slimnieka galvas apakšas, un Vilfreds savā pašreizējā stāvokli būs pagalam bez asins izliešanas. Un Sedriks ari…

—   Un Sedriks arī, — Rovena atkārtoja. — Mans cildenais, mans augstsirdīgais aizbildnis! Es esmu pelnījusi nelaimi, kas man uzbrukusi, ja varēju aizmirst Sedrika likteni, kaut ari viņa dēla dēļ!

—   Sedrika liktenis tāpat atkarīgs no tava lēmumu, — de Brasijs sacīja, — un es atļauju tev izšķirties.

Līdz šim Rovena šai grūtajā stundā izturējās ar nesatricināmu nelokāmību, jo neuzskatīja briesmas ne par tik nopietnām, ne ari neatvairāmām. Pēc dabas viņa bija maiga, bikla un lēnprātīga, ko fizionomisti uzskata par gaišmatēm atbilstošu raksturu, bet audzināšana bija padarījusi viņu prasīgāku un zināmā mērā stingrāku. Viņa bija pieradusi, ka visi, pat Sedriks — diezgan despotisks pret citiem — piekāpās viņas priekšā, un ieguvusi to pārliecību un pašapziņu, ko izveido apkārtējo pastāvīgā cieņa un uzmanība. Viņa nevarēja pat lāgā iedomāties, ka viņas gribai var kāds pretoties vai pilnīgi noraidīt viņas prasības.

Rovenas augstprātība un ierastā pašapziņa bija tikai ārišķīgas un apslēpa dabas dotās īpašības, bet ārišķība pazuda, kad viņai pavērās acis uz briesmām, kas draudēja pašai, viņas mīļotajam un viņas aizbildnim, un viņa zaudēja drosmi, kad saprata, ka viņas griba, kuras sīkākā izpausme līdz šim bija uztverta ar godbijību un uzmanību, sadūrusies ar stipra, apņēmīga un negodīga cilvēka gribu, kuram ir vara pār viņu un kurš nodomā- j is izmantot savas priekšrocības.

Rovena aplaida acis visapkārt, it kā meklēdama palīdzību, uz ko šeit bija veltīgi cerēt, un pēc dažiem saraustītiem izsaucieniem pacēla rokas pret debesīm un sāka izmisīgi un nevaldāmi raudāt. Nevarēja noskatīties uz šādas daiļas būtnes ciešanām un nejust līdzi, tāpēc arī de Brasijs nepalika vienaldzīgs, lai gan jutās vairāk samulsis nekā aizkustināts. Viņš bija aizgājis pārāk tālu, lai atkāptos, bet Rovenu pašreizējā stāvoklī nevarēja ietekmēt ne ar pierunām, ne ar draudiem. De Brasijs staigāja šurpu turpu pa istabu, te veltīgi lūgdams pārbiedēto jaunavu nomierināties, te prātodams, kā pašam rīkoties.

«Ja es pieļaušu, ka mani aizkustina šīs nenomierinā- mās jaunavas asaras,» viņš domāja, «tad būs vējā manas spožās cerības, kuru dēļ es tā riskēju, un vienīgais guvums būs prinča Džona un viņa jautro galminieku izsmiekls. Un tomēr es jūtu, ka nederu tai lomai, kuru esmu uzņēmies. Es nevaru vienaldzīgi noraudzīties uz šo ciešanu pilno, skaisto seju, uz šīm acīm, kas pārplūdušas ar asarām. Kaut viņa atgūtu savu agrāko augstprātību vai man būtu vairāk Frondebefa trīskārtīgi rūdītās cietsirdības!»

Sādu domu satraukts, viņš varēja tikai lūgt nelaimīgo Rovenu rimties un centās iegalvot, ka vēl nav nekāda pamata šādām izmisuma lēkmēm. Bet šo mierināšanas mēģinājumu pēkšņi pārtrauca skaļš medību rags, kas aizsmacis skanēja spīvi un tālu, mirklī saceldams trauksmi arī pārējos pils iemītniekos un neļaudams viņiem īstenot savtīgos vai izvirtīgos plānus. Varbūt no visiem de Brasijs vismazāk nožēloja šo iejaukšanos, jo viņa saruna ar lēdiju Rovenu bija sasniegusi tādu momentu, kad palikt pie sava tikpat grūti kā atteikties no saviem nodomiem.

Te mēs uzskatām par nepieciešamu minēt dažus nopietnākus pierādījumus nekā tikai romantisku notikumu savirknējumu, ja gribam lasītāju pārliecināt, ka attēlotais bēdīgais tikumu stāvoklis nav pārspīlēts. Sāpīgi apzināties, ka drosmīgie baroni, kuriem mēs esam pateicību parādā par angļu brīvību aizstāvēšanu pret karaļa varu, bija arī visnežēlīgākie apspiedēji un spējīgi uz tādām galējībām, kas runā pretī ne tikai Anglijas, bet arī pašas dabas un cilvēkmīlestības likumiem. Bet — ak vai — pietiek pat ar vienu citātu no pazīstamā vēsturnieka Henrija darbiem, kuros viņš savācis tik daudz vērtīga materiāla no tā laika hronikām, lai pierādītu, ka izdoma nevar sacensties ar toreizējas drūmās īstenības baismām.

«Sakšu hronikas» autors apraksta mežonības, ko pastrādāja karaļa Stlvena laikā bagātie baroni un piļu īpašnieki, kuri visi bija normaņi, un tas spilgti pierāda, uz kādām negantībām viņi bija spējīgi, kad iedegās viņu kaislības.

«Viņi nežēlīgi apspieda trūcīgos, likdami celt savas pilis, un, k^d tās bija uzceltas, pildīja tās ar netikumīgiem ļaudīm, drizāk velniem nekā cilvēkiem, kuri graba ciet bez atšķirības gan vīriešus, gan sievietes, ja domāja, ka tiem ir nauda, iemeta cietumos un spīdzināja daudz briesmīgāk, nekā jebkad spīdzināti svētie mocekļi. Vienus viņi nosmacēja dumbrā, otrus pakāra aiz kājām, galvas vai īkšķiem un apakšā pakūra uguni. Citiem apsēja galvas ar mezglainām virvēm un tikmēr savilka mezglus, kamēr plīsa galvaskausi; citus iemeta dziļos pagrabos, kur mudžēt mudžēja čūskas un krupji. ..» Bet pietiks, nemocīsim lasītāju ar turpmākiem šo šausmu aprakstiem.

Kā citu, varbūt spēcīgāku piemēru, kas rāda, kādi bija rūgtie iekarošanas augļi, varam minēt, ka princese Matilde, kaut būdama Skotijas karaļa meita un vēlāk Anglijas karaliene, Edgara Atlinga māsasmeita un Vācijas ķeizarienes māte, tātad kronētu personu meita, sieva un māte, augdama Anglijā, bija spiesta agrā jaunībā izvēlēties mūķenes plīvuru, jo tā bija vienīgā iespēja paglābties no normaņu dižcilšu vajāšanām. Sādu paskaidrojumu viņa sniedza Anglijas garīdzniecības lielajam koncilam, kad viņai jautāja, kāpēc kļuvusi par mūķeni. Koncils atzina, ka viņa rīkojusies pareizi, tātad atzina arī, ka apstākļi bijuši tik neciešami, tādējādi neapšaubāmi , un visai pārliecinoši apstiprinādams to lielo tikumu pagrimšanu, ar ko apzīmogots šis laikmets. Tas ir visiem zināms, tā koncils konstatēja, ka pēc karaļa Vilhelma uzvaras pār Angliju viņa normaņu tautības piekritēji, lepnuma pārņemti par tādiem milzu panākumiem, neatzīst vairs nekādus likumus, tikai savas iekāres un ne vien atņem iekarotajiem sakšiem viņu zemi un mantu, bet apdraud viņu sievu un meitu godu pašā nešpetnākajā nekaunībā, tāpēc arī ieviesies paradums, ka dižciltīgu dzimtu sievietes un jaunavas dod mūķeņu solījumu, nevis juzdamas dieva aicinājumu, bet tikai glābdamas savu godu no vīriešu neapvaldītās izlaidības.

Tādas izvirtības pilni bija šie laiki, kā to vienprātīgi liecina garīdznieku koncila oficiālais, hronista Idmera protokolētais atzinums, un lieki minēt vēl citus pierādījumus, ka tiklab aprakstītās ainas, kā arī tās, kas vēl sekos, atbilst patiesībai, kaut fakti ņemti no mazāk ticamās Vordora hronikas.

XXIV NODAĻA

Es viņu mīlēšu kā lauva — lauvu māti.

Duglass

Kamēr minētās ainas norisinājās dažādās pils daļās, ebrejiete Rebeka gaidīja izšķiramies savu likteni, ieslēgta nomaļā, vientuļā tornī. Uz šejieni viņu atveda divi maskojušies laupītāji un iegrūda mazā cellē, kur viņa sastapās vaigu vaigā ar vecu raganu, kas murmināja sakšu dziesmu, kuras ritmā viņas vārpsta dejoja pa grīdu. Rebekai ienākot, vecene pacēla galvu un blenza uz skaisto ebrejieti ar to ļauno skaudību, ar kādu vecums un neglītums, apvienojies ar sliktiem apstākļiem, mēdz uzlūkot jaunību un skaistumu.

— Vācies ārā no šejienes, vecais circeni! — teica viens vīrs, — jo tā pavēlēja mūsu cildais saimnieks. Atbrīvo šo istabu glītākam iemītniekam.

—    Kā tad, — vecene nomurkšķēja, — tā jau šais laikos apbalvo par uzticamu kalpošanu. Kādreiz pietika ar vienu manu vārdu, lai pašu labāko karavīru izmestu no segliem un padzītu, bet tagad man jāvācas ārā pēc kura katra zirgu puiša pavēles!

—    Labā Urfrīda, — ieteicās otrais, — netiepies, celies un ej ārā. Kungs pavēl, kalpam jāklausa. Kādreiz tev bija labi laiki, vecā, bet nu tava saulīte sen norietējusi. Tu tagad esi kā vecs kaujas zirgs, ko palaiduši ganīties kailā virsājā. Kādreiz tu lepni laidi auļos, tagad labi, ja vari vēl kaut kā paklidzināt. Tad nu klidzini pa durvīm laukā!

—    Jūs esat ļaunu vēstoši suņi, — vecene teica, — un abus jūs apglabās suņu aplokā. Lai ļaunais dēmons Zerneboks saplosa mani gabalos, ja es iešu ārā pati no savas istabas, iekams nebūšu savērpusi savus kaņepājus!

—   Tiec tad pati galā ar lordu, vecā ragana, — atbildēja vīrs un aizgāja kopā ar savu biedru, atstājot Rebeku vienatnē ar veceni, kurai bija uzspieduši viņas sabiedrību.

—    Kādi velna darbi viņiem atkal padomā? — vecene murmināja savā nodabā, šad tad Jauni pašķielēdama uz Rebeku. — Nav jau grūti uzminēt: spožas actiņas, melnas cirtas, āda kā balts papīrs, kamēr mūks nav to aptraipījis ar savu melno ziedi… Jā, viegli uzminēt, kāpēc viņu atveduši uz šo vientuļo torni, no kurienes nav dzirdams neviens kliedziens, it kā cilvēks atrastos piecsimt asu dziļi zemē. Tev kaimiņos dzīvo vienīgi pūces, manu skaistulīt, un viņu brēcienus dzird tikpat tālu un ievēro tikpat maz kā tavējos. Laikam svešzemniece, — viņa turpināja, uzmetusi acis Rebekas drēbēm un turbānam. — No kādas zemes? Saracēniete vai ēģiptiete? Ko tu neatbildi? Raudāt tu proti, vai tad runāt neproti?

—   Nedusmojies, māmuliņ, — Rebeka sacīja.

—    Vairāk nekas tev nav jāsaka, — Urfrīda noteica, — lapsu pazīst pēc astes, ebrejieti pēc izrunas.

—    Esi tik žēlīga, — Rebeka turpināja, — saki — kas man vēl gaidāms pēc tās varmācības, ar kādu mani šeit atvilka? Vai viņi grib mani nonāvēt manas ticības dēļ? Es ar prieku atdošu par to savu dzīvību.

—   Tavu dzīvību, mīlulīt! — vecene nosmējās. — Kas viņiem par prieku atņemt tev dzīvību? Vari man ticēt, ka tavai dzīvībai briesmas nedraud. Tu pieredzēsi to pašu likteni, ko atzina par piemērotu dižciltīgai sakšu jaunavai. Un vai tad ebrejiete drīkst kurnēt, ka nav neko labāku sagaidījusi? Paskaties uz mani: arī es biju jauna un divreiz skaistāka par tevi, kad Frondebefs, tagadējā Redžinalda tēvs, ar saviem normaņiem ieņēma uzbrukumā šo pili. Mans tēvs un viņa septiņi dēli, atkāpdamies no stāva uz stāvu, no istabas uz istabu, aizstāvēja savu mantojumu. Nebija nevienas telpas, neviena pakāpiena, kas nebūtu slidens no viņu asinīm. Viņi krita, nomira visi kā viens, un viņu miesas vēl nepaspēja atdzist, viņu asinis nepaspēja nožūt, kad es kļuvu par viņu uzvarētāja laupījumu un kāju pameslu.

—   Vai nevar kaut kā izglābties? Vai nav iespējams izbēgt? — Rebeka taujāja. — Es bagātīgi, ļoti bagātīgi atmaksātu par tavu palīdzību!

—   Par to nav ko domāt, — vecene atbildēja, — no šejienes var izbēgt tikai pa nāves vārtiem, bet nāve ilgi jo ilgi never tos vaļā, — viņa piemetināja, šūpodama sirmo galvu. — Vienīgais mierinājums, ka arī pēc mums zemes virsū paliks tādi paši nelaimīgie, kādi bijām mēs. Nu, ardievu, ebrejiete! Ebrejs vai labdzimtais, liktenis visiem viens, jo tu esi tādu cilvēku varā, kuri nepazīst ne sirdsapziņas, ne žēluma. Ardievu, es teicu. Mans vērpums galā, tavs vēl tikai sākas.

—   Pagaidi, pagaidi, dieva dēļ! — Rebeka lūdzās. — Paliec kaut vai lādēt un zaimot mani — tava klātbūtne tomēr mani pasargās!

—   Pašas dievmātes klātbūtne tevi nepasargās. Paskaties, tur viņa stāv, — vecene noteica, norādīdama uz rupji veidotu jaunavas Marijas statueti, — paskaties, vai viņa var tevi glābt no tava likteņa.

To teikusi, viņa izgāja, savilkusi seju ņirdzīgā smīnā, kas padarīja viņu vēl pretīgāku nekā parastā drūmā izteiksme. Viņa aizslēdza durvis, un Rebeka vēl ilgi dzirdēja, kā viņa, ar pūlēm steberēdama lejup pa stāvajām torņa kāpnēm, lādēja katru pakāpienu.

Rebekai bija gaidāms daudz briesmīgāks liktenis nekā Rovenai, jo uz kādu laipnību vai pieklājību varēja cerēt apspiestās tautas pārstāve, ja pat sakšu mantinieci skāra tikai ēna no tām? Toties ebrejietes pusē bija ass prāts un iedzimts gribas spēks, kas lika stāties pretī briesmām, kurām viņa bija pakļauta. Kopš agras bērnības viņai bija stingrs raksturs un labas novērošanas spējas, tāpēc greznība un bagātība, kāda valdīja tēva un citu pārtikušu ebreju namos, nespēja viņai noslēpt, cik nedroši ir tie apstākļi, kādos viņi dzīvo. Līdzīgi Damoklam slavenajās dzīrēs, Rebeka pastāvīgi redzēja visā šajā krāšņumā draudīgo zobenu, kas matiņā karājās pār viņas ciltsbrāļu galvām. Šādas pārdomas iemācīja viņu pareizāk spriest par dzīvi un mīkstināja viņas raksturu, kas citos apstākļos būtu izveidojies uzpūtīgs, augstprātīgs un stūrgalvīgs.

Tēva paraugs un aizrādījumi bija mācījuši Rebeku pieklājīgi izturēties pret visiem. Protams, viņa nevarētu atdarināt tēva iztapību un pieglaimošanos, jo gļēvulība un bikla padevība, kas to diktēja, bija viņas dvēselei sveša. Viņa izturējās ar lepnu pazemību, it kā pa- kļaudamās nelabvēlīgajiem apstākļiem, kādos viņu nostādījusi piederība pie nicināmās cilts, bet tai pašā laikā apzinājās, ka ir daudz augstāka stāvokļa cienīga nekā tas, uz kādu viņai atļāva cerēt reliģiozo aizspriedumu iesīkstējušais despotisms.

Tā sagatavojusies uz visādām negaidītām likstām, viņa bija ieguvusi arī nepieciešamo spēku cīnīties pret tām. Pašreizējais stāvoklis prasīja lielu aukstasinību, un viņa sakopoja visus savus spēkus.

Vispirms viņa rūpīgi izpētīja telpu un saprata, ka nav ko cerēt uz izbēgšanu vai patveršanos. Istabai nebija ne slepenas izejas, ne lūkas, un, kaut gan durvis, pa kurām Rebeku ieveda, istabu savienoja ar galveno ēku, to tomēr nošķīra no citām telpām apaļā torņa biezie mūri. No iekšpuses durvis nevarēja ne aizslēgt, ne aizšaut. Pa vienīgo logu varēja redzēt ar robotiem mūriem ierobežotu laukumiņu, kas pirmajā mirklī modināja Rebekā cerības uz iespēju izbēgt no šejienes; viņa tūliņ gan pārliecinājās, ka no tā nekur nevar tikt, jo laukumiņš bija izolēts balkons, ko ierobežoja para- pets ar šaujamlūkām, kur varēja nostādīt vairākus stopšāvējus, lai aizsargātu torni un ar bultām atvairītu uzbrucējus pilij no šīs puses.

Rebekai atlika tikai pacietība un stingra paļaušanās uz augstāku varu — šīs īpašības parasti piemīt izciliem un cildeniem raksturiem. Rebeka, kaut aplam mācīta tulkot svētos rakstus un saprast solījumus, kurus dievs devis izredzētajai tautai, tomēr nemaldījās, uzskatīdama pašreizējo laiku par ebreju pārbaudes stundu, un ticēja, ka pienāks diena, kad Ciānas bērni baudīs visus tos labumus, kas dāvāti kristīgajiem. Viss rādīja, ka ebreji pašreiz pārdzīvo soda un visādu vajāšanu laikus, kuros viņu pienākums ir ciest bez kurnēšanas. Arī uz sevi viņa jau sen raudzījās kā uz upuri, kas jau iepriekš nolemts postam, un pieradināja sevi pie domām, ka viņai neizbēgami būs jāsaduras ar visādām likstām.

Tomēr cietumniece nodrebēja un nobālēja, kad uz kāpnēm atskanēja soļi, durvis uz torņa kambari klusu atvērās un stalta auguma vīrietis, ģērbies tais pašās drēbēs kā visi bandīti, kuri bija ceļinieku nelaimes cēlonis, lēnā gaitā ienāca istabā un aizvēra durvis; uz pieres uzvilktā cepure aizsedza viņa sejas augšdaļu, bet apmetnis bija pacelts tā, lai aizsegtu lejas daļu. Viņš klusēdams nostājās sabiedētās cietumnieces priekšā, it kā nodomājis kaut ko darīt, no kā pats kaunas, un, kaut gan, pēc ārienes spriežot, bija rupjš radījums, tomēr nespēja atrast vārdus, lai paskaidrotu savas ierašanās mērķi, tāpēc Rebeka, saņēmusi spēkus, pati nolēma sākt sarunu. Viņa sniedza šķietamajam laupītājam divas dārgas aproces un kakla rotu, ko bija noņēmusi jau iepriekš, cerēdama, ka, apmierinot viņa mantkāri, varēs nodrošināt viņa labvēlību.

—   Ņem to, mans draugs, — viņa sacīja, — un dieva dēļ apžēlojies par mani un manu veco tēvu. Sīs rotas ir vērtīgas, bet tas ir sīkums pret to, ko tēvs dos tev, ja tu izlaidīsi mūs no šīs pils brīvus un bez pārestības.

—   Skaistais Palestīnas zieds, — laupītājs atbildēja, — šīs austrumu pērles nav tik baltas kā tavi zobi; šie briljanti gan ir spoži, bet tavas acis tos pārspēj, un es, kopš ķēros pie sava brīvā amata, devu solījumu vērtēt skaistumu augstāk par bagātību.

—    Neuzņemies tādu grēku, — Rebeka teica, — ņem izpirkšanas naudu un esi žēlsirdīgs! Zelts tev sagādās visādus priekus, bet mums nodarītās pārestības — tikai sirdsapziņas mokas. Mans tēvs labprāt izpildīs visu, ko vien vēlēsies, un, ja tu pratīsi likt lietā bagātību, tad ar naudas palīdzību atkal ieņemsi vietu starp godīgiem cilvēkiem, tev tiks piedoti agrākie pārkāpumi un tu būsi glābts no nepieciešamības grēkot no jauna.

—    Labi sacīts! — noteica laupītājs franciski, jo, acīm redzot, viņam bija grūti turpināt sarunu, ko Rebeka bija iesākusi sakšu valodā. — Bet zini, Bakas ielejas mirdzošā lilija, ka tavs tēvs atrodas varena alķīmiķa rokās, kurš prot pārvērst sudrabā un zeltā pat cietuma pavarda sarūsējušās restes. Godājamo Aizeku ievietos tādā destilācijas katlā, kurš iztvaicēs no viņa visu, kas vien viņam ir vērtīgs, un ne manas prasības, ne tavas lūgšanas tur neko neiespēs grozīt. Tava izpirkšanas nauda ir nomaksājama ar mīlu un skaistumu, citā naudā es to nevēlos saņemt.

—    Tu neesi laupītājs, — Rebeka arī atbildēja franciski, — neviens mežabrālis neatteiktos no mana priekšlikuma. Neviens mežabrālis šai zemē nelieto tādu valodu, kādā tu nupat runāji. Tu neesi laupītājs, bet nor- manis, varbūt pat dižciltīgs. Tad esi cildens no tiesas un nomet šo briesmīgo nežēlības un varmācības masku!

—    Tu, kas tik labi proti uzminēt, neesi vienkārša Izraeļa meita, — sacīja Briāns de Buagilbers, atklādams seju, — bet īsta Endoras burve, ja tu nebūtu tik jauna un skaista. Jā, es neesmu laupītājs, burvīgā Saronas roze. Es esmu tas, kas drīzāk spējīgs rotāt tavas rokas un kaklu ar pērlēm un briljantiem, kas tev tik labi piestāv, nekā atņemt tev šīs rotas.

—    Ko tad tev vajag no manis, ja ne bagātību? — Rebeka jautāja. — Starp mums nevar būt nekas kopējs: tu esi kristīgais, es ebrejiete. Mūsu savienību atzītu par nelikumīgu tiklab jūsu baznīca, kā mūsu sinagoga.

—    Pilnīgi pareizi, — templietis iesmiedamies atbildēja. — Precēt ebrejieti! Despardieux! [15] Nekad ne, ja viņa būtu ari pati Zabas ķēniņiene! Turklāt lai tev ir zināms, daiļā Ciānas meita, ka ari tad, ja pats kristīgākais karalis piedāvātu man savas kristīgākās meitas roku un piedevām visu Langedoku pūrā, ari tad es nevarētu viņu precēt. Mani solījumi neļauj man mīlēt nevienu meiteni citādi kā par amours', un tā es gribu mīlēt arī tevi. Es esmu Tempļa bruņinieks. Paskaties, šis ir mana svētā ordeņa krusts.

—   Un tu iedrīkstēsies piesaukt to par liecinieku šādā mirklī! — Rebeka izsaucās.

—   Kāda tev daļa, ja es to daru, — templietis sacīja — tu taču netici šim mūsu dvēseles glābšanas svētajam simbolam.

—   Es ticu tam, ko man mācījuši mani tēvi, — Rebeka atbildēja, — un lai dievs man piedod, ja mana ticība aplama. Bet kāda ir jūsu ticība, ser bruņiniek, ja jūs bez sirdsapziņas pārmetumiem atsaucaties uz savu vislielāko svētumu, kad dziraties pārkāpt svinīgāko solījumu, ko esat devis kā bruņinieks un kā ticīgais?

—   Tu proti sprediķot ļoti daiļrunīgi un svinīgi, Zī- raka meita, — templietis teica, — bet zini, mana skaistā dievvārdniece, ka tavi šaursirdīgie ebreju aizspriedumi padara tevi aklu pret mūsu augstajām privilēģijām. Tempļa bruņiniekarii laulības būtu liels noziegums, bet par sīkiem grēciņiem es mirklī varu saņemt atlaidi tuvākajā mūsu ordeņa preceptorijā. Ne pats gudrākais jūsu valdnieks, ne viņa tēvs, kuru paraugu jums taču vajadzētu cienīt, nav baudījuši šai ziņā plašākas privilēģijas par tām, kādas esam ieguvuši mēs, nabaga Ciānas tempļa bruņinieki, to dedzīgi aizsargādami. Zālamana tempļa aizstāvji taču var atļauties tos priekus, kurus jūsu Zālamans apdziedājis.

—   Ja tu tikai tāpēc lasi bībeli un svēto vīru dzīves aprakstus, — ebrejiete atteica, — lai ar tiem attaisnotu savu izvirtību un netiklību, tad tu esi vainīgs tādā pašā noziegumā kā tas, kas no vislabākajiem un derīgākajiem augiem iegūst vienīgi indi.

Templieša acis uzliesmoja, kad viņš dzirdēja šo pārmetumu.

—   Klausies, Rebeka, — viņš sacīja, — līdz šim es runāju ar tevi lēnprātīgi, tagad es runāšu kā uzvarētājs. Esmu tevi iekarojis ar savu stopu un šķēpu, un pēc visu zemju likumiem tev pienākas man padoties, jo man ne prātā nenāk atteikties kaut par matu no savām tiesībām vai neņemt ar varu to, ko tu atsakies sniegt labprātīgi.

—   Atkāpies, — Rebeka sacīja, — atkāpies un uzklausi mani, pirms izšķiries darīt tādu nāves grēku. Protams, tu vari mani uzveikt, jo dievs sievieti radījis vāju, uzticot viņas aizstāvēšanu vīrieša augstsirdībai. Bet es, templieti, darīšu zināmu tavu zemisko rīcību visai Eiropai. Tava ordeņa brāļu māņticība paveiks manā labā to, ko es nebūtu panākusi, apelējot pie viņu līdzjūtības. Katrai tava ordeņa preceptorijai, katram kapitulam kļūs zināms, ka tu kā ķeceris esi grēkojis ar ebrejieti. Un tie, kuriem neliks nodrebēt tavs noziegums, tomēr uzskatīs tevi par lāstiem apkraujamu tāpēc, ka esi apgānījis ordeņa svēto krustu, ielaizdamies ar manas cilts meitu.

—   Tu esi ļoti gudra, ebrejiet! — izsaucās templietis, labi apzinādamies, ka viņa runā patiesību: viņa ordeņa statūtos patiešām bija noteikumi, kas, piedraudot ar bargu sodu, stingri jo stingri aizliedza tamlīdzīgas mīlas dēkas un dažos gadījumos pat izslēdza bruņiniekus no ordeņa. — Tu esi visai gudra, bet tev gan vajadzēs skaļi kliegt, ja gribēsi, lai tavu balsi dzird ārpus šās pils biezajiem mūriem, bet iekšpus tiem tu vari raudāt, vaimanāt, saukt pēc tiesas un taisnības, brēkt pēc palīdzības — tas viss būs veltīgi. Tevi var glābt tikai padošanās savam liktenim un mūsu ticības pieņemšana, tad tu sasniegsi tādu stāvokli, ka daudzas normaņu dāmas apskaudīs svētā Tempļa drosmīgākā karotāja izredzētās spožumu un daili.

—   Padoties savam liktenim? Ak augstā debess, tādam liktenim! — iesaucās Rebeka. — Pieņemt tavu ticību! Kas tā par ticību, ja tā stāv tāda nelieša pusē? Un tu esot labākais templiešu karotājs? Zemiskais bruņinieks! Zvēresta lauzējs mūks! Es spļauju uz tevi, tu man derdzies! Ābrama dievs ir pavēris durvis uz glābšanos savai meitai — pat no šā negoda bezdibeņa!

To teikusi, viņa atrāva vaļā sīkrūtaino logu uz torņa augšējo laukumiņu un pēc mirkļa jau stāvēja uz paša parapeta malas, kur nekas viņu vairs nešķīra no baismīgās dzīles zem kājām. Buagilbers nebija gaidījis tādu izmisīgu rīcību, jo līdz šim Rebeka bija stāvējusi nekustēdamās, tāpēc viņš nepaspēja jaunavu ne aizkavēt, ne aizturēt. Viņš grasījās mesties Rebekai pakaj, bet viņa uzsauca:

—   Paliec uz vietas, lepnais templieti, vai nāc tuvāk, ja gribi! Viens tavs solis uz priekšu — un es metī- šos bezdibenī, mana miesa sašķīdīs pret šā pagalma akmeņiem, pirms tā kļūs par tavu rupjo kaislību upuri.

To teikdama, viņa saņēma rokas un pacēla tās pret debesīm, it kā lūgtu tās apžēlot viņas dvēseli pirms liktenīgā lēciena. Templietis vilcinājās, un viņa apņēmību, kas nekad nebija piekāpusies kāda ciešanu priekšā un nepazina žēluma, aizstāja sajūsma par Re- bekas gara stiprumu.

—   Kāp zemē, neprātīgā meitene, — viņš teica. — Zvēru pie zemes, jūras un debesīm, ka nedarīšu tev pāri!

—    Es tev neticu, templieti, — Rebeka atteica, — tu mani iemācīji pareizi novērtēt tava ordeņa tikumus. Tuvākajā preceptorijā tev piedos, ka lauzi arī šo zvērestu, jo tas skar tikai nožēlojamas ebrejietes godu!

—   Tu nodari man netaisnību! — templietis dedzīgi iesaucās. — Zvēru pie savu senču vārda, pie krusta uz manām krūtīm, zobena pie sāniem, pie manu senču senā ģerboņa! Zvēru, ka neapvainošu tevi! Kāp zemē, ja ne sevis, tad sava tēva dēļ. Es būšu viņam draugs, jo šai pilī viņam nepieciešams stiprs aizstāvis.

—   Ak vai, — Rebeka sacīja, — to es pārāk labi zinu. Bet vai es varu uz tevi paļauties?

—   Lai manu vairogu apgriež otrādi un liek negodā manu vārdu, ja es došu tev iemeslu sūdzēties par mani, — Briāns de Buagilbers solījās. — Esmu pārkāpis daudzus likumus un baušļus, bet savu vārdu nekad neesmu lauzis.

—    Labi, tiktāl es tev ticu, — teica Rebeka, nolēkusi no parapeta un apstājusies pie kādas ambrazūras jeb machicolles, kā tās tolaik sauca. — Te es stāvēšu, — viņa turpināja, — bet tu paliec tur, kur esi. Ja spersi kaut soli uz priekšu, tad redzēsi, ka ebrejiete drīzāk uzticēs savu dvēseli dievam nekā savu godu templietim.

Rebekas cildenā un stingrā apņēmība, kas tā atbilda daiļajai sejai, piešķīra viņas stājai, balsij un skatienam tik daudz dižciltības, ka viņa vairs nešķita mirstīga būtne. Viņas acīs nebija mulsuma un vaigi nenobālēja aiz bailēm no tādas šausmīgas un tuvas nāves, gluži otrādi — apziņa, ka viņa ir pati sava likteņa noteicēja un var izbēgt no negoda, lika koši pietvīkt melnūksnē- jai sejai un piešķīra vēl spožāku mirdzumu acīm. Lepnais un drosmīgais Buagilbers nodomāja, ka vēl nekad nav redzējis tādu apgarotu un diženu skaistumu.

—   Lai ir miers starp mums, Rebeka, — viņš teica.

—   Labi, ja tu tā gribi, — viņa atbildēja, — lai būtu miers, bet tikai tādā atstatumā.

—   Tev nav vairs ko bīties no manis, — Buagilbers centās viņu pierunāt.

—   Es nebaidos no tevis, — viņa sacīja, — pateicoties tam, kas uzcēlis šo torni tik skurbinoši augstu, ka neviens nevar nokrist no tā un palikt dzīvs, — pateicoties viņam un Izraeļa dievam, es no tevis nebaidos.

—   Tu esi netaisna pret mani, — templietis sūrojās, — zvēru pie zemes, jūras un debesīm, ka tu esi netaisna! Es no dabas nebūt neesmu tāds, kādu tu mani tagad redzi — nežēlīgu, patmīlīgu, nesaudzīgu. Tā bija sieviete, kas mācīja man cietsirdību, tāpēc es vienmēr esmu atmaksājis sievietēm, bet ne tādām kā tu. Uzklausi mani, Rebeka. Neviens bruņinieks nav ņēmis pīķi rokā, tā dievinādams savu sirdsdāmu kā Briāns de Buagilbers. Viņa bija nabadzīga barona meita, kuras tēvs varēja lepoties tikai ar pussagruvušu torni, neauglīgu vīna dārzu un dažiem akriem liesas zemes Bordo apkārtnē, bet viņas vārds kļuva zināms visur, kur ar ieročiem veica varoņdarbus, tas kļuva slavenāks nekā daudzu lēdiju vārdi, kurām solīja pūrā veselas grāfistes. Jā, — viņš turpināja, uztraukumā staigādams šurpu turpu pa šauro telpu, it kā pilnīgi aizmirsis Rebekas klātbūtni, — jā, mani varoņdarbi, briesmas, ko pārcietu, asinis, ko izlēju, padarīja

slavenu Adelaidas de Montemaras vārdu no Kastīlijas karaļa galma līdz Bicantijai. Un kā man atmaksāja par to! Kad es atgriezos pie viņas ar dārgi pirktu, ar ieročiem un asinīm iegūtu slavu, tad izrādījās, ka viņa apprecējusies ar Gaskoņas sīkmuižnieku, kura vārdu neviens nebija dzirdējis ārpus viņa nožēlojamās mui- želes robežām. Bet es šo sievieti biju mīlējis no visas sirds un bargi atriebos par savu nozaimoto uzticību. Taču mana atriebība ķēra mani pašu. Kopš tās dienas es atteicos no dzīves un visām tās saitēm, nekad man nebūs mājas, nebūs mīlošas sievas, vecumā nebūs laipnas pavarda uguns. Mans kaps būs vientuļš, man nebūs mantinieka, kurš pārdzīvos mani, lai turpinātu Buagilberu seno cilti. Savam ordeņa priekšniekam pie kājām es noliku tiesības uz patstāvību un atteicos no neatkarības. Templietis tikai vārda pēc nav vergs, bet īstenībā viņam nedrīkst piederēt ne zeme, ne manta, viņš dzīvo, darbojas un elpo pēc citas personas gribas un pavēlēm.

—    Ak vai, — noteica Rebeka,'— un kādas priekšrocības spēj atsvērt tādu neiedomājami lielu uzupurēšanos?

—    Iespēja atriebties, Rebeka, un plašas izredzes īstenot savus godkāros nodomus, — templietis atbildēja.

—   Slikts atalgojums par atteikšanos no tām tiesībām, kas cilvēkam visdārgākās.

—    Nerunā tā, jaunava! — templietis izsaucās. — Atriebība — tās ir dievu dzīres. Un, ja taisnība, kā to apgalvo garīdznieki, ka dievi pietaupa šīs tiesības sev, tad viņi uzskata šo baudu pārāk vērtīgu, lai piešķirtu to vienkāršajiem mirstīgajiem. Un godkāre! Tas ir tāds kārdinājums, kas spējīgs traucēt pat paradīzes svētlaimi. — Viņš mirkli klusēja, tad turpināja: — Rebeka, tai, kura spējīga izvēlēties nāvi negoda vietā, acīm redzot, ir lepna un stipra dvēsele. Tev jākļūst manai. Nē, nebīsties, — viņš piemetināja, — manai labprātīgi, uz taviem noteikumiem. Tev jādalās ar mani plašākās izredzēs nekā tās, kas paveras no valdnieka troņa augstumiem. Uzklausi mani, pirms atbildi, un apdomājies, pirms atsakies. Tempļa bruņinieks, kā tu sacīji, zaudē savas sabiedriskās tiesības un patstāvīgas darbības iespējas, toties viņš kļūst par tādas spēcīgas korporācijas locekli, kuras priekšā dreb karaļu troņi, — tā viena lietus lāse, iekritusi jūrā, kļūst par sastāvdaļu tam neuzveicamajam okeānam, kas sagrauž klintis un aprij karaļu armādas. Tāds ir mūsu stiprās savienības visu aptverošais spēks. Es nebūt neesmu pēdējais šai varenajā ordenī, bet viens no galvenajiem komando- riem un varu cerēt ar laiku saņemt lielmestra zizli. Mēs, nabaga zaldāti, ne vien uzliekam kāju uz zemē notriekta valdnieka kakla — to spēj katrs baskājis mūks. Nē, mūsu dzelžainie soļi aizsniegs viņu troņus, un mūsu dzelzs cimdi izraus scepterus no viņu rokām. Pat jūsu veltīgi gaidītā Mesijas valsts nespēs sniegt tādu varu jūsu izkliedētajām ciltīm, pēc kādas alkst mana godkāre. Esmu tikai meklējis radniecīgu garu, ar kuru dalīties šai varā, un tevī esmu tādu atradis.

—   Un to tu saki manas cilts sievietei? — Rebeka izsaucās. — Apdomājies!

—    Neatsaucies uz mūsu ticību atšķirībām, — templietis viņu pārtrauca. — Mūsu ordeņa slepenajās apspriedēs mēs smejamies par šīm bērnu pasakām. Nedomā, ka mēs ilgi palikām akli pret mūsu dibinātāju stulbumu, kad viņi atteicās no visām dzīves baudām, lai ar prieku mirtu mocekļu nāvē no bada, no slāpēm, no mēra vai mežoņu šķēpiem, veltīgi pūloties aizsargāt kailu tuksnesi, kam vērtība vienīgi māņticīgu cilvēku acīs. Mūsu ordeņa uzskati drīz vien kļuva drosmīgāki un plašāki, un tas atrada labāku atalgojumu par mūsu upuriem. Mūsu milzīgie zemes īpašumi visās Eiropas karalistēs, mūsu dižā karotāju slava, kas pievelk mums visas kristīgās pasaules izcilākos bruņniecības pārstāvjus, — tas viss kalpo tādiem mērķiem, kādi pat sapnī nav rādījušies mūsu ordeņa dievbijīgajiem dibinātājiem, un paliek noslēpums tādiem vārgiem gariem, kuri iestājas ordenī, turēdamies pie vecajiem principiem, un kurus viņu aizspriedumi padara par pasīviem ieročiem mūsu rokās. Bet pietiek klāstīt mūsu noslēpumus. Es dzirdu taures skaņas, kuras varbūt prasa manu klātbūtni. Padomā par to, ko es tev sacīju. Paliec sveika! Es nelūdzu piedošanu par to, ka draudēju tev ar varmācību, jo tas bija nepieciešams, lai iepazītos ar tavu raksturu. Zeltu pazīst tikai pēc pārbaudes. Es drīz atgriezīšos, un tad mēs turpināsim sarunu.

Viņš atgriezās torņa kambarī un tad devās pa kāpnēm lejup, atstādams Rebeku vienu, kurai pat briesmīgā nāve, kas nesen draudēja, nebija spējusi iedvest tādas šausmas, kādas iedvesa pārdrošā ļaunprāša nevaldāmā godkāre, un šāda vīra varā viņa bija tik nelaimīgi nokļuvusi. Kad Rebeka atgriezās kambarī, viņa vispirms pateicās Jēkaba dievam par sniegto palīdzību un lūdza viņu arī turpmāk turēt savu roku pār viņu un viņas tēvu. Vēl kāds tika pieminēts lūgšanā — tas bija ievainotais kristīgais, kuru liktenis nodevis asinskārīgu cilvēku — viņa personisko ienaidnieku rokās. Tiesa, sirdsapziņa pārmeta Rebekai, ka, pat vērsdamās pie augstākās varas, viņa nespēj atturēties, neaizlūgusi par cilvēku, ar ko viņai nekad nebūs lemts tikt savienotai, — par nacarieti un viņas ticības ienaidnieku. Taču lūgšana bija izdvesta, un visi viņas ticības brāļu šaursirdīgie aizspriedumi nevarētu piespiest Rebeku no tās atteikties.

XXV nodaĻa

Nav savu mūžu gadījies tik nesalasāms raksts.

«Viņa zemojas uzvarētājam»

Kad templietis iegāja pils zālē, viņš tur jau sastapa de Brasiju.

—        Šīs apdullinošās skaņas laikam pārtrauca jūsu mīlas dēkas tāpat kā manējās, — de Brasijs viņu uzrunāja. — Taču jūs ieradāties vēlāk par mani un ar redzamu nepatiku, no kā es secinu, ka jūsu saruna bijusi daudz patīkamāka par manējo.

—        Tātad jūs nesekmīgi bildinājāt sakšu mantinieci? — templietis jautāja.

—        Zvēru pie Tomasa Beketa kauliem, — de Brasijs atbildēja, — šī lēdija Rovena laikam dzirdējusi, ka es nevaru panest sieviešu asaras.

—        Še tev! — templietis noteica. — Algotņu vadonis rēķinās ar sieviešu asarām? Ja dažas lāsītes arī uzkrīt uz mīlas lāpas, liesma iedegsies vēl spilgtāk.

—    Paldies par tavām pāris lāsēm! — attrauca de Brasijs. — Šī jaunava izlēja tik daudz asaru, ka apdzēstu veselu ugunskuru. Tāda roku lauzīšana un asaru plūdi nav redzēti kopš svētās Niobes1 laikiem, par kuriem mums stāstīja priors Eimers. Likās — skaistajā saksietē iemājojis pats ūdens velns.

—    Bet manā ebrejietē iemājojis vesels leģions velnu, — sacīja templietis, — jo viens velns, ja arī viņš būtu pats Apolions, diezin vai varētu iedvest viņai tik daudz nelokāma lepnuma un apņēmības. Bet kur tad Frondebefs? Tas rags skan aizvien jo spalgāk.

—    Viņš laikam noņemas ar ebreju, — de Brasijs aukstasinīgi atbildēja. — Iespējams, ka Aizeka vaimanas apslāpē raga rēcienus. Jādomā, tu zini no pieredzes, ser Briān, ka tad, kad ebrejs šķiras no savas mantas uz tādiem noteikumiem, kādus viņam droši vien cēla priekšā Frondebefs, viņš tā auro, ka neviens nedzirdēs pat divdesmit ragus ar trompeti piedevām. Tomēr laiks sūtīt kādu pēc mūsu namatēva.

Drīz ieradās arī Frondebefs, kas bija iztraucēts viņa nežēlīgajās ļaundarībās, ar kurām lasītājs jau iepazinies; viņš bija mazliet aizkavējies, izdalīdams dažus nepieciešamus rīkojumus.

—   Paskatīsimies, kas par iemeslu šādam velnišķīgam troksnim, — viņš sacīja, — te ir vēstule un, ja nekļūdos, sakšu valodā.

Viņš lūkojās uz vēstuli, grozīdams to rokās, it kā cerēdams šādā kārtā tikt pie jēgas, beidzot pasniedza papīru de Brasij am.

—   Nezinu, kas tās par maģiskām zīmēm, — de Brasijs noteica, jo bija tāds pats nemākulis kā vairums tā laika bruņinieku. — Mūsu kapelāns gan mēģināja mācīt mani rakstīt, — viņš turpināja, — bet man burtu vietā iznāca pīķu uzgaļi vai zobenu asmeņi, tā ka vecais plikpauris beidzot atmeta ar roku.

—   Dod to man, — templietis ieteicās, — mēs vismaz tādējādi līdzināmies mūkiem, ka drusciņ mācāmies, lai varonību apgaismotu ar zināšanām.

—   Tad mēs izmantosim jūsu cienījamās zināšanas,— de Brasijs sacīja. — Kas tad teikts šai tīstoklī?

—   Tas ir oficiāls izaicinājums uz cīņu, — atbildēja templietis, — bet zvēru pie Betlemes dievmātes, ka tas ir pats ērmīgākais izaicinājums, kāds jebkad sūtīts pāri barona pils paceļamajam tiltam, ja vien tas nav muļķīgs joks.

—   Joks! — izsaucās Frondebefs. — Es vēlētos gan zināt, kas iedrošinātos jokot ar mani šādās lietās. Lasi, ser Briān!

Templietis sāka skaļi lasīt:

—   «Es, Vamba, Vientieša dēls, cildā un brīvdzimtā vira Rotervudas Sedrika — iesaukta Sakša — āksts, un es, Gurts, Beovulfa dēls, augšminētā Sedrika cūkgans. ..»

—   Tu esi prātā jucis! — Frondebefs viņu pārtrauca.

—    Zvēru pie svētā Lūkasa, ka šeit tā rakstīts, — templietis atbildēja un tad turpināja: — «… es, Gurts, Beovulfa dēls, augšminētā Sedrika cūkgans, kopā ar mūsu sabiedrotiem un domu biedriem, kas ir ar mums uz vienu roku šai mūsu strīda lietā, proti, ar drosmīgo bruņinieku, kurš pagaidām saucas Le Noir Faineant, un brašo jomenu Robertu Loksliju, pēc iesaukas Trāpīgā Bulta, paziņojam jums, Redžinald Frondebef, un visiem, kas ir jūsu sabiedrotie un līdzvainīgie, ka jūs bez jebkāda iemesla un bez kara pieteikšanas ar viltību un blēdību esat saņēmuši gūstā mūsu kungu un pavēlnieku, minēto Sedriku, kā arī cildo un brīvdzimto jaunavu lēdiju Rovenu no Hargotstandstidas, kā arī cildo un brīvdzimto Atelstanu no Koningsburgas, kā arī vairākus brīvļaužus, kas viņiem kalpo, tāpat vairākus vergus, viņu dzimtcilvēkus, tāpat kādu zināmu ebreju Aizeku no Jorkas ar viņa meitu ebrejieti, kā arī zirgus un mūļus; šīs augstdzimtās personas ar saviem kalpiem un vergiem, zirgiem un mūļiem, kā arī ar minētajiem ebreju un ebrejieti nav ne ar ko noziegušās viņa majestātes priekšā, bet mierīgā garā jājušas pa karaļa ceļu, kā uzticamiem pavalstniekiem klājas, un tāpēc mēs lūdzam un pieprasām, lai augšminētās dižciltīgās personas — proti, Rotervudas Sedriks, Hargotstandstidas Rovena un Koningsburgas Atelstans ar viņu kalpiem, vergiem un pavadoņiem, zirgiem un mūļiem, kā arī ar minētajiem ebreju un ebrejieti kopā ar visu viņu mantu un iedzīvi — tiktu ne vēlāk kā stundu pēc šās vēstules saņemšanas izdotas mums vai tiem, kam mēs pavēlēsim saņemt viņus sveikus un veselus, nepiemeklētus ne pie miesas, ne mantas. Pretējā gadījumā paziņojam jums, ka turam jūs par laupītājiem un nodevējiem, esam apņēmušies kauties ar jums, nedot jums miera ar aplenkšanu un uzbrukšanu vai kā citādi darīt visu, kas jums par nepatikšanu un postu. Tāpēc lai dievs ņem jūs savā ziņā. Rakstīts svētā Vitolda dienas priekšvakarā zem lielā Sanākšanas ozola Briežkalnu iecirknī, un rakstījis augšminēto svēts vīrs, dieva tā kunga, mūsu dievmātes un svētā Danstana kalps, kas ir kapelāns Kopmenherstas meža kapelā.»

Zem šā dokumenta bija uzskrīpāts primitīvs zīmējums, kas attēloja gaiļa galvu ar izslējušos seksti, un paraksts, ka tāds ir Vambas Vientieša dēla zīmogs. Krusts zem šās godājamās emblēmas apzīmēja Gurta Beovulfa dēla parakstu, tam sekoja ar prāviem burtiem braši rakstīts le Noir Faineant, bet vēl zemāk diezgan labi izdevies bultas attēls noderēja par parakstu jome- nam Lokslij am.

Bruņinieki noklausījās līdz galam šo neparasto dokumentu un nesapratnē klusēdami saskatījās, nezinādami, ko tas nozīmē. De Brasijs pirmais pārtrauca klusumu ar nevaldāmu smieklu šalti, templietis sekoja viņa piemēram, gan diezgan atturīgi. Toties Frondebefs likās neapmierināts ar viņu bezbēdību nelaikā.

—    Es jūs brīdinu, godātie seri, — viņš teica, — ka šinīs apstākļos mums nopietni jāpadomā-, ko darīt, un nav nevietā jānododas vieglprātīgai jautrībai.

—   Frondebefs vēl nav atjēdzies kopš tā laika, kad viņu nosvieda no zirga, — de Brasijs sacīja, — un viņam bailes, līdzko piemin izaicinājumu, kaut tas nāktu no āksta un cūkgana.

—   Zvēru pie svētā Maikla, — Frondebefs atbildēja, — būtu daudz labāk, ja tu viens pats atbildētu par šo ievārīto putru, de Brasij! Šie ļautiņi nedrīkstētu rīkoties ar tādu neticamu nekaunību, ja viņus neatbalstītu stipras mežabrāļu bandas. Šai mežā daudziem zobs uz mani, jo es stingri sargāju medījumu. Reiz es notvēru nozieguma vietā kādu puisi, kam vēl rokas bija asinīs, un liku viņu piesiet pie meža brieža ragiem; piecās minūtēs tas nobeidza viņu, un kopš tās dienas uz mani izlaistas tik daudzas bultas kā uz tēmēkli Ašbijā. Ei, puis! — viņš uzsauca kalpam. — Vai tu aizsūtīji kādu uzzināt, cik lieli spēki atbalsta šo lepno izaicinājumu?

—   Mežā sapulcējušies vismaz divsimt cilvēku, — atbildēja ieroču nesējs no barona svītas.

—    Tas ir ko vērts! — noteica Frondebefs. — Tā ir, kad atdod pili tādu cilvēku rīcībā, kuri nemāk neko klusu izdarīt, bet uzgrūž man virsū satracinātu lapseņu spietu.

—   Lapsenes? — de Brasijs jautāja. — Tie drīzāk ir trani, kuriem nav pat dzeloņa, slinki vergi, kuri labāk bēg uz mežu un izskauž briežus nekā godīgi strādā.

—   Nav dzeloņa? — Frondebefs pārjautāja. — Bulta ar šķeltu galu trīs pēdu garumā, kura trāpa franču kronā, — tas ir labs dzelonis.

—   Kaunieties, ser bruņiniek! — templietis iesaucās.

—    Savāksim savus vīrus un dosimies uzbrukumā. Ar vienu bruņinieku un pat ar vienu apbruņotu vīru pietiek, lai uzveiktu divdesmit tādu lauķu.

—   Pietiek un vēl paliek pāri! — atsaucās de Brasijs.

—   Man kauns doties pret viņiem ar pīķi.

—    Tas būtu pareizi, — Frondebefs sacīja, — ja tie būtu melnie turki vai mauri, ser templieti, vai gļēvie franču zemnieki, varonīgais de Brasij, bet te runa par angļu jomeniem, un cīņā pret viņiem mūsu vienīgās priekšrocības ir bruņas un zirgi, taču meža norās no tiem maz labuma. Dosimies uzbrukumā, tu saki? Mums taču tik maz ļaužu, ka tikko pietiks pils aizsargāšanai! Mani labākie vīri atrodas Jorkā, tavi algotņi visi ir tur, de Brasij, un pilī ir labi ja divdesmit vīru, neskaitot to saujiņu, kas piedalījās šai neprātīgajā dēkā.

—   Vai tu baidies, ka viņi savākuši lielus spēkus un var uzbrukt pilij? — jautāja templietis.

—    Nē, ser Briān, — Frondebefs atbildēja. — Tiesa, šiem mežabrāļiem ir visai drosmīgs barvedis, taču bez ielenkšanas mašīnām, sastatāmām kāpnēm un pieredzējušiem vadītājiem viņi manai pilij neko neizdarīs.

—   Sūti ziņnešus pie kaimiņiem, lai savāc ļaudis un steidzas glābt trīs bruņiniekus, kurus āksts un cūkgans ielenkuši barona Redžinalda Frondebefa pilī, — templietis zobojās.

—   Jūs jokojat, ser bruņiniek! — barons atbildēja.

—   Pie kā lai sūta? Malvuazens jau paspējis aizjāt uz Jorku ar saviem vasaļiem, mani pārējie sabiedrotie tāpat, un arī man pašam vajadzēja tur būt, nebijis šīs nolādētās dēkas.

—   Tad sūti uz Jorku ziņnesi, lai sauc mūsu ļaudis atpakaļ, — de Brasijs ieteica. — Ja viņi nelaidīsies lapās, ieraudzījuši manu karogu un manus vīrus, tad es teikšu, ka viņi ir visdrosmīgākie mežabrāļi, kuri jebkad liekuši stopu zaļajos mežos.

—   Bet kas tādu ziņu aiznesīs? — Frondebefs jautāja.

—   Viņi aplenks katru taciņu un izraus nesējam ziņu no azots. Es izdomāju tā, — viņš piemetināja, mirkli klusējis. — Ser templieti, tu proti ne vien lasīt, bet arī rakstīt, un ja vien mēs atrastu rakstāmpiederumus, ko lietoja mans kapelāns, kurš nomira pērno ziemsvētku dzīru laikā .. .

—    Iedrošinos ziņot, — iejaucās ieroču nesējs, kas joprojām stāvēja saimnieka priekšā, — ka, manuprāt, vecā Urfrīda glabā tos pie sevis kā piemiņu no sava biktstēva. Kapelāns esot bijis pēdējais, tā viņa stāstīja, no kura viņa dzirdējusi tādu valodu, kādu pieklājas klausīties jaunavai vai vecākai sievietei.

—   Tad ej un sameklē tos, Engelred, — Frondebefs pavēlēja, — bet tu, ser templieti, ūzraksti atbildi uz viņu bezkaunīgo izaicinājumu.

—   Es labprāt atbildētu viņiem ar zobenu, nevis ar spalvu, — atteica Buagilbers, — bet kā gribat.

Viņš apsēdās pie galda un franču valodā uzrakstīja šādu vēstuli:

«Sers Redžinalds Frondebefs un dižciltīgie bruņinieki, viņa sabiedrotie un līdzgaitnieki, nepieņem izaicinājumu no vergiem, dzimtcilvēkiem un bēguļiem. Ja personai, kas dēvē sevi par Melno Bruņinieku, ir patiešām gods piederēt pie bruņinieku kārtas, tad viņam jāzina, ka viņš pazemojis sevi ar šādu savienību un zaudējis tiesības prasīt, lai krietni un labdzimti vīri rēķinās ar viņu. Runājot par gūstekņiem, mēs kristīgā žēlsirdībā lūdzam jūs atsūtīt kādu garīgu personu, lai pieņemtu viņu grēksūdzi un samierinātu ar dievu, jo esam nolēmuši šodien pirms pusdienas sodīt viņus ar nāvi, un viņu galvas uz pils mūriem parādīs visiem, cik maz mēs rēķināmies ar tiem, kas uzņēmušies viņus atbrīvot. Un tāpēc, kā jau sacīts, lūdzam atsūtīt garīdznieku samierināt viņus ar dievu, un, šo lūgumu izpildot, jūs izdarīsiet viņiem pēdējo pakalpojumu zemes virsū.»

Vēstuli salocīja un pasniedza ieroču nesējam, lai nodod ziņnesim, kas pie vārtiem gaidīja atbildi uz paša atnesto izaicinājumu.

Jomens, kas bija uzņēmies šo uzdevumu, atgriezās sabiedroto galvenajā mītnē, kas šobrīd atradās zem veca, žuburaina ozola trīs stopa šāvienu atstatumā no pils. Te Vamba un Gurts ar saviem sabiedrotajiem Melno Bruņinieku un Loksliju, kā arī jautro vientuļnieku ar nepacietību gaidīja atbildi uz izaicinājumu. Mazliet tālāk bija apmetušies daudzi braši jomeni, kuru zaļās drēbes un vēja aprautās sejas liecināja par viņu nodarbošanos. Bija sapulcējušies pāri par divsimt vīriem, un vēl pastāvīgi nāca klāt jauni. Barveži atšķīrās no apakšniekiem tikai ar spalvu pie cepures, ģērbušies un bruņojušies visi bija vienādi.

Šīm bandām bija palīgspēki — gan sliktāk disciplinēti un bruņoti: tie bija sakši no tuvākajiem miestiņiem, kā arī dzimtcilvēki un kalpi no Sedrika plašās muižas, kuri bija ieradušies, lai palīdzētu atbrīvot savu saimnieku. Gandrīz visi bija bruņojušies ar dažādiem zemnieku darba rīkiem, kurus nepieciešamība dažkārt spiež lietot kareivīgos nolūkos. Dakšas, izkaptis, spriguļi un tamlīdzīgi priekšmeti bija viņu galvenie ieroči, jo normaņi, turēdamies pie parastās iekarotāju politikas, neļāva uzvarētajiem sakšiem iegādāties zobenus un šķēpus. Aiz šā iemesla sakši nebūt nebija ielenktajiem tik bīstami, kā varētu būt ar savu stipro miesas būvi, lielo skaitu, kā arī pacilātību, apzinoties, ka cīnīsies par taisnu lietu. Šā raibā karaspēka vadoņiem nu tika pasniegta templieša vēstule.

Vispirms to iedeva vientuļniekam un lūdza izlasīt, kas tanī rakstīts.

— Zvēru pie svētā Danstana zižļa, ar ko viņš savāca vienkopus tādu draudzi kā neviens cits svētais paradīzē, — sacīja šis godājamais baznīcas kalps, — ka nevaru izprast šos ķeburus un ari nezinu, vai šī vēstule rakstīta franciski vai arābiski.

Viņš pasniedza vēstuli Gurtam, kurš drūmi pakratīja galvu un deva to tālāk Vambam. Āksts, smīnēdams tik šķelmīgi, kā to darītu mērkaķis līdzīgā situācijā, aplūkoja pa kārtai visus četrus papīra stūrus, palēcās un pasniedza to Robertam Lokslijam.

—    Ja garie burti būtu stopi un īsie platas bultas, tad es kaut ko varētu izburtot, — sacīja krietnais jomens,

—   bet tagad šo ķeburu jēga man tikpat tāla kā briedis divpadsmit jūdžu atstatumā.

—   Tad man vajadzēs būt jums par rakstu mācītāju, — noteica Melnais Bruņinieks un, paņēmis no Lokslija vēstuli, izlasīja to vispirms pats un tad pārtulkoja sakšu valodā saviem sabiedrotajiem.

—   Sodīt ar nāvi cildo Sedriku! — izsaucās Vamba.

—   Zvēru pie krusta, tu laikam kļūdījies, ser bruņiniek.

—   Nē, mans godājamais draugs, — bruņinieks atbildēja, — es vārds vārdā pateicu to, kas tur rakstīts.

—   Tad es zvēru pie svētā Kenterberijas Tomasa, ka mums pils jāieņem, — Gurts iesaucās, — kaut arī vajadzētu ar kailām rokām izlauzt akmeni pēc akmens.

—   Mums jau citādu ieroču nav, — Vamba sacīja,

—    tikai manas rokas diezin vdi piemērotas, lai lauztu ar javu savienotus smilšakmens bluķus.

—   Tā ir izdoma, lai iegūtu laiku, — Lokslijs sprieda.

—   Viņi neiedrīkstēsies spert tādu soli, par ko jāatbild pašiem ar savu galvu.

—   Būtu labi, — Melnais Bruņinieks ieteicās, — ja kāds no mums prastu ielavīties pilī, lai redzētu, kādā stāvoklī ielenktie atrodas. Man domāt, ja viņi lūdz sūtīt biktstēvu, tad mūsu svētais vientuļnieks varētu reizē veikt savu misiju un atnest mums vajadzīgās ziņas.

—    Lai tevi mēris parauj ar visiem taviem padomiem! — svētais vientuļnieks izsaucās. — Es taču tev sacīju, ser Laiskais Bruņiniek, ka, nomezdams mūka tērpu, es nometu savu garīgo amatu, savu svētumu un pat savu latīņu valodu, jo, kad man mugurā zaļais vamzis, es drīzāk spēju nošaut divdesmit briežu nekā pieņemt viena kristīgā grēksūdzi.

—    Baidos, — Melnais Bruņinieks teica, — ļoti baidos, ka te šimbrīžam nebūs neviena cita, kas derētu šādai biktstēva lomai.

Visi saskatījās un klusēja.

—    Es redzu, — Vamba teica pēc īsām pārdomām, — ka muļķim pielemts palikt par muļķi un bāzt galvu tādā cilpā, no kuras gudri ļaudis mūk pa gabalu. Jums jāzina, dārgie tuvinieki un savieši, ka pirms raibā vamža es valkāju brūnu paltraku un gatavojos kļūt par mūku, bet man piemetās smadzeņu iekaisums un prāta palika vienīgi tik daudz, cik vajadzīgs ākstam. Bet es domāju, ka ar labā vientuļnieka mēteļa palīdzību un ar to svētumu, dievbijību un latīņu gudrību, kas iešūta viņa kapucē, es pratīšu sniegt gan laicīgu, gan garīgu iepriecinājumu mūsu cienītajam saimniekam Sedrikam un arī viņa nelaimes brāļiem.

—   Kā tu domā, vai viņš der šim uzdevumam? — Melnais Bruņinieks jautāja Gurtam.

—    Nudien nezinu, — Gurts atbildēja. — Ja viņš izrādīsies nederīgs, tad šis būs pirmais gadījums, kad viņa prāts nespēs paglābt viņa muļķību.

—    Tad velc vien paltraku, labais cilvēk, — Melnais Bruņinieks teica, — un lai tavs saimnieks atsūta ar tevi vēsti, kāds stāvoklis pilī. Jādomā, ļaužu tur maz, un es lieku pieci pret vienu, ka pēkšņs un drosmīgs uzbrukums var gūt panākumus. Tomēr laika maz, steidzies.

—    Mēs tikmēr, — Lokslijs sacīja, — tā aplenksim visus mūrus, ka neviena muša neizlidos bez mūsu ziņas. Saki šiem varmākām, labais draugs, — viņš uzrunāja Vambu, — ka par ikvienu pārestību gūstekņiem viņi dabūs dārgi maksāt.

—   Pax vobiscum![16] — atbildēja vamba, paspējis jau uzvilkt mūka drēbes.

Sos vārdus pateicis, viņš atdarināja cienīgu un svinīgu baznīcas kalpa gaitu un devās pildīt savu misiju.

XXVI NODAĻA

Karsts rikšotājs reizēm kā gliemezis šļūks,

Bet klibiķis lidos kā pūka.

Par jokdari dažkārt būs pārvērties mūks,

Bet jokdaris toties par mūku.

Veca dziesma

Kad āksts, tērpies vientuļnieka mēteli un kapucē un apjozies ar mezglainu virvi, parādījās Frondebefa pils vārtu priekšā, vārtu sargs uzprasīja, ka viņu sauc un kāpēc viņš ieradies.

—    Pax vobiscum! — āksts atbildēja, — Es esmu pazemīgs svētā Franciska ordeņa mūks un atnācu sniegt savus pakalpojumus zināmiem nelaimīgiem gūstekņiem, kas patlaban atrodas šai pilī.

—   Tu esi drošsirdīgs mūks, — vārtu sargs sacīja, — ja iedrīkstējies atnākt uz šejieni, jo te, atskaitot mūsu žūpu biktstēvu, jau divdesmit gadus nav dziedājuši tādi gaiļi kā tu.

—       Esi tik labs un pieteic mani pils saimniekam, —

skubināja šķietamais mūks. — Tici, ka viņš mani pieņems ar prieku, un gailis dziedās tik skaļi, ka visā pilī varēs dzirdēt.

—    Paldies par to! — vārtu sargs atteica. — Bet, ja es saņemšu brāzienu, ka atstāju savu posteni tava uzdevuma dēļ, tad gribu redzēt, vai mūka pelēkais paltraks izturēs meža zoss bultu.

Pēc šiem draudiem vārtu sargs iznāca no tornīša un devās uz pils zāli ar nedzirdētu vēsti — ka pie vārtiem stāvot svēts mūks un lūdzot atļauju nekavējoties nākt iekšā. Viņam par lielu brīnumu saimnieks tūliņ pavēlēja ielaist svēto vīru, un vārtu sargs, vispirms nostādījis sardzi pie ieejas pilī, lai nodrošinātos pret visādiem pārsteigumiem, bez liekas prātošanas devās izpildīt saņemto pavēli. Vieglprātīgā pašpaļāvība, kas Vambu bija iedrošinājusi uzņemties bīstamo pasākumu, gandrīz pagaisa, kad viņu ieveda pie briesmīgā Redži- nalda Frondebefa, no kā visi tā bijās, un viņš izrunāja savu pax vobiscum, uz kuru tik stipri paļāvās savā lomā, tādā drebošā un vārgā balsī, kādā to vēl nekad neviens nebija izsacījis. Taču Frondebefs bija paradis, ka ikvienas kārtas ļaudis drebēja viņa priekšā, tāpēc šķietamā mūka biklums neradīja viņā nekādas aizdomas.

—   Kas tu esi, priesteri, un no kurienes? — viņš jautāja.

—   Pax vobiscum! — āksts atkārtoja. — Esmu svētā Franciska pazemīgs kalps, nācu cauri šiem mežiem un nokļuvu laupītāju rokās, kā sacīts svētos rakstos — quidam viator incidit in latrones ', kuri sūtīja mani uz šo pili izpildīt svētu pienākumu pie divām personām, ko jūsu cienījamā taisnā tiesa notiesājusi.

—   Tā, tā, — Frondebefs noteica, — bet vai tu nevari man pateikt, svētais tēv, vai tur daudz šo bandītu?

—   Varonīgais ser, — Vamba atbildēja, — nomen illis legio — viņu vārds ir leģions.

—   Saki man skaidri un gaiši, cik viņu ir, priesterī, citādi ne tavs paltraks, ne virve tevi nepasargās.

—       Ak vai, — sacīja šķietamais mūks, — cor meum

eruclavit,* kas nozīmē — es tikko nenomiru no bailēm. Bet man šķiet, ka par visiem kopā — jomeniem un vienkāršiem Jaudīm — sanāks vismaz piecsimt cilvēku.

—   Ko! — izsaucās templietis, kas tobrīd ienāca zālē.

—   Tik daudz šo lapseņu salidojis? Tad ir laiks izpostīt tādu nelietīgu midzeni.

Viņš pavilka Frondebefu sānis un prasīja:

—   Vai tu pazīsti šo priesteri?

—   Viņš nav šejienietis, — Frondebefs atbildēja,

—   bet no tāla klostera, un es viņu nepazīstu.

—    Tad nevajag uzticēt viņam uzdevumu vārdos, — templietis sacīja. — Lai viņš aiznes rakstītu pavēli de Brasija algotņiem steigties šurp. Un tikmēr, lai šis plikpauris nenojauš, kas te notiek, ļauj viņam izpildīt savu uzdevumu un sagatavot sakšu cūkas uz kaušanu.

—    Lai tā notiek, — Frondebefs atbildēja un lika kādam saimes loceklim aizvest Vambu uz to telpu, kur atradās Sedriks un Atelstans.

Sedrika nepacietību ieslodzīšana drīzāk pastiprināja nekā vājināja. Viņš staigāja pa zāli no viena gala uz otru kā cilvēks, kurš grasās mesties virsū ienaidniekam vai uzbrukt aplenktam cietoksnim pa mūrī izlauzto robu. Sad tad viņš kaut ko uzsauca pats sev vai Atelstanam, kurš stoiķa aukstasinībā gaidīja dēkas iznākumu, Jaudams tikmēr kuņģim mierīgā garā pārstrādāt bagātīgās pusdienas un sevišķi neinteresēdamies, cik ilgi būs jāpaliek gūstā, jo bija pārliecināts, kā dieva noliktā laikā viss šās zemes Jaunums ņems galu.

—    Pax vobiscum! — āksts viņus uzrunāja ienākdams. — Lai ar jums un pār jums ir svētā Danstana, svētā Denisa, svētā Datoka un visu pārējo svētība!

—   Nāc vien iekšā, — Sedriks sacīja šķietamajam mūkam. — Kāpēc tu ieradies pie mums?

—   Atnācu sagatavot jūs uz nāvi, — āksts atbildēja.

—    Nevar būt! — Sedriks satrūcies iesaucās. — Lai cik viņi Jauni, cik pārdroši, viņi neiedrīkstēsies pastrādāt tik atklātu noziegumu un bez jebkāda iemesla.

—    Ak vai, — āksts noteica, — griezties pie viņu cilvēkmīlestības būtu tikpat veltīgi kā mēģināt noturēt trakojošu zirgu ar zīda pavedienu. Un tāpēc apdomā labi, cildais Sedrik, un arī jūs, varonīgais Atelstan, ko esat nogrēkojušies šās zemes dzīvē, jo šodien pat jūs aicinās augstākā soģa krēsla priekšā.

—    Vai tu dzirdi, Atelstan? — Sedriks jautāja. — Pa- cilasim savas sirdis šim pēdējam solim, jo labāk mirt kā vīriem nekā dzīvot kā vergiem.

—   Es esmu gatavs izturēt visu, — Atelstans atbildēja, — ko viņu negantums var izdomāt, un iešu nāvē tikpat mierīgi, kā eju pie pusdienu galda.

—   Tad stāsimies pie svētās mistērijas, tēv, — Sedriks uzaicināja mūku.

—    Pagaidi mirkli, tēvoci, — āksts ierunājās savā parastajā balsī, — labāk apskaties visapkārt, pirms lec elles tumsībā.

—   Nudien, — Sedriks brīnījās, — viņa balss man pazīstama.

—   Tā ir jūsu uzticamā verga un jokdara balss, — atbildēja Vamba, nomezdams kapuci no galvas. — Būtu jūs agrāk klausījis manu muļķa padomu, tad nekad nebūtu iekļuvis šeit. Klausiet kaut tagad, tad drīz tiksiet ārā.

—   Ko tu gribi teikt, šķelmi? — Saksis jautāja.

—   Tikai to: apvelc šo paltraku un apsien virvi, — Vamba atbildēja, — jo tā izpaužas mana svētā kārta, un mierīgā garā ej ārā no pils, bet man atstāj savu apmetni un jostu, lai es varu izdarīt to lielo lēcienu tavā vietā.

—   Atstāt tevi savā vietā? — Sedriks, šā priekšlikuma pārsteigts, brīnījās. — Viņi taču tevi pakārs, mans nabaga nelga!

—    Lai dara to, kas viņiem pa spēkam, — Vamba atteica. — Es ceru, nenievājot jūsu cildo kārtu, ka Vamba, Vientieša dēls, pratīs karāties ķēdē tikpat cienīgi, kā savā laikā ķēde karājās viņa, senča aldermaņa kaklā.

—    Vamba, es esmu ar mieru pieņemt tavu priekšlikumu ar vienu noteikumu, — Sedriks sacīja. — Apmaini drēbes nevis ar mani, bet ar lordu Atelstanu.

—       Nē, zvēru pie svētā Danstana, man tas nav pa prātam! — Vamba atbildēja. — Tas ir saprotams, kāpēc Vientieša dēls ir ar mieru ciest, glābdams dzīvību Hervarda dēlam, bet kāda jēga mirt tāda cilvēka vietā, kura tēvs nepazina manu tēvu?

—   Nekrietneli, — Sedriks uzsauca, — Atelstana senči bija Anglijas valdnieki!

—   Lai viņi bija kas būdami, — Vamba atteica,

—    bet es nevēlos, ka man apgriež galvu otrādi viņa senču dēļ. Un tāpēc, mans labais saimniek, vai nu pieņemiet manu priekšlikumu, vai ļaujiet man pamest šo cietumu tikpat brīvi, kā es te ienācu.

—   Ļauj nokalst vecam kokam, — Sedriks turpināja,

—    lai saglabājas neskarts visa meža krāšņums! Glāb cildo Atelstanu, mans uzticamais Vamba! Katram, kura dzīslās rit sakšu asinis, pienākas to darīt. Mēs ar tevi labprātīgi kritīsim par upuri nežēlīgo tirānu negantajām dusmām, bet viņš — brīvs un drošībā — pamodinās mūsu tautas brāļu varonību, un viņi atriebs mus.

—    Nē, Sedrika tēv, — Atelstans sacīja, spiezdams viņam roku, jo ik reizi, kad viņu ierosināja domāt un darboties, šā sakša jūtas un rīcība bija viņa augstās izcelšanās cienīgas. — Nē, — viņš atkārtoja, — es labāk esmu ar mieru veselu nedēļu nosēdēt šai telpa pie sapelējušas maizes un sasmakuša ūdens, nekā izmantošu iespēju glābties, kuru verga vientiesīgā uzticība sniedz viņa saimniekam.

—    Jūs saucaties par gudriem vīriem, seri, — āksts teica, — un es esmu stulbs muļķis, bet tomēr, tēvoci Sedrik un brālēn Atelstan, muļķis pieņems lēmumu jūsu vietā un izbeigs jūsu sacenšanos laipnībās. Es esmu kā Tenteru Džona ķēve, kura neļāva nevienam citam sēsties mugurā, tikai Tenteru Džonam. Es ierados glābt savu saimnieku, un, ja viņš atsakās no manas palīdzības, tad beigta balle, es eju uz mājām. Uzticību nevar svaidīt no vienām rokām otrās kā rotaļās gredzenu vai bumbiņu. Esmu ar mieru karāties cilpā vienīgi sava dzimtkunga vietā.

—   Ejiet vien, cildais Sedrik, — skubināja Atelstans,

—     nepalaidiet garām šo izdevību. Jūsu klātbūtne iedvesmos draugus uz mūsu glābšanu, bet, ja jūs paliksiet šeit, mēs visi esam pagalam.

—Bet vai tur ārā ir cerība uz palīdzību? — Sedriks jautāja, lūkodamies ākstā.

—    Un vēl kāda cerība! — Vamba izsaucās. — Ziniet, ka, uzvelkot manu mēteli, jūs ietērpjaties karavadoņa mundierī. Piecsimt vīru salasījušies pie šās pils mūriem, un šodien es biju viens no galvenajiem vadoņiem. Mana āksta cepure noderēja par kasku, bet mans grabulis par maršala zizli. Redzēsim, vai viņi daudz iegūs, apmainījuši muļķi pret gudru cilvēku. Nudien, es bīstos, ka viņi nezaudē drosmi, iedzīvojušies gudrībā. Tad ardievu, saimniek, esi laipnāks pret nabaga Gurtu un viņa suni Fangsu, bet manu nerra cepuri pakar Rotervudā pie sienas par piemiņu, ka esmu atdevis dzīvību par saimnieku kā uzticams . .. muļķis.

Pēdējo vārdu viņš izsacīja diezgan divdomīgi — ne īsti nopietni, ne īsti pa jokam. Sedrikam acīs saskrēja asaras.

—   Tevi pieminēs, kamēr uzticība un mīlestība būs šai pasaulē cieņā un godā, — viņš sacīja. — Ja es nedomātu, ka atradīšu iespēju glābt Rovenu un tevi, Atelstan, un arī tevi, mans nabaga Vamba, es neļautos pierunāties.

Viņi pārģērbās, bet tad Sedrikam pēkšņi radās jaunas šaubas.

—   Es nekādas citas valodas neprotu kā vien savu dzimto valodu un dažus teikumus ķēmīgajā normaņu mēlē. Kā es varu izlikties par īstu mūku?

—   Visa burvestība slēpjas divos vārdos, — Vamba atbildēja. — Pax vobiscum atbild uz visiem jautājumiem. Sastopoties vai atvadoties, ēdot vai dzerot, svētījot vai nolādot atkārto tikai pax vobiscum, ar to pietiks. Mūkam šie vārdi tikpat nepieciešami kā raganai slotas kāts vai zizlis burvju māksliniekam. Saki tikai dobjā balsī un cienīgi pax vobiscum, un neviens neiedrošināsies tev stāties pretī. Sardze, vārtu sargs, bruņinieks vai ieroču nesējs, kājnieks vai jātnieks — vienalga: pax vobiscum iedarbojas kā buramvārdi. Ja mani rīt vedīs kārt, ko es gan stipri apšaubu, es katrā ziņā izmēģināšu šo vārdu spēku pie sprieduma izpildītāja.

—   Ja tā, — viņa saimnieks sacīja, — tad es mirklī pārvēršos par mūku. Pax vobiscum! Ceru, ka neaizmirsīšu šo paroli. Cildais Atelstan, ardievu; ardievu arī tu, mans nelga, kura sirds var atsvērt vienu otru vājāku galvu. Es jūs izglābšu vai atgriezīšos un miršu kopā ar jums. Kaut arī man būtu jāupurē mana dzīvība, bet mūsu sakšu valdnieku karaliskās asinis netiks izlietas, kamēr manējās vēl ritēs dzīslās, un ne matiņš nenokritīs no mana uzticamā kalpa galvas, kurš riskē ar savu dzīvību, lai glābtu saimnieku. Ardievu.

—   Ardievu, cildais Sedrik! — Atelstans sacīja.

—     Atcerieties, ka mūki nekad neatteicas no laba malka, ja viņiem to piedāvā.

—   Ardievu, tēvoci, — Vamba piemetināja, — un neaizmirsti pax vobiscum.

Sādu novēlējumu pavadīts, Sedriks devas ceļa, un drīz vien viņam nācās pārbaudīt, kāds spēks ir šiem burvju vārdiem, kuru visvarenību viņa āksts tā bija cildinājis. Steigdamies ātrāk izkļūt no pils, viņš pēkšņi zem krēslainā gaiteņa zemajām velvēm ieraudzīja savā priekšā sievietes stāvu.

—    Pax vobiscum! — sacīja viltus mūks, cenzdamies ātrāk tikt viņai garām, bet maiga balss atbildēja:

—   Es esmu pakurls, — Sedriks atbildēja sakšu valodā un nomurmināja zem deguna: — Velns būtu parāvis to muļķi ar viņa pax vobiscum! Jau pirmajā reizē nošāvu greizi.

Tomēr tanīs laikos diezgan bieži gadījās, ka priesteri slikti prata latīņu valodu, un persona, kas Sedriku uzrunāja, to ļoti labi zināja.

—    Lūdzu parādīt lielu žēlsirdību, godājamais tēv, — viņa turpināja sakšu valodā, — neliedziet savu svēto iepriecinājumu ievainotam gūsteknim šai pilī un esiet tik žēlīgs pret viņu un mums, kā to māca jūsu svētā baznīca. Nekad jūsu klosteris nebūs saņēmis tik bagātīgu atmaksu par labu darbu.

—   Mana meita, — Sedriks atbildēja, stipri apjucis,

—   es nedrīkstu uzkavēties šai pilī un šķiest laiku, pildot parastos pienākumus, — man jātiek projām iespējami ātrāk, no tā atkarīga daudzu cilvēku dzīvība vai nāve.

—    Tēv, es lūdzu to solījumu vārdā, kurus esat devis, neatstājiet nelaimīgos un apdraudētos bez padoma un palīdzības, — lūdzēja turpināja.

—   Lai velns mani aizrauj uz Ifrinu pie Odina un Tora dvēselēm! — Sedriks nepacietīgi attrauca un droši vien būtu izsacījis vēl vairākus teikumus šādā garā, pilnīgi aizmirsis savu garīgās personas uzvedību, bet viņu sarunu pārtrauca vecā Urfrīda.

—    Kā, mīlulīt, — viņa skarbi uzrunāja sievieti, — tā tu man atmaksā par manu labo sirdi, par to, ka ļāvu tev iziet no cietuma celles? Novedusi svētu cilvēku tiktāl, ka viņš sāk lietot nepieklājīgus vārdus, lai tiktu vaļā no ebrejietes uzmācības!

—   Ebrejietes! — Sedriks izsaucās, izmantodams šo gadījumu, lai tiktu vaļā no abām. — Ļauj man iet, sieviete! Neaizturi mani, vai tev klāsies slikti. Es nupat kā izpildīju svētu pienākumu un negribu apgānīties.

—    Nāc šeit, tēv, — vecene teica, — tu esi te svešinieks un bez pavadoņa netiksi no pils ārā. Nāc šeit, man gribas ar tevi parunāties. Bet tu, nolādētās cilts meita, ej pie slimā un kop viņu, kamēr atgriezīšos, — un vai tev, ja iedrīkstēsies vēlreiz iet ārā bez manas atļaujas!

Rebeka aizsteidzās. Ar savu neatlaidību viņa bija panākusi, ka Urfrīda izlaida viņu no torņa un lika kopt ievainoto Aivenho, ko Rebeka labprāt būtu darījusi ari bez pavēles. Labi saprazdama draudošo stāvokli, apņēmusies izmantot katru iespēju izglābties, Rebeka, uzzinājusi no Urfrīdas, ka šai bezdievīgajā pilī iekļuvis garīdznieks, cerēja, ka viņš palīdzēs ieslodzītajiem. Tāpēc viņa gaidīja viltus mūku gaitenī, lai uzrunātu viņu un pamodinātu interesi par gūstekņiem, bet lasītājs redzēja, kādi bija šā mēģinājuma panākumi.

XXVII NODAĻA

Par velti, neģēli, jo viss, ko stāstīt vari,

Būs posts un negods vien, pār tavu galvu krāts.

Viss sen jau pierādīts. Tu zini arī,

Kas tevi gaida. Bet, ja vēlies, — sāc.

* * *

Pavisam citas bēdas mani māc,

Cits nemiers manu sirdi dienām grauzis,

Ļauj izsūdzēt, lai atveldzējas prāts,

Ver manām raizēm pacietigu ausi;

Ja nav man drauga nelaimē, tad kāds

Lai vismaz atrodas, kas manī klausās.

Krebs «Tiesas zāle»

Kad Urfrīda ar kliedzieniem un draudiem bija iedzinusi Rebeku atpakaļ slimnieka istabā, viņa ar varu ievilka Sedriku mazā kambarīti un cieši aizvēra durvis. Tad viņa noņēma no plaukta blašķi ar vīnu un divus kausus, nolika tos uz galda un uzrunāja viņu, drīzāk apstiprinot, nekā jautājot:

— Tu esi saksis, tēv? Nedomā to noliegt, — viņa piebilda, redzēdama, ka Sedriks nesteidzas ar atbildi, — dzimtās valodas skaņas ir saldas manām ausim, lai gan reti es tās dzirdu, vienīgi no pazemotu un nožēlojamu vergu mutes, kuriem lepnie normaņi uzkrauj pašu melnāko darbu šai namā. Bet tu esi saksis, tēv, saksis un, kaut arī dieva kalps, tomēr brīvs cilvēks. Man prieks klausīties tavā valodā.

—   Vai tad sakšu priesteri neapmeklē šo pili? — Sedriks jautāja. — Man domāt, ka viņu pienākums ir iepriecināt atstumtos un nomāktos zemes bērnus.

—    Nē, neapmeklē, — Urfrīda atbildēja, — un, ja ari iegriežas, tad lai dzīrotu pie iekarotāju galda, nevis lai uzklausītu savu tautas brāļu sūdzības; tā vismaz runā par viņiem, pati es neko nevaru teikt. Ir jau desmit gadu, kopš šās pils durvis nav atvērušās'nevienam priesterim, atskaitot to izvirtīgo normaņu kapelānu, kas pa naktīm žūpoja kopā ar Frondebefu, un arī tas jau sen devies sniegt dievam atbildi par savu draudzes gana darbu. Bet tu esi saksis, sakšu priesteris, un man vajag uzdot tev vienu jautājumu.

—    Jā, es esmu saksis, — Sedriks sacīja, — bet neesmu vis cienīgs saukties par priesteri. Atlaid mani, es tevi lūdzu! Zvēru, ka atgriezīšos vai atsūtīšu tev gitu garīdznieku, kas cienīgāks uzklausīties tavu grēksūdzi.

—    Pagaidi vēl mazliet, — Urfrīda viņu aizturēja, — drīz vien balss, kuru tu dzirdi, apklusīs zemes saltajā klēpī, bet es negribu doties uz turieni bez grēksūdzes kā kustonis, kaut tā esmu aizvadījusi savu mūžu. Lai vīns dod man spēku atklāt tev manas dzīves šausmas.

Viņa pielēja pilnu kausu un alkatīgi izdzēra līdz dibenam, it kā baidīdamās izlaistīt kaut vienu pilienu.

—   Tas notrulina, — viņa sacīja, izdzērusi kausu un pacēlusi acis augšup, — bet uzmundrināt vairs nevar. Iedzer arī tu, tēv, citādi neizturēsi un sabruksi uz grīdas, klausīdamies manā stāstā.

Sedriks labprāt būtu atteicies no tāda baiga uzaicinājuma, bet viņas kustības pauda nepacietību un izmisumu, tāpēc viņš paklausīja lūgumam un iedzēra lielu malku vīna, bet Urfrīda, it kā viņa piekrišanas nomierināta, sāka savu stāstu.

—    Es nebūt neesmu piedzimusi tik nožēlojama, kādu tu redzi mani tagad, tēv. Es biju brīva, laimīga, godāta, mīlēta un mīlēju. Tagad esmu verdzene, nelaimīga un pazemota, — savu kungu kaislību rotaļlieta, kamēr biju skaista, viņu naida, nievu un nicināšanas priekšmets, kad mans skaistums izgaisa. Vai tad brīnums, tēv, ka es ienīdu visu cilvēku dzimumu un visvairāk to cilti, kura vainīga pie mana likteņa? Vai grumbaina un vārga vecene, kurai jāizlej niknums bezspēcīgos lāstos, var aizmirst, ka viņas tēvs ir bijis cildais Torkilstonas tans, kura sarauktā piere lika drebēt tūkstošiem vasaļu?

—   Tu esi Torkila Volfgangera meita! — iesaucās Sedriks, kāpdamies atpakaļ. — Tu — tu esi cildā sakša — mana tēva drauga un kaujas biedra meita?

—    Tava tēva draugs! — atkārtoja Urfrīda. — Tātad manā priekšā stāv Sedriks, iesaukts Saksis, jo cildajam Rotervudas Hervardam bija tikai viens pats dēls, un tā vārds labi pazīstams viņa ciltsbrāļiem. Bet, ja tu esi Rotervudas Sedriks, ko nozīmē tavs mūka tērps? Vai arī tu esi zaudējis cerības glābt savu dzimteni un meklējis klostera mūros patvērumu no spaidiem?

—   Nav svarīgi, kas es esmu, — Sedriks atbildēja,

—   turpini, nelaimīgā, savu stāstu par šausmām un noziegumiem. Jā, par noziegumiem, jo tas, ka tu esi palikusi dzīva, arī ir noziegums.

—   Tā ir, tā ir, — atsaucās nožēlojamā sieviete,

—    briesmīgi, melni, riebīgi noziegumi — noziegumi, kuri kā smagi akmeņi gulstas man uz krūtīm, noziegumi, kurus nevar iznīdēt pat pēcnāves mocību uguns. Jā, šinīs pašās zālēs, kas aptraipītas ar mana tēva un manu brāļu šķīstajām un cildenajām asinīm, šai pašā namā, kur es dzīvoju kā viņu slepkavas mīļākā, kā viņa iegribu verdzene, kā viņa izpriecu dalībniece, katrs mans elpas vilciens ir noziegums un lāsts.

—    Nožēlojamā sieviete! — Sedriks iesaucās. — Kamēr tava tēva draugi, kamēr ikviena īsta sakša sirds, aizlūdzot dievu par Torkila un viņa varonīgo dēlu dvēselēm, neaizmirsa savās lūgšanās pieminēt nogalinātās Ulrikas vārdu, kamēr mēs visi apraudājām mirušos un godājām viņu piemiņu, tu dzīvoji, lai izpelnītos mūsu naidu un riebumu, — dzīvoji savienībā ar nelietīgu varmāku, kurš noslepkavojis visus,, kas tev bija paši tuvākie un dārgākie, ar varmāku, kurš izlēja zīdaiņu asinis, lai neatstātu dzīvu nevienu slavenā un dižciltīgā Torkila Volfgangera cilts atvasi, — ar tādu ļaundari tu dzīvoji pretlikumīgā mīlestībā!

—    Pretlikumīgā savienībā gan, bet ne mīlestībā, — vecene aizrādīja, — drīzāk mīlestība atradīs sev vietu mūžīgās pazušanas valstībā nekā zem šīm nešķīstajām velvēm. Nē, vismaz to es nevaru sev pārmest, naids pret Frondebefu un visu viņa cilti virda manā dvēselē pat noziedzīgu glāstu stundā.

—    Tu nīdi viņu un tomēr dzīvoji! — Sedriks attrauca. — Nelaimīgā! Vai tev nebija pie rokas ne kinžala, ne naža, ne stileta? Tava laime, kopš tu piekop šādu dzīvi, ka normaņu pils noslēpumi ir tikpat labi noglabāti kā kapā! Ja man būtu prātā nācis, ka Torkila meita dzīvo pretdabiskā savienībā ar sava tēva slepkavu, katra krietna sakša zobens būtu atradis tevi pat tava mīļākā apkampienos!

—    Vai patiešām tu būtu aizstāvējis Torkila cilts godu? — jautāja Ulrika, jo nu mēs varam atmest viņas pieņemto vārdu — Urfrīda. — Tad tu esi īsts saksis, par kādu tevi cildina! Pat šinīs nolādētajos mūros, kuri, kā tu pats teici, glabā neizdibināmu noslēpumu pilnus noziegumus, pat šeit minēja Sedrika vārdu, un es, nožēlojamā un pazemotā, priecājos, domādama, ka tomēr ir vēl viens, kas atriebj mūsu nelaimīgo tautu. Man arī ir bijušas atriebes stundas. Es kūdīju mūsu ienaidniekus uz ķildām, iekarsēju viņu prātus skurbo orģiju brīžos slepkavīgā kvēlē, es redzēju plūstam viņu asinis, klausījos viņu priekšnāves vaidos! Paskaties uz mani, Sedrik, — vai šai pretīgajā un novītušajā sejā nav redzamas kādas pēdas no Torkila vaibstiem?

—    Nevaicā, Ulrika, — Sedriks atbildēja ar skumjām un derdzīgumu, — šādas pēdas atgādina mironi, kad velns to izsaucis no kapa un iedvesis tam dzīvību.

—    Lai būtu arī tā, — Ulrika sacīja, — bet kādreiz šī neglītā seja valkāja gaismas eņģeļa masku un spēja sēt naidu starp veco Frondebefu un viņa dēlu Redži- naldu. Tas, kas pēc tam notika, būtu slēpjams uz mūžu zem pekles tumsas segas, bet atriebība pacels plīvuru un liks nojaust to, kas mirušajiem liek celties no kapiem un skali vaimanāt. Ilgi kvelda slepens ienaids starp varmācīgo tēvu un viņa neganto dēlu, ilgi es slepeni kurināju šo pretdabisko naidu, kas uzliesmoja skurbuma brīdī, un pie sava paša galda mans pāridarītājs krita no miesīga dēla rokas — tādi noslēpumi mājo zem šīm velvēm! Sagrūstiet, nolādētie spraišļi, — viņa turpināja, pacēlusi acis augšup, — un apbediet zem savām drupām visus, kam zināms šis baismīgais noslēpums!

—   Bet tu, nelaimīgā noziedzniece, — Sedriks jautāja, — kas notika ar tevi pēc tava mīļākā nāves?

—   Uzmini, bet nevaicā. Šeit — šeit pat es dzīvoju, kamēr vecums, priekšlaicīgs vecums uzspieda savu neglīto zīmogu manai sejai, dzīvoju nievāta un nicināta, kur kādreiz varēju pavēlēt, un spiesta ierobežot savu atriebību, kurai nesen bija plašs darbības lauks, ar ķildīgas kalpones sīkajām intrigām vai bezspēcīgas vecenes tukšajiem lāstiem; man bija lemts klausīties no sava vientujā torņa skalās dzīrēs, kurās agrāk pati piedalījos, vai jaunu varmācības upuru kliedzienos un vaidos.

—    Ulrika, — Sedriks sacīja, — man šķiet, ka sirds dziļumos tu joprojām nemitējies nožēlot tos zudušos priekus, par kuriem maksāji ar noziegumiem, un tos darbus, par kuriem guvi šo atalgojumu: kā tu iedrošinies uzrunāt cilvēku, kurš tērpts šais svētajās drēbēs? Padomā, nelaimīgā sieviete, ja ārī pats svētais Edvards ierastos šeit miesīgā veidā, ko viņš varētu darīt tavā labā? Karalisko biktstēvu debess bija apveltījusi ar spējām izdziedēt miesīgus trumus, bet dvēseles spitālību var dziedināt tikai dievs tas kungs.

—   Pagaidi, nenovērsies no manis, bargais dieva dusmu pravieti! — viņa iesaucās. — Saki, ja vari, — ko nozīmē jaunās un baismīgās jūtas, kuras ielauzušās manā vientulībā? Kāpēc tas, kas sen pastrādāts, paceļas manā priekšā, iedvešot neuzveicamas šausmas? Kāds liktenis gaida aiz kapa to, kurai dievs lēmis pieredzēt zemes virsū tik daudzas neizsakāmas ciešanas? Vai man labāk negriezties pie mūsu nekristīto senču dievekļiem — pie Odina, Hertas, Zerneboka, pie Mistas un Skogulas — nekā ļaut, lai baigie rēgi plosa manu sirdi miegā un nomodā?

—   Es neesmu priesteris, — sacīja Sedriks, derdzīgi novērsdamies no šīs nožēlojamās noziedzības, posta un izmisuma ainas, — es neesmu priesteris, kaut arī uzvilcis viņa drēbes.

—    Vai tu priesteris vai lajs, man vienalga, — Ulrika atbildēja. — Pēdējos divdesmit gados es neesmu redzējusi neviena, kas bītos dieva un godātu cilvēku, tu esi pirmais — un tu liec man krist izmisumā?

—   Es tev ieteicu nožēlot grēkus, — Sedriks sacīja.

—   Lūdz dievu un nožēlo padarīto, un lai dievs dod, ka tu iemantotu grēku piedošanu. Bet es nevaru un negribu palikt ilgāk kopā ar tevi.

—   Pagaidi vēl mirkli, — Ulrika viņu aizturēja,

—   nepamet mani tagad, mana tēva drauga dēls, jo citādi tas dēmons, kas valdīja pār manu dzīvi, var ievest mani kārdināšanā un likt atriebt tev par tavu cietsirdību un nicināšanu. Kā tu domā, vai tu ilgi dzīvosi pasaulē, ja Frondebefs sastaps Sedriku Saksi savā pilī un šādās drēbēs? Viņš jau tā nenolaiž no tevis acu kā vanags no laupījuma.

—    Man vienalga, — Sedriks atbildēja, — lai viņš«ar knābi un nagiem saplosa mani, mana mēle tomēr neizsacīs nevienu vārdu, ko mana sirds neapstiprinās. Es miršu kā saksis, patiesīgs vārdos un godīgs darbos. Atkāpies no manis! Neaizskar mani un neaizturi! Pats Redžinalds Frondebefs nav tik pretīgs manām acīm kā tu, zemiskais un izvirtušais radījums.

—   Lai notiek pēc tava prāta, — Ulrika sacīja, vairs nemēģinādama viņu aizturēt. — Ej savu ceju un aizmirsti savā pārākuma apziņā, ka šī vecene ir bijusi tava tēva drauga meita. Ej savu ceļu! Ja manas ciešanas šķir mani no cilvēkiem, šķir no tiem, uz kuru palīdzību es visvairāk varēju gaidīt, tad mana atriebība arī būs tikai manu roku darbs. Neviens man nepalīdzēs, bet visu ausis dzirdēs par to darbu, kuru veikt man pietiks drosmes. Ardievu! Tava nicināšana sarāva manas pēdējās saites ar cilvēkiem, cerību, ka mans posts var pamodināt manu ciltsbrāļu līdzcietību.

—    Ulrika, — teica Sedriks, kuru aizkustināja viņas vārdi, — tev pieticis spēka uzņemties tādus noziegumus un pārciest tādu postu — vai patiešām tu nodosies izmisumam taisni tagad, kad tavas acis atvērušās uz taviem pārkāpumiem un kad tev nepieciešams lūgt piedošanu par saviem grēkiem?

—    Sedrik, — Ulrika atbildēja, — tu nepazīsti cilvēka sirdi. Lai dzīvotu tā, kā esmu dzīvojusi, un domātu tā, kā esmu domājusi, vajag lolot sevī neprātīgas dziņas pēc baudas, neremdināmas alkas pēc atriebes un lepnu sava spēka apziņu; šāds dzēriens ir pārāk indīgs cilvēka sirdij, bet atteikties no tā nav iespējams. Taču tā spēks ir jau zudis, — vecums nesniedz baudu, grumbaina seja nevaldzina, bet atriebes alkas izgaist nespēcīgos lāstos. Tad kā odzes sāk žņaugt sirdsapziņas pārmetumi, kuriem pievienojas neauglīgas skumjas par vakardienu un izmisums par rītdienu. Un, kad visas pārējās stiprās dziņas pamet mūs, mēs kļūstam līdzīgi pekles gariem, kurus gan tirda sirdsapziņa, bet nekad neapmeklē nožēla. Tomēr tavas runas pamodināja manī jaunas jūtas. Tu pareizi teici, ka tiem iespējams viss, kas nebīstas mirt. Tu parādīji man ceļu uz atriebību un vari būt drošs, ka es to izlietošu. Līdz šim manās izkaltušajās krūtīs blakus atriebībai mājoja vēl citas kaislības; kopš šā mirkļa tur mitīs tikai viena, un tu pats vēlāk sacīsi, ka Ulrikas nāve, lai kāda bijusi viņas dzīve, ir cildā Torkila meitas cienīga. So nolādēto pili ir aplenkuši uzbrucēju pulki — ved tos jo drīzāk uzbrukumā, un, kad ieraudzīsi sarkanu karogu plīvojam malējai tornī, cietokšņa austrumu stūrī, brūciet normaņiem virsū drosmīgāk, viņiem pietiks darba pils iekšienē, un jūs varēsiet ielauzties, par spīti viņu bultām un lingām. Ej, es tevi lūdzu. Pildi savu uzdevumu, bet mani atstāj manam liktenim.

Sedriks labprāt būtu iztaujājis Ulriku sīkāk par viņas mīklainajiem plāniem, bet tobrīd atskanēja Frondebefa bargā balss:

—   Kur palika tas dīkdienis mūks? Zvēru pie Kom- postellas1 katedrāles spraišļiem, es iztaisīšu no viņa mocekli, ja viņš iedomāsies sēt nodevību manos saimes ļaudīs!

—   Kāds labs pareģis ir netīra sirdsapziņa! — Ulrika noteica. — Neliecies par viņu zinis, steidzies ātrāk pie savējiem. Sauc sakšu kaujas saukli, un lai viņi dzied

Rollo kara dziesmu, ja grib; mana atriebība būs tai labs piedziedājums.

To teikusi, viņa izsteidzās pa blakus durvīm, bet istabā ienāca Redžinalds Frondebefs. Sedriks ar pūlēm piespiedās pazemīgi palocīties uzpūtīgā barona priekšā, kurš atbildēja ar nevērīgu galvas mājienu.

—    Ilgi gan tevi aizturēja šie nožēlnieki, tēv, bet nekas, tā ir viņu pēdējā grēksūdze. Vai tu sagatavoji viņus uz nāvi?

—   Es viņus atradu gaidot uz pašu jaunāko, — atbildēja Sedriks franču valodā, cik nu labi prata, — jo viņi zina, kādās rokās krituši.

—   Kas tad tas, ser mūk, man domāt, tev ir sakšu izruna, — Frondebefs sacīja.

—   Esmu uzaudzis Bertonā, svētā Vitolda klosterī,— Sedriks atbildēja.

—    Ak tā, — barons noteica, — ja tu būtu normanis, tas nāktu par labu gan tev, gan manam nolūkam, taču neko darīt, cita sūtņa nav. Sis Vitolda klosteris Bertonā ir īsts pūču perēklis, ko sen laiks izpostīt. Drīz pienāks tāda diena, kad saksi neglābs ne mūka paltraks, ne bruņu krekls.

—   Lai notiek dieva griba, — Sedriks izrunāja aiz dusmām drebošā balsī, bet Frondebefs to uztvēra kā bailes.

—    Es redzu, — viņš sacīja, — tev jau rādās, ka mūsu karavīri saimnieko jūsu vīna pagrabos. Bet izdari man šodien pakalpojumu, un, lai kas notiktu ar pārējiem klostera brāļiem, tu varēsi dzīvot tikpat netraucēti savā cellē kā gliemezis savā čaulā.

—   Pavēliet, — Sedriks teica, apspiezdams satraukumu.

—   Seko man, es tevi izlaidīšu pa sānvārtiem.

Frondebefs lieliem soļiem devās pa priekšu un ceļā

sāka mācīt šķietamo mūku, kā tam jārīkojas.

—   Tu redzi, ser priesteri, šo sakšu cūku baru, kas iedrīkstējušies aplenkt TorRilstonas pili. Sastāsti viņiem, ko gribi, par šā cietokšņa neizturību, lai tikai viņi vēl vienu dienu nostāvētu pie pils mūriem. Tikmēr tu aiznes šo vēstuli. Tomēr pagaidi. Saki, ser priesteri, — vai tu proti lasīt?

—       It nemaz, — Sedriks atbildēja, — vienīgi savu lūgšanu grāmatu, kur burtus pazīstu, jo zinu no galvas visus dievkalpojumus, lai slavēta ir debesu valdniece un svētais Vitolds!

—   Tad jo vairāk tu deri man par sūtni. Aiznes šo vēstuli uz Filipa de Malvuazena pili, pasaki, ka vēstule no manis un ka to rakstīja templietis Briāns de Buagilbers, un ka es lūdzu Malvuazenu aizsūtīt šo vēstuli uz Jorku, cik vien ātri jātnieks spēj to izdarīt. Tomēr saki viņam, lai sevišķi neraizējas par mums, viņš atradīs mūs visus sveikus un veselus. Kauns iedomāties, ka esam spiesti slēpties no saujiņas neliešu, kuri parasti metas bēgt, līdzko pamana plīvojam mūsu kaujas karogu vai padzird mūsu zirgu pakavu klaboņu! Es tev saku, priesteri, izgudro kādu ieganstu, lai noturētu uz vietas šos diedelniekus, kamēr atsteigsies mūsu draugi ar saviem pīķiem. Mans atriebības gars pamodies, un tas ir vanags, kas ātrāk nerimsies, kamēr nebūs pieri- jies līdz ūkai.

—   Zvēru pie sava svētā patrona, — Sedriks atsaucās daudz sparīgāk, nekā tas piederējās pazemīgam mūkam, — zvēru pie visiem pārējiem svētajiem, kas dzīvojuši un miruši Anglijā, ka jūsu pavēles tiks izpildītas! Neviens saksis nespers ne soli prom no šiem mūriem, ja vien man pietiks prasmes un mākas viņus aizturēt.

—   Oho, ser priesteri, — Frondebefs nobrīnījās, — tu runā pavisam citā balsī, tik braši un drosmīgi, it kā pats vēlētos izkauties ar šo sakšu bandu, bet šīs cūkas taču tev rada!

Sedriks neprata izlikties un tobrīd labprāt būtu vēlējies, lai attapīgais Vamba pasaka priekšā piemērotu atbildi. Taču, kā saka sena paruna, nepieciešamība asina prātu, tāpēc viņš nomurmināja kapucē kaut ko par laupītājiem, ko tiklab baznīca, kā valsts izraidot no sava vidus un pasludinot ārpus likuma.

—   Despardieux, — Frondebefs noteica, — tu runā īstu patiesību! Es jau aizmirsu, ka šie neģēļi spējīgi novilkt ādu treknam abatam tikpat labi kā tie, kas dzimuši otrpus Lamanšas kanāla. Vai tas nebija svētā īva klostera abats, ko viņi bija piesējuši pie ozola un likuši dziedāt mesu, kamēr paši pārmeklēja viņa lādes un somas? Nē, zvēru pie svētās jaunavas, šo joku pastrādāja Gotjē no Midltonas, viens no mūsu karabied- riem. Bet tie, kas aplaupīja svētās Bijās kapelu un aizstiepa no turienes kausu, dievmaizīšu trauku un svečturi, bija sakši, vai ne?

—   Tie bija bezdievji, — Sedriks atbildēja.

—    Un vēl izdzēra visu labo vīnu un elu, kas sagādāts jūsu slepenajām dzīrēm, kad jūs izliekaties gavējam un lūdzam dievu. Priesteri, tavs pienākums atriebties par tādu svētuma zaimošanu.

—   Es jau sen esmu nozvērējies atriebties, — Sedriks nomurmināja. — Svētais Vitolds zina manu apņemšanos.

Tikmēr Frondebefs izveda viņu pa vārtiem pie aiz- sarggrāvja, pār kuru bija pārmests tikai viens dēlis, un aiz grāvja viņi nonāca nelielā barbikenā jeb mūra ārējā nocietinājumā, no kurienes caur labi aizsargātiem, izbrukumam paredzētiem vārtiem varēja iziet klajumā.

—   Tagad pasteidzies un, ja izpildīsi manu uzdevumu un ieradīsies pēc tam, kad viss būs galā, tad redzēsi, ka sakšu gaļa būs šeit tikpat lēta kā cūkgaļa Sefīldas kautuvēs. Jā, vēl kaut kas: tu liecies tīri jautrs biktstēvs, tāpēc ierodies pēc kautiņa, tad dabūsi dzert tik daudz malvazijas, ka ar to varētu piedzirdīt visu tavu klosteri.

—   Protams, mēs vēl sastapsimies, — Sedriks atbildēja.

—   Un tagad saņem šo, — normanis piebilda, kad viņi atradās pie ārējiem vārtiem, un iespieda Sedrikam saujā zelta naudas gabalu. — Tikai iegaumē: ja neizpildīsi manu uzdevumu, es tev noplēsīšu ir tavu paltraku, ir tavu ādu.

—   Es tev labprātīgi atdošu tiklab vienu, kā otru, — Sedriks atbildēja, iziedams aiz vārtiem un līksmi soļodams pa klajumu, — ja nākamajā satikšanās reizē nebūšu izpelnījies no tevis labāku balvu. — Tad viņš atskatījās uz pili, aizsvieda naudas gabalu uz devēja pusi un izsaucās: — Kaut tu izputētu ar visu savu naudu, nodevīgais normanil

Frondebefs nedzirdēja šos vārdus, bet kustība viņam likās aizdomīga.

—   Ei, stopšāvēji, — viņš uzsauca sardzei, kas stāvēja pie ārējā bastiona, — izlaidiet kādu bultu caur

šā mūka paltraku! Nē, pagaidiet, — viņš piemetināja, redzēdams, ka viņi jau uzvelk stopus. — Nevajag šaut! Cita sūtņa man nav, jātic šim pašam. Domāju, ka viņš neiedrlkslēsies mani pievilt, — ļaunākā gadījumā vajadzēs vienoties ar tiem sakšu suņiem, kas sēž man pie ķēdes. Ei, 2il, cietumsarg, pavēli, lai atved pie manis Rotervudas Sedriku un to otru pāķi, viņa biedru no Koningsburgas, — kā viņu sauca, Atelstanu, vai? Viņiem tādi vārdi, ko normaņu bruņiniekam grūti izrunāt, turklāt mutē paliek šķiņķa garša. Atnes man vīnu, lai aizskaloju to, kā mēdza teikt jautrais princis Džons, — noliec vīnu ieroču zālē un atved uz turieni ari gūstekņus.

Pavēle lika izpildīta, un, ienākdams gotiskajā zālē, kuras sienas bija rotātas ar neskaitāmiem ieročiem, viņa paša un viņa tēva trofejām, Frondebefs ieraudzīja tur vīna kausu uz masīva ozolkoka galda un abus sakšu gūstekņus, ko apsargāja četri kalpi. Frondebefs vispirms iedzēra krietnu malku vīna un tad pievērsās gūstekņiem. Vambas uz pašām acīm uzvilktā cepure, pārmainītās drēbes un blāvā, mirgojošā gaisma neļāva bargajam baronam pamanīt, ka galvenais gūsteknis aizbēdzis, jo viņš diezin kā nepazina Sedriku, kurš reti pameta savu muižu un nedraudzējās ar normaņu kaimiņiem.

—   Nu, Anglijas varoņi, — Frondebefs viņus uzrunāja, — kā jums patīk viesoties Torkilstonā? Vai tagad saprotat, cik nekaunīgi un negodīgi izturējāties, nonievādami Anžujas karaliskā nama prinča viesmīlību? Vai esat jau aizmirsuši, kā atmaksājāt par laipno uzņemšanu mūsu valdošajam princim Džonam? Zvēru pie dieva un svētā Denisa, ja nesamaksāsiet kārtīgu izpirkšanas naudu, es jūs pakāršu aiz kājām pie dzelzs restēm šo pašu logu priekšā un jūs tur karāsieties, kamēr lijas un līkknābji kraukļi pārvērtīs jūs par skeletiem. Runājiet, sakšu suņi, — ko jūs piedāvājat par savas dzīvības glābšanu, plukatas? Ko jūs teiksiet, jūs no Rotervudas?

—   Es nedošu ne penija, — atbildēja nabaga Vamba, — un, ja jūs solāt pakārt mani aiz kājām, tad tas nav slikti, jo stāsta, ka man smadzenes apgriezušās otrādi, kad man uzlika galvā šo nerra cepuri; ja mani pakārs ar galvu uz leju, varbūt tās atgriezīsies īstajā vietā.

—   Svētā Zenevjeva, — izsaucās Frondebefs, — kas tas tāds ir?

Viņš notrieca ar plaukstu Sedrika cepuri ākstam no galvas un, atrāvis apkakli vaļā, ieraudzīja ap Vambas kaklu liktenīgo verdzības zīmi — sudraba stīpu.

—   2il! Klemān! Nolādētie suņi! — iekliedzās pārkaitinātais normanis. — Ko jūs man esat atveduši?

—   Liekas, uz to es varu atbildēt, — sacīja de Brasijs, kurš nupat ienāca zālē. — Tas ir Sedrika jokdaris, kurš tik vīrišķīgi cīnījās ar Jorkas Aizeku par labāku vietu.

—    Nu, to es viņiem abiem piešķiršu, — Frondebefs noteica, — pakāršu visus pie vienām karātavām, ja vien viņa saimnieks un šis Koningsburgas vepris neizpirks savu dzīvību par dārgu maksu. Bet ar izpirkšanas naudu vien viņi galā netiks: lai aizvāc šo klaidoņu bandu, kas ielenkusi pili, lai paraksta atteikšanos no savām iedomātām tiesībām un kļūst par mūsu apakšniekiem un vasaļiem; tā vēl viņu laime, ja valsts topošajā jaunajā kārtībā mēs viņiem ļausim brīvi elpot. Ejiet, — viņš uzrunāja divus kalpus, — atvediet man īsto Sedriku! Šoreiz es piedodu jūsu pārskatīšanos, jo atšķirt muļķi no sakšu franklina nav viegli.

—   Bet jūsu bruņinieka augstība drīz dabūs zināt, ka mūsu vidū muļķu palicis daudz vairāk nekā fran- klinu, — Vamba teica.

—   Ko tas blēdis gvelž? .— Frondebefs jautāja, vērdamies kalpos, kuri, mīņādamies no vienas kājas uz otru, bikli stostījās, ka viņi nezinot, kur Sedriks palicis, ja šis neesot viņš.

—   Lai dievs žēlīgs! — de Brasijs iesaucās. — Viņš būs aizbēdzis mūka drēbēs! ^

—   Velns ar ārā! — Frondebefs iebrēcās. — Tad tas ir bijis Rotervudas vepris, ko esmu izvadījis pa vārtiem un atbrīvojis pats ar savām rokām! Bet tu, — viņš uzrunāja Vambu, — kas ar savu jokdarību pārspēji vēl lielākus stulbeņus par sevi, es tevi iesvētīšu mūka kārtā! Es likšu tev izskūt tonzūru pēc visiem likumiem! Ei, jūs! Noskalpējiet viņu un izmetiet no torņa pāri

pār mūri! Nu, jokdari, paskatīsimies, kādus jokus tu tagad dzīsi!

—    Cildais bruņiniek, jūsu darbi ir labāki par jūsu vārdiem, — iečinkstējās nabaga Vamba, kurš pēc ieraduma plēsa jokus, arī nāvei acīs skatīdamies, — ja jūs izrotāsiet mani ar sarkano cepuri, tad no vienkārša mūka pārvērtīsiet par kardinālu!

—   Nabaga nelga, — de Brasijs sacīja, — viņš nolēmis arī mirt kā āksts. Frondebef, nesodiet viņu. Atdāviniet man, lai viņš uzjautrina manus algotņus. Ko tu par to sacīsi, ākst? Vai vari saņemt dūšu un doties man līdzi karā?

—   Varētu jau, tikai jāatprasās no saimnieka, jo pals redzi, — Vamba norādīja uz savu stīpu, — es nevaru noņemt šo apkakli bez viņa atļaujas.

—   Nieki, normaņu zāģis vienā mirklī pārzāģēs sakšu kakla stīpu, — de Brasijs noteica.

—   Un kā vēl, jūsu žēlastība, — Vamba atbildēja,

—   tāpēc laikam pie mums ieviesusies paruna:

Anglijas ozolā normaņu cirvis, Anglijas kaklā normaņu virve, Normaņu karote Anglijas šķīvī, Normaņi nosaka Anglijas dzīvi. Kamēr no kakla nav normaņi nost, Anglijā valdīs vien bēdas un posts.

—    Ir gan tev prāts, de Brasij, — Frondebefs pārtrauca, — tu te klausies visādus stulbus pantiņus, kad mums draud briesmas! Vai tu neredzi, ka viņi mūs apveduši ap stūri, un tu vēl iedomājies brāļoties ar šo džentlmeni nerra tērpā, lai gan tieši viņa dēļ mums nav izdevies nosūtīt ziņu mūsu sabiedrotajiem. Kas cits mums gaidāms, ja ne drīzs uzbrukums?

—   Tad iesim uz bastioniem, — de Brasijs atbildēja.

—    Kad tu esi redzējis, ka es bēdātos, domādams par kauju? Pasauc templieti, lai viņš kaut pusi tik drosmīgi aizstāv savu dzīvību, kā cīnījās par savu ordeni. Un tu pats ari velc savu smago rumpi augšā uz mūriem. Ja es viens pielikšu savas niecīgās pūles, tad varu galvot, ka sakšu laupītājiem tikpat viegli būs uzkāpt uz mākoņiem kā uzrāpties uz Torkilstonas mūriem, bet,

ja gribi sākt sarunas ar bandītiem, tad kāpēc neizmantot par starpnieku šo godāto franklinu, kurš tā iedziļinājies vīna kausa vērošanā? Ei, saksi, — viņš turpināja, uzrunādams Atelstanu un sniegdams tam kausu,

—   izskalo savu rīkli ar šo cildeno dzērienu, saņem dūšu un pasaki, ko tu mums soli par savu atbrīvošanu.

—   To, ko mirstīgais spēj un kas nerunā pretī vīra godam, — Atelstans atbildēja. — Atlaid mani brīvībā kopā ar visiem maniem ceļa biedriem, un es maksāšu tūkstoš marku zeltā.

—   Un bez tam uzņemsies atbildību, lai šie salašņas, kas drūzmējas ap pili, traucēdami dieva un karaļa celtu mieru, nekavējoties atkāpjas, — Frondebefs sacīja.

—   Cik tas būs manā varā, — Atelstans atbildēja,

—   pacentīšos dabūt viņus projām un nešaubos, ka mans tēvs Sedriks man labprāt palīdzēs.

—   Tātad viss nokārtots, — Frondebefs noteica.

—   Tevi un tavus ceļa biedrus mēs atlaidīsim un mūsu starpā būs miers, kad tu samaksāsi tūkstoš marku zeltā. Summa diezgan niecīga, saksi, un tu vari būt mums pateicīgs, ka esam ar mieru pieņemt tik mērenu izpirkšanas naudu par jūsu personām. Tikai ievēro, ka šis darījums neattiecas uz ebreju Aizeku.

—   Ne arī uz ebreja Aizeka meitu, — piebilda templietis, kurš tobrīd ienāca zālē.

—   Viņi jau arī nepieder pie šā sakša sabiedrības, — Frondebefs piezīmēja.

—    Ja tas tā būtu, — Atelstans sacīja, — tad es kau- nētos saukties par kristīgo. Dariet ar šiem pagāniem, ko gribat.

—   Izpirkšanas nauda neattiecas arī uz lēdiju Rovenu, — de Brasijs piebilda. — Tas nekad nenotiks, ka es atteikšos no tādas skaistas trofejas, nepaspējis ne lāgā izkauties viņas dēļ.

—   Mūsu noruna, — iejaucās Frondebefs, — neskar arī šo nolādēto ākstu, kuru es paturu, lai parādītu, kas notiks ar katru nelieti, kurš iedrīkstēsies dzīt ar mani jokus.

—   Lēdija Rovena ir mana saderēta līgava, — Atelstans atbildēja nesatricināmā mierā. — Labāk lai mani sarauj gabalos trakojoši zirgi, nekā es labprātīgi šķiros no viņas. Vergs Vamba ir šodien izglābis mana tēva Sedrika dzīvību, tāpēc es drīzāk pats mirstu nekā Jauju kaut matiņam nokrist no viņa galvas.

—   Tava saderētā līgava? Lēdija Rovena saderēta ar tādu vasali kā tu? — de Brasijs iesaucās. — Tu laikam esi iedomājies, saksi, ka atgriezušies jūsu heptarhijas laiki! Zini, ka Anžujas nama prinči neizdod savā aizbildnībā ņemtās līgavas tik zemas kārtas ļaudīm kā tu.

—    Mana cilts, lepnais normani, — Atelstans atteica, — ir daudz senāka un tīrākām asinīm nekā tādam ubaga francūzītim, kas pelnī sev iztiku, tirgodamies ar blandoņu asinīm, kurus viņš vāc zem sava novazātā karoga. Mani senči bija karaļi, vareni karos, viedīgi valsts padomē, viņi ik dienas mieloja pie sava galda daudz vairāk ļaužu, nekā tu ved sev līdzi; viņus apdziedājuši menestreli, viņu likumus apstiprinājusi vecajo padome, svēti vīri skaitījuši lūgsnas, apglabājot viņu kaulus, un virs viņu pīšļiem paceļas katedrāles.

—    Nu tu dabūji savu tiesu, de Brasij, — Frondebefs noteica, priecādamies par brāzienu, ko saņēma viņa sabiedrotais. — Saksis trāpīja tev pamatīgi.

—    Jā, cik nu gūsteknis vispār spēj trāpīt, — de Brasijs izgudrēm bezrūpīgi atbildēja. — Kam rokas saistītas, tas dod mēlei vaļu. Bet, kaut gan tev runāšana labi sokas, draugs, — viņš turpināja, pavērsies pret Atelstanu, — lēdija Rovena tādēļ brīvāka netiks.

Atelstans, kurš nupat bija teicis garāku runu nekā jebkad par jebkuru tēmu, neko neatbildēja uz šo piezīmi, lai cik dziļi tā viņu skāra. Tad sarunu pārtrauca kalps, kurš ienākdams paziņoja, ka pie sānvārtiem stāvot mūks un lūdzot viņu ielaist.

—   Svētā Beneta — šo vazaņķu aizgādņa vārdā, — Frondebefs iesaucās, — es gribētu zināt, vai šoreiz tas ir īsts mūks vai atkal viltvārdis! Pārmeklējiet viņu, vergi, un, ja jūs vēlreiz ļausiet, ka jūs piešmauc, es likšu izdurt jums acis un dobumos sabērt kvēlojošas ogles.

—   Esmu ar mieru uzņemties jūsu dusmas, milord, ja šis garsvārcis nav īsts, — Zils sacīja. — Jūsu ieroču nesējs Džoslins labi pazīst viņu un gatavs likt galvu ķīlā, ka tas ir brālis Ambrozijs, Zorvo priora mūks.

—    Ielaist viņu! — Frondebefs pavēlēja. — Viņš droši vien atnesis ziņas no sava jautrā saimnieka.

Laikam velnam pašreiz svētki un mūki uz laiku atbrīvoti no darba, ja tik brīvi klejo pa visu apvidu. Aizvediet gūstekņus, bet tu, saksi, padomā par to, ko šeit dzirdēji.

—    Es prasu, — Atelstans sacīja, — lai man ieslodzījumā parāda pienācīgo godu, lai rūpējas par manu uzturu un guļvietu atbilstoši manai kārtai un noteikumiem par personām, ko atbrīvo pret izpirkšanas naudu. Vēl vairāk, es paziņoju, ka tas no jums, kurš skaitās šeit vecākais, personiski atbildēs par manas brīvības atņemšanu. Es jau nosūtīju tev izaicinājumu ar tava namziņa starpniecību; tu zini, ko es prasu, un tavs pienākums man atbildēt. Te ir mans cimds.

—    Es neatbildu uz sava gūstekņa izaicinājumu, — Frondebefs atteica, — un tev arī nav jāatbild, Moris de Brasij. 2il, — viņš turpināja, — pakar franklina cimdu uz brieža ragiem pie sienas, lai karājas tur, kamēr tā īpašnieks nebūs izlaists brīvībā. Un, ja tad viņš iedomāsies prasīt to atpakaļ vai teiks, ka esmu pretlikumīgi sagūstījis viņu, zvēru pie svētā Kristofera jostas, viņam būs darīšana ar vīru, kurš nekad nav atteicies" doties pretī ienaidniekam — kājniekam vai jātniekam — vienam vai visu savu vasaļu pavadībā!

Sakšu gūstekņus aizveda un tai pašā mirklī ielaida mūku Ambroziju, kurš iesteidzās lielā satraukumā.

—   Tas ir īsts Deus vobiscum— Vamba sacīja, iedams garām mūkam, — visi pārējie bija viltoti.

—   Svētā dievmāte, — mūks teica, vērsdamies pie bruņiniekiem, — beidzot es esmu drošībā un starp kristīgiem ļaudīm!

—   Ka drošībā, tas ir tiesa, — de Brasijs atbildēja, — un, ja runā par kristīgajiem, tad šeit ir varenais barons Redžinalds Frondebefs, kurš jūt visdziļāko riebumu pret ebrejiem, un krietnais Tempļa bruņinieks Briāns de Buagilbers, nesaudzīgs saracēņu iznīdētājs, — ja tās nav labu kristīgo pazīmes, tad es nezinu, kādas tev vēl vajadzīgas.

—   Pie velna! — Frondebefs pārtrauca. — Saki ātrāk savu sakāmo, priesteri! Mums nav laika klausīties citātus no svēto tēvu rakstiem.

—    Sancta Maria!2 — tēvs Ambrozijs izsaucās. — Cik ātri šie grēcīgie laji iedegas dusmās! Lai jums ir zināms, drosmīgie bruņinieki, ka nešpetni ļaundari, kas aizmirsuši "dieva bijāšanu un cieņu pret baznīcu un neliekas zinis par svētā krēsla bullu, — si quis, sua- dente Diabolo3 …

—    Brāli priesteri, — templietis iejaucās, — to visu mēs paši zinām vai varam uzminēt, — saki labāk skaidri un gaiši — vai tavs saimnieks, priors, kritis gūstā un kas viņu sagūstījis?

—    Jā, viņš atrodas Beliāla kalpu rokās, — Ambrozijs atbildēja, — tie ir apsēduši šejienes mežus un nievā svētos rakstos sacīto: «Neaizskar manis svaidīto un nenodari nekādu ļaunu maniem praviešiem.»

—    Atkal jauns darbs mūsu zobeniem, seri, — Frondebefs sacīja saviem biedriem, — un tātad Zorvo priors nevis sūta mums palīgus, bet gaida, lai sniedzam palīdzību viņam; to šie slinkite baznīckungi vienmēr dara, kad mums jau tā pilnas rokas darba. Saki, priesteri, tā, lai var saprast, — ko īsti grib no mums tavs saimnieks?

—    Lūdzami, uzklausiet, — Ambrozijs atsāka. — Pastrādājuši ar pārdrošām rokām varas darbus pie mana godātā priekšnieka, nelikdamies zinis par svētajām pavēlēm, ko jau iepriekš minēju, šie Beliāla vīri izlaupīja viņa lādes un somas, atņēma viņam divsimt marku skaidrā zeltā un vēl prasa milzu summu, pirms izlaiž viņu no savām nešķīstajām rokām. Tāpēc mūsu godātais tēvs iekš Kristus lūdz jūs, savus tuvākos draugus, izglābt viņu, vai nu samaksājot pieprasīto izpirkšanas naudu, vai atbrīvojot viņu ar ieročiem, kā jums labpatikas.

—    Velns būtu parāvis tavu prioru! — Frondebefs noteica. — Viņš laikam šodien iekampis pāri par mēru. Kur tavs kungs dzirdējis, ka normaņu barons atdarīs maku kādam baznīcas kalpam par labu, kad viņu zuteņi desmitkārt smagāki par mūsējiem? Un kā mēs varam atbrīvot viņu ar ieročiem, kad mūs ielencis desmitkārt stiprāks ienaidnieks un mēs katru mirkli gaidām uzbrukumu?

—   Par to es arī gribēju jums ziņot, — mūks sacīja,

—   bet jūs tā steidzaties, ka neļaujat man izrunāt līdz galam. Diemžēl es jau esmu vecs, un šie neģēlīgie kautiņi laupa man saprašanu. Taču tas ir tiesa, ka šie ļaudis ielenc pili un paceļ aizsegus pret tās mūriem.

—    Uz bastioniem! — de Brasijs uzsauca. — Paskatīsimies, ko tie nelieši dara! — To teicis, viņš atvēra sīkrūtaino logu, izlēca uz kāda balkona un no turienes uzsauca tiem, kas palika zālē: — Zvēru pie svētā De- nisa, vecais mūks sniedzis pareizas ziņas. Viņi nes koka aizsegus un lielus vairogus, bet viņu stopšāvēji pulcējas mežmalā kā melns padebesis pirms krusas.

Redžinalds Frondebefs ari paskatījās ārā, aši paķēra ragu, skaļi iepūta tanī un pavēlēja saviem ļaudīm ieņemt vietas uz pils mūriem.

—   De Brasij, tu aizsargāsi austrumu pusi, kur mūri viszemākie. Cildais Buagilber, tev liela pieredze uzbrukšanas un aizstāvēšanās rriākslā, uzņemies rietumu puses mūru uzraudzību, es pats nostāšos pie barbikena. Bet neierobežojieties tikai ar vienu noteiktu vietu, cēlie draugi, — šodien mums jābūt visur, jāsniedz palīdzība un atbalsts tur, kur uzbrukums vissīvākais. Mūsu nav daudz, bet ar drosmi un ātru rīcību mēs šo trūkumu aizstāsim, jo mums darīšana tiķai ar nekaunīgiem salašņām.

—   Cildie bruņinieki! — vaimanāja Ambrozijs šai aizstāvēšanās priekšdarbu saceltajā kņadā un juceklī.

—   Vai neviens neuzklausīsies godātā tēva iekš Kristus — Zorvo priora Eimera lūgumu? Es piesaucu tevi, cildais ser Redžinald, uzklausi mani!

—   Ej murkšķi savas piesaukšanas debesīm, — iekaisušais normanis attrauca, — mums zemes virsū nav laika tanīs klausīties. Klau, Anzelm, liec, lai vāra piķi un eļļu, ko liet uz galvas šiem pārdrošajiem neģēļiem!

Pielūko, lai stopos netrūktu bultu! Uzvelciet torni manu kaujas karogu — to veco, ar buļļa galvu. Tie diedelnieki drīz dabūs matīt, ar ko viņiem šodien darīšana.

—   Bet, cildais ser, — neatlaidās mūks, — es esmu devis paklausības solījumu, ļauj man izpildīt mana priekšnieka gribu.

—    Aizvāciet šo pļāpīgo ģeķi! — Frondebefs uzsauca. — Ieslēdziet viņu kapelā, lai vārsta savu rožukroņi, kamēr tā jezga beigsies. Torkilstonas svētie būs varen pārsteigti, izdzirdējuši lūgsnas un tēvreizes, jo tā viņi nav pagodināti, man domāt, kopš tiem laikiem, kad viņus izkala no akmens.

—   Nezaimo svētos, ser Redžinald, — de Brasijs aizrādīja, — mums var ievajadzēties viņu palīdzības, iekams mēs izkliedējam šo plukatu baru.

—    Es no viņiem nekādu palīdzību negaidu, — Frondebefs atbildēja, — ja nu vienīgi viņus atvilktu uz bastioniem un nogāztu šiem salašņām uz galvas. Tur ir svētais Kristofers — tāds milzenis, ka viens pats var notriekt no kājas veselu baru.

Tikmēr templietis vēroja aplencēju kustības daudz uzmanīgāk nekā rupjais Frondebefs vai viņa vieglprātīgais sarunu biedrs.

—    Zvēru pie sava ordeņa goda, — viņš sacīja, — šie vīri nāk uzbrukumā tādā priekšzīmīgā kārtībā, kādu no viņiem grūti gaidīt. Paskatieties, cik izveicīgi viņi izmanto katru koku vai krūmu un cik labi paslēpjas no mūsu stopšāvējiem. Es neredzu viņiem ne karogus, ne vimpeļus, bet esmu gatavs derēt uz savu zelta ķēdi, ka viņus vada kāds augstdzimts bruņinieks vai diž- ciltis, kam liela pieredze karošanā.

—   Es viņu redzu, — de Brasijs ieteicās. — Rau, kur vīd bruņinieka cepures spalvas un spīd bruņas! Vai redzat staltu vīru melnās bruņās, kas vada šo blēžu jomenu pulku? Zvēru pie svētā Denisa, tas droši vien ir tas pats bruņinieks, kuru mēs iesaucām Le Noii Faineant un kurš tevi, Frondebef, izsita no segliem Ašbijas turnīrā.

—   Jo labāk, — Frondebefs sacīja, — ka viņš pats ierodas, lai saņemtu atmaksu no manis. Laikam tas ir kāds gļēvulis, kurš nedrīkstēja pieteikties turnīrā uz balvu, ko gadījums bija viņam sniedzis. Es veltīgi būtu viņu meklējis tur, kur bruņinieki un dižcilši meklē savus pretiniekus, un patiešām priecājos, ka viņš parādījies starp šiem nekrietnajiem jomeniem.

Te saruna aprāvās, jo ienaidnieks apņēmīgi devās uzbrukumā. Katrs bruņinieks steidzās uz savu posteni tā mazā ļaužu bariņa pavadībā, ko bija izdevies savākt pils aizsardzībai un kas bija pārāk mazs, lai aizstāvētu visu pili, un saltā apņēmībā sāka gaidīt draudošo uzbrukumu.

XXVIII NODAĻA

Šī savrupā un klaidonīgā cilts Ir stipra zintīs,

dziedniecības mākslās,

Vai savos dzimtos tuksnešos vai jūrās,

Vai mežu biezokņos — it visur atradis

Tā slēptus dārgumus. Ik zāles stiebriņš sīks

Par dzīves spēku viņu rokās kļūst.

Ebrejs.

Mūsu stāstam jāatkāpjas par dažām lappusēm, lai sniegtu lasītājam ziņas, kas nepieciešamas turpmāko notikumu izpratnei. Lasītājs droši vien jau pats uzminējis, ka tad, kad Aivenho sabruka arēnā, šķietami pamests no visas pasaules, Rebeka pierunāja savu tēvu aizvest varonīgo jaunekli uz namu Ašbijas pilsētas nomalē, kur Aizeks bija apmeties.

Kairā citā gadījumā Aizeku pierunāt nebūtu grūti, jo pēc dabas viņš bija labsirdīgs un pateicīgs. Taču viņam piemita viņa vajātās cilts mūžīgās bailes un aizspriedumi, un tos vajadzēja uzveikt.

— Svētais Abrām! — ebrejs izsaucās. — Viņš ir labs jauneklis, un man sirds sāp noskatoties, kā asinis

rit pa viņa izšūto vamzi un bruņām, par kurām samaksāta barga nauda. Bet vest viņu uz mūsu mājām! Padomā labi, meit, ko tu runā! Viņš taču ir kristīgais, un mūsu likums atļauj mums uzņemt sakarus ar citticīb- niekiem un pagāniem tikai tirdznieciskās darīšanās.

—    Nerunā tā, dārgais tēv! — Rebeka iebilda. — Protams, mums neklājas piedalīties viņu dzīrēs un izpriecās, taču, kad kristīgais ir ievainots vai nonācis nelaimē, viņš kļūst par ebreja brāli.

—    2ēl, ka es nezinu, ko šai lietā būtu sacījis rabīns Džekobs Ben Tudela! — Aizeks atbildēja. — Tomēr nevar pieļaut, lai šis krietnais jauneklis noasiņo līdz nāvei. Lai Sits un Reibens nes viņu uz Ašbiju.

—   Nē, — Rebeka teica, — viņš jāiegulda manās nestuvēs, es kāpšu zirgā.

—   Bet tad uz tevi blenzīs šie nolādētie Izmaelas un Idomejas suņi! — Aizeks nočukstēja, pārlaizdams aizdomu pilnu skatienu bruņinieku un ieroču nesēju baram. Rebeka, izrīkodama kalpus, lai īstenotu savu cēlsirdīgo nodomu, neklausījās tēvā, kamēr Aizeks saķēra viņu aiz mēteļa piedurknes un pusbalsī šausmās sacīja:

—   Pie Arona bārdas! Un ja nu jauneklis nomirst? Ja viņš nomirs mūsu pajumtē, vai tad mūs neuzskatīs par vainīgiem pie viņa nāves un vai pūlis nesaplosīs mūs gabalos?

—   Viņš nemirs, tēv, — Rebeka atbildēja, piesardzīgi atbrīvodama piedurkni no tēva pirkstiem, — viņš nemirs, ja mēs ņemsim viņu līdzi, citādi mums patiešām būs jāatbild par viņa asinīm dieva un cilvēku priekšā.

—    Ak, — Aizeks sacīja, atlaizdams meitas piedurkni, — man sāp sirds, redzot viņa asinis, it kā ikviens piliens būtu zelta gabals, kas pamet manu maku, un es labi zinu, ka Mirjama, Bicantijas rabīna Manasijas meita, kuras dvēsele mājo paradīzē, ir iemācījusi tev dziedniecības mākslu un tu zini stādu īpašības un eliksīru spēku. Tāpēc rīkojies, kā gribi, — tu esi laba meita, -tu esi mana nama svētība un goda kronis, līksmības dziesma ne vien man un manam namam, bet visai mūsu tēvu tautai.

Aizeka bažas tomēr nebija bez pamata, un Rebekas cildenā un augstsirdīgā rīcība piesaistīja viņai atceļā uz Ašbiju bezdievīgā Briāna de Buagilbera uzmanību. Templietis divreiz grieza zirgu atpakaļ, lai ar pārdrošiem un kvēliem skatieniem vērotu skaisto ebrejieti, un mēs jau redzējām, kā viņu ietekmēja Rebekas daiļums, kad gadījums nodeva jaunavu šā nežēlīgā izvirtuļa varā.

Rebeka, nezaudējot laiku, nogādāja slimo uz Aizeka pagaidu mītni un pati ar savām rokām apkopa un pārsēja Aivenho brūces. Jaunie romānu un romantisko balāžu lasītāji droši vien atceras, cik bieži tajos tā sauktajos tumšajos laikos sievietes labi pārzināja dziedniecības zinātnes noslēpumus, un nereti gadījās, ka ievainotos bruņiniekus kopa skaistules, kuru skatieni cirta karavīru sirdīs vēl dziļākas brūces.

Taču ebreji — kā vīrieši, tā ari sievietes — pārzināja medicīnu visā tās daudzpusībā, un smagu ievainojumu vai slimību gadījumos toreizējie valdnieki un varenie baroni bieži griezās pēc palīdzības pie viena vai otra šās nicināmās cilts gudrā. Ebreju ārstu palīdzību meklēja jo vairāk tāpēc, ka kristīgo vidū toreiz pastāvēja uzskats, it kā ebreju rabīni labi pārzinot burvestības un it īpaši kabalistiku, kuras nosaukuma un izcelšanās pamatā ir Izraēla gudro pētījumi. Rabīni arī nenoraidīja baumas par saviem sakariem ar pārdabiskiem spēkiem, jo šādas valodas neko nevarēja pievienot (un vai vispār kas vēl bija pievienojams?) tam naidam, kuru juta pret viņu tautu, toties tās mazināja ar ļaunprātību saistīto nicināšanu. Ebreju burvi varēja nīst tikpat stipri kā ebreju augļotāju, bet pret burvi nevarēja izturēties tik nievājoši. Tomēr, ievērojot vairākus pārsteidzošus izdziedāšanas gadījumus, var domāt, ka ebreju rīcībā patiešām bija dažādi dziedniecības noslēpumi, ko viņi rūpīgi slēpa no kristīgajiem, kuru vidū dzīvoja, jo paši apstākļi spieda viņus noslēgties.

Daiļo Rebeku bija cītīgi mācījuši viņas tautas* gudrībās, un viņas atjautība un prāts palīdzēja to visu iegaumēt, sakārtot un attīstīt daudz dziļāk, nekā būtu gaidāms no jaunas sievietes tai gadsimtā, kurā viņa dzīvoja. Zināšanas medicīnā un dziedniecības mākslā viņa bija mantojusi no pusmūža ebrejietes, vārdā Mirjama, slavenākā ebreju ārsta meitas, kura mīlēja Rebeku kā pašas bērnu, tāpēc klīda baumas, ka viņa uzticējusi Rebekai visus noslēpumus, kurus atstājis viņai pašas viedīgais tēvs. Mirjama kļuva par tālaika fanātisma upuri, bet viņas dziednieces mākslu mantoja apdāvinātā mācekle.

Rebeka, kura bija apveltīta tiklab ar zināšanām, kā ar skaistumu, baudīja cieņu un apbrīnu savā tautā, viņu uzskatīja gandrīz par līdzīgu tām apdāvinātajām sievietēm, kuras piemin svētajos rakstos. Viņas tēvs, cienīdams meitas spējas un viņu bezgalīgi mīlēdams, ļāva Rebekai daudz lielāku brīvību, nekā ebrejiem parasts, un ne vien bieži prasīja viņai padomu, bet, kā mēs redzējām, dažkārt rēķinājās ar meitas domām vairāk nekā ar savējām.

Kad Aivenho nogādāja Aizeka mītnē, viņš joprojām bija nemaņā, zaudējis daudz asiņu, cīnīdamies arēnā. Rebeka, apskatījusi brūci un apziedusi ar dziedinošām zālēm, sacīja tēvam, ka tad, ja izdosies novērst drudzi, kas var uzbrukt aiz stiprās noasiņošanas, un ja Mirja- mas balzams nav zaudējis savu dziedinošo spēku, nav ko bīties par viņu viesa dzīvību un viņu varēs rit ņemt droši līdzi uz Jorku. Aizeks mazliet samulsa, to dzirdēdams, jo viņa žēlsirdība bija grasījusies aprobežoties tikai ar Ašbiju. Labākā gadījumā viņš būtu atstājis ievainoto kristīgo tiem ebrejiem, pie kuriem bija apmeties, apsolīdamies samaksāt visus izdevumus par slimā kopšanu. Taču Rebeka cēla pret to daudzus svarīgus iebildumus, no kuriem minēsim tikai divus. Vispirms, viņa noteikti atsacījās nodot cita dziednieka — kaut arī ciltsbrāļa rokās trauku ar dārgo balzamu, lai neatklātu vērtīgo ārstniecības noslēpumu; otrkārt, viņa atgādināja tēvam, ka Vilfreds Aivenho ir Ričarda Lauvassirds mīlulis un, ja Ričards atgriežas Anglijā, tad Aizekam, kas apgādājis Ričarda brāli Džonu ar naudu viņa dumpīgo pasākumu veicināšanai, galmā būs ļoti vajadzīgs iespaidīgs aizstāvis, kas bauda Ričarda labvēlību.

— Tev taisnība, Rebeka, — Aizeks sacīja, atzīdams šos svarīgos iebildumus, — atklāt svētītās Mirjamas noslēpumus būtu izaicinājums debesīm; ja dievs sūta cilvēkam ko labu, tad to neklājas izšķiest par tukšu un atdot citiem, vienalga, vai tas ir zelta talants, sudraba šekelis vai viediga ārsta dziedniecības līdzekļi; kam augstākā vara šo velti dāvā, tam pienākums to glabāt. Un, ja runā par to, ko nacarieši Anglijā sauc par Lauvassirdi, tad man labāk nokļūt niknā Idumejas lauvas nagos nekā viņa rokās, ja vien viņš uzzinās par maniem naudas darījumiem ar viņa brāli. Tāpēc mana auss uzklausīs tavu padomu un šis jauneklis dosies mums līdzi uz Jorku, un mūsu nams kļūs viņa nams, kamēr viņa brūces sadzīs. Un, ja tas, ko sauc par Lauvassirdi, atgriezīsies Anglijā, par ko jau klīst valodas, tad šis Vilfreds Aivenho aizsargās mani kā stiprs mūris, ja karaļa dusmas iedegsies pret tavu tēvu. Bet, ja viņš neatgriezīsies, tad Vilfreds atlīdzinās mūsu izdevumus, kad iedzīvosies mantā ar sava pīķa un zobena palīdzību, kā viņš to darīja vakar un arī šodien. Jo šis jauneklis ir labs jauneklis, viņš ievēro noteikto termiņu un atdod to, ko aizņēmies, viņš palīdz ebrejam un palīdzēja arī mana tēva dēlam, kad to ielenca neganti laupītāji un Beliāla vīri.

Vakars jau bija pienācis, kad Aivenho atžilba un sāka apzināties stāvokli. Viņš atjēdzās no nemaņas neskaidru iespaidu pilns, kuri parasti pavada apziņas at- gušanu. Kādu laiku viņš nevarēja skaidri atsaukt atmiņā apstākļus pirms samaņas zaudēšanas arēnā un sakarīgi sasaistīt notikumus, kuros bija ņēmis dalību kopš vakardienas. Viņš juta lielu nespēku, nogurumu un sāpes no brūcēm, bet domās nekārtīgi jaucās atmiņas par cirstiem un saņemtiem sitieniem, par zirgiem, kuri sabrūk cits pār citu, par kaujas saucieniem, ieroču šķindām un visu nežēlīgās cīņas troksni. Beidzot ar lielām pūlēm viņam izdevās, par spīti sāpēm, kaut cik pavilkt sānis gultas aizkaru.

Lielā izbrīnā viņš ieraudzīja, ka atrodas krāšņā, austrumnieku stilā iekārtotā istabā ar spilveniem sēdekļu vietā; pirmajā mirklī viņam pat šķita, ka viņš aizvests atpakaļ uz Palestīnu, kamēr gulējis. Šis iespaids vēl pastiprinājās, kad drapērijas tika atvilktas un telpā ieslīdēja sieviete greznā tērpā, kas vairāk pauda austrumu nekā rietumu gaumi, un viņai sekoja melnūksnējs kalps.

Kad ievainotais bruņinieks dzirās uzrunāt valdzinošo parādību, viņa, pielikusi slaido pirkstu pie tumšsārta- jām lūpām, pavēlēja viņam klusēt, kamēr kalps atsedza ievainoto, un skaistā ebrejiete pārbaudīja, vai pārsējs nav noslīdējis un vai ar brūci viss kārtībā. Vina darīja to ar tādu grāciju, ar tādu cieņas pilnu vienkāršību un tiklību, ka arī civilizācijai tuvākos laikos neviens nesaskatītu tur neko apvainojošu sievietes godam. Pat doma par to, ka jauna, skaista meitene apkopj vīrieti un pārsien viņa brūces, pilnīgi izgaistu — katrs redzētu tikai labdarīgu būtni, kas ieradusies atvieglot cietēja sāpes un atvairīt nāvi. Rebeka ebreju valodā deva īsus rīkojumus vecajam kalpam, kurš bieži palīdzēja viņai kopt slimos, un tas klusēdams paklausīja.

Svešās valodas skaņām, lai cik skarbi tās skanētu cita mutē, daiļā Rebeka piešķīra tādu romantisku valdzinājumu, kādu fantāzija piedēvē labvēlīgas fejas burvestības vārdiem, kas gan nesaprotami dzirdei, taču runātājas maigā balss un piemīlīgā seja liek tiem aizkustināt un iepriecēt klausītāja sirdi. Aivenho, necenzdamies atkārtot jautājumus, bez vārda runas pakļāvās visam, ko abi svešie uzskatīja par vajadzīgu darīt viņa atlabšanai, taču, kad viss bija pabeigts un laipnā dziedniece grasījās iet projām, viņš vairs nespēja apvaldīt ziņkāri.

—   Cēlā jaunava, — viņš sacīja arābu valodā, ko bija iemācījies, klejojot pa austrumiem, jo domāja, ka to vislabāk sapratīs sieviete, kas valkā turbānu un austrumnieku drēbes, — es jūs lūdzu, cēlā jaunava, esiet tik laba .. .

Bet skaistā dziedniece pārtrauca viņa runu, un nevilšs smaids uz mirkli apstaroja viņas parasti domīgo un grūtsirdīgo seju.

—   Es dzīvoju Anglijā, ser bruņiniek, — viņa sacīja, — un runāju angliski, kaut gan pēc apģērba un izcelšanās piederu citai zemei.

—   Cildā jaunava, — Aivenho atsāka, bet Rebeka atkal pasteidzās viņu pārtraukt.

—    Ser bruņiniek, — viņa sacīja, — negodājiet mani tā. Būs labāk, ja tūliņ uzzināsiet, ka jūsu kopēja ir tikai nabaga ebrejiete, kuras tēvs ir tas pats Jorkas Aizeks,

pret kuru jūs nesen tik labi un laipni izturējāties. Tāpēc viņa paša, kā arī viņa mājinieku pienākums ir tik rūpīgi gādāt par jums, kā jūsu pašreizējais stāvoklis prasa.

Nezinu, vai skaistajai Rovenai patiktu, ja viņa uzzinātu, ar kādām jūtām viņas uzticamais bruņinieks sākumā vēroja daiļās Rebekas pievilcīgo seju, smuidro stāvu un starojošās acis, kuru mirdzumu it kā apēnoja un mīkstināja zlžaino skropstu garās bārkstis, — acis, kuras kāds menestrels droši vien salīdzinātu ar vakara zvaigzni, kas raida starus cauri jasmīnu vītnēm. Taču Aivenho bija pārāk krietns katolis, lai saglabātu tādas jūtas pret ebrejieti. Rebeka jau bija to paredzējusi, tāpēc pasteidzās nosaukt sava tēva vārdu un tautību, bet — jo Aizeka skaistajai un viedīgajai meitai nebija svešas sieviešu vājības — viņa klusībā nopūtās, redzēdama, cik ātri Aivenho godbijīgo jūsmu un pat maigumu, ar kādu viņš nupat vēl bija uzlūkojis nepazīstamo labdari, aizstāja vēsa, nosvērta, savaldīga pieklājība, kurā nebija nekādu dziļāku jūtu, tikai pateicība par negaidīto palīdzību, ko sniedzis zemākas rases pārstāvis. Tiesa, ari iepriekš Aivenho izturēšanās pauda tikai katram jauneklim dabisku skaistuma pielūgsmi, bet nabaga Rebeku, kas nebūt nebija vienaldzīga pret pelnītu godinājumu, satrieca tas, ka viens vārds spēja iedarboties kā burvestība un atstūma viņu zemākā šķirā, kuru neklājas godināt pēc nopelna.

Tomēr Rebeka aiz mīkstsirdības un objektivitātes nedomāja vainot Aivenho, ka viņam piemīt vispārējie tā laika un ticības aizspriedumi. Gluži otrādi, daiļā ebrejiete — lai cik jūtami viņas pacients izpauda, ka uzskata viņu par atstumtas cilts pārstāvi, ar kuru kauns un negods uzturēt citus sakarus kā vienīgi visnepieciešamākos, — joprojām ar tādu pašu pacietību un at- devību rūpējās par viņa veselību un labklājību. Viņa paziņoja Aivenho, ka viņiem jādodas uz Jorku un ka Aizeks nolēmis ņemt Aivenho līdzi un kopt viņu, kamēr viņš būs pilnīgi atveseļojies. Aivenho izsacīja lielu nepatiku par šo plānu, atsaukdamies uz to, ka nevēloties sagādāt saviem labdariem jaunas raizes.

— Vai tad Ašbijā vai kaut kur tuvumā nav kāds sakšu franklins vai vismaz turīgs zemnieks, kas būtu ar mieru ņemt savā apgādībā ievainotu savieti, kamēr tas būs spējīgs atkal tērpties bruņās? Vai tuvumā nav kāds sakšu klosteris, kur mani uzņemtu? Vai nevar vismaz nogādāt mani uz Bartonu, kur mani noteikti viesmīlīgi pieņems mūsu radinieks, svētā Vitolda abatijas priors Valtofs?

—   Protams, — Rebeka atbildēja, skumji pasmaidot,

—    pat sliktākā no jūsu minētajām mājvietām būtu daudz piemērotāka jums nekā nicināta ebreja nams, tomēr, ser bruņiniek, ja nevēlaties zaudēt savu ārstu, tad nedrīkstat mainīt apmešanās vietu. Kā jums labi zināms, mūsu tauta gan nepiedalās brūču ciršanā, toties labi prot tās ārstēt, turklāt mūsu ģimene jau kopš ķēniņa Zālamana laikiem mantošanas ceļā ieguvusi dažus dziedināšanas noslēpumus, kuru spēku jūs pats izbaudījāt. Neviens nacarietis — piedodiet, ser bruņiniek, — neviens kristīgais dziednieks šajā zemē, ko ierobežo četras Britānijas jūras, nespēs jūs ātrāk dabūt uz kājām kā tikai pēc mēneša.

—   Un cik ātri tu vari to izdarīt? — nepacietīgi prasīja Aivenho.

—   Pēc astoņām dienām, ja pacietīgi un paklausīgi izpildīsi manus priekšrakstus, — Rebeka atbildēja.

—   Zvēru pie svētās jaunavas, — Vilfreds sacīja,

—   ja nav grēks minēt šeit viņas vārdu, tagad ne man, ne citam godīgam bruņiniekam nav laika gulēt uz spilveniem, un, ja tu izpildīsi savu solījumu, jaunava, es tev par atmaksu došu pilnu bruņu cepuri ar sudrabu, tiklīdz tikšu pie naudas.

—   Es savu solījumu izpildīšu, — Rebeka atbildēja,

—   un tu astotajā dienā, skaitot no šīs stundas, vilksi mugurā bruņas, ja piešķirsi man tikai vienu velti solītā sudraba vietā.

—    Ja tas ir manos spēkos un ja īsts kristīgais bruņinieks drīkst to darīt tavas cilts pārstāves labā, tad es ar prieku un pateicību izpildīšu tavu lūgumu.

—    Es gribu lūgt tikai to, — Rebeka sacīja, — lai tu turpmāk ticētu, ka ebrejs spēj izdarīt kristīgajam labu pakalpojumu, neko nevēloties saņemt pretī, — tikai tā lielā debesu tēva svētību, kurš radījis tiklab ebrejus, kā kristīgos.

—       Grēks man būtu par to šaubīties, jaunava, — Ai-

venho atbildēja, — un es bez kādas svārstīšanās un iztaujāšanas uzticēšos tavai mākslai stingrā ticībā, ka astotajā dienā apvilkšu savas bruņas. Bet tagad, mans laipnais dziedniek, pasaki man — vai nezini ko jaunu par cildo saksi Sedriku un viņa saimi? Par to skaisto lēdiju .. . — Viņš sastomījās, it kā nedrīkstēdams izrunāt Rovenas vārdu ebreja namā. — Par to, ko izraudzīja par turnīra karalieni?

—   Kuru jūs pats izraudzljāties šim goda amatam, ser bruņiniek, — Rebeka papildināja, — pie tam jūsu izvēle izpelnījās tikpat lielu atzinību kā jūsu varonība.

Kaut gan Aivenho bija zaudējis daudz asiņu, viņa seja pietvīka spilgtā sārtumā, iedomājoties, ka, cenzdamies slēpt savas dzijās jūtas pret Rovenu, viņš tikai skaidrāk tās izrādījis.

—    Es negribēju tik daudz runāt par viņu, kā par princi Džonu, — Aivenho taisnojās, — un man gribētos arī zināt, kur palicis mans uzticamais ieroču nesējs un kāpēc viņš neatrodas pie manis.

—    Bet es izmantošu savu dziednieka varu un pavēlēšu jums klusēt, — atteica Rebeka, — un izvairīties no satraucošām domām, kamēr es jums pastāstīšu visu, ko vēlaties zināt. Princis Džons pārtrauca turnīru un steigšus devās uz Jorku kopā ar saviem dižcilšiem, bruņiniekiem un prelātiem, ar varu vai viltu savācis tik daudz naudas, cik izdevās izspiest no tiem, kurus šai zemē uzskata par bagātniekiem. Stāsta, ka viņš gribot piesavināties sava brāļa kroni.

—    Tas viņam neizdosies bez cīņas, — teica Aivenho, uzsliedamies gultā, — ja Anglijā atradīsies kaut viens uzticams pavalstnieks. Es cīnīšos par Ričardu ar visdrosmīgāko viņa pretinieku — pat viens pret diviem viņa taisnīgās prasības labad.

—   Bet, lai jūs spētu to izdarīt, — Rebeka aizrādīja, pieskardamās pie viņa pleca, — jums vispirms vajag klausīt manus rīkojumus un gulēt mierīgi.

—   Tev taisnība, jaunava, — Aivenho atbildēja, — tik mierīgi, cik tas iespējams šais nemierīgajos laikos. Un kas tad ar Sedriku un viņa saimi?

—   Nupat pie mums bija viņa namzinis, — Rebeka atbildēja, — viņš atskrēja aizelsies pie mana tēva pēc naudas, kas Sedrikam pienākas par vilnu, un pastāstīja,

ka Sedriks un Koningsburgas Atelstans pametuši prinča Džona namu lielās dusmās un tūliņ posušies uz mājām.

—   Vai viņiem šais dzīrēs bija līdzi kāda lēdija?

—    Lēdija Rovena, — Rebeka atbildēja daudz skaidrāk, nekā viņai tika jautāts, — neieradās prinča dzīrēs, bet, pēc namziņa vārdiem, dodas uz Rotervudu kopā ar savu aizbildni Sedriku. Bet jūsu uzticamais ieroču nesējs Gurts …

—   Ak! — bruņinieks izsaucās. — Tu zini, kā viņu sauc? Un kā tu nezināsi, — viņš tūliņ piebilda, — kad vēl vakar viņš saņēma no tevis simt cehīnu — kā es tagad pārliecinājos, tikai pateicoties tavai augstsirdībai un devībai!

—    Nerunā par to! — teica Rebeka, tumši pietvīkdama. — Es redzu, cik viegli mēle izpauž noslēpumus, kurus sirds vēlētos noglabāt!

—   Mans gods uzliek man par pienākumu atmaksāt šo zeltu tavam tēvam, — Aivenho nopietni sacīja.

—   Tu darīsi, kā tev patiks, kad būs pagājušas astoņas dienas, — Rebeka atbildēja, — bet līdz tam nedomā un nerunā neko tādu, kas varētu aizkavēt tavu izveseļošanos.

—   Lai tā notiek, laipnā jaunava, — Aivenho piekrita, — no manas puses būtu nepateicība apstrīdēt tavus rīkojumus. Vēl viens vārds par nabaga Gurta likteni, vairāk neko es tev nejautāšu.

—   Diemžēl man jāsaka, ser bruņiniek, ka pēc Sedrika pavēles viņu saņēmuši ciet, — ebrejiete atbildēja, bet, pamanījusi, ka šī ziņa nomāc Vilfredu, tūliņ piemetināja:—Tomēr namzinis Osvalds man sacīja, ka gadījumā, ja Gurts atkal neizpelnīšoties saimnieka dusmas, Sedriks noteikti piedošot Gurtam, uzticamam vergam, kas vienmēr baudījis saimnieka labvēlību un izrādījis nepaklausību tikai aiz uzticības Sedrika dēlam. Turklāt viņš piebilda, ka visi kalpi, it īpaši jokdaris Vamba, palīdzēšot Gurtam izbēgt, ja manīšot, ka Sedrikam dusmas negrasās pāriet.

—   Lai dievs dod, ka viņi turētu savu solījumu! — noteica Aivenho. — Bet man šķiet, ka man nolemts sagādāt nelaimi ikvienam, kas izrādījis man savu laipnību. Mans karalis turēja mani cieņā un godā, un — pati redzi — viņa brālis, kas viņam par visu ir patei- clbu parādā, pace] ieroci pret viņu un grib iegūt viņa kroni; mana padevība sagādājusi raizes un nepatikšanas skaistākajai sava dzimuma pārstāvei, un nu mans tēvs dusmās var nosist šo nabaga vergu vienīgi par viņa uzticību un mīlestību uz mani. Tu reclzi, jaunava, kādu Jauna likteņa piemeklēto esi iedomājusies dziedināt; esi prātīga, jauj man iet savu ceļu, pirms likstas, kas dzenas man pa pēdām kā medību suņi, neuzbrūk arī tev.

— Nē, — Rebeka teica, — tavs vārgums un ciešanas, ser bruņiniek, liek tev nepareizi iztulkot debesu gribu. Tu atgriezies savā dzimtenē tādā laikā, kad tai visvairāk bija vajadzīgs stipras rokas un uzticamas sirds atbalsts; tu pazemoji savu un sava karaļa ienaidnieku lepnību tieši tobrīd, kad viņu iedomība bija sasniegusi kalngalus, un, kaut tevi piemeklēja ļaunas likstas, vai tu neredzi, ka dievs sūtījis tev palīgu un dziednieku pat no visvairāk nicinātas cilts vidus? Tāpēc nezaudē dūšu un tici, ka esi izredzēts veikt lielu varoņdarbu savas tautas labā. Paliec sveiks, izdzer zāles, ko es likšu Reibenam atnest, nomierinies un atpūties, ka vari izturēt rītdienas braucienu.

Sie aizrādījumi Aivenho pārliecināja, un viņš paklausīja Rebekas rīkojumiem. Nomierinošais un narkotiskais dzēriens, ko Reibens atnesa, palīdzēja viņam iemigt ciešā un atspirdzinošā miegā. No rīta laipnā dziedniece redzēja, ka slimajam nav vairs nekādu drudža pazīmju un ka viņš spējīgs panest nogurdinošā ceļojuma grūtības.

Lai Aivenho būtu ērti un labi, viņu ieguldīja tanīs pašās zirgu nestuvēs, kurās atveda no turnīra. Tikai vienā ziņā pat Rebekas lūgšanās nevarēja sagādāt ievainotajam bruņiniekam pietiekamas ērtības. Aizekam, tāpat kā tam bagātajam ceļiniekam, kas aprakstīts Juvenāla desmitajā satīrā, visur rēgojās laupītāji, jo viņš zināja, ka tiklab plēsonīgie normaņu dižcilši, kā sakšu mežabrāļi labprāt gribētu iedzīvoties uz viņa rēķina. Tāpēc viņš visu ceļu trenca zirgus, apstādamies tikai uz īsu brīdi un saīsinādams azaida laiku, tā ka pat aizsteidzās priekšā Sedrikam un Atelstanam, kuri bija gan izbraukuši vairākas stundas iepriekš, bet pārāk ilgi nodzīrojuši svētā Vitolda abatijā. Taču Mirjamas balzama dziedinošais spēks bija tik liels vai ari Aivenho organisms tik izturīgs, ka ātrā braukšana viņam nesagādāja tās grūtības, no kurām tā baidījās viņa gādīgā dziedniece.

Taču ebreja pārmērīgajai steigai bija liktenīgas sekas. Viņa uzstājīgās prasības braukt ātrāk izraisīja ķildas starp viņu un nolīgtajiem pavadoņiem. Tie bija sakši, kuriem nebūt nebija sveša viņu tautībai piemītošā tieksme uz omulību un sātīgu mielastu, tāpēc normaņi dēvēja viņus par sliņķiem un rīmām. Pretēji Šeiloka nostājai viņi bija uzņēmušies pavadīt bagāto ebreju, cerēdami uz labu pamielošanu, un bija nepatīkami pārsteigti, kad piedzīvoja vilšanos, jo ebrejs nekur neļāva uzkavēties. Viņi protestēja pret lielo steigu arī tāpēc, ka tā varot nodzīt zirgus. Beidzot Aizeks nikni sastrīdējās ar viņiem vīna un ela dēļ, ko viņi pārmērīgi lietoja katrā ēšanas reizē. Tādējādi, kad patiešām pienāca draudīgs brīdis un Aizeka bažas likās piepildāmies, neapmierinātie algādži, uz kuru aizstāvību viņš bija paļāvies, neparūpēdamies tomēr noskaņot viņus sev par labu, pameta viņu.

Sai nožēlojamā stāvoklī, kā jau lasītājam zināms, ebreju ar viņa meitu un ievainoto bruņinieku panāca Sedriks, un pēc tam viņi visi nokļuva de Brasija un viņa sabiedroto rokās. Sākumā neviens nepievērsa uzmanību zirgu nestuvēm, un tās arī būtu palikušas neievērotas, ja de Brasija ziņkāre nebūtu spiedusi viņu ieskatīties tanīs, meklējot sava pasākuma mērķi, jo Rovena jāja aizplīvurojusies. Viņam bija liels pārsteigums, ieraugot nestuvēs ievainotu vīru, kurš, domādams, ka kritis sakšu mežabrāļu gūstā, un cerēdams, ka viņa vārds var palīdzēt tiklab pašam, kā viņa draugiem, pateica, ka viņu sauc par Vilfredu Aivenho.

Bruņinieka goda apziņa, kas nekad galīgi nepameta de Brasiju, par spīti viņa vieglprātībai un izlaidībai, aizliedza viņam nodarīt pretiniekarri pārestību, ja tas nespēj aizstāvēties, un neļāva arī nodot viņu Frondebe- fam, kurš bez liekas domāšanai pirmajā izdevīgajā gadījumā nonāvētu cilvēku, kam tiesības uz viņa lēņu muižu. No otras puses, atbrīvot lēdijas Rovenas pielūdzēju, kam viņa devusi priekšroku, kā to liecināja viņas uzvedība turnīrā un baumas par iemesliem, kāpēc Vilfreds padzīts no tēva mājām, — tas bija par daudz prasīts no de Brasija augstsirdības. Viņš izrādījās spējīgs tikai uz kaut ko vidēju starp labu un ļaunu, tāpēc lika diviem kalpiem jāt abpus nestuvēm un nelaist nevienu klāt. Ja kāds uzmāktos ar jautājumiem, de Brasijs lika atbildēt, ka tās ir lēdijas Rovenas tukšās nestuves, kurās ieguldījuši vienu viņu biedru, kas ievainots sadursmes laikā. Torkilstonā, kamēr templietis un pilskungs bija aizņemti ar savām darīšanām, viens tīkodams iegūt ebreja naudu, bet otrs viņa meitu, de Brasija kalpi novietoja Aivenho kādā no tālākajām pils istabām, joprojām dēvēdami viņu par ievainotu biedru. To pašu paskaidrojumu viņi sniedza Frondebefam, kad viņš jautāja, kāpēc viņi pēc trauksmes neiet uz bastioniem.

—   Ievainots biedrs!—barons izsaucās lielās dusmās un izbrīnā. — Vai tad jābrīnās, ka zemnieki un jomeni iedrošinās aplenkt pilis, bet jokdari un cūkgani piesūta dižcilšiem izaicinājumu, ja karavīri pārvēršas par slimo kopējām, bet algotņi kvern pie mirēja tādā brīdī, kad pilij grasās uzbrukt. Uz bastioniem, nolādētie sliņķi! — viņš uzbrēca tādā pērkonīgā balsī, ka spraišļotās velves nodunēja. — Uz bastioniem, citādi es sadragāšu jūsu kaulus ar šo Vāli!

Kalpi nīgri atbildēja, ka paši ar prieku ietu uz bastioniem, ja vien Frondebefs aizstāvēšot viņus saimnieka priekšā, kurš pavēlējis viņiem kopt mirēju.

—    Mirēju, blēža gabali! — kliedza Frondebefs. — Es jums saku, mēs visi pārvērtīsimies par mirējiem, ja neķersimies pie darba, kā pienākas! Es tūliņ pagādāšu citu kopēju jūsu gļēvajam biedram. Ei, Urfrīda! Sakšu ragana! Vai nedzirdi, vai? Ej kop to gulētāju, ja viņam nepieciešama kopšana, bet šie blēži lai ķeras pie ieročiem! Te jums divi arbaleti, puiši, kopā ar grieztuvēm un bultām. Nostājieties uz barbikena un pielūkojiet, lai katra bulta ķer kāda sakša pauri!

Vīri, kuri, kā vairun.s viņiem līdzīgo, alka pēc dēkām un nicināja bezdarbību, ar prieku devās uz bīstamajiem posteņiem, bet gādība par ievainoto Aivenho tika uzticēta Urfrīdai jeb Ulrikai, taču viņa, kuru plosīja atmiņas par nodarīto pārestību un vilināja cerība uz atriebību, labprāt uzlika Rebekai šo pienākumu.

XXIX NODAĻA

Kāp tajā sardzes tornī, drošais karavīr,

Lai vari pastāstīt, kas notiek kaujas laukā.

Šillers «Orleānas Jaunava»

Briesmu bridis bieži ir arī vaļsirdības un sirsnības brīdis. Vispārējais satraukums liek mums piemirst piesardzību, un mēs atklājam citiem tik spēcīgas jūtas, kādas mierīgākos apstākļos prāts liktu vismaz noslēpt, ja tās nav pavisam nomācamas. Nonākusi atkal pie Aivenho gultas, Rebeka pati nobrīnījās par to skaudro prieku, kāds viņu pārņēma, par spīti bīstamajam vai pat izmisīgajam stāvoklim. Taustot Aivenho pulsu un apjautājoties par veselību, viņas pieskāriens un balss pauda tādu maigumu, kas nevilšus atklāja daudz dziļāku interesi, nekā viņa būtu gribējusi izrādīt. Viņas balss drebēja un roka trīsēja, un tikai Aivenho saltais jautājums:

—   Tā esat jūs, laipnā jaunava? — lika viņai atjēgties un atcerēties, ka tās jūtas, kas mita viņas sirdī, nebija un nekad nevarēja k|ūt abpusējas. Viņai izlauzās nopūta, bet tā bija tikko dzirdama, un turpmākos jautājumus par bruņinieka veselību viņa jau izsacīja dzestri draudzīgā balsī. Aivenho pasteidzās atbildēt, ka jūtas ļoti labi, daudz labāk, nekā varējis gaidīt.

—   Paldies par tavu palīdzību un dziedināšanas mākslu, dārgā Rebeka! — viņš piemetināja.

«Viņš nosauca mani par dārgo Rebeku,» jaunava nodomāja, «bet tik saltā un nevērīgā balsī, kas nemaz neatbilst šim vārdam. Viņa kara zirgs vai medību suns viņam dārgāki par nicināto ebrejieti!»

—   Mans gars, laipnā jaunava, cieš aiz bažām daudz stiprāk nekā miesa aiz sāpēm, — Aivenho turpināja.

—   No vārdiem, kurus pārmija mani bijušie sargi, es nopratu, ka esmu cietumnieks, un, ja nemaldos, spriezdams pēc tā vīra skaļās un rupjās balss, kurš nupat aizdzina sargus pildīt kādus karavīru pienākumus, es atrodos Frondebefa pilī. Ja tā, tad ar ko tas var beigties vai kā es varu aizsargāt Rovenu un savu tēvu?

«Viņš nepiemin ne ebreju, ne ebrejieti,» Rebeka klusībā nodomāja. «Un kāda viņam daļa gar mums, un cik taisnīgi dievs soda mani pār to, ka es atļāvos tik daudz domāt par viņu!»

Tā īsos vārdos nosodījusi sevi, viņa pasteidzās pavēstīt Aivenho nedaudzās savāktās ziņas, proti, ka pilī visus izrīko templietis Buagilbers un barons Frondebefs, ka pili no ārienes aplenc, bet nav zināms, kas. Viņa piemetināja, ka patlaban pilī atrodoties kristīgo priesteris, kurš varbūt zinot ko vairāk.

—   Kristīgo priesteris! — bruņinieks priecīgi iesaucās. — Pasauc viņu šurp, Rebeka, ja vien iespējams! Saki viņam, ka slimnieks lūdz garīgu iepriecinājumu, saki, ko vien gribi, tikai atved uz šejieni, — man kaut kas jādara vai jāmēģina darīt, bet ko lai es iesāku, ja nezinu, kādi ir apstākļi?

Izpildot šo Aivenho vēlēšanos, Rebeka mēģināja ievest Sedriku pie ievainotā bruņinieka, bet mēs redzējām, ka viņai tas neizdevās, jo iejaucās Urfrīda, kura arī uzmanīja šķietamo mūku. Rebeka atgriezās pie Aivenho paziņot viņam par neizdevušos mēģinājumu.

Viņi nepaspēja nogausties par šā sava izgudrojuma neveiksmi un izdomāt kādu citu plānu, kad troksnis, kas labu laiku jau valdīja pilī, kur posās uz aizstāvēšanos, pārvērtās briesmīgā rīboņā un grandoņā. Smagie un steidzīgie bruņoto vīru soļi šķērsoja bastionus vai dunēja šaurajās līču loču kāpnēs un gaiteņos, kas veda uz šaujamlūkām un citām aizsargāšanās vietām. Varēja dzirdēt bruņinieku balsis, kuri uzmundrināja apakšniekus vai deva rīkojumus, kā aizstāvēties, bet viņu pavēles bieži nomāca ieroču šķindas un uzrunāto skaļās klaigas. Lai cik baismīgas bija šīs skaņas, kuras pareģoja kaut ko vēl briesmīgāku, tanīs tomēr jautās kaut kas dižens, un Rebekas cildenais gars sajuta to pat briesmu brīdī. Viņas acis iedegās, kaut asinis at- plūda no vaigiem, un viņa reizē šausmās un svinīgā pacilātībā čukstot atkārtoja daļēji sev, daļēji sarunu biedram vārdus no svētajiem rakstiem:

—   Bultu maks šķind, pīķis un vairogs mirdz, skan pavēlnieku balsis un karavīru klaigas!

Bet Aivenho, kā tai pašā apgarotajā aprakstā minētais kara zirgs, dega aiz nepacietības savā bezdarbībā un alktin alka piedalīties kaujā, kuru vēstīja šīs skaņas.

—    Būtu es varējis aiztikt līdz tam lodziņam un noskatīties, kā norisinās šī brašā kauja! Kaut es varējis dabūt stopu un izšaut bultu vai vismaz kaut reizi cirst ar kara cirvi mūsu atbrīvošanas labā! Bet viss veltīgi, viss veltīgi, es esmu bezspēcīgs un bez ieročiem!

—    Neuztraucies, cildais bruņiniek, — Rebeka sacīja, — skaņas piepeši apklusa, varbūt tās nemaz nevēstīja kauju.

—    Tu neko nesaproti! — Vilfreds nepacietīgi attrauca. — Sis klusuma brīdis nozīmē vienīgi to, ka visi karavīri nostājušies savās vietās uz mūriem un gaida tūlītēju uzbrukumu, jo tas, ko mēs dzirdējām, bija tikai tāla negaisa dunoņa — pēc mirkļa tas sāks plosīties visā negantībā. Kaut man izdotos aiztikt līdz tam logam!

—    Tāds mēģinājums nāks tev par ļaunu, cildais bruņiniek, — Rebeka atbildēja, bet, redzēdama viņa ārkārtējo satraukumu, apņēmīgi piemetināja: — Es pati nostāšos pie loga un pastāstīšu tev, cik labi pratīšu, kas tur ārā notiek.

—   Nē, nevajag, nevajag! — Aivenho iesaucās. — Katrs logs, katra sprauga var kļūt par stopšāvēja mērķi, un kāda nejauša bulta …

—   Cik tas būtu labi! — Rebeka nomurmināja un stingrā solī kāpa augšup pa diviem vai trim pakāpieniem, lai tiktu pie loga.

—   Rebeka, dārgā Rebeka! — Aivenho sauca. — Tas nav laika kavēklis sievietēm, tevi var ievainot vai nonāvēt, un es visu mūžu mocīšos vainas apziņā. Vismaz noslēpies aiz tā senlaiku vairoga un nerādies daudz pie loga.

Rebeka apbrīnojami precīzi izpildīja viņa norādījumus un, noslēpusies aiz liela, senlaicīga vairoga, ar ko aizsedza loga apakšējo daļu, gandrīz pilnīgi droši varēja vērot visu, kas notika ārpus pils, un pastāstīt Aivenho, kā aplencēji gatavojas uzbrukumam. Ieņemtā vieta bija sevišķi noderīga viņas nolūkam, jo logs atradās galvenās ēkas stūrī un Rebeka varēja redzēt ne vien to, kas notika ārpus pils, bet arī ārējo nocietinājumu jeb barbikenu, ko aplencēji, acīm redzot, gribēja ieņemt vispirms. Tas nebija ne pārāk augsts, ne stiprs, domāts to pašu sānvārtu aizstāvēšanai, pa kuriem Frondebefs bija nesen izlaidis ārā Sedriku. Barbikenu šķīra no pārējā cietokšņa dziļš aizsarggrāvis ar pagaidu tiltiņu, kuru novācot varēja pārtraukt satiksmi starp šo nocietinājumu un pili. Barbikena izeja atradās iepretī pašas pils sānvārtiem, un tam visapkārt bija blīvs žogs. Pēc ļaužu skaita, kas bija novietoti šā punkta aizsargāšanai, Rebeka secināja, ka aplenktie baidās par šā nocietinājuma drošību, un arī aplencēju došanās šai virzienā liecināja, ka viņi uzskata to par pašu vājāko no visiem pils nocietinājumiem.

Viņa pasteidzās pavēstīt Aivenho visu novēroto un piebilda:

—   Mežmalā stāv stopšāvēji kā mūris, bet viņus sedz koku ēna, tikai rets iznācis klajumā.

—   Kāds viņu karogs? — Aivenho jautāja.

—   Es neredzu nekādas kara emblēmas, — Rebeka atbildēja.

—       Tas ir dīvaini, — bruņinieks nomurmināja, — doties uzbrukumā pret tādu pili un nepacelt ne ka^ rogus, ne vimpeļus! Vai redzi, kādi ir tie, kas rīkojas kā vadoņi?

—   Visvairāk duras acīs bruņinieks melnās bruņās, — ebrejiete sacīja, — viņš vienīgais ir apbruņots no galvas līdz kājām un, kā redzams, izrīko visus.

—   Kāda devīze ir uz viņa vairoga? — Aivenho prasīja.

—   Kaut kas līdzīgs dzelzs stienim, un uz melna pamata gaišzila priekškaramā atslēga.

—   Važas un slēdzene zilgmainā krāsā, — Aivenho viņu pārlaboja. — Nezinu, kam varētu būt tāda devīze, bet noģiedu, ka šobrīd tā pilnīgi derētu man pašam. Bet kas rakstīts uz vairoga?

—   Tādā atstatumā es tikko varu saredzēt devīzi, — Rebeka atbildēja, — un tad arī tikai tad, kad saule spoži apgaismo vairogu.

—   Vai citi vadoņi nav manāmi? — nerimās nepacietīgais taujātājs.

—   Neredzu neviena, ko varētu uzskatīt par vadoni, — Rebeka atteica, — bet nav šaubu, ka pilij uzbrūk arī no citām pusēm. Liekas, viņi nupat grasās doties uz priekšu. Ciānas dievs, apžēlojies par mums! Kāds šausmīgs skats! Tie, kas nāk pa priekšu, nes milzu vairogus un no dēļiem sasistus aizsegus, pārējie seko viņiem, ejot uzvilkdami stopus. Nupat viņi paceļ tos.. . Ak Mozus dievs, piedod tiem, ko pats esi radījis!

Tomēr ar klaigām cīņa nebija izšķirama, un aplencēju izmisīgās pūles sastapa tikpat spēcīgu aplenkto pretsparu. Stopšāvēji, kas bija paraduši savos klejojumos pa mežiem meistarīgi rīkoties ar stopu un bultām, darbojās — lietojot tā laika raksturīgu apzīmējumu — tik «kopnotuļ», ka neviens punkts, kurā pils aizstāvji parādījās kaut uz mirkli, neizbēga no jardu garām bultām. Nepārtrauktā šaušana atgādināja blīvu un asu krusu, un, kaut ik bultai bija savs īpašs mērķis, tās dučiem ielauzās katrā šaujamlūkā vai ambrazūrā, katrā logā, pie kura pagadījās vai nejauši varēja būt nostādīts kāds aizstāvis, un drīzā laikā divi vai trīs bija pagalam un vairāki ievainoti. Bet Frondebefa piekritēji un sabiedrotie, paļaudamies uz savu teicamo bruņojumu un aizsardzību, ko sniedza pils, tikpat neatlaidīgi aizstāvējās, cik nešpetni viņiem uzbruka, un uz nepārtraukti krītošo bultu gūzmu atbildēja ar stopiem un arbaletiem, ar lingām un citām metamām ierīcēm, un, tā kā aplencēji bija sliktāk aizsargāti, tad tiem bija daudz vairāk zaudējumu nekā aplenktajiem. Bultu un metamo bumbu svilpšanu šad tad pārtrauca skaļi saucieni, kad viena vai otra puse nodarīja jūtamus zaudējumus pretiniekam vai cieta tos pati.

—   Un man te jāguļ kā vārgulim mūkam, — Aivenho iesaucās, — kamēr tā spēle, no kuras atkarīga mana brīvība vai nāve, atrodas citu rokās! Paskaties atkal pa logu, labā jaunava, tikai piesardzīgi, lai stopšāvēji tevi no lejas nepamana! Paskaties vēlreiz un pasaki — vai nu viņi dodas uzbrukumā?

Stiprinājusi sirdi klusā lūgšanā pārtraukuma brīdī, Rebeka pacietīgā drosmē atkal ieņēma vietu pie loga, aizsegusies ar vairogu tā, lai no lejas viņu nevarētu saskatīt.

—   Ko tu redzi, Rebeka? — ievainotais bruņinieks atkal prasīja.

—   Tikai veselu mākoni bultu, kuras lido tādā gūzmā, ka ņirb vien, un es nevaru saskatīt pašus šāvējus.

—   Tas nevar vilkties ilgi, — Aivenho sacīja, — ja viņi nebrūk pilij virsū ar citiem ieročiem, ko tad var līdzēt bultas pret mūriem un torņiem? Palūkojies, skaistā Rebeka, kur tagad atrodas Priekškaramās Atslēgas Bruņinieks un kā viņš izturas, jo, kāds ir vadonis, tādi būs arī viņa vadāmie.

—   Es viņu neredzu, — Rebeka atbildēja.

—   Zemsirdīgais gļēvulis! — Aivenho izsaucās.

—   Vai patiešām viņš pametīs kuģa stūri, kad vētra sāk plosīties?

—    Nē, viņš nepamet, viņš nepamet! — Rebeka sauca. — Es tagad viņu redzu, viņš ved savus vīrus pret barbikena ārējo barjeru'. Viņi gāž zemē stabus un mietus, cērt barjeru ar cirvjiem. Augstais melnu spalvu pušķis uz viņa bruņu cepures plīvo pāri pūlim kā krauklis virs kaujas lauka. Viņi izcirta spraugu barjerā . . . Ielauzās … Viņus atspieda atpakaļ! Aizstāvjus vada Frondebefs, es redzu viņa milzīgo stāvu … Viņi atkal metas spraugā, un sākas tuvcīņa. Ak Jēkaba dievs! It kā divas nevaldāmas straumes sastapušās! Sadūrušies divi okeāni, kurus dzen pretēji vēji!

Viņa novērsās no loga, it kā nespētu vairs izturēt baismīgo skatu.

—    Paskaties atkal, Rebeka, — Aivenho sacīja, pārpratis viņas kustības iemeslu, — no stopiem tagad droši vien šauj retāk, ja sākusies tuvcīņa. Paskaties vēlreiz, tagad tas nav vairs tik bīstami.

Rebeka atkal paskatījās un gandrīz tūliņ iekliedzās:

—    Svētie likumdevēji pravieši! Frondebefs un Melnais Bruņinieks cīnās vīrs pret vīru izlauztajā spraugā, kamēr viņu aurojošie piekritēji seko cīņas iznākumam. Taisnīgais dievs, aizstāvi apspiestos un sagūstītos! — Te viņai izlauzās kliedziens, un viņa iesaucās: — Viņš pakrita, viņš pakrita!

—   Kas pakrita? — Aivenho sauca. — Svētās jaunavas vārdā, saki — kas pakrita?

—    Melnais Bruņinieks, — Rebeka atbildēja tikko dzirdamā balsī, bet tūliņ izsaucās priecīgā satraukumā:

—   Nē, nē, lai slavēts dievs, kas vada karapulkus! Viņš atkal uzlēca kājās un kaujas tā, it kā vienā viņa rokā būtu divdesmit vīru spēks. Viņa zobens pārlūst. Viņš izrauj cirvi kādam jomenam no rokām. Viņš spiež baronu Frondebefu atpakaļ ar cirtienu pēc cirtiena. Milzis lokās un grīļojas kā ozols no meža cirtēja tērauda. Pakrita! Pakrita!

—   Frondebefs? — iesaucās Aivenho.

—   Jā, Frondebefs! — ebrejiete atbildēja. — Viņa viri metas viņam palīgā ar uzpūtīgo templieti priekšgalā. Kopējiem spēkiem viņi piespiež bruņinieku apstāties. Tagad viņi ievelk Frondebefu pils iekšējā pagalmā.

—   Aplencēji taču ielauzušies aiz barjeras? — Aivenho jautāja.

—   Jā, jā, ielauzušies! — Rebeka izsaucās. — Viņi piespieduši pils aizstāvjus pie ārējā mūra; citi slej kāpnes, citi drūzmējas kā bišu spiets, cenzdamies tikt pa tām augšā, un lec cits citam uz pleciem. Uz viņiem veļ akmeņus un bluķus, koku stumbri krīt viņiem uz galvām, un, līdzko ievainotos atvelk tālāk, tūliņ to vietā stājas jauni cīnītāji. Lielais dievs! Vai tāpēc tu radīji cilvēku pēc sava ģīmja un līdzības, lai viņu tik nežēlīgi izkropļotu paša brāļu rokas?

—    Nedomā par to, — Aivenho teica, — tagad nav laika tādām domām. Kura puse piekāpjas? Kas uzveic?

—   Kāpnes ir nogāztas, — Rebeka nodrebēdama atbildēja, — vīri guļ zem tām visā garumā kā saspiesti tārpi. Aplenktie guvuši virsroku.

—   Palīdzi mums, svētais Džordž! — bruņinieks iesaucās. — Vai patiešām tie nodevēji jomeni atkāpsies?

—   Nē! — Rebeka sauca. — Viņi rīkojas, kā brašiem vīriem piederas. Tagad Melnais Bruņinieks ar savu milzīgo kara cirvi tuvojas vārtiem un sāk tos skaldīt. Viņa triecienu sacelto rīboņu var dzirdēt cauri kaujas troksnim un klaigām. No mūriem veļ viņam uz galvas akmeņus un bluķus, bet drosmīgais bruņinieks neliekas tos manām, it kā tie būtu dūnas vai spalvas!

—   Zvēru pie svētā Akras Džona, — Aivenho priecīgi teica, uzsliedamies guļvietā, — es būtu domājis, ka visā Anglijā tikai viens cilvēks spējīgs uz tādiem darbiem!

—   Vārti salīgojas, — Rebeka turpināja, — tie brikšķ un šķeļas zem viņa cirtieniem, tie sabrūk — barbikens ir ieņemts. Ak dievs! Viņi norauj aizstāvjus no bastioniem — viņi met tos grāvi! Ak, ļaudis, ja jums vēl ir kas no cilvēcības, saudzējiet tos, kas vairs nevar pretoties!

—   Bet tiltiņš? Tiltiņš, kas savienoja torni ar pili? Vai tas arī viņu rokās? — tincināja Aivenho.

—   Nē, — Rebeka atbildēja, — templietis sabojāja dēli, pa kuru viņi pārnāca pāri aizsarggrāvim. Tikai daži aizstāvji paglābās reizē ar viņu pilī. Vaimanas un kliedzieni, ko tu dzirdi, vēsti, kāds liktenis piemeklējis pārējos. Ak vai! Tagad es zinu, ka uzvaras aina ir vēl briesmīgāka par kaujas ainu!

—   Ko viņi tagad dara, jaunava? — Aivenho jautāja. — Paskaties vēlreiz! Tagad nav laika ģībt, ieraugot asinis.

—   Viņi aprimuši uz brīdi, — Rebeka atbildēja, — mūsu draugi nostiprinās iekarotajā nocietinājumā, kas tik labi paslēpj viņus no ienaidnieka šāvieniem, ka aplenktie tikai retumis raida uz turieni savas bultas — vairāk gan tādēļ, lai traucētu viņus nekā lai kaitētu.

—    Mūsu draugi, — Vilfreds teica, — droši vien neatteiksies no sava nodoma, ko jau tik teicami un varonīgi sākuši īstenot. Ak nē! Es lieku visas cerības uz krietno bruņinieku, kas ar savu cirvi saskaldīja ozola vārtus un dzelzs aizšaujamos. Dīvaini, — viņš murmināja, — vai pasaulē ir divi tādi, kas spējīgi uz tik neprātīgi drosmīgu rīcību? Važas un priekškaramā atslēga melnā laukumā … ko tas nozīmē? Rebeka, vai tu neredzi vēl ko citu, pēc kā varētu pazīt šo Melno Bruņinieku?

—    Nē, — ebrejiete atbildēja, — viņš viss melns kā kraukļa spārns. Neredzu neko, kas varētu viņu skaidrāk apzīmēt, bet, tā kā es biju lieciniece viņa brašu- mam kaujā, tad man domāt, ka pazīšu viņu tūkstoš citu karavīru vidū. Viņš metas kaujā, it kā dotos uz dzīrēm. Tas nav tikai spēks vien, liekas — ik triecienā ienaidniekam viņš ieliek visu savu dvēseli. Dievs, piedod viņam asins izliešanas grēku! Tā ir baismīga, bet dižena aina, kad redz, kā viena cilvēka roka un sirds uzvar simtus.

—    Rebeka, — Aivenho sacīja, — tu apraksti īstu varoni; aplencēji tagad droši vien sakopo spēkus vai

izdomā līdzekli, kā tikt pāri aizsarggrāvim. Ja vadonis ir tāds, kādu tu aprakstīji, tad nevar būt mazdūšīgu bažu, vienaldzīgas vilcināšanās vai atteikšanās no drosmīga pasākuma; jo vairāk šķēršļu un grūtību, jo lielāka slava gaidāma. Zvēru pie sava nama goda! Zvēru pie manas daiļās mīļotās vārda, ka paciestu desmit gadu gūstā, ja varētu vienu dienu cīnīties kopā ar varonīgo bruņinieku par tādu lietu kā šī!

—   Ak vai! — noteica Rebeka, pamezdama savu vietu pie loga un pieiedama pie ievainotā bruņinieka gultas. — Tādas nepacietīgas alkas pēc darbības, tāds uzbudinājums un cīņa ar vārgumu noteikti aizkavēs tavu atlabšanu! Kā tu vari cerēt cirst brūces citiem, pirms nav aizdzijusi tava paša brūce?

—    Rebeka, — viņš atbildēja, — tu nezini, cik grūti tam, kas pieradis veikt bruņinieka darbus, palikt dīkā kā mūkam vai sievietei, kamēr citi viņa tuvumā rīkojas kā varoņi! Alkas pēc kaujas ir mūsu dienišķā maize, kauju putekļi ir gaiss, ko mēs ieelpojam. Mēs nedzīvojam un negribam dzīvot citādi, kā vien uzvaras un slavas apstaroti! Tādi, jaunava, ir bruņniecības likumi, kurus esam zvērējuši pildīt, un to dēļ upurējam visu, kas mums dārgs.

—    Ak vai, varonīgais bruņiniek, — skaistā ebrejiete sacīja, — kas gan tas cits, ja ne upuru nešana augstprātības dēmonam un sadedzināšanās Moloha ceplī? Kāda balva jums būs par visām asinīm, ko esat izlējuši, par visām pūlēm un grūtībām, ko esat pārcietuši, par tām asarām, kas lijušas jūsu darbu dēļ, kad nāve salauzīs spēkavīra šķēpu un aizsteigsies priekšā pašam ātrākajam viņa kara zirgam?

—    Kāda būs balva? — Aivenho izsaucās. — Slava, jaunava, slava! Tā apzeltīs mūsu kapus un iemūžinās mūsu vārdus!

—    Slava? — Rebeka atkārtoja. — Vai tas sarūsējušais bruņu krekls, kas karājas kā sēru ģerbonis pār bruņinieka tumšajām un mitrajām kapenēm, vai tas pusizdzisušais uzraksts, ko neizglītots mūks ar pūlēm var izlasīt svētceļniekam, — vai tā ir pietiekama balva par atteikšanos no visa, kam sirds pieķeras, par mūžu, kas pavadīts ciešanās, lai sagādātu ciešanas citiem? Jeb vai kāda klaidoņa barda neveiklajos pantos ir tāds spēks, ka apdziedātais var tik viegli atteikties no savējo mīlestības, no ģimenes pavarda, no mierīgas un laimīgas dzīves, lai viņu daudzinātu kā varoni balādē, ko klejojoši menestreli dzied vakaros iereibušu dīkdieņu pūlim?

—    Zvēru pie Hervarda dvēseles, jaunava, — bruņinieks nepacietīgi pārtrauca viņu, — tu runā par to, ko nesaproti! Tev gribētos apdzēst šķīsto bruņniecības gaismekli, kurš vienīgais palīdz atšķirt dižo no zemā, cēlu bruņinieku no lauķa un mežoņa, māca mūs vērtēt dzīvību nesalīdzināmi zemāk par godu, uzveikt sāpes, grūtības un ciešanas, nebaidīties ne no kāda ļaunuma, vienīgi no negoda. Tu neesi kristīgā, Rebeka, tāpēc nepazīsti tās cēlās jūtas, kuras pacilā labdzimtas jaunavas dvēseli, kad viņas iemīļotais veic cildenu varoņdarbu, kas apliecina viņa mīlas spēku. Bruņniecība! Vai tu zini, jaunava, ka tā ir visšķīstāko un augstāko jūtu avots, apspiesto atspaids, ciešanu izlīdzinātāja, varmāku patvaļas ierobežotāja! Dižcilšu gods bez tās būtu tikai tukša skaņa, un brīvības labākie aizstāvji ir bruņinieka pīķis un zobens!

—   Tiesa, — Rebeka atbildēja, — es esmu cēlusies no tādas cilts, kura prata drosmīgi aizstāvēt tikai savu tēviju un, pat būdama vienota tauta, nekaroja citādi kā vien pēc dieva pavēles vai aizstāvot savu zemi pret apspiedējiem. Tauru skaņas vairs nemodina Jūdeju, un tās pazemotie dēli kļuvuši par bezspēcīgiem naidīgas un varmācīgas apspiešanas upuriem. Tu teici patiesību, ser bruņiniek, — kamēr Jēkaba dievs nedos savai izraudzītajai tautai otru Ģedeonu vai jaunu Makabeju, ebreju jaunavai nepiederas runāt par kaujām un kariem.

Cēlsirdīgā jaunava izrunāja pēdējos vārdus skumjā balsī, kas rādīja, cik dziļi viņa izjūt savas tautas pazemojumu; varbūt viņu arī sarūgtināja doma, ka Aivenho neatzīst viņas tiesības spriest līdzi jautājumos par goda izpratni un netur viņu par spējīgu izbaudīt un izpaust dižas un cildenas jūtas.

«Cik maz viņš māni pazīst,» Rebeka nodomāja. «Viņam šķiet, ka manā dvēselē mājo tikai gļēvulība un zemsirdība, ja atļaujos neatzinīgi izsacīties par naca- riešu izdomāto bruņnieciskumu! Es atdotu debesīm savas asinis lāsīti pa lāsītei, ja ar to varētu izvest no gūsta Jūdas cilti! Nē, lai tas kungs atļauj par to man atbrīvot tēvu un viņa labdari no varmāku važām! Tad šie augstprātīgie kristīgie redzētu, ka dieva izraudzītās tautas meita prot mirt tikpat drosmīgi kā zūdīgās na- cariešu jaunavas, kuras lielās, ka cēlušās no kāda sīka vadoņa mežonīgajos, saltajos ziemeļos!»

Viņa paskatījās uz ievainotā bruņinieka gultu un noteica:

— Viņš guļ! Brūču un sirds bažu nomocītais, novārgušais ķermenis izmantojis pirmo klusuma mirkli, lai iegrimtu snaudā. Ak vai! Tas ir noziegums, ka es skatos uz viņu, kaut arī tā būtu pēdējā reize! Kas zina, paies neilgs laiks, un šos skaistos vaibstus vairs neap- garos enerģija un drosme, kas nepamet tos pat miegā! Seja iekritīs, mute būs pusviru, ar asinīm pieplūdušās acis sastings, un tad katrs zemisks gļēvulis šai nolādētajā pilī varēs mīt zem kājām lepno un cildo bruņinieku, un viņš nekustēsies, kad pret viņu pacels spērienam kāju. Bet mans tēvs?" Ak, mans tēvs! Vai tavai meitai, kas aizmirsusi tavus sirmos matus, mielodama skatienus pie jaunekļa zeltainajām cirtām! Kas zina, varbūt šīs likstas ir Jehovas dusmu sūtītas necienīgajai meitai, kura domā par sagūstīto svešzemnieku vairāk nekā par savu tēvu un, aizmirsusi Jūdejas postu, tīksminās ap citticībnieka un svešinieka skaistumu? Bet es izraušu šo vājību no savas sirds, kaut tā būtu jāsaplosa pa šķiedrai un noasiņotu!

Viņa ciešāk ietinās apmetnī, atsēdās tālāk no ievainotā gultas, uzgriezdama tam muguru, stiprinādama vai vismaz cenzdamās stiprināt savu garu ne vien pret draudošajiem ārējiem ļaunumiem, bet ari pret tām nodevīgajām jūtām, kuras plosījās viņā pašā.

XXX NODAĻA

Nāc kambarī, pār gultu noliecies,

Te nešķiras no miesām laimīgs gars,

Kas debešos kā cīrulītis kāpj

Ar rīta rasas maigumu un vēju,

Ar pakalpalicēju sērām nopūtām! —

Ne tā mirst Anselms.

Sena luga

Klusuma brīdī, kas iestājās pēc aplencēju pirmā panākuma, kamēr vieni nostiprinājās iekarotajās pozīcijās, bet otri kopoja spēkus aizsardzībai, templietim un Morisam de Brasijam bija īsa apspriede pils lielajā zālē.

—   Kur Frondebefs? — jautāja de Brasijs, kurš pārzināja pils aizstāvēšanu pretējā pusē. — Vīri stāsta, ka viņš pagalam.

—   Viņš ir dzīvs, — templietis aukstasinīgi atbildēja, — pagaidām vēl dzīvs, taču, ja uz viņa pleciem būtu tā pati buļļa galva, kuras vārdā viņš saucas, un ja tā būtu iekalta desmitkārtīgās dzelzīs, arī tad viņš

nepaliktu kājās pēc šī liktenīgā cirvja trieciena. Vēl dažas stundas, un Frondebefs dosies pie saviem senčiem, — prinča Džona pasākumā tiks ierauts liels robs.

—   Toties sātana valstībai brangs ieguvums, — de Brasijs piezīmēja. — Tas ir tāpēc, ka zaimo eņģeļus un svētos mocekļus un liek gāzt viņu attēlus un statujas tiem neģēļiem jomeniem uz galvām!

—   Ej nu, muļķis tāds! — templietis noteica. — Tava māņticība ir tikpat liela kā Frondebefa bezdievība; un neviens no jums nevar pateikt, kāpēc viņš tic vai netic.

—   Benedicite', ser templieti! — de Brasijs teica.

—   Lūdzu, pievaldi savu mēli, kad runā par mani. Zvēru pie debesu valdnieces, ka esmu labāks kristīgais nekā tu un tavas brālības locekļi, jo klīst nelabas baumas, ka svētā Ciānas Tempļa ordeņa klēpis lolojot ne mazumu ķeceru un sers Briāns de Buagilbers esot viens no tiem.

—   Tagad nav laika spriest par baumām, — templietis sacīja, — padomāsim labāk par to, kā noturēt pili. Kā tie nelieša jomeni kaujas tavā pils pusē?

—    Kā iemiesoti velni, — de Brasijs atbildēja. — Milzīgs pūlis pienācis pie pašiem mūriem, manuprāt, tā paša blēža vadībā, kurš turnīrā izpelnījās balvu šaušanā ar stopu, jo es pazīstu viņa medību ragu un saiti. Tās ir vecā Ficursa nolāpītās politikas sekas — viņš taču kūdīja šos nolādētos neliešus dumpoties pret mums. Ja man nebūtu drošu bruņu, šis nekrietnelis jau reizes septiņas būtu nošāvis mani tikpat aukstasinīgi kā stirnu buku medību sezonas laikā. Katrā manu bruņu kniedējumā viņš trāpīja ar garo bultu, kas atsitās pret manām ribām ar tādu knakšķi, it kā tās būtu no dzelzs. Bet man zem bruņu plāksnēm ir vēl spāniešu bruņu krekls, tas mani pasargāja.

—   Vai jūs tomēr noturējāt savu pozīciju? — templietis vaicāja. — Mēs savu torni pazaudējām.

—   Tas ir smags zaudējums, — de Brasijs teica.

—   Slēpjoties aiz šā torņa, tie nelieši var pienākt pilij daudz tuvāk un, ja neuzmanīsimies, tad atrast kādu neaizsargātu stūri vai piemirstu logu un pārsteigt mūs.

' Lai teicam dievu (lat.).

Mūsējo par maz, lai aizsargātu katru punktu, un viri jau tā sūdzas, ka, līdzko pabāžot galvu pāri mūrim, tā birstot tik daudz bultu kā uz draudzes tēmēkli svētku laikā. Frondebefs arī nāves priekšvakarā; tātad nav ko gaidīt palīdzību no viņa buļļa galvas un zvērīgā spēka. Kā jūs domājat, ser Briān, vai aiz nepieciešamības nemēģināsim izlīgt ar šiem diedelniekiem, atdodot viņiem gūstekņus?

—   Ko? — templietis iesaucās. — Atdot mūsu gūstekņus un izpelnīties apsmieklu un negodu? Brangi karotāji, kas pratuši naktī uzbrukt neaizsargātiem ceļiniekiem un sagūstīt tos, bet nespēj aizstāvēt stipru pili pret klaidoņu un mežabrāļu bandu, ko vada cūkgani, jokdari un citi tamlīdzīgi salašņas! Kaunies dot tādu padomu, Moris de Brasij! Drīzāk lai šī pils sagrūst pār mani un aprok manas miesas un manu negodu, nekā es piekritīšu tādam zemiskam un apkaunojošam darījumam.

—    Tad iesim uz mūriem, — de Brasijs bezrūpīgi noteica, — vēl nav dzimis tas cilvēks, vienalga, turks vai templietis, kurš dzīvību tikpat maz vērtētu kā es. Es gan ceru, ka nav apkaunojoši vēlēties, kaut man bijuši pie rokas daži desmiti zaldātu no mana drošsirdīgā pulka. Ak, mani brašie šķēpneši! Ja jūs zinātu, cik grūti klājas šodien jūsu priekšniekam, tad es drīz vien ieraudzītu savu karogu plīvojam virs jūsu pīķu meža! Un cik ātri tad jūs pārspētu un izkliedētu šos nekrietnos dumpiniekus!

—   Vari vēlēties, ko vien gribi, — templietis sacīja, — bet labāk padomāsim, kā aizstāvēt pili ar tiem vīriem, kas mūsu rīcībā. Lielākoties tie ir Frondebefa saimes ļaudis, kurus vietējie nāvīgi nīst par viņiem nodarītajām neskaitāmajām pārestībām un nelietībām.

—   Jo labāk, — de Brasijs atteica, — tad šie lupatlaši aizstāvēsies līdz pēdējai asins pilītei, lai izbēgtu no zemnieku atriebības. Iesim un cīnīsimies, Briān de Buagilber, un, vai palikšu dzīvs vai miršu, tu redzēsi, ka Moriss de Brasijs šodien izturas, kā dzimtam dižcil- tim piederas.

—   Vietās! — templietis uzsauca, un abi devās uz mūriem, lai cietokšņa aizsardzībai veiktu visu, ko ieteic atjautība un vīrišķība. Abi bija pilnīgi vienis prātis, ka visbīstamākā vieta ir sānvārti iepretim barbike- nam, kuru ienaidnieks bija paspējis ieņemt. Tiesa, barbikenu no pils šķīra dziļš aizsarggrāvis, un aplencēji nevarēja uzbrukt pils sān vārtiem, neuzveikuši šo šķērsli, tomēr tiklab templietis, kā de Brasijs uzskatīja, ka aplencēji, rīkodamies pēc sava vadoņa līdzšinējā plāna, ar spēcīgu uzbrukumu centīsies piesaistīt šim punktam galvenos pils aizstāvju spēkus un darīs visu iespējamo, lai izmantotu jebkuru aplenkto paviršību citās vietās. Tā kā pils aizstāvju bija maz, tad bruņinieki varēja nodrošināties pret šīm briesmām, tikai nostādot uz mūriem sargus, lai tie nekavējoties celtu trauksmi, ja draud uzbrukums. Bija izlemts, ka de Brasijs aizsargās vārtus iepretim barbikenam, bet templietis, paņēmis dažus desmitus vīru rezervē, centīsies aizsargāt jebkuru pils punktu, kuru aplencēji pēkšņi apdraudēs. Barbikena zaudēšana pasliktināja aplenkto stāvokli arī tāpēc, ka — lai gan pils sienas bija daudz augstākas par šo torni — aplenktie nevarēja vairs skaidri saredzēt, ko pretinieks dara, jo krūmi bija tik tuvu torņa vārtiem, ka aplencēji varēja savākt, cik lielus spēkus grib, izlietojot krūmus par aizsegu, pie tam pretiniekam nemaz nemanot. Tāpēc de Brasijs un templietis nevarēja uzminēt, kmr īsti izvērsīsies galvenais uzbrukums, un bija spiesti paredzēt katru nejaušību, un viņu vīri, par spīti drosmei, visu laiku atradās bažu pilnas neziņas varā, kā vienmēr, kad cilvēkus ielenc ienaidnieks, kura spēkos ir izvēlēties uzbrukuma laiku un uzbrukšanas paņēmienus.

Tikmēr aplenktās un apdraudētās pils īpašnieks gulēja uz nāves gultas, ciezdams tiklab miesas, kā gara mokas. Viņam nebija tā māņticīgā laika liekuļu parastā mierinājuma, kuri lielākoties paraduši saņemt piedošanu par noziegumiem, devīgi ziedojot baznīcai, tā mazinot savas bailes ar domām par grēku izpirkšanu, un, lai gan šādi pirktais mierinājums tikpat maz līdzīgs īstam dvēseles mieram, kāds iestājas pēc sirsnīgas grēku nožēlas, kā miegaina notrulināšanās ar opiju — veselīgam un dabiskam miegam, tomēr tādu garastāvokli bija vieglāk panest nekā pamodušās sirdsapziņas pārmetumus. Taču starp Frondebefa — rupja un alkatīga vīra netikumiem mantkāre bija pati spēcīgākā, un barons drīzāk bija ar mieru nievāt baznīcu un tās kalpus nekā pirkt no viņiem piedošanu un grēku atlaidi, maksājot ar naudu un muižām. Templietis, kas bija citāda tipa bezdievis, nepareizi raksturoja savu sabiedroto, teikdams, ka Frondebefs nespējot pamatoti izskaidrot savu neticību un pieņemtā rituāla nicināšanu, jo barons varēja atbildēt, ka baznīca pārāk dārgi prasa par savām precēm, ka garīgo brīvību, ko viņa laidusi pārdošanā, var nopirkt — tāpat kā Jeruzalemes ordeņa galvenā priekšnieka posteni — par «bargu naudu», un Frondebefs labāk noliedza šīs medicīnas dziedinošo spēku nekā bija ar mieru dārgi maksāt dziedniekam.

Taču nu bija pienācis tāds brīdis, kad zeme un visas laicīgās mantas sāka izgaist acu priekšā un nežē- . līgā barona sirds, kaut cieta kā krams, pildījās ar bailēm, ielūkojoties melnajā nākotnes bezdibenī. Miesas drudzis vēl pastiprināja dvēseles mokošo satraukumu; viņa pirmsnāves stundas aizritēja nule pamodušos šausmu cīņā ar nelokāmā rakstura ierasto stūrgalvību — baismīgs stāvoklis, ko varēja salīdzināt tikai ar atrašanos tais baigajās sfērās, kur skan žēlabas bez cerībām, kur sirdsapziņas pārmetumiem neseko nožēla, kur, apzinoties savas ciešanas, cietējs reizē nojauš, ka tām nav nedz gala, nedz remdinājuma.

— Kur gan aizvilkušies tie suņi, ne priesteri, — barons kurnēja, — kas par tādu dārgu maksu rīko savas garīgās izrādes! Kur tagad visi baskāji karmelīti, kuriem vecais Frondebefs nodibināja svētās Annas klosteri, nolaupīdams viņu dēj savam mantiniekam tik daudz labu pļavu, auglīgu tīrumu un ganību, — kur tagad šie rijīgie suņi? Droši vien tempj kaut kur elu vai rāda savus žonglieru trikus pie kāda nožēlojama lauķa gultas! Bet man, viņu klostera dibinātāja mantiniekam, man, par kuru aiz pateicības par dāvinājuma aktu viņiem būtu pienākums aizlūgt dienu un nakti, man šie nepateicīgie nekrietneļi ļauj mirt bez grēksūdzes un svētā vakariņa kā paklīdušam sunim, kas skraida pa ganībām. Pasauciet templieti: viņš arī no garīgas kārtas un var kaut ko darīt. Bet nē — es labāk sūdzēšu grēkus velnam nekā Briānam de Buagil- beram, kuram nav nekādas daļas ne gar paradīzi, ne gar elli. Esmu dzirdējis vecus ļaudis runājam par lūgšanām — viņi aizlūdz paši par sevi, tādiem nevajag ne aicināt, ne uzpirkt liekulīgos priesterus, bet es — es nedrīkstu lūgt dievu!

—   Vai Redžinalds Frondebefs pats atzīstas, ka kaut ko nedrīkst? — pie viņa gultas ierunājās kāda saraustīta, griezīga balss.

Frondebefa nervi bija tā saspīlēti un sirdsapziņa tik nemierīga, ka šī viņa monologa dīvainā pārtraukšana šķita paša velna darbs, jo, pēc tā laika māņticīgajiem uzskatiem, velni apstāj mirstošo cilvēku, pūlēdamies izkliedēt un novērst viņa domas no dievbijīgām apcerēm par mūžīgo svētlaimību. Viņš nodrebēja un sarāvās, bet tūliņ, saņēmis visu savu ierasto drosmi, izsaucās:

—    Kas tur ir? Kas tu esi, kas iedrošinies atsaukties uz maniem vārdiem tādā balsī, kura atgādina kraukļa ķērkšanu? Nostājies pie manas gultas, lai varu tevi redzēt.

—   Es esmu tavs ļaunais gars, Redžinald Fronde- bef, — balss atbildēja.

—   Tad parādies man savā miesīgā izskatā, ja esi īsts velns, — pieprasīja mirstošais bruņinieks, — nedomā, ka man no tevis bail. Zvēru pie pastarās tiesas, ja varētu tagad cīnīties ar šausmām, kas mani aplenc, tāpat kā agrāk ar šās zemes briesmām, tad nedz debesis, nedz elle nedrīkstētu teikt, ka es bēgu no cīņas.

—    Domā par saviem grēkiem, Redžinald Fronde- bef, — sacīja šī gandrīz vai aizkapa balss, — domā par dumpību, par mantkāri, par slepkavībām! Kas kūdīja izvirtīgo Džonu uz karu pret sirmo tēvu, pret augstsirdīgo brāli?

—   Lai kas tu būtu — velns, mūks vai sātans, tava mute runā nepatiesību! — Frondebefs izsaucās. — Ne jau tikai es kūdīju Džonu uz sacelšanos, ne jau es viens. Mēs bijām piecdesmit bruņinieku un baronu, Anglijas vidienas grāfistu lepnums, — labāki vīri nekad nav turējuši pīķi rokā. Kāpēc man vienam jāatbild par grēkiem, ko pastrādājis vesels pussimts? Melīgais velns, es tevi nicinu! Ej projām un neiedrīksties vairs rādīties pie manas gultas; ja tu esi mirstīgais, tad ļauj man nomirt mierīgi; ja sātans — tava stunda vēl nav pienākusi.

—    Mierā tu nemirsi, — balss atkārtoja. — Mirdams tu domāsi par savām ļaundarībām, par vaidiem, kas skanējuši šais mūros, par asinīm, kas iesākušās tavas pils grīdā.

—   Tavs zemiskais ļaunums mani neietekmēs! — Frondebefs attrauca ar ērmīgiem un piespiestiem smiekliem. — Tas neticīgais ebrejs — es ar viņu rīkojos pēc dieva prāta; kā citādi tos, kas mērcējuši savas rokas saracēņu asinīs, ieceltu svēto kārtā? Sakšu cūkas, ko es apkāvu, bija manas zemes, manas cilts un mana lēņu kunga ienaidnieki. Ho, ho! Kā redzi, manās bruņās nav plaisu. Vai tu aizbēgi? Vai es piespiedu tevi apklust?

—   Nē, riebīgais tēva slepkava! — balss atbildēja.

—   Padomā par savu tēvu, atceries viņa nāvi, atceries dzīru zāli, kur visa grīda bija noplūdusi ar viņa asinīm, ko izlēja viņa paša dēla roka.

—    Ahā, — barons ierunājās pēc diezgan ilga klusuma brīža, — ja tu zini arī to, tad tu patiešām esi paša ļaunuma radītājs un visuzinātājs, kā mūki stāsta. Es uzskatīju, ka šis noslēpums noglabāts manās krūtīs un tās krūtīs, kura bija mana nozieguma ierosinātāja un dalībniece. Ej projām, velns, atstāj mani, uzmeklē sakšu burvi Ulriku, kura vienīgā varētu pastāstīt to notikumu, kam mēs bijām vienīgie acu liecinieki. Ej pie viņas, es tev saku, jo Ulrika apmazgāja brūces, iztaisnoja ķermeni un piešķīra nogalinātajam dabiskā nāvē miruša izskatu. Ej pie viņas, viņa mani iekārdināja, pierunāja darīt šo zemisko darbu, par ko atmaksāja man vēl zemiskāk, — lai arī viņa, tāpat kā es, bauda tās mokas, kas liek nojaust elli.

—   Viņa šīs mokas ir izbaudījusi atliku likām, — sacīja Ulrika, pienākdama pie Frondebefa gultas,

—   viņa sen jau dzērusi no šā rūgtā kausa, kura rūgtums mazinājies tagad, kad arī tev jādzer no tā. Negriez zobus, Frondebef, neboli acis, nesavelc rokas dūrēs un nedraudi man. Vēl nesen tava roka, līdzīgi izdaudzinātā senča rokai, no kura tu mantoji savu vārdu, varēja ar vienu sitienu notriekt no kājām meža bulli, bet tagad tā ir tikpat vārga un bezspēcīga kā manējā.

—   Neģēlīgā, negantā vecene! — izsaucās Frondebefs.

—   Baigā pūce!. Tu esi ieradusies ņirgāties par cilvēku, kuru pati pazudināji?

—   Jā, Redžinald Frondebef, — viņa atbildēja,' — tā esmu es, Ulrika, noslepkavotā Torkila Volfgangera meita, viņa nokauto dēlu māsa. Es atnācu atprasīt tev un tavam tēvu namam savu tēvu un tuviniekus, vārdu un godu, visu, ko man atņēmusi Frondebefu cilts. Padomā, cik pārestību esmu izcietusi, Frondebef, un saki, vai es nerunāju patiesību. Tu biji mans ļaunais gars, es būšu tavs un mocīšu tevi līdz pēdējam elpas vilcienam.

—   Neģēlīgā fūrija, — Frondebefs izsaucās, — to mirkli tu nekad nepieredzēsi! Ei, Zil, Klemān, Justes, Sen-Mor, Stīven! Grābiet ciet šo nolādēto raganu un metiet zemē no pils mūriem! Viņa nodevusi mūs sakšiem! Ei, Sen-Mor, Klemān, nekrietnie gļēvuļi, kur jūs esat ielīduši?

—   Sauc vien, sauc viņus, varonīgais baron, — vecene noteica, ļauni smīnēdama, — sauc kopā savus vasaļus, piedraudi viņiem par nokavēšanos ar pletni un cietumu! Bet zini, varenais pavēlniek, ka tagad tu nesaņemsi ne atbildi, ne palīdzību, nedz arī atradīsi paklausību. Vai tu dzirdi šīs baigās skaņas? — viņa pēkšņi turpināja citā balsī, jo no pils bastioniem līdz viņiem atkal atplūda apdullinošais versmīgās kaujas troksnis. — Sie kara saucieni vēstī tava nama krišanu. Baronu Frondebefu ar asiņu straumēm nostiprināto varenību satricinājuši līdz pamatiem tie paši ienaidnieki, kurus tu visvairāk nicināji. Tie taču ir sakši, Redžinald, — nicināmie sakši uzbrūk tavai pilij! Ko tu te guli kā nopērts kalps, kamēr sakši ieņem tavu cietoksni?

—   Dievi un velni! — izsaucās ievainotais bruņinieks.

—   Kaut jel uz mirkli es atgūtu savu agrāko spēku, lai aizvilktos līdz kaujas vietai un nomirtu tur, kā mans vārds to prasa!

—    Par to nav ko domāt, drosmīgais karotāj! — viņa atbildēja. — Tu mirsi nevis kā godīgs zaldāts, bet kā lapsa savā midzenī, kad zemnieki aizdedzina žagarus, kas apkrauti ap to.

—   Tu melo, pretīgā vecene! — Frondebefs iesaucās.

—    Mani vīri turas braši, mani mūri ir stipri un augsti, mani ieroču biedri nebaidās no sakšiem, kaut pats Hengists un Horsa vestu kaujā neskaitāmus pulkus! Cīņas troksni apslāpē templieša un algotņu kaujas saucieni! Zvēru pie sava goda, kad mēs aizkursim prieka sārtu mūsu uzvarai, šai sārtā sadegs gan tavi kauli, gan miesa, bet es dzīvošu, lai dzirdētu, ka tu no šās zemes uguns esi nokļuvusi elles liesmās tai sātana valstībā, kas vēl nekad nav sūtījusi uz šejieni neģēlīgāku velnu par tevi.

—   Paliec pie savas pārliecības, — Ulrika atbildēja,

—   kamēr neuzzināsi ko citu. Bet nē, — viņa teica, pati sevi pārtraukdama, — vari arī tagad uzzināt savu likteni, kuru nenovērsīs ne tava vara, ne spēks un drosme, kaut arī šo likteni sagatavojušas manas vārgās rokas. Vai tu nemani tos sīvos un smacīgos dūmus, kas melnās šķiesnās krājas istabā? Tu varbūt domā, ka tev tumst iekaisušās acis vai nāves tuvums apgrūtina elpu? Nē, Frondebef, te ir cits iemesls. Vai atceries malku, kas sakrauta lejā zem šīm istabām?

—   Sieviete! — Frondebefs iesaucās, vai prātu zaudējis aiz niknuma. — Tu taču nebūsi to aizdedzinājusi? Dieva vārds, tas ir tavs darbs, un pils ir jau liesmās!

—   Jā, liesmas izplatās ātri, — Ulrika atbildēja baismīgā mierā, — un drīz vien tās dos zīmi aplencējiem, lai viņi drosmīgāk uzbrūk tiem, kaš metas dzēst uguni. Ardievu, Frondebef! Lai Mista, Skogula un Zerneboks, seno sakšu dievekļi jeb velni, kā tos priesteri tagad dēvē, stājas kā mierinātāji pie tavas nāves gultas, ko Ulrika pamet. Taču, ja tas tevi var mierināt, tad zini, ka Ulrikai jāseko tev uz to pašu tumšo krastu un jādalās tavā sodā, kā viņa dalījās tavās ļaundarībās. Un nu — ardievu uz visiem laikiem, tēva slepkava! Lai katrs akmens šais velvēs skandina tev ausīs šo nosaukumu!

To teikusi, viņa izgāja no istabas, un Frondebefs dzirdēja, kā nočirkstēja milzu slēdzene, divas reizes apgriezdamās atslēgā, atņemot viņam jebkuras cerības uz glābšanos. Agonijas pārņemts, viņš sāka visiem spēkiem saukt palīgā kalpus un sabiedrotos:

—   Stīven un Sen-Mor! Klemān un Zil! Es te sadegšu bez palīdzības. Palīgā, palīgā, brašais Buagilber, drosmīgais de Brasij! Tas ir Frondebefs, kas jūs sauc! Tas ir jūsu kungs, nodevēji vasaļi! Jūsu sabiedrotais, jūsu ieroču biedrs, jūs neuzticīgie blēži bruņinieki! Visi lāsti, kas ķer nodevējus, lai krīt uz jūsu mazdūšīgajām galvām, ja jūs ļausiet man iet bojā tik nožēlojamā veidā! Bet viņi nedzird, viņi nevar dzirdēt — manu balsi noslāpē kaujas troksnis. Bet dūmi veļas aizvien jo biezāki, uguns jau spiežas cauri grīdai. Ak, tikai vienu malciņu svaiga gaisa — un tad lai visam beigas!

Neprātīgā izmisuma un dusmu lēkmē nelaimīgais te izkliedza kaujas saukļus, te murmināja nesakarīgus vārdus, lādēdams pats sevi, visu cilvēku dzimumu un pašas debesis.

— Sarkanās liesmu mēles spiežas jau cauri biezajiem dūmiem! — viņš sauca. — Sātans uzbrūk man zem savas stihijas karoga. Aizvācies, ļaunais gars! Es neiešu tev līdzi bez saviem biedriem! Visi, visi, kas aizstāv šos mūrus, nolemti tev. Tu domā, ka Frondebefs būs ar mieru sekot tev viens? Nē, bezdievīgais templietis, izvirtīgais de Brasijs, neģēlīgā Ulrika, šī slepkavniece un palaistuve, vīri, kas man visur palīdzēja, sakšu suņi un nolādētie ebreji, mani gūstekņi, — visi, visi nāks man līdzi — varena sabiedrība ceļā uz elli! Ha, ha, ha! — Viņš sāka skaļi smieties kā neprātā, kamēr velvētie griesti nogranda. — Kas te smējās? — Frondebefs iesaucās pārvērstā balsī, jo kaujas troksnis nespēja apslāpēt viņa paša trako smieklu atbalsi. — Kas te smējās? Ulrika, vai tu tā esi? Atbildi, ragana, un es piedošu tev, jo tikai tu vai pats sātans varēja smieties tādā brīdī! Projām! Projām!

Būtu bezdievīgi likt lasītājam vēl ilgāk sekot šai dieva zaimotāja un tēva slepkavas nāves ainai.

XXXI NODAĻA

Vēlreiz pret mūri ielauzto, vēlreiz,

Ja ne, lai siena aug no angļu līķiem …

… Jūs, krietnie jomeni,

Jūs, kauls no angļu kaula, nu ir laiks

Jums, zaļo lauku dēliem, pierādīt,

Ka vērti zemes, kas jūs barojusi!

«Karalis Henrijs V»

Lai gan Sedriks diezin kā nepaļāvās uz Ulrikas vārdiem, viņš tomēr pasteidzās pavēstīt Melnajam Bruņiniekam un jomenam Lokslijam par viņas solījumu. Viņi bija priecīgi, ka aplenktajā cietoksni ir sabiedrotais, kas vajadzības gadījumā atvieglos iekļūšanu pilī, un bija vienis prātis ar Saksi, ka jāmēģina par katru cenu ieņemt pili uzbrukumā, jo tā ir vienīgā iespēja izpestīt sagūstītos, kas krituši nežēlīgā barona Frondebefa rokās.

—   Karaļa Alfrēda pēcnācējs ir briesmās, — Sedriks sacīja.

—   Augstdzimtas lēdijas gods ir apdraudēts, — Melnais Bruņinieks piebilda.

—   Zvēru pie svētā Kristofera attēla uz mana medību raga saites, — izsaucās krietnais jomens, — ja runa būtu tikai par tā nabaga uzticamā nelgas Vambas glābšanu, arī tad es drīzāk riskētu ar saviem locekļiem nekā pieļautu kaut matiņam nokrist no viņa galvas!

—   Es tāpat, — vientuļnieks pievienojās, — un kā nu ne, ser! Esmu pārliecināts, ka muļķim, saprotiet, seri, tādam muļķim, kas ir bez vainas un vēl sava amata meistars un prot piešķirt garšu un saldumu katram vīna kausam un kārtīgai šķiņķa šķēlei, tādam muļķim, es jums saku, brālīši, nekad neliegs palīdzīgu roku gudrs mūks, kas viņa vietā gan izkausies, gan pielūgs dievu, kamēr nebūs aizmirsis, kā noturēt mesu vai rīkoties ar āvu! — To teicis, viņš sāka griezt ap galvu smago āvu tikpat viegli, kā aitu ganiņš vicina savu nūjiņu.

—   Pareizi, svētais kapelān! — Melnais Bruņinieks izsaucās. — Tikpat pareizi, it kā to būtu teicis pats svētais Danstans. Nu, krietnais Lokslij, vai nebūtu labi, ja cildais Sedriks uzņemtos šā uzbrukuma vadību?

—   Ne pa kam, — Sedriks atteica. — Nekad neesmu mācījies ne kā ieņemt, ne kā aizstāvēt šīs varmāku pārspēka mītnes, kuras normaņi sacēluši šai vaidu pilnajā zemē. Es cīnīšos pirmajās rindās, bet mani godīgie kaimiņi labi zina, ka neesmu zaldāts, kas vingrinājies kara mākslā vai uzbrukumā cietokšņiem.

—   Ja cildais Sedriks tā saka, — Lokslijs teica, — tad es labprāt uzņemšos stopšāvēju vadību, un lai mani pakar mūsu pašu Sanākšanas ozolā, ja kaut viens aizstāvis, kura galva parādīsies virs mūriem, nesaņems tik daudz bultu, cik ķiploku daiviņu pieliek pie ziemsvētku šķiņķa.

—    Labi sacīts, brašais jomen, — Melnais Bruņinieks atbildēja, — un, ja uzskatāt mani par piemērotu vadībai un ja starp šiem drosmīgajiem vīriem atradīsies diezgan daudz tādu, kas vēlēsies sekot īstam angļu bruņiniekam, par kādu es noteikti varu sevi saukt, tad esmu gatavs ar savu pieredzē gūto prasmi vest viņus uzbrukumā šiem mūriem.

Tā sadalījuši lomas, vadoņi devās pirmajā uzbrukumā, kura iznākums lasītājam jau zināms.

Kad barbikens bija ieņemts, Melnais Bruņinieks nosūtīja priecīgo vēsti Lokslijam un reizē lūdza viņu ļoti vērīgi uzmanīt pili un neļaut aplenktajiem kopot spēkus pēkšņam izbrukumam, lai atkal atgūtu zaudēto nocietinājumu. To bruņinieks gribēja novērst visiem spēkiem, jo zināja, ka gadījumā, ja ienaidnieks uzbruks pēkšņi, uz ātru roku savāktie un neapmācītie brīvprātīgie, slikti apbruņoti un pie disciplīnas nepie- raduši, nespēs gūt panākumus, cīnoties ar normaņu bruņinieku vadītajiem norūdītajiem zaldātiem, kuri ne vien labi apgādāti ar ieročiem uzbrukšanai un aizsardzībai, bet var likt pretī aplencēju degsmei un apgarotībai mierīgu pašpārliecību, ko sniedz stingra disciplīna un ieraša rīkoties ar ieročiem.

Bruņinieks izmantoja pārtraukumu, pavēlēdams uztaisīt peldošu tiltu vai, pareizāk sakot, garu plostu, ar kura palīdzību cerēja tikt pāri aizsarggrāvim, par spīti ienaidnieka pretsparam. Plosta taisīšana aizkavēja turpmāko uzbrukumu, bet vadoņi nenožēloja šo vilcināšanos, jo tā deva iespēju Ulrikai sniegt aplencējiem solīto palīdzību.

Kad plosts bija gatavs, Melnais Bruņinieks uzrunāja aplencējus:

—   Vairāk nav ko gaidīt, draugi; saule tuvojas rietam, bet man ir veicams tāds uzdevums, kas neļauj pavadīt kopā ar jums vēl vienu dienu. Turklāt būs tīrais brīnums, ja neieradīsies jātnieki no Jorkas, tāpēc mums jāpasteidzas. Lai viens iet pie Lokslija un liek viņam sākt šaušanu no stopiem pils pretējā pusē un virzīties uz priekšu, it kā dodoties uzbrukumā, bet jūs, uzticamie angļu drošsirži, palieciet pie manis un gatavojieties nolaist plostu ūdenī, līdzko atvērs barbikena durvis. Sekojiet man bez bailēm pa dēļiem un palīdziet man saskaldīt, lūk, tos vārtus pils galvenajā sienā. Tie, kuri nevēlas piedalīties vai kuriem nav piemērotu ieroču, lai nostājas barbikena augšā, kārtīgi uzvelk stopus un šauj uz katru, kas parādīsies uz pretējā mūra. Cildais Sedrik, vai tu neuzņemsies izrīkot tos, kuri paliks šeit?

—   Nē, zvēru pie Hervarda dvēseles, izrīkot citus es neprotu, — Saksis atbildēja, — bet lai pēcnācēji nolād mani pat kapā, ja es necīnīšos pirmajās rindās, lai kurp tu mūs vestu. Es cīnos par savu taisnību, tāpēc man pienākas iet priekšgalā.

—    Tomēr padomā, cildais Saksi, — bruņinieks iebilda, — tev nav ne krūšu bruņu, ne bruņu krekla, tikai viena pati viegla bruņu cepure, vairogs un zobens.

—   Jo labāk, — Sedriks atbildēja, — man būs vieglāk rāpties uz mūriem. Un piedod šo lielību, ser bruņiniek, bet tu šodien pieredzēsi, ka saksis ar kailām krūtīm tikpat drosmīgi iet kaujā kā tērauda bruņu kreklā tērpies normanis.

—    Nu, tad dieva vārdā! — Melnais Bruņinieks noteica. — Atveriet durvis un nolaidiet peldošo tiltu ūdenī!

Barbikena durvis aizsarggrāvja pusē, kuras atradās pretī izbrukumam domātajiem vārtiem pils galvenajā sienā, pēkšņi tika atvērtas un pagaidu tilts iemests grāvī, kur tas drīz vien līgojās uz ūdens, veidodams slidenu un bīstamu pāreju, uz kuras varēja nostāties blakus divi cilvēki. Pilnīgi apzinādamies, cik svarīgi pārsteigt pretinieku negaidot, Melnais Bruņinieks un pēc viņa arī Sedriks uzlēca uz peldošā tilta un sasniedza otru krastu. Bruņinieks sāka skaldīt ar cirvi pils vārtus; no bultām un akmeņiem, kas krita no augšas, viņus mazliet aizsargāja paceļamā tilta atliekas, jo pašu tiltu bija iznīcinājis templietis, atkāpjoties no barbikena. Daļa šā tilta klāsta vēl turējās pie portāla augšas. Vīri, kas sekoja bruņiniekam, nevarēja izmantot šo pajumti, divus tūliņ caururba bultas, divi iekrita grāvī, pārējie atgriezās atpakaļ barbikenā.

Sedrika un Melnā Bruņinieka stāvoklis bija patiešām bīstams un būtu vēl bīstamāks, ja stopšāvēji, apmetušies barbikena augšā, nepārtraukti neapbērtu ar bultām pretējos mūrus, novēršot pils aizstāvju uzmanību un tā sagādājot nelielu atelpu abiem saviem vadoņiem, kuriem metamās ierīces draudēja iznīcināt nojumi virs galvas. Taču viņu stāvoklis bija un palika bīstams, un briesmas palielinājās ar katru mirkli.

—    Kaunieties! — de Brasijs sauca saviem zaldātiem. — Kas jūs par šāvējiem, ja ļaujat šiem diviem suņiem saimniekot pie pašām pils sienām! Izgāziet dzeguļakmeņus no mūra un grūdiet tos lejup! Dabūjiet laužņus un sviras un nogāziet lejā šo lielo stabu!

Viņš norādīja uz smagu, ar grebumiem rotātu akmens izcilni, kas bija izvirzīts virs vārtiem.

Tai mirklī aplencēji ieraudzīja sarkano karogu, kas rēgojās no stūra torņa loga, par ko Ulrika bija stāstījusi Sedrikam. Drosmīgais jomens Lokslijs, nepacietībā steigdamies uz barbikenu, lai uzzinātu, kā veicas aplenkšana, pirmais pamanīja šo signālu.

—    Svētais Džordž! — viņš iesaucās. — Svētais Džordž, stāvi par Angliju! Uz priekšu, drosmīgie jomeni! Ko tad jūs pamētāt krietno bruņinieku un cildeno Sedriku, lai viņi divatā uzbrūk cietoksnim? Pie darba, durnais priesteri, parādi, kā tu proti cīnīties par savu rožukroņi! Pie darba, brašie jomeni! Pils ir mūsu, mums tur ir sabiedrotie. Re, kur karogs, tas ir norunāts signāls. Torkilstonas pils ir mūsu! Padomājiet par godu, par laupījumu! Vēl mazliet piespiesties, un cietoksnis kritīs mūsu rokās!

To teicis, viņš uzvilka stopu un caururba krūtis vīram, kurš pēc de Brasija pavēles sāka kustināt kādu dzeguļakmeni, grasīdamies gāzt to lejā Sedrikam un Melnajam Bruņiniekam uz galvas. Otrs izķēra no mirēja rokām dzelzs lauzni, kuru tas bija pabāzis zem akmens un jau izkustinājis to, bet trāpīgā bulta ieurbās viņa bruņu cepurē, un viņš nedzīvs iekrita grāvī. Pārējie apjuka, redzēdami, ka nekādas bruņas nespēj pasargāt no baismīgā šāvēja.

—   Nobijāties, gļēvuļi? — de Brasijs uzsauca.

—   Mountjoye Saint Denis!1 Dodiet man lauzni!

Viņš paķēra lauzni un atkal stājās pie izkustinātā

akmens, kurš bija tik smags, ka, krītot lejup, noteikti būtu salauzis paceļamā tilta atliekas, kas noderēja abiem uzbrucējiem par patvērumu, un arī nogremdējis uz ātru roku taisīto plostu, pa kuru viņi bija tikuši pāri grāvim. Visi redzēja šīs briesmas, un pat drosmīgākie, ieskaitot brašo vientuļnieku, neiedrīkstējās uzkāpt uz plosta. Lokslijs trīs reizes šāva uz de Brasiju, un ikreiz bulta atlēca atpakaļ no bruņām.

—       Velns parāvis tavas spāniešu bruņas! — Lokslijs

kurnēja. — Ja tās būtu taisījis angļu kalējs, manas bultas sen būtu izskrējušas tām cauri kā zīdam vai audeklam. — Un viņš kliedza pilnā balsī: — Ei, biedri! Draugi! Cildais Sedrik! Nāciet atpakaļ, lai tas akmens nokrīt!

Viņa brīdinājumu neviens nedzirdēja, jo dārdi, kādus sacēla bruņinieks, skaldot vārtus, varētu apslāpēt pat divdesmit kaujas trompešu skaņas. Uzticamais Gurts gan uzlēca uz dēļu tiltiņa, lai brīdinātu Sedriku par draudošajām briesmām vai dalītos viņa liktenī. Taču brīdinājums nāktu pārāk vēlu, jo milzu akmens sāka jau svārstīties un de Brasijs, kas joprojām stīvējās ap to, būtu nogāzis akmeni lejā, ja cieši pie viņa auss neatskanētu templieša balss:

—   Viss pagalam, de Brasij, pils deg.

—   Tu esi prātu zaudējis! — bruņinieks iesaucās.

—   Visa pils rietumu puse liesmās. Es mēģināju dzēst, bet tas ir veltīgs darbs.

Briāns de Buagilbers paziņoja šo baigo vēsti viņam piemītošā skarbā aukstasinībā, bet viņa pārsteigtais biedrs to tik mierīgi vis neuztvēra.

—   Svētie mocekļi! — de Brasijs izsaucās. — Ko nu lai dara? Apsolu svētajam Limožas Niklāsam svečturi no tīra zelta …

—   Pietaupi savus solījumus, — templietis viņu pārtrauca, — un uzklausi mani. Ved savus vīrus lejā it kā izbrukumam un-attaisi sānvārtus. Uz plosta ir tikai divi cilvēki, iegrūd tos aizsarggrāvī un pats ar savējiem meties uz barbikenu. Es pasteigšos uz galvenajiem vārtiem un uzbrukšu barbikenam no otras puses; ja mums izdosies atkal atgūt šo posteni, tad tici, ka mēs pratīsim aizstāvēties tik ilgi, kamēr pienāks palīgspēki, vai vismaz padosimies uz izdevīgiem noteikumiem.

—    Labi izdomāts, — de Brasijs piekrita, — es savu uzdevumu izpildīšu. Bet vai tu mani nenodosi, templieti?

—   Nē, lieku ķīlā savu roku un cimdu! — Buagilbers atbildēja. — Taču pasteidzies, dieva vārdā!

De Brasijs uz ātru roku savāca savus vīrus un metās lejā uz sānvārtiem, kurus pavēlēja atvērt līdz galam vaļā. Līdzko tas bija izdarīts, Melnā Bruņinieka pār

cilvēciskais spēks ļāva viņam ielauzties iekšā, par spīti de Brasija un viņa algotņu pretestībai. Divi pirmie tūliņ pakrita beigti, bet pārējos atspieda atpakaļ, lai kā viņu vadonis centās viņus apturēt.

—   Suņi! — de Brasijs kliedza. — Vai jūs ļausiet diviem vīriem aizcirst mūsu vienīgo ceļu uz glābiņu?

—   Tas taču ir pats velns! — atsaucās kāds vecs zaldāts, vairīdamies no melnā uzbrucēja zvēlieniem.

—    Un kaut arī viņš būtu velns, — de Brasijs atbildēja, — vai gribat bēgt no viņa uz elli? Pils deg, nelieši! Lai izmisums piešķir jums drosmi, vai laidiet mani pa priekšu — es pats tikšu galā ar šo bruņinieku.

Šai dienā de Brasijs pierādīja, ka viņš ir bruņinieka goda un šā briesmīgā laika savstarpējos karos iegūtās slavas cienīgs. Velvētā eja, kura sākās aiz vārtiem un kurā nu abi spēkavīri metās tuvcīņā, dobji atbalsoja nešpetnos cirtienus, ar kādiem viņi apveltīja viens otru: de Brasijs ar zobenu, bet Melnais Bruņinieks ar smago cirvi. Beidzot normanis saņēma pa bruņu cepuri tādu triecienu (kuru gan daļēji aizturēja vairogs, jo citādi de Brasijs nekad nebūtu vairs cēlies kājās), ka visā augumā izstiepās uz akmens bruģa.

—    Padodies, de Brasij, — sacīja Melnais Bruņinieks, noliecies pār viņu, un pacēla virs viņa sejsega restēm liktenīgo kinžalu, ar ko bruņinieki nobeidza zemē notriektos ienaidniekus (šo ieroci dēvēja par žēlsirdības dunci), — padodies, Moris de Brasij, padodies bez noteikumiem, citādi tev gals klāt!

—    Negribu padoties nezināmam uzvarētājam, — de Brasijs atbildēja vārgā balsī. — Pasaki man savu vārdu vai dari, kas tev patīk. Neviens nedrīkstēs teikt, ka Moriss de Brasijs padevies gūstā bezvārda lauķim.

Melnais Bruņinieks iečukstēja uzveiktajam pretiniekam kaut ko ausī.

—    Padodos gūstā bez kādiem noteikumiem, — normanis atbildēja, un stūrgalvību un izaicinājumu viņa balsī nomainīja pilnīga, kaut arī drūma padevība.

—   Ej uz barbikenu, — valdonīgi sacīja uzvarētājs, — un gaidi tur manas turpmākās pavēles.

—   Vispirms atļauj pavēstīt tev ko svarīgu, — de Brasijs teica. — Vilfreds Aivenho ir ievainots un sagūstīts un ies bojā degošajā pilī, ja viņam laikā nesniegs palīdzību.

—   Vilfreds Aivenho gūstā un briesmās! — izsaucās Melnais Bruņinieks. — Ja kaut viens matiņš uz viņa galvas būs apsvilis, visi pils iemītnieki atbildēs par to ar savu dzīvību. Kur viņš atrodas?

—    Pa tām riņķa kāpnēm, — de Brasijs rādīja, — tu nokļūsi viņa istabā. Vai nevēlies, lai tevi pavadu? — viņš padevīgā balsī piebilda.

—   Nē. Ej uz barbikenu un gaidi manus rīkojumus. Es tev neuzticos, de Brasij.

Šās sadursmes un īsās sarunas laikā Sedriks, vadīdams grāvim pāri pārnākušo vīru pulciņu, kurā sevišķi izcēlās vientuļnieks, vārtiem atveroties, atspieda atpakaļ de Brasija apjukušos un izmisušos algotņus; vieni lūdza žēlastību, otri veltīgi mēģināja pretoties, bet lielākā daļa metās bēgt uz pils iekšējo pagalmu. Pats de Brasijs piecēlās un ar skumju skatienu pavadīja savu uzvarētāju.

—   Viņš man neuzticas! — de Brasijs nočukstēja. — Bet vai tad es esmu pelnījis viņa uzticēšanos?

De Brasijs pacēla zobenu no bruģa, noņēma bruņu cepuri par padevības zīmi un, pārgājis pāri tiltam uz barbikenu, atdeva zobenu Lokslijam, ko sastapa ceļā.

Tikmēr ugunsgrēks pieņēmās spēkā, tā atblāzma pamazām iespiedās istabā, kur ebrejiete Rebeka uzraudzīja un kopa Aivenho. Kaujas troksnis pamodināja bruņinieku no īsās snaudas, un pēc viņa uzstājīgā lūguma gādīgā kopēja atkal ieņēma vietu pie loga, lai sekotu cīņas gaitai un pavēstītu par to Aivenho, bet labu laika sprīdi viņa neko nevarēja saskatīt, jo visu aizsedza smirdīga un smacīga migla. Beidzot dūmi mutuļiem ielauzās istabā, un, par spīti apdullinošajam cīņas troksnim, kļuva dzirdami saucieni pēc ūdens, un viņi saprata, ka draud jaunas briesmas.

—    Pils deg! — Rebeka iesaucās. — Tā ir liesmās! Kā lai mēs paglābjamies?

—   Bēdz, Rebeka, glāb savu dzīvību, — Aivenho sacīja, — man neviens cilvēks nevar palīdzēt.

—   Es nebēgšu, — Rebeka atbildēja, — mēs izglābsimies abi vai iesim abi bojā. Bet, lielais dievs, mans tēvs, mans tēvs! Kāds būs viņa liktenis?

Tai mirklī durvis tika atrautas vaļā un uz sliekšņa parādījas templietis spokainā izskatā, jo zeltītās bruņas bija salauztas un notrieptas ar asinīm, bet spalvas uz bruņu cepures daļēji norautas, daļēji apsvilušas.

—   Beidzot es tevi atradu, — viņš teica Rebekai,

—   tagad tu redzēsi, kā es turu solījumu dalīties ar tevi priekos un bēdās. Mums ir tikai viens ceļš uz glābšanos, un es esmu pārspējis desmitiem šķēršļu, lai parādītu tev to, — celies un nekavējoties nāc man līdzi.

—    Viena es neiešu, — Rebeka atbildēja. — Ja tevi dzemdējusi sieviete, ja tevī ir kaut piliens žēlsirdības, ja tava sirds nav tik cieta kā tavas dzelzs bruņas, tad glāb manu veco tēvu un glāb šo ievainoto bruņinieku!

—   Bruņiniekam, — templietis atbildēja ierastajā aukstasinībā, — jāpadodas savam liktenim, vienalga, vai tas ir zobens vai uguns, un kas man par daļu, kur un kā ebrejs sagaidīs savu likteni?

—   Nežēlīgais karavīr, — Rebeka iesaucās, — es drīzāk iešu bojā liesmās nekā pieņemšu palīdzību no tevis!

—   Tev nebūs izvēles, Rebeka. Vienreiz tu piespiedi mani atkāpties, bet neviens mirstīgais to nepanāks, divreiz.

To teicis, viņš saķēra pārbaidīto un izmisīgi kliedzošo jaunavu un iznesa no istabas, par spīti viņas vaimanām un draudiem un lāstiem, ko Aivenho raidīja viņam pakaļ:

—   Templieti, nekrietnais suns, sava ordeņa kauna traips! Laid tūliņ vaļā šo jaunavu! Nodevēj Buagilber, tas ir Aivenho, kas tev pavēl! Neģēli, tu samaksāsi man par to ar savām asinīm!

—   Es nebūtu tevi atradis, Vilfred, ja nebūtu dzirdējis tevi kliedzam, — sacīja Melnais Bruņinieks, kas tobrīd ienāca istabā.

—   Ja tu esi īsts bruņinieks, — Vilfreds atbildēja,

—   tad nerūpējies par mani, skrien pakaļ tam laupītājam, glāb lēdiju Rovenu un uzmeklē cildo Sedriku.

—   Visus pēc kārtas, — atbildēja Priekškaramās atslēgas bruņinieks, — bet vispirms sāksim ar tevi.

Un, paķēris Aivenho uz rokām, viņš aiznesa jaunekli tikpat viegli kā templietis Rebeku, noskrēja ar nesamo līdz vārtiem un, uzticējis ievainoto divu jomenu gādībai, pats traucās atpakaļ pilī glābt pārējos gūstekņus.

Viens tornis bija pilnās liesmās, kas strauji lauzās ārā no visiem logiem un šaujamlūkām. Pārējās pils daļās biezās sienas un velvētie griesti vēl pretojās uguns varai, toties šeit ņēma virsroku cilvēku atriebības kāre, gandrīz vēl briesmīgāka un postošāka par ugunsgrēka liesmām; aplencēji vajāja pils aizstāvjus, dzenoties tiem pakaļ no istabas istabā un remdinot viņu asinīs tās slāpes pēc atmaksas un naidu, kas sen jau bija krājies pret varmācīgā Frondebefa nežēlīgajiem zaldātiem. Vairums aizstāvējās līdz pēdējam elpas vilcienam, retais lūdza žēlastību, bet neviens to nesaņēma. Gaisu pildīja vaidi un ieroču šķindas, grīdas bija slidenas no mirstošo un ievainoto asinīm.

Visā šai jūklī Sedriks skraidīja pa pili, meklēdams Rovenu, bet uzticamais Gurts, ik mirkli riskēdams ar dzīvību, sekoja viņam šai melee, lai novērstu saimniekam paredzētos sitienus. Cēlajam Saksim palaimējās sasniegt audzēknes istabu tai brīdī, kad viņa bija galīgi zaudējusi cerības uz glābšanos un, cieši piekļāvusi pie krūtīm krucifiksu, sēdēja un gaidīja neizbēgamo nāvi. Sedriks nodeva Rovenu Gurta gādībā, pavēlēdams pavadīt viņu uz barbikenu, kur ceļš bija atbrīvots no ienaidniekiem un vēl nebija ugunsgrēka aizsprostots. Paveicis to, uzticamais Sedriks steidzās meklēt savu draugu Atelstanu, stingri apņēmies par katru cenu izglābt sakšu karaļu dzimtas pēdējo atvasi. Taču, iekams viņš sasniedza senlaicīgo zāli, kur pats bija sēdējis kā cietumnieks, Vambas atjautība jau bija nodrošinājusi brīvību viņam pašam un viņa nelaimes biedram.

Kad kaujas dunoņa pavēstīja, ka cīņa pilnā sparā, āķsts sāka kliegt visā balsī:

— Svētais Džordžs un pūķis! Brašais svētais Džordžs stāv par jautro Angliju! Pils ir mūsu rokās!

Lai šie kliedzieni skanētu iespaidīgāk, viņš sāka dārdināt sarūsējušos ieročus, kas bija sakārti zālē gar sienām.

Sargs, kurš stāvēja ārējā jeb priekštelpā un kura prāti jau tā bija satraukti, vēl vairāk pārbijās no Vambas saceltā trokšņa un, pametis durvis vaļā, aizskrēja paziņot templietim, ka ienaidnieks ielauzies vecajā zālē. Tikmēr gūstekņi bez kādiem sarežģījumiem iznāca priekštelpā un no turienes pils pagalmā, kur notika pēdējā sadursme. Te bija nešpetnais templietis uz zirga un saujiņa pils aizstāvju gan jāšus, gan kājām, kuri bija sapulcējušies ap savu izdaudzināto vadoni, lai izmēģinātu pēdējo iespēju tikt drošībā un izglābties. Paceļamais tilts bija pēc teinplieša rīkojuma nolaists, bet aplencēji jau ieņēmuši to, jo stopšāvēji, kuri līdz šim tikai iztālēm apšaudīja ar bultām šo pils daļu, ieraudzījuši ugunsgrēku un pamanījuši, ka tiltu nolaiž, metās uz ieeju, lai neļautu aizstāvjiem aizbēgt un pievāktu laupījumu, iekams pils galīgi kritīs ugunij par upuri. Tikmēr tā aplencēju daļa, kas bija ielauzusies no barbikena puses, nupat bija iekļuvusi pagalmā un nikni uzbruka aizstāvjiem, kuri tādā kārtā bija apdraudēti no priekšas un aizmugures.

Izmisuma iedvesmoti un sava bezbailīgā vadoņa parauga uzmundrināti, atlikušie pils aizstāvji cīnījās ar vislielāko vīrišķību, viņi bija labi apbruņoti, un tāpēc viņiem izdevās vairākkārt atspiest atpakaļ uzbrucējus, kaut to bija nesalīdzināmi vairāk. Rebeka, kura bija uzcelta uz templieša saracēņu verga zirga, atradās mazā bariņa pašā vidū, un Buagilbers, par spīti asiņainās cīņas jūklim, nepārtraukti gādāja par viņas drošību. Viņš atkārtoti atgriezās pie Rebekas un, nedomādams par sevi, turēja viņai priekšā savu ar tērauda plāksnēm klāto trīsstūraino vairogu; šad tad viņš pameta Rebeku, izjoņoja priekšgalā, iedūšinot visus ar savu kaujas saukli, notrieca no kājām vairākus tuvākos uzbrucējus un tūliņ bija atkal atpakaļ.

Atelstans, kurš, kā jau lasītājam zināms, bija sliņķis, taču ne gļēvulis, pamanījis zirgā sievieti, ko Tempļa bruņinieks tik cītīgi apsargā, nešaubījās ne mirkli, ka tā ir lēdija Rovena, kuru Buagilbers ved projām, par spīti jebkurai pretestībai.

—   Zvēru pie svētā Edvarda dvēseles, — viņš izsaucās, — es atņemšu viņu šim uzpūtības apsēstajam bruņiniekam, un viņš kritīs no manas rokas!

—   Apdomājieties, ko jūs darāt! — Vamba viņam uzsauca. — Kas karstu strebj, tas sadedzina muti. Zvēru pie savā jokdara grabuļa, ka tā nepavisam nav lēdija Rovena, — paskatieties, kādi viņai gari, melni mati. Nu, ja jūs neprotat atšķirt melnu no balta, tad varat būt vadonis, tikai es nedomāju jums sekot, jo neļaušu lauzt sev sprandu sazin kam par labu. Un bruņu ari jums nav! Padomājiet pats, vai zīda cepure izturēs tērauda asmeni? Nu jā, zvērini āzi trīsreiz dienā, viņš tik un tā ies kāpostos rungu meklēt! Deus vobiscum, visuvaronīgais Atelstan! — viņš pabeidza, palaizdams vamža stērbeli, aiz kuras pūlējās saksi aizturēt.

Paķert no bruģa vāli, kas izkritusi mirējam no rokas, izlauzties līdz templieša vīriem, vēcinot vāli pa labi un pa kreisi, ar katru triecienu pasitot zemē te vienu, te otru pretinieku, — tas Atelstanam ar viņa raženo spēku, ko pavairoja pēkšņā niknuma lēkme, bija viena mirkļa darbs. Drīz viņš atradās pāris soļu atstatumā no Buagilbera un skaļi uzkliedza tam:

—   Griez zirgu atpakaļ, nodevīgais templieti! Laid vaļā to, kurai tu neesi cienīgs pieskarties! Atpakaļ, tu slepkavu un liekuļu bandas locekli!

—   Suns! — izdvesa Buagilbers, zobus griezdams. — Es tev mācīšu, kā zaimot Ciānas Tempļa svēto ordeni!

To teicis, viņš pagrieza zirgu atpakaļ un, piespiedis to sacelties pakaļkājās, izslējās kāpšļos un tobrīd, kad zirgs nolaidās uz priekškājām, izmantoja tā kritiena spēku un deva Atelstanam baismīgu zvēlienu pa galvu.

Vambam bija taisnība, ka zīda cepure nevar stāties pretī tērauda asmenim. Templieša ierocis bija tik ass, ka pārcirta kā vītola zaru smago, ar dzelzi apkalto vāli, ar ko nelaimes piemeklētais saksis gribēja atvairīt sitienu, un, trāpot viņa galvu, notrieca viņu gar zemi.

—   Ahā! Beau-seant! — Buagilbers izsaucās. — Tā notiks ar visiem, kas apvaino Tempļa bruņiniekus. Kas grib glābties, lai seko man!

Un, izmantodams apmulsumu, ko radīja Atelstana pakrišana, viņš aizauļoja pa tiltu, izkliedējot šāvējus, kuri mēģināja viņu apturēt. Viņam traucās nopakaļ viņa saracēņi un pieci seši vīri, kas bija paspējuši uzlēkt zirgos. Templieša atkāpšanās bija jo nedroša tāpēc, ka vesels bultu mākonis tika raidīts pakaļ viņam un viņa vīriem, bet viņam izdevās neskartam nokļūt līdz barbikenam, kuru vajadzēja ieņemt Morisam de Brasijam atbilstoši viņu sākotnējam plānam.

—   De Brasij! De Brasij! — viņš sauca. — Vai tu te esi?

—   Esmu, — de Brasijs atsaucās, — bet gūstā.

—   Vai varu tevi izglābt? — Buagilbers turpināja.

—   Nē, — de Brasijs atbildēja, — ēsmu padevies gūstā labprātīgi un turēšu vārdu. Glābies pats, vanagi ir klāt, pamet Angliju un glābies aiz jūras. Vairāk neko nedrīkstu tev teikt.

—   Labi, — templietis atteica, — paliec, ja gribi, bet atceries, ka arī es esmu turējis savu vārdu. Lai vanagi ir kur būdami, man domāt, ka Templstovas preceptori- jas mūri ir diezgan drošs patvērums, un uz turieni es došos kā gārnis uz savu ligzdu.

To teicis, viņš aizauļoja ar saviem pavadoņiem.

Pēc templieša aizjāšanas tie pils aizstāvji, kuriem nebija izdevies tikt zirgos, joprojām izmisīgi pretojās aplencējiem, jo nu vairs necerēja uz glābiņu. Uguns strauji izplatījās pa visu pili, kad ugunsgrēka vaininiece Ulrika parādījās kādā tornī it kā senu laiku fūrija,' griezīgā balsī skandējot kara dziesmu, kādas pagānu laikos dziedāja sakšu skaldi kaujas laukos. Viņas izjukušie sirmie mati garās šķipsnās plīvoja ap kailo galvu, nežēlīgā piepildītas atriebības priekā acis liesmoja kā neprātā, viņa vicināja vārpstu, it kā pati būtu viena no tām liktenīgajām māsām, kuras vērpj un arī pārrauj cilvēka māža pavedienu. Nostāsti saglabājuši dažas vārsmas no tās barbariskās himnas, ko viņa aizrautībā skandēja uguns apņemtā kaujas laukā:

1

Mērciet šķēpus asinīs,

Baltā Pūķa dēli!

Iededzini lāpu,

Hengista meita!

Nemirdz tērauds dzīru galda šķiņķiem —

Rūdīts, plats, ar asinātu smaili!

Līgavas kambarī nedeg lāpa,

Sēra dūmos kūpošā zilā liesma!

Tēraudu asinīs, krauklis jau ķērc!

Lāpu ugunī, Zerneboks kauc!

Tēraudu asinīs, Pūķa dēli!

Dedzini lāpu, Hengista meitai

Melns noslīgst debess pār tana pili,

Ieķērcās ērglis mākoņu vidū.

Neķērc, pelēkais padebeša jātniek,

Dzīru galds tev jau klāts!

Skatās un gaida Valhallas meitas —

Hengista dzimta sūtīs tām viesus.

Prieka bungas ribiniet, Valhallas meitas,

Melnās bizes šūpojiet, — viņi jau nāk!

Daudz lepnu vīru locīsies zemīgi,

Daudz lepnu galvu bruņu cepurēs!

3

Tumstin tumst vakars pār tana pili,

Kāptin kāpj mākoņi melni,

Drīz tie būs sarkani kā vīra asins —

Mežu rijējs purinās sarkanās krēpes,

Staltu pilu rijējs vicinās gaisā

Uguņu karogu plašo —

Kvēlainu dūmu un dzirksteļu karogu

Varoņu kaujai pāri!

Viņam tīk zobenu šķinda un sašķelti vairogi,

Tik laizīt kūpošas asinis, no brūces kas šļācas!

4

Visi ies bojā!

Zobens šķels ķiveri,

Pīķi pārdurs stiprākās bruņas,

Ugunis aprīs valdnieku pili,

Lauzīs kara mašīnas cietokšņa mūrus, —

Visi ies bojā!

Gals nu Hengista dzimtai,

Neskanēt vairs Horsas vārdam!

Nedrebiet likteņa priekšā, zobena dēli,

Lai dzer jūsu asmeņi asinis kā vīnu;

Svinēsim slaktiņa dzīres

Degošo mājokļu gaismā!

Kamēr jūsu dzīslās vēl asinis siltas,

Stingri celiet zobenu, skaldiet bez žēlas,

Vēl tikai stunda atriebes dota —

Izlieties karstā naidā un mirt …

Atī es iešu bojā!

Spēkā pieņēmušās liesmas tagad uzvarēja visus šķēršļus un pacēlās pret novakara debesim kā milzīgs uguns stabs, kas bija redzams plašā apkārtnē jau iztālēm. Cits pēc cita bruka augstie torņi; degošie jumti un sijas krita lejup; cīnītāji bija izspiesti no pils pagalma. Nedaudzie uzvarētie, kas bija palikuši dzīvi, izklīda pa apkārtējiem mežiem. Uzvarētāji, salasījušies baros, ar izbrīnu un pat bailēm lūkojās ugunsgrēkā, kura atblāzma krāsoja tumši sarkanus viņus pašus un viņu ieročus. Eksaltētās saksietes Ulrikas stāvs vēl ilgi bija redzams uz viņas izraudzītā pjedestāla, kur viņa mežonīga triumfa gavilēs vicināja rokas it kā pašas izraisītā ugunsgrēka valdniece. Beidzot arī šis tornis, baismīgi brikšķot, sabruka, un Ulrika gāja bojā tais pašās liesmās, kas iznīcināja viņas tirānu. Šausmas padarīja mēmus visus bruņotos skatītājus, un vairākas minūtes viņi neiedrīkstējās pakustēties no vietas, tikai meta krustus. Tad atskanēja Lokslija balss:

— Līksmojiet, jomeni, varmāku midzenis ir sagrauts! Nesiet laupījumu pie Sanākšanas ozola Briežkalnu iecirknī; rītausmā mēs godīgi sadalīsim visu starp mums un mūsu godātajiem sabiedrotajiem šai dižajā atriebības darbā.

XXXII NODAĻA

Bez likuma nav zemes, tas tev jāzin.

Savs edikts karaļvalsti, harta pilsētai,

Pat mežabrāļi dumpīgajās gaitās

Pēc savas kārtības un nolikuma iet.

Kopš apjozās sev vīģes lapu Ādams,

Ar cilvēku ir cilvēks cieši saistīts,

Un gudrais likums stiprina šīs saites.

Sena luga

Dienas gaisma ausa pār ozolu mežu laucītēm. Zaļie zari dzirkstīja rasas pērlēs: Stirna izveda mazuli no augsto paparžu biežņas klajāka vietā, un tuvumā nebija neviena mednieka, kas izsekotu un izraudzītos par medījumu stalto briedi, kurš soļoja ragainā pulka priekšgalā.

Mežabrāļi bija salasījušies ap Sanākšanas ozolu Briežkalnu iecirknī, kur bija pavadījuši nakti, stiprinādami spēkus pēc vakarējā aplenkuma: vieni ar vīnu, otri ar miegu, bet daudzi klausījās vai paši stāstīja dažādus notikumus no nesenās kaujas vai aprēķinaja, kāda vērtība trofejām, kuras viņu izveicība bija nodevusi atamana rīcībā.

Ieguvums bija ļoti liels, jo, lai gan daudz kas sadega, bezbailīgie vīri, kurus nebiedēja nekādas briesmas, ja paredzama tāda atmaksa, tomēr bija salaupījuši milzumu sudraba trauku, dārgu ieroču un krāšņu apģērbu. Taču viņu apvienības noteikumi bija tik stingri, ka neviens nemēģināja patvarīgi piesavināties pat kādu sīkumu no laupījuma, kas bija sasviests vienā kaudzē, kamēr atamans stāsies pie dalīšanas.

Sanākšanas vieta bija pie veca ozola — ne pie tā, pie kura Lokslijs bija kādreiz atvedis Gurtu un Vambu, bet mežainas ieplakas vidū apmēram pusjūdzi no sagrautās Torkilstonas pils. Lokslijs ieņēma savu vietu — velēnu troni, kas bija uzcelts zem milzu koka žuburainajiem zariem, bet viņa apakšnieki pulcējās visapkārt. Viņš ierādīja Melnajam Bruņiniekam vietu pa labi no sevis, bet kreisajā pusē nosēdināja Sedriku.

—   Piedodiet manu pārdrošību, cildie seri, — viņš sacīja, — bet šinīs biežņās es esmu pavēlnieks, tā ir mana valstība, un mani drosmīgie vasaļi būtu zemās domās par manu varenību, ja es savu īpašumu robežās nodotu varu kāda cita rokās. Bet, seri, kas redzējis mūsu kapelānu? Kur palicis mūsu īssvārcis mūks? Kristīgiem cilvēkiem pieklājas sākt darba dienu ar rīta lūgšanu.

Izrādījās, ka neviens nebija redzējis Kopmenherstas kapelānu.

—   Lai dievs žēlīgs! — teica mežabrāļu atamans. — Ceru, ka mūsu jautrais mūks nokavējies tāpēc, ka mazliet ilgāk sēdējis pie vīna blašķes. Kas viņu redzējis pēc pils ieņemšanas?

—   Es redzēju, — Dzirnavnieks atsaucās, — ka viņš locījās ap kāda pagraba durvīm un zvērēja pie visiem svētajiem, kādi vien ir mūsu kalendārā, ka nobaudīšot barona Frondebefa Gaskoņas vīnu.

—   Lai tad svētie, cik vien to ir, pasargā viņu, — Lokslijs sacīja, — ka neieskatās pārāk dziļi vīna mucās un neiet bojā kopā ar pili. Dzirnavniek, paņem līdzi vīrus, cik tev vajag, un pārmeklē to vietu, kur redzēji viņu pēdējo reizi. Aplaistiet kvēlojošās drupas ar ūdeni no grāvja un izcilājiet tās pa akmentiņam, lai tikai nebūtu jāzaudē mūsu īssvārcis mūks.

Lai gan visi gaidīja tik interesanto laupījuma dalī- š.inu, tomēr liels skaits pieteicās veikt šo uzdevumu, kas liecināja, cik ļoti visi pieķērušies savam garīgajam

Ievām.

—   Bet mēs tikmēr stāsimies pie darba, — Lokslijs turpināja, — jo, līdzko paklīdis valodas par mūsu drosmīgo uzbrukumu, tā de Brasija, Malvuazena un citu Frondebefa sabiedroto bandas dosies mūs meklēt, un tāpēc būs labāk, ja drīzāk pametīsim šo apvidu. Cildais Sedrik, — viņš uzrunāja Saksi, — kā redzi, trofejas sadalītas divās daļās: izraugies, kas tev labāk der, lai atlīdzinātu saviem ļaudīm, kuri piedalījās šai dēkā.

—   Labais jomen, — Sedriks sacīja, — manu sirdi māc skumjas. Nav vairs dižciltīgā Koningsburgas Atelstana — svētā Edvarda Biktstēva pēdējās atvases. Ar viņu gājušas bojā cerības, kurām nekad vairs nav lemts piepildīties! Viņa asinis apdzēsušas tādu dzirksti, kuru vairs nespēj uzpūst neviena cilvēka elpa! Mani ļaudis, atskaitot tos nedaudzos, kas tagad ir šeit, gaidīt gaida, kad es atgriezīšos, lai pārvestu Atelstana dižciltīgos pīšļus uz pēdējo atdusas vietu. Lēdija Rovena vēlas doties uz Rotervudu, un nepieciešams, ka viņu pavada stiprs bruņotu vīru bars. īstenībā man vajadzēja daudz agrāk pamest šejieni, bet es gaidīju — ne jau uz trofejām, nē, zvēru pie dieva un svētā Vitolda, ne es, ne manējie neņems nenieka —, es tikai gaidīju izdevību izsacīt pateicību tev un taviem brašajiem jo- meniem par mūsu dzīvības un goda glābšanu.

—   Mēs izdarījām labi, ja pusi, — teica mežabrāļu atamans, — bet paņem vismaz kaut ko par balvu saviem kaimiņiem un vasaļiem.

—   Man pašam diezgan mantas, lai apbalvotu viņus, — Sedriks atbildēja.

—   Turklāt daži, — Vamba ieteicās, — bija tik gudri, ka apbalvoja sevi paši un neaizgāja ar tukšām rokām. Visi jau nevalkā nerru vamžus.

—   Viņi rīkojās pareizi, — Lokslijs sacīja, — mūsu likumi jāievēro tikai mums pašiem.

—   Bet tu, mans nabaga šķelmi, — Sedriks teica, apgriezdamies un apkampdams savu ākstu, — kā lai apbalvoju tevi, kurš nebaidījās no važām un nāves, lai glābtu mani? Visi bija mani pametuši, tikai nabaga nelga palika man uzticīgs.

Kad skarbais tans izrunāja šos vārdus, viņam acīs saskrēja asaras — tādu jūtu izpausmi nepamodināja pat Atelstana nāve; āksta nesavtīgajā uzticībā bija kaut kas tāds, kas satrauca Sedriku daudz dziļāk nekā sēras pēc mirušā.

—    Nu nē, — āksts teica, atbrīvodamies no sava kunga rokām, — ja tu atmaksāsi manus pakalpojumus ] ar sāļu ūdeni, tad ākstam vajadzēs raudāt kompānijas | pēc — un kas tad jokos? Paklau, tēvoc, ja patiešām < gribi mani iepriecināt, piedod, lūdzams, manam drau- i gam Gurtam, ka viņš nozaga vienu neuēju darba tev I un atdeva to tavam dēlam.

—   Piedot viņam! — Sedriks izsaucās. — Ne tikai | piedošu, bet arī atmaksāšu viņam. Gurt, meties ceļos! -ļ

Cūkgans mirklī paklausīja.

—   Tu vairs neesi ne vergs, ne dzimtcilvēks, — I Sedriks teica, aizskardams viņu ar zizli, — tagad tu esi 3 brīvs vīrs pēc likuma gan pilsētās, gan ārpus tām, gan 1 mežos, gan klajumos. Dāvāju tev zemes gabalu manā ļ Volberghemas muižā, pieņem to no manis un manējiem sev un savējiem kopš šās dienas uz mūžīgiem laikiem, un lai dievs soda ikvienu, kas stāsies tam pretī!

Gurts pietrūkās kājās ne vairs kā vergs, bet kā brīvs vīrs un zemes īpašnieks un divas reizes augsti palēcās.

—   Kalēju un vīli! — viņš sauca. — Nost šo stīpu no brīva vīra kakla! Mans dižciltīgais kungs, no jūsu veltes esmu kļuvis divkārt stiprāks un cīnīšos par jums divkārt labāk! Manās krūtīs ir brīva dvēsele, esmu kļuvis pavisam cits cilvēks gan sev, gan citiem! Nu, Fangs, — viņš turpināja, uzrunādams uzticamo suni, kurš, redzēdams saimnieku tik līksmu, sāka lēkāt viņam apkārt, lai izpaustu savu prieku, — vai tu vēl pazīsti savu saimnieku?

—   Kā nu ne, — Vamba teica, — mēs ar Fangsu joprojām pazīstam tevi, Gurt, kaut arī paši neesam tikuši vaļā no kakla saites; drīzāk tu aizmirsīsi mūs vai aizmirsīsies pats.

—   Drīzāk es pats sevi aizmirsīšu nekā tevi, mans uzticamais draugs, — Gurts atbildēja, — un, ja brīvība tev derētu, Vamba, tad saimnieks droši vien piešķirtu to arī tev.

—       Nē, brāli Gurt, — Vamba atteica, — nedomā, ka es tevi apskaužu; vergs sēž pie siltas krāsns, bet brīvajam vīram jādodas karā. Pats zini, ko teica Oldhelms no Momsberijas: labāk esmu muļķis mielastā nekā gudrs kautiņā.

Atskanēja zirgu pakavu troksnis, un parādījās lēdija Rovena, ko pavadīja daži jātnieki un liels bars kājnieku, kuri jautri vicināja pīķus un klaudzināja āvas, priecādamies par viņas atbrīvošanu. Viņa pati greznā tērpā, jāšus uz bēra aidinieka — atkal bija atguvusi savu agrāko diženo stāju, tikai vaigu neparastais bālums atgādināja pārciestās briesmas. Viņas pievilcīgā seja, kaut skumja, tomēr pauda pamodušās cerības uz nākotni un atzinību par izglābšanu no likstām. Viņa zināja, ka Aivenho dzīvs un ka Atelstans miris. Pirmā vēsts pildīja viņas sirdi ar lielām gavilēm, un, kaut arī viņa gluži nepriecājās par Atelstana nāvi, tomēr juta piedodamu atvieglojumu, apzinoties, ka tagad beigušās domstarpības ar Sedriku šai vienīgajā jautājumā, kur viņas vēlēšanās bija pretrunā ar aizbildņa nodomiem.

Kad Rovena apturēja zirgu iepretim Lokslijam, drosmīgais jomens un viņa biedri, paklaudamies vispārējiem pieklājības likumiem, piecēlās un panācās viņai pretī. Jaunavas vaigi pietvīka, kad viņa apsveica tos ar cēlu rokas mājienu un, noliekusies tik zemu, ka viņas krāšņie vajējie mati uz mirkli pieskārās zirga krēpēm, nedaudzos, bet piemērotos vārdos izsacīja Lokslijam un saviem pārējiem atbrīvotājiem atzinību un pateicību.

—    Lai dievs jūs svētī, brašie vīri! — viņa noslēgumā sacīja. — Lai dievs un svētā dievmāte atmaksā jums par to, ka jūs likāt savu dzīvību ķīlā, aizstāvēdami apspiestos. Ja kāds no jums būs izsalcis, atcerieties, ka Rovenai ir, ar ko jūs pabarot, un, ja kāds būs izslāpis, viņai pietiks vīna un ela. Bet, ja normaņi izdzītu jūs no šā apvidus, tad Rovenai ir savi meži, kuros viņas drosmīgie atbrīvotāji var klejot pilnīgi brīvi un neviens mežsargs nedrīkstēs prasīt, kam pieder tā bulta, kas ķērusi stirnu.

—   Pateicos, labdzimtā lēdij, — Lokslijs atbildēja, — pateicos savā un savu biedru vārdā. Taču jūsu izglābšana mums ir balva pati par sevi. Klīzdami zaļajos mežos, mēs izdarām daudz pārkāpumu, — lai tad lēdijas Rovenas atbrīvošana tiek mums ieskaitīta grēku izpirkšanā.

Rovena vēlreiz zemu palocījās un apgrieza aidinieku, taču nejāja projām, gaidīdama, kamēr atvadās Sedriks, kurš dzīrās viņu pavadīt, bet tad pilnīgi negaidot viņa ieraudzīja savā tuvumā sagūstīto de Brasiju. Viņš stāvēja zem koka dziļās pārdomās, sakrustojis rokas uz krūtīm, un Rovena cerēja pajāt garām nepamanīta. Taču viņš pacēla galvu, un, ieraugot Rovenu, spilgts kauna sārtums pārplūda pār viņa glīto seju. Mirkli viņš stāvēja neziņā, tad paspēra soli uz priekšu, satvēra Rovenas zirgu pie iemauktiem un nometās ceļos.

—   Vai lēdija Rovena pagodinās ar vienu skatienu sagūstītu bruņinieku, apkaunotu karavīru?

—   Ser bruņiniek, — Rovena atbildēja, — tādos pasākumos kā jūsējais īstais negods ir nevis sakāvē, bet uzvarā.

—   Uzvarai, lēdij, vajag mīkstināt sirdis, — de Brasijs turpināja. — Ja vien es zinātu, ka lēdija Rovena piedod apvainojumu, kura cēlonis ir nelaimīga kaislība, tad viņa drīz vien redzētu, ka de Brasijs prot kalpot viņai arī cildenāk.

—   Es jums piedodu kā kristīgā, ser bruņiniek, — Rovena sacīja.

—   Tas nozīmē, ka viņai ne prātā nenāk piedot, — Vamba piezīmēja.

—   Bet es nekad nepiedošu to Jaunumu un postu, kam par iemeslu bija jūsu neprāts, — Rovena turpināja.

—   Laid vaļā lēdijas zirgu! — Sedriks pienākot uzsauca. — Zvēru pie gaišās saules virs mūsu galvām, ja nebūtu kauns aiztikt gūstekni, es pienaglotu tevi pie zemes ar savu šautru. Bet vari man ticēt, Moris de Brasij, ka tu man vēl atbildēsi par līdzdalību šais nekrietnībās.

—   Gūsteknim var draudēt bez bailēm, — de Brasijs noteica, — bet kad gan sakšiem bijusi jausma par pieklājību?

Viņš atkāpās divus soļus, dodams lēdijai ceļu.

Pirms aizjāšanas Sedriks dedzīgi pateicās Melnajam Bruņiniekam un sirsnīgi aicināja viņu līdzi uz Roter- vudu.

—   Es zinu, — viņš sacīja, — ka jūs, klejojošie bruņinieki, labprāt nēsājat savu laimi uz pīķa smailes, jūs nevilina ne zemes īpašumi, ne citas bagātības, taču kara laime ir nepastāvīga un kādreiz tomēr iegribas mājvietas arī tādam, kas visu mūžu pavadījis karodams. Tu esi izpelnījies tādu mājvietu Rotervudas zālēs, cildais bruņiniek. Sedrikam ir diezgan mantas, lai izlīdzinātu likteņa nodarītās netaisnības, un viss, kas pieder viņam, pieder arī viņa atbrīvotājam, tāpēc jāj uz Rotervudu nevis kā viesis, bet kā dēls vai brālis.

—    Sedriks jau tā padarījis mani bagātu, — bruņinieks atbildēja, — jo iemācījis mani cienīt sakšu tikumus. Es ieradīšos Rotervudā, krietnais Saksi, un pat ļoti drīz, bet patlaban svarīgas un neatliekamas darīšanas neļauj man izmantot tavu aicinājumu. Taču var gadīties, ka ieradies es pieprasīšu tādu atmaksu, kas būs pārbaudījums arī tavai augstsirdībai.

—    Piekrītu bez vārda runas visam, — Sedriks atteica, bez vilcināšanās ielikdams roku Melnā Bruņinieka dzelzs cimdā tērptajā saujā, — piekrītu, kaut tu prasītu pusi no visa, kas man pieder.

—   Nešķiedies tā ar solījumiem, — sacīja Priekškaramās atslēgas bruņinieks, — kaut gan es tomēr ceru saņemt vēlamo atmaksu. Bet pagaidām ardievu!

—    Man tikai jāaizrāda, — Saksis piebilda, — ka cildā Atelstana apbedīšanas laikā es dzīvošu viņa pilī Koningsburgā. Pils zāles būs visu laiku vaļā ikvienam, kas vēlēsies piedalīties bēru godībās, un to es varu teikt cildās Iditas — nelaiķa kritušā prinča mātes vārdā: šīs pils durvis vienmēr būs vaļā tam, kas tik drošsirdīgi, kaut arī bez panākumiem cīnījies, lai atbrīvotu Atelstanu no normaņu važām un normaņu tērauda.

—    Jā, jā, — ierunājās Vamba, ieņēmis savu parasto vietu blakus saimniekam, — tur būs pamatīga izēšanās. 2ēl, ka cildajam Atelstanam nav iespējams mieloties pašam savās bērēs. Bet, — āksts piebilda, svinīgi pacēlis acis uz debesīm, — viņš droši vien tagad mielojas paradīzē un, bez šaubām, parāda mielastam pienācīgo godu.

—    Klusu, un jāj uz priekšu! — Sedriks uzsauca, jo atmiņas par Vambas nesen izdarīto pakalpojumu mīkstināja viņa dusmas par joku nevietā. Rovena graciozi

pamāja ardievas Priekškaramās atslēgas bruņiniekam, Saksis novēlēja viņam labu veiksmi, un kavalkāde devās tālāk pa plašo noru.

Līdzko viņi aizjāja, tā no biezokņa iznāca otra procesija un, lēni apmetuši loku ap ieplaku, devās pakaļ Sedrikam, Rovenai un viņu pavadoņiem. Kaimiņu klostera mūki, padzirdējuši, ka Sedriks solījis bagātīgus ziedojumus par dvēseles aizlūgumu, pavadīja nestuves ar Atelstana līķi un dziedāja psalmus, kamēr nelaiķa vasaļi gausā un svinīgā soli nesa viņu uz pleciem uz Koningsburgas pili, lai apbedītu Hengista cilts kapenēs, jo ar Hengistu sākās garie Atelstana ciltsraksti. Baumas par viņa nāvi bija sapulcējušas daudz vasaļu, un tie sekoja nestuvēm, izrādīdami visas ārējās skumju un bēdu pazīmes. Mežabrāļi atkal piecēlās kājās, izrādot tādu pašu vienkāršo ļaužu nevilšo cieņu pret nāvi, kādu nesen bija izrādījuši pret skaistumu, — klusā mūku dziedāšana un sēru gājiens atgādināja viņiem tos cīņas biedrus, kas bija krituši vakar kaujas laikā. Taču tamlīdzīgas atmiņas ilgi nekavējas pie tiem, kas pavada mūžu briesmās un pārdrošos uzbrukumos, un, pirms vēl vējā paspēja izgaist bēru dziesmu atbalsis, viņi atkal pievērsās trofeju dalīšanai.

—   Drosmīgais bruņiniek, — Lokslijs sacīja Melnajam Bruņiniekam, — bez jūsu dūšas un raženās rokas mūs neglābjami būtu piemeklējusi neveiksme, tāpēc lai jums labpatikas izraudzīties no šīs mantu kaudzes to, kas jums patīk, par piemiņu no mūsu Sanākšanas ozola.

—   Pieņemu jūsu priekšlikumu tikpat labprātīgi, kā jūs to sniedzāt, — bruņinieks atbildēja, — un lūdzu nodot manā rīcībā seru Morisu de Brasiju.

—   Viņš jau tā ir tavs, — Lokslijs atteica, — un tā ir viņa laime, citādi tas varmāka karātos šā ozola augstākajā zarā un visapkārt mēs virknē sakārtu viņa algotņus, cik vien izdotos notvert. Bet viņš ir tavs gūsteknis un tāpēc drošībā, kaut viņš nonāvējis manu tēvu.

—   De Brasij, — bruņinieks sacīja, — tu esi brīvs! Ej! Tam, kas tevi sagūstījis, derdzas atriebties par pagātni. Bet turpmāk piesargies, lai tevi nepiemeklē vēl

Jaunāks liktenis. Es tev saku, Moris de Brasij, piesargies!

De Brasijs klusēdams zemu palocījās un jau grasījās doties projām, kad visi jomeni sāka apbērt viņu ar lāstiem un zobgalībām. Lepnais bruņinieks pēkšņi apstājās, pavērsās pret viņiem, sakrustoja rokas, izslējās visā augumā un uzsauca:

—    Klusu, jūs kvekšķi! Tagad jūs rejat, bet, kad trencāt briedi, tad nedrīkstējāt tam ne tuvumā rādīties! De Brasijs nicina jūsu pajas, tāpat kā nievā jūsu uzslavas. Vācieties atpakaļ savās migās un alās, ārpus likuma stāvošie zagļi, un mutes ciet, kad bruņinieki vai dižcilši runā jūsu lapsu midzeņu tuvumā!

Ja mežabrāļu atamans nebūtu pasteidzies valdonīgi iejaukties, šis izlēciens nevietā būtu izraisījis pret Morisu de Brasiju veselu mākoni bultu. Tikmēr bruņinieks saķēra aiz pavadas vienu no zirgiem, kas bija izvesti no Frondebefa staļļiem un skaitījās visai vērtīgs laupījums, uzlēca seglos un ieauļoja mežā.

Kad šā gadījuma saceltā kņada mazliet aprimās, atamans noņēma no kakla grezno medību ragu un saiti, ko nesen bija iemantojis stopšāvēju sacensībās pie Ašbijas.

—    Cildais bruņiniek, — viņš uzrunāja Priekškaramās atslēgas bruņinieku, — ja neuzskatīsiet par pazemojumu pieņemt šo mednieku ragu, ko lieļpjis angļu jomens, tad lūdzu nēsāt to kā piemiņu par jūsu vīrišķīgo rīcību, un, ja jums ienāks prātā kāds pasākums un, kā nereti gadās uzņēmīgiem bruņiniekiem, jums ievajaclzēsies palīdzības mežos starp Trentas un Tīsas upēm, tad tikai uztaurējiet ar šo ragu trīs toņus: «Uo- ho-ho-o!» — un ļoti var būt, ka tūliņ atradīsiet draugus un palīgus.

Tad viņš vairākkārt notaurēja signālu, kamēr bruņinieks to iegaumēja.

—    Liels paldies par dāvanu, brašais jomen! — bruņinieks sacīja. — Labākus palīgus par tevi un taviem biedriem es pat nedomāju meklēt, lai kādās sprukās būtu.

Viņš paņēma ragu un savukārt notaurēja šo signālu tā, ka visā mežā atbalsojās.

—   Tu taurē varen braši un skaidri, — jomens sacīja.

— Lai jupis mani parauj, ja tev nav tāds pats nags medībās, kāds ir karā! Varu derēt, ka tu savā mūžā esi diezgan daudz stirnu nolaidis no kājas. Draugi, iegaumējiet šos trīs toņus: tas būs Priekškaramās atslēgas bruņinieka signāls, un ikvienu, kas to dzirdēs un nesteigsies palīgā, es likšu aizdzīt no mūsu bara ar viņa paša stopa stiegru.

—    Lai dzīvo mūsu atamans! — jomeni sauca. — Lai dzīvo Priekškaramās atslēgas bruņinieks! Lai aicina mūs labi drīz, tad redzēs, cik labprāt mēs viņam pakalposim.

Tad Lokslijs stājās pie laupījuma dalīšanas un izdarīja to ar teicamu taisnīgumu. Desmito daju visas mantas atskaitīja par labu baznīcai un dievam patīkamiem darbiem, vienu daļu atlikuma — savdabīgā kopējā kasē, otru daļu — kritušo atraitnēm un bāriņiem, kā arī aizlūgumiem par to dvēselēm, kuriem nebija pakaļ- palicēju. Pārējo sadalīja starp visiem mežabrāļiem atbilstoši viņu stāvoklim un nopelniem; visos apšaubāmos gadījumos atamans atrada pareizu spriedumu, un viņam paklausīja bez iebildumiem. Melnais Bruņinieks ne mazumu brīnījās, kā šie ārpus likuma stāvošie ļaudis pratuši nodibināt sev tik taisnīgu un stingru kārtību, un viss, ko viņš redzēja, apstiprināja viņa labās domas par to vadoņa taisnīgumu un spriedumu pareizību.

Kad ikviens bija pievācis savu daļu laupījuma, kasieris ar četriem plecīgiem jomeniem aiznesa visu kopējai kasei paredzēto uz kādu slepenu vietu, bet baznīcai nolemtā manta palika neskarta.

—    Man gribētos zināt, — Lokslijs sacīja, — kas noticis ar mūsu jautro kapelānu, jo iepriekš nekad nav gadījies, ka viņš iztrūktu, kad jāsvētī mielasts vai jādala laupījums, jo tas ir viņa pienākums — rīkoties ar mūsu veiksmīgā laupījuma desmito daļu. Varbūt šo pienākumu ieskaitīs viņam grēku izpirkšanā par dažiem mūku reglamenta pārkāpumiem. Bez tam man tuvumā ir kāds sagūstīts svētais vīrs, tāpēc man gribētos, lai mūsu mūks palīdz man izturēties pret viņu, kā pienākas. Es gan ļoti šaubos, vai mēs vairs redzēsim mūsu pārgalvīgo priesteri.

—       Man no sirds būtu viņa žēl, — Priekškaramās atslēgas bruņinieks teica, — jo es esmu viņam parādā par dāsno viesmīlību tai līksmajā nakti viņa cellē. Iesim atpakaļ uz pils drupām, varbūt tur saņemsim kādas vēstis par viņu.

Līdzko viņš izrunāja šos vārdus, tā jomenu skaļie saucieni ziņoja, ka tuvojas tas, par ko visi raizējās, jo mūka bramanīgā balss bija dzirdama jau iztālēm, pirms vēl kļuva redzams viņa raženais stāvs.

—   Dodiet ceju, mani brašie vīri, — viņš sauca,

—   ceļu jūsu garīgajam tēvam un viņa gūsteknim! Ap- sveiciet mani vēlreiz! Es esmu klāt, mans cildais vadoni, kā ērglis ar laupījumu nagos.

Un, lauzdams ceļu caur pūli, visiem skaļi smejoties, viņš majestātiskā gaitā tuvojās ozolam, vienā rokā turēdams smago āvu, bet otrā pavadu, kuras gals bija apsiets ap nelaimīgā Jorkas Aizeka kaklu. Bēdu un šausmu saliektais ebrejs ar pūlēm vilkās līdzi triumfējošajam mūkam, kurš pilnā kaklā auroja:

—    Kur ir menestrels Ielejas Allens, lai apdziedātu manus varoņdarbus balādē vai vismaz sacerētu dziesmiņu? Pie svētā Hermangilda, šis pijoles čīgātājs nekad nav savā vietā, kad viņš vajadzīgs, lai apdziedātu vēl nepieredzētu brīnumdarbu!

—    Paklau, īssvārci mūk, —1 atamans teica, — tu laikam jau rīta agrumā esi iestiprinājies? Svētā Niklāsa vārdā, saki — ko tu esi atvācis līdzi?

—    Ar paša zobenu un pīķi esmu ieguvis gūstekni, cildais ataman, — atbildēja Kopmenherstas kapelāns,

—    vai, labāk sakot, ar stopu un alebardu, bet pats galvenais, ka ar dieva vārda spēku esmu izglābis viņu no vēl ļaunāka gūsta. Saki pats, ebrej, — vai es neizrāvu tevi no sātana nagiem? Vai es tev neiemācīju credo, pater un Ave Maria? Vai es visu augu nakti nedzēru uz tavu veselību un neiesvaidiju tevi mūsu ticības mistērijās?

—   Visužēlīgā dieva dēļ, — nabaga ebrejs izsaucās,

—   vai neviens mani neatbrīvos no šā trakā, es gribēju teikt, svētā cilvēka!

—    Kas tad nu, ebrej? — teica vientuļnieks ar visai bargu seju. — Tu atkal atkāpies no ticības? Pielūko, ja tu iedomāsies no jauna atkrist neticībā, tad, lai gan neesi tik mīksts kā labi nozīdīts sivēns, ar kādu es labprāt pārtrauktu savu gavēni, taču nebūsi arī pārāk ciets, kad tevi uzceps! Uzklausi mani, Aizek, un atkārto: Ave Maria . . .

—   Nē, dievu zaimot mēs nepieļausim, negudrais priesteri, — Lokslijs viņu pārtrauca, — pastāsti labāk — kur tu atradi savu gūstekni?

—    Zvēru pie svētā Danstana, — vientuļnieks sacīja, — es viņu atradu tādā vietā, kur biju cerējis uziet labāku mantu. Es nokāpu pagrabos paskatīties^ kas tur glābjams, jo, kaut arī glāze karsta vīna ar garšvielām ir labs vakara malks pat ķeizaram, man domāt, tā ir izšķērdība — vārīt tik daudz vīna uzreiz, tāpēc paķēru muciņu un devos meklēt palīgus starp tiem slaistiem, kurus nekad nevar sadzīt rokā, kad darāms labs darbs, un tad ieraudzīju kādas brangas durvis. Ahā, es nodomāju, tātad pats labākais dzeramais atrodas slepenā glabātavā un zaķapastala pagrabziniš, iztraucēts savā darbā, aizbēdzis, atstādams atslēgu durvīs. Es iegāju, bet tur nekā laba nebija, tikai sarūsējušas ķēdes un vēl šis suņa gabals ebrejs, kurš tūliņ padevās man bez kādiem noteikumiem. Es tikko paspēju iemest kausiņu, lai stiprinātu spēkus pēc noņemšanās ar neticīgajiem, un grasījos kopā ar gūstekni atstāt pagrabu, kad pēkšņi — dārdiens pēc dārdiena kā vistrakākajā pērkona negaisā un nobruka kāds no malējiem torņiem — lai velns parauj tos, kas šos torņus tik slikti uzcēluši! — un drupas aizbēra izeju. Tad sāka grandot brukt tornis pēc torņa, es vairs necerēju palikt dzīvs un, domādams, ka cilvēkam ar manu amatu kauns un negods atstāt šo pasauli ebreja sabiedrībā, jau atvēzējos ar alebardu, lai pāršķeltu viņam galvaskausu, bet kļuva žēl viņa sirmo matu, tāpēc nolēmu, ka labāk likt āvu pie malas un ķerties pie garīgiem ieročiem, lai viņu atgrieztu īstenā ticībā. Un patiešām ar svētā Danstana svētību sēkla krita labā zemē, tikai cauru nakti skaidrojot mistēriju nozīmi un zināmā mērā gavējot — jo tos pāris malciņus vīna, ko es iedzēru prāta asināšanai, nav ko vērā ņemt, — man galva tapa gandrīz dulna un nokausēts es esmu arī bez gala. Gilberts un Vibolds zina, kādā stāvoklī mani atrada, — es biju caurcaurēm nokausēts.

—   Mēs patiešām varam liecināt, — Gilberts sacīja,

—   ka tad, kad mēs ātrākām drupas un ar svētā Danstana palīdzību uzmeklējām ieeju pagrabā, vīna muciņa bija pusē, ebrejs puspagalam, bet mūks vairāk nekā pa pusei — nu, nokausēts, kā viņš saka.

—    Blēži, jūs melojat! — uzbrēca apvainotais mūks.

—   Tu pats un tavi negausīgie biedri izdzērāt visu muciņu un vēl teicāt, ka tas ir tikai brokasta malciņš. Lai es esmu ķeceris, ja netaupīju šo vīnu mūsu atamanam! Taču tā nav nekāda nelaime. Ebrejs ir atgriezts un saprot visu, ko viņam teicu, gandrīz tikpat labi kā es pats.

—   Vai tas tiesa, ebrej? — atamans jautāja. — Vai tu esi nācis pie īstenās ticības?

—   Lai es atrodu žēlastību tavās acīs, — ebrejs teica,

—   bet es ne vārdiņa nedzirdēju no tā, ko godātais pre- lāts stāstīja man visā šai briesmīgajā naktī! Ak vai, mani tā mocīja sāpes, bailes un bēdas, ka es būj.u sists ar kurlumu pat tad, ja mūsu svētais ciltstēvs Ābrams pats būtu ieradies mani pamācīt.

—   Melo, ebrej, pats zini, ka melo! — mūks iesaucās.

—   Es tev atgādināšu tikai to no mūsu sarunas: tu apsolījies atdot visu savu mantu mūsu svētajam ordenim.

—    Lai dievs stāv man klāt, žēlīgie seri, — Aizeks teica, vēl vairāk uztraucies, — nekad no manas mutes nav atskanējis tāds solījums! Ak vai, es esmu nabaga sirmgalvis, baidos pat, ka palicis bez bērniem, tāpēc apžēlojieties un atlaidiet mani!

—   Nē, — vientuļnieks sacīja, — ja tu atsauc solījumu, kas dots svētās baznīcas labā, tad esi pelnījis bargu sodu.

Un viņš pacēla alebardu un būtu ar tās rokturi kārtīgi iezvēlis nelaimīgajam ebrejam pa skaustu, ja Melnais Bruņinieks nebūtu atvairījis sitienu un pievērsis sev svētā kapelāna dusmas.

—   Zvēru pie svētā Kentas Tomasa, — kapelāns iebrēcās, — ja es sasparošos, tad es tev parādīšu, kā jābāž deguns citu darīšanās, ser Slinkais labvēli, par spīti dzelzs kārbai, kurā tu esi paslēpies!

—   Neesi pikts uz mani, — bruņinieks viņu labināja.

—   Tu taču zini, ka es nozvērējos būt tev draugs.

—   Neko tādu es nezinu, — mūks atbildēja, — tikai to, ka tu esi plātausis un iedomības pūslis.

—   Kā tad tā, — sacīja bruņinieks, kuram, acīm redzot, patika ķircināt savu neseno viesmīlīgo namatēvu,

—   vai tu aizmirsi, ka manis dēļ — jo es negribu pieminēt kārdinājumu vīna pudeles un pīrāga izskatā — tu labprātīgi pārkāpi savu atturības un gavēšanas solījumu?

—   Zini ko, draugs, — teica vientuļnieks,, savilcis savu pamatīgo dūri, — es tev gāzīšu pa ausi!

—   Tādas dāvanas es nepieņemu, — bruņinieks atbildēja, — toties varu aizņemties no tevis vienu pļauku, bet to es atmaksāšu ar tādiem procentiem, kādus pat tavs gūsteknis nekad nav prasījis.

—   To mēs vēl redzēsim, — mūks noteica.

—   Mierā! — iesaucās Lokslijs. — Kas tev prātā, negudrais mūk? Ķildoties zem mūsu Sanākšanas ozola?

—   Tā nav ķilda, — bruņinieks viņu mierināja,

—   tikai draudzīga apmaiņā ar laipnībām. Nu, mūk, zvel, cik labi proti, es tavu zvēlienu izturēšu, izturi tikai tu manējo!

—   Tev labi runāt, kad tev galvā tāds dzelzs pods, — baznīcas kalps atteica, — bet tik un tā es tevi notriekšu gar zemi, kaut tu būtu pats Goliāts ar vara bruņu cepuri galvā.

Vientuļnieks atrotīja stiegraino roku līdz pašam elkonim un no visa spēka iezvēla bruņiniekam tā, ka no šāda zvēliena vērsis būtu notriekts no kājas. Taču mūka pretinieks palika nesatricināms kā klints. Skaļi atzinības saucieni atskanēja jomenu barā, jo kapelāna dūres spēks bija jau kļuvis par parunu un maz bija tādu, kas vēl nebija izbaudījuši tās smagumu vai nu pa jokam, vai nopietnās sadursmēs.

—   Redzi, priesteri, — bruņinieks sacīja, novilkdams dzelzs cimdu, — lai gan galvā man bija apsegs, taču

' roka būs kaila. Turies kā vīrs!

—    Gēnam meam dedi vapulatori — tas ir, griez savu vaigu pretī sitējam, — priesteris noteica, — un, ja tu izkustināsi mani no vietas, tad vari saņemt ebreja izpirkšanas naudu pilnos apmēros.

Tā runāja raženais priesteris, savukārt pieņemdams lepnu un izaicinošu izskatu. Bet kas var izbēgt no sava likteņa? No bruņinieka brangā un vārīgā zvēliena mūks apmeta kūleni visiem skatītājiem par lielu pārsteigumu. Tomēr viņš piecēlās un nerādījās būt ne dusmīgs, ne apbēdināts.

—   Tu nu gan, brāli, varētu lietot savu spēku ar lie- Idku apdomu, — viņš sacīja bruņiniekam. — Ja tu būsi man salauzis žokli, es nevarēšu noturēt dievkalpojumu, jo tas dūdinieks spēlē slikti, kam trūkst apakšējo zobu. Tomēr še tev mana roka par draudzīgu ķīlu, ka vairāk es nemainīšos pļaukām ar tevi, jo tāda inaiņa nav man izdevīga. Tātad gals jebkurai nelabvēlībai. Pieprasīsim no ebreja izpirkšanas naudu, jo kupri var dziedēt tikai kaps un ebrejs vienmēr paliks ebrejs.

—   Kopš mūsu priesteris dabūjis pa ausi, viņš nav vairs tik pārliecināts, ka atgriezis ebreju, — Klements sacīja.

—   Klusu, tu nelga, ko tu mels par atgriešanu? Kas tad nu būs, mani neviens vairs necieni? Visi kungi, un kalpu nav? Es tev saku, puis, es biju mazliet nedrošs uz kājām, kad krietnais bruņinieks man iezvēla, citādi noteikti būtu palicis stāvus. Bet, ja tu gribi vēl parunāt par šo jautājumu, tad es tev parādīšu, ka protu tikpat labi dot kā ņemt.

—   Rimstieties! — atamans uzsauca. — Un tu, ebrej, padomā par izpirkšanas naudu; tu pats labi zini, ka tavu cilti jebkura kristīga sabiedrība uzskata par nolādētu, tāpēc mēs negribam tevi paturēt savā vidū. Padomā, kādu summu tu vari piedāvāt, bet es tikmēr nopratināšu otru gūstekni.

—   Vai daudzi Frondebefa vīri sagūstīti? — Melnais Bruņinieks jautāja.

—   Neviena tāda, kas varētu maksāt izpirkšanas naudu, — atamans atbildēja. — Bija daži gļēvi nelieši, tos mēs atlaidām brīvus, lai meklē sev citu saimnieku; ir daudz darīts, lai atriebtu un iedzīvotos mantā, bet tas salašņu bars nebija ne penija vērts. Gūsteknis, ko es pieminēju, ir vērtīgāks laupījums: tas ir švīts mūks, kas droši vien jājis viesos pie savas mīļākās, ja var spriest pēc viņa uzpostā zirga un lepnajām drēbēm. Tur jau arī nāk cienījamais prelāts, tarkšķēdams kā žagata.

Divi jomeni atveda un nostādīja atamana zaļā troņa priekšā mūsu veco paziņu, prioru Eimeru no Zorvo abatijas.

XXXIII NODAĻA

— Un karavīru ziedam Titam Larcijam kā iet?

Marciļs: Nu, kā jau vīram, kas dod likumus:

Spriež citam nāvi, citam atkal trimdu,

Ļauj vienam atpirkties un otru spaida.

Koriolāns»

Sagūstltā abata sejas panti un stāja pauda, ērmīgu aizvainota lepnuma, apmulsušas ģeķības un lielu baiļu mistrojumu.

— Ko tas nozīmē, mani kungi? — viņš iesāka tādā balsī, kurā reizē izpaudās visas šīs trīs jūtas. — Kas tā par kārtību pie jums? Vai jūs turki, nevis kristīgie, ka tā apejaties ar garīgu personu? Vai jūs zināt, ko nozīmē manus imponere in servos Domini'? Jūs izlaupījāt manas mantu lādes, saplosījāt manu smalkām mežģīnēm apšūto priestera tērpu, kuru pat kardinālam nebūtu kauns valkāt! Cits manā vietā turētos pie sava

excommunicabo vos bet es neturu ilgi Jaunu prālu, un, ja jūs tūliņ liksiet padot manus aidiniekus, atlaidīsiet manus klostera brāļus, atdosiet neskartas manas mantas, uz karstām pēdām iemaksāsiet simt kronu mesai pie 2orvo abatijas lielā altāra un dosiet solījumu neēst brieža gaļu līdz nākamajiem vasarsvētkiem, tad es varbūt nepieminēšu vairs šo jūsu neprātīgo izdarību.

—   Svētais tēv, — atamans atbildēja, — man sirds sap, dzirdot, cik aplami daži mani biedri apgājušies ar jums, ka izpelnījušies tādu tēvišķu rājienu.

—   Vai tas var būt, ka Ielejas Allens tik nepieklājīgi izturējies pret tādu svētu personu? — atamans brīnījās.

—   Tāda pati patiesība kā svētā Nikodima evaņģēlijs, — priors atbildēja, — turklāt viņš neganti lādējās savā ziemeļu izloksnē un nozvērējās pakārt mani augstākajā kokā šai mežā.

—   Vai patiešām nozvērējās? Tādā gadījumā, svētais tēv, jums gan vajadzēs apmierināt viņa prasības, jo Ielejas Allens ir tāds cilvēks, kas noteikti turēs savu vārdu, ja reiz devis to ķīlām.

—   Jūs tik jokojat, — apjukušais priors sacīja, piespiesti smiedamies, — un es pats arī protu cienīt labus jokus, bet tomēr — ha, ha, ha! Ja joks velkas visu nakti, tad no rīta būtu laiks kļūt nopietniem.

—   Es tagad esmu tikpat nopietns kā biktstēvs, —

Lokslijs atbildēja. — Jums vajadzēs samaksāt apaļu summiņu, ser prior, citādi jūsu klostera brāļi dabūs vēlēt sev jaunu priekšnieku, jo jūs viņi vairs neredzēs.

—   Ka jūs varat tā runāt ar baznīcas kalpu, vai tad jūs neesat kristīgie? — priors uzsauca.

—    Skaidrs, ka mēs esam kristīgie, un mums pat ir sava garīgā persona, — mežabrālis atbildēja. — Pasauciet mūsu ruņģi kapelānu, lai nāk šurp un noskaita godātajam tēvam šim gadījumam piemērotus tekstus.

Vientuļnieks, mazliet atskurbis, uzspīlēja mūka svārkus uz zaļā vamža, sameklēja atmiņā šo to no latīņu valodas, ko kādreiz bija iekalis, un sacīja:

—   Godātais tēv, Deus faciat salvam benignitatem vestram '/ Esiet sveicināti mūsu mežos!

—   Kas tā par bezdievīgu ākstīšanos? — priors prasīja. — Ja tu esi baznīcas kalps, draugs, tad labāk pamāci mani, kā tikt vaļā no šo ļaužu rokām, nevis ķēmojies un vaibsties kā balagānā.

—    Patiešām, godātais tēv, — mūks atbildēja, — es zinu tikai vienu līdzekli, kā tu vari atbrīvoties. Mums šodien ir svētā Endrjū diena un mēs ievācam desmito tiesu.

—   Es ceru, ka taču ne no baznīcas, mans labais brāli? — priors jautāja.

—    Tiklab no baznīcas, kā no lajiem, — vientuļnieks atbildēja, — un tāpēc, ser prior, facite vobis amicos de Mammone iniquitatis, tas ir, stājies draugos ar patvaļības mamonu, jo nekāda cita draudzība tev nepalīdzēs.

—    Es mīlu jautrus medniekus no visas sirds, — priors noteica jau mierīgākā balsī, — tāpēc pietiks, neesiet tik bargi pret mani. Es pats esmu mednieks uz goda un protu pūst ragā tik skanīgi un braši un taurēt tik ilgi, līdz katrā ozolā atbalsojas. Tāpēc neesiet tik bargi pret mani.

—   Dodiet viņam ragu, — atamans teica, — lai parāda savu izlielīto mākslu.

Priors Eimers notaurēja signālu. Atamans nogrozīja galvu.

—       Ser prior, — viņš sacīja, — taurēt tu proti, kā pienākas, bet ar to tu neizpirksies. Mēs nevaram laist tevi brīvībā par taurēšanu vien, kā stāstīts leģendā par brašā bruņinieka vairogu. Turklāt es redzu — tu piederi pie tiem, kas senos angļu tauru signālus bojā ar visādiem jaunmodīgiem franču trilleriem. Tāpēc, prior, virs noteiktās summas tu vēl samaksāsi piecdesmit kronu soda par vīrišķīgo senlaiku medību signālu izkropļošanu.

—   Nu, draugs, — abats īgni noteica, — tev ar tavu medniecības pazīšanu grūti izdabāt. Es tevi lūdzu, esi piekāpīgāks, runājot par manu izpirkšanas naudu. Vārdu sakot, ja man jākalpo velnam, tad saki skaidri un gaiši: cik man jāmaksā, lai tieku uz brīvām kājām un man pakaļ neskrien vairāki desmiti sargu?

—   Vai nebūtu labi, — atamanam iečukstēja viņa palīgs, — ja priors noteiktu izpirkšanas naudu ebrejam, bet ebrejs prioram?

—   Dulburis gan tu esi, bet šis tavs plāns nav zemē metams, — atamans sacīja. — Ei, ebrej, nāc šurp! Redzi, te ir godātais tēvs Eimers, bagātās Zorvo abatijas priors, un saki, cik lielu izpirkšanas naudu lai prasām no viņa. Varu galvot, ka tu smalki zini, kādi viņu klostera ienākumi.

—   O, protams, — Aizeks atspucās, — es pastāvīgi tirgojos ar svētajiem tēviem, pērku no viņiem gan kviešus, gan miežus, gan citus zemes augļus, kā arī daudz vilnas. O, tas ir bagāts klosteris, un viņi dzīvo kā nieres taukos, šie labie Zorvo tēvi, salda vīna piedzēruši. Ak, ja nabaga trimdiniekam kā man būtu tāda mājvieta un vēl tādi ienākumi ik gadu un ik mēnesi, tad es dotu daudz zelta un sudraba, lai atbrīvotos no gūsta.

—   Ak tu suns! — priors izsaucās. — Tu zini labāk par visiem, nolādētais ebrej, ka mēs joprojām esam tev parādā par svētā dievnama luktas pabeigšanu…

—   Un par Gaskoņas vīna krājumiem parastos apmēros jūsu pagrabiem, — ebrejs viņu pārtrauca, — bet tie ir sīkumi.

—   Lai nu kāds paklausās uz šo nekrietneli! — baznīcas kalps sirdījās. — Viņš apvaino mūsu svēto klosteri, ka tas iekritis parādos, iepirkdams vīnu, kuru mums atļauts dzert tikai proptei necessitatem, et ad frigus depellendum Pagāns zaimo svēto baznīcu, bet kristīgie klausās un neapsauc viņu!

—        Izrunāšanās nelīdz, — atamans teica. — Aizek, nosaki, cik viņam jāmaksā, lai viņa āda paliktu vesela.

—        Sešsimt kronu, — Aizeks atbildēja. — To summu godātais priors var viegli nomaksāt jūsu žēlīgajai varenībai, tas viņam nekādu lielu robu makā neieraus.

—   Sešsimt kronu, — atamans svarīgā tonī atkārtoja.

—    Labi. Tu esi pareizi izlēmis, Aizek. Tātad sešsimt' kronu. Tas ir nospriests, ser prior.

—        Nospriests, nospriests! — mežabrāļi sauca. — Pats Zālamans nebūtu varējis labāk izspriest.

—        Vai tu dzirdēji spriedumu, prior? — atamans jautāja.

—    Jūs esat prātu zaudējuši, kungi! — priors teica.

—   Kur es ņemšu tādu summu? Pat ja es pārdošu dievmaizīšu trauku un Zorvo altāra svečturus — tad arī saskrabināšu labi ja pusi šīs summas, un tāpēc man pašam vajadzēs doties uz Zorvo; jūs varat paturēt par ķīlniekiem divus manus mūkus.

—   Tā būtu akla uzticēšanās, — atamans nosmīnēja,

—    mēs paturēsim tevi pašu, prior, bet mūkus sūtīsim pēc izpirkšanas naudas. Tev netrūks pie mums ne kausa vīna, ne šķēles brieža cepeša, un, ja tu patiešām esi īsts mednieks, tad mēs tev parādīsim tādas medības, kādas tavs ziemeļu novads nekad nav redzējis.

—        Vai, ja jūsu žēlastībai labpatīk, — iejaucās Aizeks, vēlēdamies izpelnīties mežabrāļu labvēlību,

—   es varu aizsūtīt uz Jorku pēc sešsimt kronām, paņemot tās no man uzticēta kapitāla, ja vien visugodātais priors ir ar mieru izsniegt man parādzīmi.

—        Viņš tev dos, kādu parādzīmi vien tu gribi, Aizek, — atamans sacīja, — un tu reizē samaksāsi izpirkšanas naudu tiklab par prioru Eimeru, kā par sevi.

—   Par sevi! Ak, varonīgie seri, — ebrejs iesaucās,

—   es esmu galīgi izputināts cilvēks, kam atliek vienīgi ubaga spieķis, ja viņam liek samaksāt kaut piecdesmit kronu.

—   To lai izšķir priors, — atamans atteica. — Tēv Eimer, kā jūs domājat, vai šis ebrejs var samaksāt pieklājīgu izpirkšanas naudu?

—   Vai viņš var? — priors atsaucās. — Tas taču ir Aizeks no Jorkas, tik bagāts, ka varētu izpirkt no asī- riešu gūsta visas desmit Izraeja ciltis! Es viņu maz pazīstu, bet mūsu ekonoms un mantzinis tirgojas ar viņu plašos apmēros un stāsta, ka viņa nams Jorkā esot pilns ar zeltu un sudrabu, — pat kauns, ka to pieļauj kristīgā zemē. Katrai kristīgai sirdij ir jābrīnās, ka šādām odzēm ļauj baroties uz valsts un pat uz svētās baznīcas rēķina, piekopjot nekrietnu augļošanu un naudas izspiešanu.

—   Pagaidiet, tēv, — ebrejs pārtrauca, — remdiniet un apvaldiet savu iekaisumu. Lūdzu jūsu godību atcerēties, ka es nevienam savu naudu neuzspiežu. Bet, kad garīgas vai laicīgas personas, prinči un abati, bruņinieki un klostera brāļi klauvē pie Aizeka durvīm un aizņemas no viņa šekeļus, viņi nebūt tik rupji nerunā. Tad es dzirdu: «Draugs Aizek, izdari man pakalpojumu, es atmaksāšu tev laikā, tik tiešām, ka dievs debesīs,» — vai: «Mīļais Aizek, ja tev kādreiz gadījies palīdzēt cilvēkam, tad esi arī man draugs nelaimē.» Un, kad nu pienāk maksāšanas termiņš un es ierodos saņemt parādu, tad es esmu nolādētais ebrejs, tad piesauc visas Ēģiptes mocības pār mūsu cilti un dara visu, lai sakūdītu rupjos, tumsonīgos ļaudis pret nabaga svešzemniekiem.

—    Kaut viņš arī ebrejs, prior, bet šoreiz runā patiesību, — atamans aizrādīja, — tāpēc met pie malas rupjus vārdus un noteic viņam izpirkšanas naudu, kā viņš noteica tev.

—    Vajag būt lalro famosus [21] (tas ir latīņu izteiciens, ko paskaidrošu vēlāk), — priors sacīja, — lai noliktu blakus kristiešu prelātu un nekristītu ebreju. Bet, ja jūs lūdzat, lai es noteicu šim nelietim izpirkšanas naudu, tad es saku skaidri un gaiši — jūs darīsiet aplami, ja prasīsiet viņam mazāk par tūkstoš kronām.

—   Nospriests! Nospriests! — laupītāju atamans noteica.

—   Nospriests! Nospriests! — saucienu uztvēra viņa vīri. — Kristietis ir pierādījis savu labo audzināšanu un papūlējies mūsu labā vairāk nekā ebrejs.

—   Manu tēvu dievs, palīdzi man! — ebrejs iesaucās. — Jūs gribat pazudināt mani, nelaimīgo! Meitu esmu jau zaudējis, un jūs gribat atņemt man pēdējo dienišķas maizes kumosu.

—   Ja tev nav bērnu, tad jo labāk, ebrej, tev nav par ko gādāt, — Eimers sacīja.

—    Ak vai, milord, — Aizeks teica, — jūsu likumi neļauj jums uzzināt, cik tuvs vecāku sirdij ir miesīgs bērns. O, Rebeka, manas mīļotās Raeles meita! Ja katra šī koka lapiņa būtu cehīns un šie cehīni mans īpašums, es atdotu visas šīs bagātības, lai tikai zinātu, ka tu esi dzīva un paglābusies no nacarieša rokām!

—   Vai tavai meitai nebija tumši mati? — ievaicājās kāds mežabrālis. — Vai viņai nebija ar sudrabu izšūts zīda plīvurs?

—   Jā, jā! — sirmgalvis teica, drebēdams aiz nepacietības tāpat kā iepriekš aiz bailēm. — Lai Jēkaba svētība ir ar tevi! Vai nevari pateikt man vēl kaut ko?

—   Tad tā bija viņa, ko aizveda lepnais templietis, kad izlauzās viņvakar cauri mūsu rindām, — jomens sacīja. — Es jau uzvilku stopu, lai raidītu viņam pakaļ bultu', bet nešāvu jaunavas dēļ, jo baidījos viņu ievainot.

—   O, labāk tu būtu viņu nošāvjs un tava bulta būtu ieurbusies viņai krūtīs! Labāk lai viņa gulētu savu senču kapenēs nekā izvirtīgā un negantā templieša kauna pilnajā gultā! Vai man, vai, pagalam mana nama gods!

—   Draugi, — sacīja atamans, pārlaizdams skatienu savējiem, — kaut viņš arī ir ebrejs, bet viņa bēdas aizkustināja mani. Saki godīgi, Aizek, — vai tu patiešām paliksi bez penija, ja samaksāsi mums tūkstoš kronu?

Mīlestība uz laicīgo mantu, kuru šis jautājums atgādināja, bija tik dziļi iesakņojusies, ka sacentās pat ar tēva mīlestību, tāpēc Aizeks nobālēja, sastomījās, bet beidzot tomēr atzinās, ka šis tas vēl palikšot.

—   Labi, — Lokslijs sacīja, — lai nu kā, bet kaulēties mēs neiesim. Bez naudas tev tikpat maz cerību paglābt savu bērnu no sera Briāna de Buagilbera nagiem

kā ar trulu bultu nonāvēt zaļoksnēju ragaini. Mēs ņemsim no tevis tādu pašu izpirkšanas naudu kā no priora Eimera vai pat par simt kronām mazāk, jo tās sastāda manu dalu un tādā kārtā neviens no šīs cienījamās sabiedrības necietīs, un mēs nebūsim izdarījuši vēl vienu nosodāmu grēku — novērtējuši ebreju tirgoni tikpat augsti kā kristīgu prelātu, un tev kabatā paliks piecsimt kronu meitas izpirkšanai. Templieši mīl spožos sudraba šekeļus ne mazāk par dzirkstošām melnām acīm. Pasteidzies, lai Buagilbera ausis izdzird tavu kronu šķindu, pirms nav noticis pats Jaunākais. Spriežot pēc tā, ko mums ziņoja izlūki, tu viņu atradīsi tuvākajā ordeņa preceptorijā. Vai es pareizi īzlēmu, mani brašie biedri?

Jomeni, kā parasts, izsacīja pilnīgu piekrišanu vadoņa domām, bet Aizeks, uzzinājis, ka meita dzīva un var tikt izpirkta, jutas kā pusi nastas nometis, nokrita pie augstsirdīgā laupītāja kājām, slaucīja ar bārdu viņa zābakus un mēģināja noskūpstīt zajā vamža stērbeli. Atamans pakāpās atpakaļ un, pūlēdamies atbrīvoties, izsaucās, neslēpdams nicināšanu:

—    Sasodīts, celies kājās! Esmu dzimis anglis, un man nav pa prātam tādas austrumnieku ceremonijas. Zemojies dieva, nevis man līdzīga nabaga grēcinieka priekšā.

—    Jā, Aizek, — piebalsoja priors Eimers, — loki ceļus dieva priekšā, kuru šeit pārstāv viņa altāra kalps, un kas zina, kādu žēlastību vari pieredzēt tu pats un tava meita Rebeka par tavu sirsnīgo nožēlu un devīgiem ziedojumiem svētā Roberta pēdējās atdusas vietas iekārtošanai. Man sāp sirds par šās jaunavas likteni, jo viņa ir visai skaista un pievilcīga, — es viņu redzēju Ašbijas turnīrā. Uz Briānu de Buagilberu man ir liela ietekme, tāpēc padomā labi, kā tu varētu izpelnīties to, ka iebilstu viņam par tevi labu vārdiņu.

—   Ak vai, ak vai, — ebrejs gaudās, — no visām pusēm grib mani aplaupīt! Esmu jau kritis asīriešu gūstā, bet arī ēģiptietis uzskata mani par savu laupījumu!

—    Kādu citu likteni var gaidīt tava nolādētā cilts? — priors jautāja. — Jo, kā sacīts svētos rakstos, Ver- bum domini projecerunt, et sapientia est nulla in eis,

tas ir, viņi aizlieguši dieva vārdu un gudrības viņos nav; propterea dabo mulieies eoium exteris — un atdošu viņu sievas svešzemniekiem, šai gadījumā tem- pliešiem — et thesauros eorum hoeiedibus alienis — un viņu mantību citiem, šai gadījumā šiem krietnajiem džentlmeņiem.

Aizeks skaļi novaidējās un sāka lauzīt rokas, no jauna krizdams sāpju un izmisuma lēkmē. Tad jomenu vadonis pavilka viņu sānis:

—    Apdomā labi, Aizek, kā rīkoties šai gadījumā; mans padoms — mēģini salabt ar šo baznīcas kalpu. Viņš ir uzpūtīgs, Aizek, un alkatīgs, viņam allaž vajag naudas savu izšķērdīgo iegribu piepildīšanai. Tu vari viegli apmierināt viņa kāri, jo nedomā, ka es noticēju apgalvojumiem par tavu nabadzību. Es ļoti labi pazīstu dzelzs lādi, kurā tu glabā maisus ar naudu. Un vai tad es nezinu arī to lielo akmeni zem ābeles, kas noslēpj slepenu ieeju velvētajā pagrabā zem tava dārza Jorkā?

Ebrejs kļuva bāls kā nāve.

—   Nebīsties no manis, — jomens turpināja, — jo mēs esam veci draugi. Vai atceries to slimo jomenu, ko tava skaistā meita Rebeka izpirka no Jorkas cietuma un turēja pie sevis mājā, kamēr viņš atlaba, un, kad viņš šķīrās no tevis, tu iedevi viņam naudas gabalu? Kaut tu arī esi augļotājs, tu nekad neesi noguldījis savu kapitālu tik izdevīgi kā toreiz to nabaga sudraba marku, jo tā tev šodien ietaupīja veselas piecsimt kronas.

—   Tātad tu esi tas pats, ko mēs saucām par Diku Uzvelc Stopu? — Aizeks jautāja. — Man tā jau šķita, it kā tava balss man pazīstama.

—   Jā, es esmu Diks Uzvelc Stopu, — atamans atbildēja, — un Lokslijs, un man ir savs labs vārds ari bez tiem.

—   Tu tikai maldies, mans labais Dik Uzvelc Stopu, par šo pašu velvēto pagrabu. Dievs mans liecinieks, ka tur nekā nav, tikai šādas tādas preces, kurās es labprāt dalīšos ar tevi, un proti: simt jardu zaļas vadmalas tavu vīru vamžiem, simt dēlīšu spāniešu īves koka, no kā var taisīt stopus, un simt zīda stiegras, stipras, līdzenas un apaļas, — to visu es atsūtīšu tev, krietnais

Dtk, par tavu labvēlību pret mani, tikai, mans labais Dik, klusē par velvēto pagrabu.

—   Es būšu kluss kā susuriņš, — atamans atbildēja,

—   un tici vai netici, bet es no sirds skumstu par tavas meitas likteni, tikai palīdzēt nevaru — klajā laukā manējo bultas nespēcīgas pret templiešu pīķiem, viņi var mirklī samalt mūs miltos. Ja es būtu zinājis, ka Buagilbers ved līdzi Rebeku, es būtu papūlējies toreiz viņu izglābt, bet tagad der tikai viltība. Vai gribi, es norunāšu visu ar prioru tavā vietā?

—   Dieva vārdā, Dik, dari, kā zini, tikai palīdzi man izglābt manu miesīgu bērnu!

—   Bet nejaucies vidū ar savu sīkstulību nevietā, — atamans brīdināja, — tad es ar abatu nerunāšu.

Lokslijs devās pie Eimera, bet Aizeks sekoja viņam kā ēna.

—   Prior Eimer, — atamans uzrunāja garīdznieku,

—   panāc šurp pie manis zem koka. Stāsta, ka tu vairāk mīlot labu vīnu un sieviešu smaidus, nekā tas pieklājas tavam amatam, ser priesteri, bet man gar to nav daļas. Esmu dzirdējis arī, ka tu mīlot labas šķirnes medību suņus un straujus zirgus, un varbūt, kārodams pēc mantām, kas dārgi maksā, tu nenicināsi arī maisiņu ar zeltu. Toties es nekad ineesmu dzirdējis, ka tev būtu pa prātam varmācība un nežēlība. Nu tad tā: Aizeks labprāt pagādās tev zuleni ar simt markām sudraba taviem priekiem un iegribām, ja tu pierunāsi savu sabiedroto templieti, lai atbrīvo Aizeka meitu.

—    Neskartu pie miesas un goda, kādu paņēmis, citādi es neko nemaksāju, — ebrejs iejaucās.

—    Klusu, Aizek, — atamans viņu apsauca, — citādi es tālāk nerunāšu. Ko jūs sakāt par manu priekšlikumu, prior Eimer?

—   Tas viss ir diezgan sarežģīti, — priors atbildēja,

—   jo, no vienas puses, tas ir labs darbs, bet, no otras, — nāk par labu ebrejam un tāpēc ir pret manu sirdsapziņu. Tomēr, ja ebrejs grib palīdzēt baznīcai, ziedojot kaut ko klostera brāļu guļamtelpas ierīkošanai, tad es uzņemtos grēku uz savas sirdsapziņas un palīdzētu izpestīt viņa meitu.

—       Mēs nestrīdēsimies nieka divdesmit sudraba marku dēļ guļamistabai — nerunā, Aizek! — vai sudraba svečturiem altārim, — atamans sacīja.

—   Kā tad tā, mans labais Dik Uzvelc Stopu… — Aizeks atkal mēģināja iejaukties.

—   Pie velna ar tādu labumu! — Lokslijs viņu pārtrauca, zaudējis pacietību. — Ja tu liksi savu riebīgo iedzīvošanās kāri vienos svaros ar savas meitas dzīvību un godu, nudien, es padarīšu tevi par plikatu un tukšinieku triju dienu laikā!

Aizeks sarāvās un apklusa.

—   Bet kas man galvos, ka šie solījumi tiks izpildīti? — priors jautāja.

—    Kad Aizeks atgriezīsies ar panākumiem, pateicoties jūsu starpniecībai, — atamans atbildēja, — tad zvēru pie svētā Huberta, ka es pasekošu, lai viņš norēķinās ar jums skaidrā sudrabā, citādi izrēķināšos ar viņu tā, ka viņš drīzāk būs ar mieru samaksāt divdesmit reizes vairāk.

—   Nu labi, ebrej, — Eimers sacīja, — ja man jāiejaucas šai lietā, tad dod šurp savus rakstāmos piederumus, bet labāk ne — drīzāk gavēšu veselu dienu nekā lietošu tavu spalvu. Bet kur lai ņemu citu?

—    Ja jūsu godība ir ar mieru lietot ebreja tintnīcu, spalvu es jums tūliņ sagādāšu, — jomens teica, uzvilka stopu un izšāva uz meža zosi, kas lidoja augstu pār viņu galvām vesela bara priekšgalā, dodoties uz tālās Holdernesas vientuļajiem purviem. Bultas caururbtais putns, spārnus vēcinot, nokrita zemē.

—   Re, prior, — atamans noteica, — te jums tik daudz zosu spalvu, ka visai Zorvo abatijai pietiks simt gadiem, jo jūsu mūki jau laika grāmatas neraksta.

Priors apsēdās un nesteigdamies sacerēja vēstuli Briānam de Buagilberam, tad, rūpīgi aizzīmogojis to, pasniedza ebrejam, teikdams:

—   Tā tev būs aizsardzības grāmata, lai tu tiktu iekšā Templstovas preceptorijā, un, manuprāt, tā tev palīdzēs atbrīvot meitu, ja lūgumam pievienosi izdevīgus priekšlikumus un laicīgas mantas, jo vari man ticēt, ka labais bruņinieks Buagilbers pieder pie to brālības, kuri neko nedara par velti.

—   Tagad, prior, — atamans sacīja, — es tevi vairs neaizturēšu, tikai uzraksti parādzīmi ebrejam par tām sešsimt kronām, kas noteiktas tavai izpirkšanai; es pats tās saņemšu no viņa, bet, ja izdzirdēšu, ka esi iedomājies kaulēties vai novilcināt aizņēmuma atmaksu, tad, zvēru pie svētās Marijas, nodedzināšu tavu abatiju kopā ar tevi, kaut mani par to pakārtu desmit gadus agrāk, nekā pienāktos!

Priors daudz negribīgāk sēdās sacerēt parādzīmi nekā vēstuli Buagilberam, tomēr uzrakstīja, ka no Jor- kas Aizeka aizņemtās sešsimt kronas apņemas godīgi atmaksāt noteiktā termiņā.

—    Un tagad, — priors Eimers teica, — es palūgšu atdot man mūļus un zirgus, atlaist brīvībā godātos brāļus, kas mani pavadīja, kā arī izsniegt man atpakaļ gredzenus, dārglietas un greznās drēbes, kuras man nolaupīja, jo ar izpirkšanas naudu esmu sniedzis jums gandarījumu, kā godīgam gūsteknim klājas.

—    Jūsu mūkus, ser prior, mēs, protams, tūliņ atbrīvosim, jo būtu netaisni viņus aizturēt, — Lokslijs sacīja. — Arī zirgus un mūļus jums atdos un mazliet naudas, lai jūs varētu nokļūt līdz Jorkai, jo būtu nežēlīgi atņemt jums līdzekļus šim ceļojumam. Bet, runājot par gredzeniem, dārglietām, ķēdītēm un citām mantām, jums jāsaprot, ka mēs esam ļaudis ar jūtīgu sirdsapziņu un negribam pakļaut godājamu vīru, kas devis solījumu atteikties no laicīgām un nīcīgām mantām, tik stipram kārdinājumam, ka viņš pārķāpj sava ordeņa likumus un sāk valkāt gredzenus, ķēdes un citas pasaulīgas rotas.

—    Padomājiet labi, seri, ko jūs "Člarāt, — priors brīdināja, — iekams uzliekat roku baznīcas mantai. Šie priekšmeti ir intei ies sacras,] un es nezinu, kāds posts var piemeklēt laicīgas personas, kas skar tās ar savām rokām.

—    Par to es parūpēšos, jūsu godība, — iejaucās Kopmenherstas vientuļnieks, — es pats šīs rotas valkāšu.

—    Mans draugs vai brāli, — priors atbildēja uz šādu savu šaubu atrisinājumu, — ja tu patiešām piederi garīgai kārtai, tad es tevi lūdzu nopietni padomāt, kā tu atbildēsi savai priekšniecībai par piedalīšanos šodienas notikumos.

1 Svētu mantu skaitā (lai.).

—   Draugs prior, — vientuļnieks atsaucās, — tev jāzina, ka piederu pie ļoti mazas diocēzes, kur pats sev esmu priekšnieks, un man tikpat maza bēda par Jorkas bīskapu kā par Zorvo prioru un visu viņa konventu.

—   Tātad tu neesi īsts garīdznieks, — priors teica, — bet tikai tāds viltvārdis, kas nelikumīgi piesavinās titulus, apgāna svēto rituālu un apdraud to dvēseles, kuri saņem padomus no tavām rokām; lapides pro pane condonantes iis, tas ir, akmeņus viņi saņem maizes vietā, kā sacīts svētos rakstos.

—    Man pauris plīstu pušu no tās latīņu padarīšanas, — vientuļnieks atteica, — tāpēc es to pamazām aizmirstu. Bet pasaules atvieglošana, atņemot tādiem uzpūtīgiem priesteriem kā tu gredzenus un visādus karuļus, ir pilnīgi likumīga ienaidnieku aptīrīšana.

—   Tu esi viltvārdis! — priors izsaucās, nespēdams valdīt dusmas. — Excommunicabo vos.

—   Tu esi zaglis un ķeceris! — iesaucās nokaitinātais vientuļnieks. — Es necietīšu tādus apvainojumus savas draudzes klātbūtnē, ja tev nav kauna nopelt mani, savu amata brāli! Ossa ejus perfringam — es tev kaulus samalšu, kā sacīts svētos rakstos.

—    Oho! — atamans iesaucās. — Vai godātie brāļi jau tiktāl aizrunājušies? Rimsties, mūk! Prior, tu pats zini, ka neesi visus grēkus izpircis, nekaitini mūsu vientuļnieku. Un tu, vientuļniek, ļauj, lai viņa godība aiziet ar mieru, jo viņš izpirkšanas naudu samaksājis.

Jomeni izšķīra pārskaitušos mūkus, kuri joprojām paceltās balsīs zākāja viens otru sliktā latīņu valodā; priors izsacījās gludāk, toties vientuļnieks izteiksmīgāk. Beidzot priors atjēdzās un aptvēra, ka pazemo savu cieņu, strīdēdamies ar tādu priesteri uz zaķa, kāds ir šis laupītāju kapelāns, un, pasaucis savus ceļa, biedrus, devās mājup daudz vienkāršāk, bet ārēji atbilstošāk apustuļu kārtai nekā, ceļojuma sākumā.

Lokslijam atlika saņemt no ebreja saistības rakstu, ka viņš samaksās izpirkšanas naudu par sevi un prioru. Aizeks izsniedza ar savu zīmogu apstiprinātu vekseli par tūkstoš un simt kronām uz kāda sava ciltsbrāļa vārda Jorkā, lūdzot atsūtīt ar naudas saņēmēju dažas vēstulē uzskaitītas preces.

—       Mans brālis Ševa glabā manu noliktavu atslēgas, — viņš noteica, smagi nopūzdamies.

—       Un velvētā pagraba atslēgas arī? — Lokslijs iečukstējās.

—   Nē, nē. .. Lai dievs pasarg! — Aizeks attrauca.

—   Nelaimīga būs tā stunda, kad šo noslēpumu kāds atklās!

—   Pie manis tas ir drošībā, — mežabrālis sacīja,

—   ja vien pēc tava dokumenta patiešām var saņemt attiecīgo summu. Bet kas ar tevi ir, Aizek, vai esi pār- akmeņojies vai pavisam apdullis? Vai, zaudējis tūkstoš kronu, tu esi aizmirsis savas meitas bīstamo stāvokli?

Ebrejs uzlēca kājās.

—        Nē, Dik, nē . . . Tūliņ došos ceļā! Ardievu tu, ko nevaru nosaukt par labu, bet nedrīkstu un arī negribu saukt par ļaunu.

Atvadoties mežabrāļu atamans vēlreiz piekodināja Aizekam:

—        Neskopojies ar devīgiem priekšlikumiem, Aizek, nežēlo savu zuteni, lai glābtu meitu. Tici, ja tu šoreiz žēlosi zeltu, tas vēlāk tev sagādās tādas mokas, it kā tev to kausētu lietu rīklē.

Aizeks, dziļi novaidējies, piekrjta un devās ceļā divu plecīgu mežinieku pavadībā, kuri uzņēmās izvest viņu no meža un reizē apsargāt.

Melnais Bruņinieks, kas visu laiku ar lielu interesi bija vērojis notiekošo, savukārt atvadījās no mežabrāļiem; viņš nevarēja noturēties neizpaudis izbrīnu par to kārtību, kāda valdīja ārpus parastās aizgādības un likuma stāvošu ļaužu vidū.

—   Labi augļi, ser bruņiniek, — jomens atbildēja,

—   kādreiz aug arī sliktā kokā, un ļauni laiki ne vienmēr rada tikai ļaunumu. Starp cilvēkiem, kas novesti šai bēdīgajā stāvoklī, neapšaubāmi ir tādi, kas izmanto savu brīvību diezgan mēreni, un citi varbūt pat nožēlo, ka apstākļi spieduši viņus ķerties pie šāda amata.

—   Un droši vien es tagad runāju ar vienu tādu?

—        Ser bruņiniek, — mežabrālis atbildēja, — mums katram ir savs noslēpums. Spriediet par mani, kā jums patīk, jo ari man pašam ir kāda nojausma par jums, taču ļoti var būt, ka neviens no mums netrāpa mērķī.

Bet, tā kā es nelūdzu jūs atklāt man jūsu noslēpumu, tad neņemiet ļaunā, ja es neatklāju ari savu.

—   Piedod, drosmīgais jomen, — bruņinieks sacīja, — tavs pārmetums ir vietā. Taču var gadīties, ka mēs vēl sastopamies un vairs neslēpjamies viens no otra. Un tagad ceru — mēs šķiramies kā draugi?

—   Šeit jums mana roka par draudzības zīmi, — Lokslijs sacīja, — un es to droši saucu par godīga angļa roku, lai gan pašreiz esmu mežabrālis.

—   Un te ir mana roka, — atteica bruņinieks, — un zini, ka es uzskatu par godu spiest tavējo, jo, kas dara labu, kaut viņam neierobežotas iespējas darīt ļaunu, tas izpelnījies uzslavu ne vien par padarīto labo, bet arī par to ļauno, ko nav darījis. Uz redzēšanos, drošsirdīgais mežabrāli!

Tā šķīrās šie slavenie kaujas biedri, un Priekškaramās Atslēgas Bruņinieks, uzsēdies spēcīgajā kara zirgā, jāja projām pa mežu.

XXXIV NODAĻA

Karalis Džons: Draugs, sacīšu tev atklāti — tik tiešām,

Viņš ir kā čūska glodena man ceļā.

Lai kur es kāju speru, itin visur

Viņš priekšā aizvilcies. Vai mani saproti?

«Karalis Džons»

Princis Džons rīkoja Jorkas pilī lielas dzīres, kurās aicināja tos dižcilšus, prelātus un citas ietekmīgas personas, ar kuru palīdzību cerēja īstenot savus godkāros plānus un iegūt brāļa troni. Voldemārs Ficurss, viņa spējīgais un izveicīgais palīgs, slepeni urdīja sapulcējušos, cenzdamies iedvest tiem nepieciešamo drosmi uz atklātu uzstāšanos. Tomēr pasākumu kavēja tas, ka trūka vairāku galveno sazvērnieku. Lai tādu nodomu sekmīgi veiktu, nevarēja iztikt bez stūrgalvīgās, iecirtīgās, kaut arī brutālās Frondebefa drosmes, bez Morisa de Brasija pārgalvības un pārdrošības, bez Briāna de Buagilbera kaujas pieredzes, saprāta un izdaudzinātās vīrišķības, un, kaut arī princis Džons un viņa padomdevējs slepenībā lādēja šo vīru nevajadzīgo un neprātīgo dēku, tomēr nedrīkstēja rīkoties bez viņiem. Pat ebrejs Aizeks bija sazin kur nozudis — un reizē ar viņu cerība uz kārtīgu summu, kuru princis gribēja aizņemties no vietējiem ebrejiem ar Aizeka starpniecību. Šādā kritiskā brīdī naudas trūkums varēja kļūt liktenīgs.

Otrā rītā pēc Torkilstonas pils krišanas Jorkas pilsētā izplatījās juceklīgas ziņas, it kā de Brasijs, Buagilbers un viņu sabiedrotais Frondebefs krituši gūstā vai nonāvēti. Voldemārs Ficurss pats pastāstīja princim šīs baumas, piebilzdams, ka uzskata tās par atbilstošam patiesībai, jo bruņiniekiem bijis ļoti neliels pavadoņu bars, ar ko viņi grasījušies uzbrukt Sedrikam Saksim un viņa ceļa biedriem. Citā reizē princis būtu uzskatījis šādus varas darbus par smalku joku, bet šoreiz tāda ricība aizkavēja viņa paša nodomu izpildīšanu, tāpēc viņš sāka pelt tās dalībniekus, sirdīdamies par likumu neievērošanu, sabiedriskās kārtības traucēšanu un privātīpašuma aizskaršanu, it kā ar viņa muti runātu pats karalis Alfrēds.

—   Patvaļīgie laupītāji! — princis bārās. — Ja kādreiz kļūšu par Anglijas karali, tad pakāršu tādus likuma pārkāpējus viņu pašu pilīs pie paceļamiem tiltiem!

—- Bet, lai kļūtu par Anglijas karali, — aukstasinīgi sacīja viņa zvērinātais padomdevējs, — ir nepieciešams, lai jūsu gaišība ne vien pacietīgi panes šo laupītāju patvaļību, bet arī aizstāv viņus, kaut arī viņi pastāvīgi pārkāpj likumus, kurus jūs esat cildeni apņēmies dedzīgi aizsargāt. Tas gan būtu mums varen izdevīgi, ja neaptēstie sakši īstenotu jūsu gaišības nolūkus un pārvērstu paceļamos tiltus feodālu pilīs par karātavām, un šis atjautīgais Sedriks šķiet taisni tāds, kam tamlīdzīgas domas var ienākt prātā. Jūsu gaišībai labi zināms, ka mums būtu bīstami kaut ko sākt bez Frondebefa, de Brasija uņ templieša, bet, no otras puses, mēs esam aizgājuši pārāk tālu, lai atkāptos.

Princis Džons saērcināts iesita sev ar plaukstu pa pieri un sāka lieliem soļiem staigāt pa istabu.

-— Nelieši, — viņš teica, — zemiskie, nodevīgie nelieši, kas pamet mani tādās sprukās!

—       Drīzāk viņus var saukt par nelgām, aplamniekiem un gaisagrābšļiem, — Voldemārs aizrādīja, — jo viņi nodarbojas ar blēņām, kad jāķeras pie nopietna darba.

—   Ko lai darām? — princis jautāja, pēkšņi apstādamies Voldemāra priekšā.

—   Nekas vairs nav jādara, jo visus nepieciešamos rīkojumus esmu jau izdalījis, — atbildēja padomnieks. — Es nebūtu ieradies pie jūsu gaišības runāt par neveiksmi, ja nebūtu izdarījis visu iespējamo, lai vērstu notikušo par labu.

—   Tu allaž esi bijis mans labais eņģelis, Volde- mār, — princis sacīja, — un, ja man vienmēr būs tāds gudrs kanclers, tad Džona valdīšanas laiku cildināt cildinās mūsu hronikās. Kādus rīkojumus tu esi devis?

—   Es pavēlēju Luijam Vinkelbrandam, Morisa de Brasija vecākajam palīgam, taurēt trauksmi, pacelt karogu, sēsties zirgos un auļot uz Frondebefa pili, lai glābtu mūsu draugus.

Princis Džons nosarka dusmās kā izlutināts bērns, kurš iedomājas, ka viņu apvainojuši.

—    Zvēru pie tā kunga vaiga, — viņš teica, — ka tu uzņemies pārāk daudz, Voldemār Ficurs! Likt taurēt trauksmi vai pacelt karogu pilsētā, kurā atrodamies mēs paši un nekādus rīkojumus neesam devuši!

—   Piedodiet, jūsu gaišība, — ieica Ficurss, klusībā lādēdams sava patrona tukšo uzpūtību, — bet apstākļi spieda, katrs zaudēts mirklis varēja būt liktenīgs, tāpēc es iedrošinājos uzņemties lielo atbildību šai lietā, kas tik svarīga jūsu gaišības plāniem.

—   Tev tiek piedots, Ficurs, — princis svinīgi noteica, — tavs nolūks izpērk tavu pārsteidzību. Bet ko mēs redzam? Zvēru pie krusta, tas ir pats de Brasijs! Un cik dīvainā izskatā viņš mums parādās!

Un patiešām tas bija de Brasijs — «pieši asinīs, un seja tvīktin tvīkst aiz steigas». Uz bruņām bija redzamas nesenās sīvās kaujas pēdas: bruņas bija salauzītas, saspiestas, vairākās vietās notrieptas ar asinīm un dubļiem — un putekļi klāja bruņinieku no galvas līdz kājām. Atraisījis bruņu cepuri, viņš nolika to uz galda un brīdi stāvēja klusēdams, it kā saņemdams drosmi, lai pavēstītu jaunās ziņas.

—   Ko tas nozīmē, de Brasij? — princis Džons jautāja. — Runā, es tev pavēlu! Vai sakši sadumpojušies?

—   Runā, de Brasij, — teica Ficurss gandrīz reizē ar princi, — tu vienmēr esi bijis vīrišķīgs. Kur templietis? Kur Frondebefs?

—    Templietis aizbēga, — de Brasijs atbildēja, — bet Frondebefu jūs vairs neredzēsiet. Viņš atradis zvērojošu kapu savas pils degošajās drupās, es viens pats izglābos, lai pavēstītu jums par to.

—   Saltas tirpas skrien pār kauliem, — Voldemārs teica, — kaut arī tu runā par ugunsgrēku un liesmām!

—   Pats ļaunākais vēl nav pateikts, — turpināja de Brasijs un, piegājis tuvāk princim Džonam, sacīja klusā un izteiksmīgā balsī: — Ričards ir Anglijā — es viņu redzēju un runāju ar viņu.

Princis Džons nobālēja, sagrīļojās un pieķērās pie ozolkoka sola atzveltnes, lai noturētos kājās, — viņš atgādināja cilvēku, ko bulta ķērusi krūtīs.

—   Tu murgo, de Brasij, — Ficurss iesaucās, — tas nevar būt!

—   Tā ir skaidra patiesība, — de Brasijs atteica. — Es biju viņa gūsteknis un runāju ar viņu.

—   Tu runāji ar Ričardu Plantagenetu? — Ficurss taujāja.

—   Jā, ar Ričardu Plantagenetu, ar Ričardu Lauvassirdi, ar Ričardu, Anglijas karali, — de Brasijs atbildēja.

—    Un tu biji viņa gūsktenis? — Voldemārs nemitē-; jās. — Tātad viņš ieradies liela karaspēka priekšgalā?

—   Nē, viņš bija kopā ar saujiņu mežabrāļu, kuri nezina, kas viņš ir. Es dzirdēju, ka viņš grasās pamest tos. Viņš pievienojies tiem tikai tāpēc, lai palīdzētu ieņemt Torkilstonu.

—    Nu jā, — Ficurss noteica, — tas jau ir Ričarda garā. īsts ceļojošais bruņinieks, vienmēr gatavs uz visādām dēkām, paļaudamies pats uz savas rokas spēku kā sers Gajs vai sers Beviss, bet svarīgas valsts lietas tikmēr paliek novārtā un paša dzīvība apdraudēta. Ko tu ieteic mums darīt, de Brasij?

—    Es? Es piedāvāju Ričardam savu algotņu pakalpojumus, bet viņš atteicās. Vedīšu savus vīrus uz Hallu, sēdināšu uz kuģa un brauksim uz Flandriju; nemierīgos laikos rosīgam cilvēkam vienmēr atradīsies darbs. Bet tu, Voldemār, vai tev nav laiks mest politiku pie malas, ķerties pie piķa un vairoga, doties man līdzi un dalīties ar mani tai likteni, ko dievs būs lēmis?

—    Esmu par vecu, Moris, turklāt man ir meita, — Voldemārs atbildēja.

—    Dod viņu man par sievu, Ficurs, un mans piķis un šķēps sagādās viņai visu, kas viņas kārtai piederas.

—    Nē, — Ficurss atbildēja, — es patveršos šejienes svētā Pētera katedrālē, — arhibīskaps ir mans tubrālis.

Kamēr viņi tā sarunājās, princis Džons pakāpeniski atjēdzās no apstulbuma, kāds viņu bija pārņēmis, dzirdot negaidīto vēsti, un sāka vērīgi ieklausīties, ko runā viņa piekritēji.

«Viņi atkrīt no manis,» viņš domāja, «izķlīst kā sausas lapas pirmajā vēja brāzmā. Velns un elle! Vai patiešām neko nevarēs darīt, kad šie nelieši pametīs mani?»

Viņš brīdī klusēja, un tad viņa piespiestajos smieklos, ar ko viņš pārtrauca sarunu, atskanēja kaut kas velnišķīgs.

—    Ha, ha, ha, mani labie draugi, zvēru pie svētās jaunavas, es uzskatīju jūs par gudriem, drosmīgiem un saprātīgiem, bet jūs atsakāties no bagātības, no goda, no dzīves priekiem, no visa, ko mums solīja šis cildenais pasākums, atsakāties tādā mirklī, kad viens drosmīgs solis varētu sniegt uzvaru.

—    Es jūs nesaprotu, — de Brasijs sacīja. — Līdzko paklīdis baumas, ka Ričards atgriezies, ap viņu mirkli sapulcēsies vesela armija, un tad mums beigas. Es jums ieteiktu, milord, bēgt uz Franciju vai meklēt patvērumu pie karalienes — mātes.

—    Es nedomāju par savu drošību, — princis Džons augstprātīgi atbildēja, — man tikai jāpasaka brālim viens vārds, un drošība man ir garantēta. Bet, kaut gan jūs abi — tu, de Brasij, un tu, Voldemār Ficurs — esat jau gatavi atkāpties no manis, man nebūtu visai patīkami noskatīties, kā jūsu nocirstās galvas rēgojas virs Klifordas vārtiem. Tu laikam iedomājies, Voldemār, ka rūdītais arhibīskaps neizdos tevi, — viņš to darīs, pat ja tu tvertos pie altāra ragiem, ja vien tā varētu saderēt mieru ar karali Ričardu. Un tu, de Brasij, laikam piemirsi, ka ceļā uz Hallu atrodas Roberta Estot- vila nometne un ka grāfs Esekss pulcē savus piekritējus? Ja mums bija iemesls bīties no šīm bandām vēl pirms Ričarda atgriešanās, tad kā tu domā — kurā pusē nostāsies viņu vadoņi? Vari man ticēt, ka vienam pašam Estotvilam pietiek vīru, lai ietriektu tevi ar visiem taviem algotņiem Hamberas ūdeņos.

Voldemārs Ficurss un de Brasijs bailēs saskatījās.

—   Mums ir tikai viens ceļš uz glābšanos, — princis turpināja, un viņa seja satumsa kā pusnakts stunda.

—   Tas, no kā mēs bīstamies, ceļo viens pats. Vajag kaut kur panākt viņu.

—   Es to neuzņemos, — de Brasijs steigšus atbildēja, — viņš saņēma mani gūstā un apžēloja. Es neaiztikšu pat ne spalviņu uz viņa cepures.

—   Kas tad tev liek viņu aiztikt? — princis Džons noteica, skarbi iesmiedamies. — Tas blēdis vēl stāstīs, ka es gribu viņu pierunāt, lai Ričardu nonāvē. Nē, labāks par visu ir cietums — Austrijā vai Anglijā, tas vienalga. Stāvoklis būs tāds pats kā tad, kad mēs ķērāmies pie sava pasākuma. Mēs taču sākām visu cerībā, ka Ričards paliks gūstā Vācijā. Mūsu tēvocis Roberts dzīvoja un nomira Kardifas pilī.

—   Tā jau ir, — Voldemārs noteica, — bet jūsu sencis Henrijs daudz stiprāk turējās uz troņa, nekā tas iespējams jūsu gaišībai. Manuprāt, pats labākais cietums ir tas, ko taisa kapracis, un pats labākais pazemes pagrabs atrodas zem baznīcas velvēm. Vairāk man nav ko sacīt.

—   Vai cietums vai kaps, tā nav mana darīšana, — noteica de Brasijs, — es mazgāju rokas.

—   Nekrietnelis! — princis Džons iesaucās. — Tu taču viņam nepaziņosi par mūsu apspriedi?

—   Es nekad neesmu bijis ziņu pienesējs, — de Brasijs augstprātīgi atcirta, — un nekad neesmu saukts par nekrietneli.

—   Miers, ser bruņiniek, — Voldemārs iejaucās,

—   bet jūs, milord, piedodiet varonīgajam de Brasijam; es ceru viņu pierunāt.

—   Tas tavai daiļrunībai nebūs pa spēkam, Ficurs, — bruņinieks atteica.

—   Pietiek, mans labais ser Moris, — slīpētais diplomāts turpināja, — neleciet sānis kā pārbiedēts zirgs, nemaz nepadomājot par savu baiļu cēloni. Un, ja runā

par Ričardu, tad vēl aizvakar pati lielākā tava vēlēšanās bija sastapties ar viņu vaigu vaigā kaujas laukā — simtiem reižu esmu dzirdējis, kā tu ilgojies

pēc tā.

—   Jā, bet, kā jau tu teici, vaigu vaigā atklātā kaujā, — de Brasijs atbildēja. — Neviens nav dzirdējis mani izsakām vēlēšanos uzbrukt viņam vienam pašam meža biezoknī.

—    Kas tu par bruņinieku, ja tas tevi biedē? — Voldemārs pārmeta. — Vai Lanselots de Laks un sers Tristrams iemantoja slavu kaujās vai ar uzbrukšanu milžiem dziļu, nezināmu mežu biezoknī?

—   Jā, tikai galvoju, ka ne Tristrams, ne Lanselots netiktu tuvcīņā galā ar Ričardu Plantagenetu, un, man domāt, doties divatā pret vienu cilvēku viņi nebija paraduši.

—   Tu esi prātu zaudējis, de Brasij! — Ficurss izsaucās. — Ko tad mēs tev ieteicam — īrētam algotņu vadonim, kura vīri nolīguši par naudu kalpot princim Džonam? Tev zināms, kur atrodas mūsu ienaidnieks, un tu vilcinies, kaut tava patrona, tavu biedru un tavs liktenis un visu mūsu dzīvība un gods ir likts uz spēles!

—    Es jums saku, — de Brasijs drūmi atkārtoja,

—   ka viņš dāvāja man dzīvību. Tiesa, viņš padzina mani un atteicās no maniem pakalpojumiem, tāpēc es neesmu viņam parādā ne paklausību, ne uzticību, bet pacelt pret viņu roku es nevaru.

—   Tas nemaz nav vajadzīgs — sūti Luiju Vinkel- brandu ar pāris desmit vīriem.

—   Jums pašiem savu neģēļu diezgan, — de Brasijs atcirta, — no manējiem neviens pie tāda darba neķersies.

—   Esi gan tu stūrgalvīgs, de Brasij! — princis Džons sacīja. — Vai tu mani pametīsi pēc tik daudziem uzticības solījumiem?

—    Es negribu jūs pamest, — de Brasijs sacīja,

—   esmu gatavs kalpot jums, kā bruņiniekam pienākas, turnīros un kaujas laukā, bet neesmu devis solījumu piedalīties lielceļa laupītāju darbos.

—   Voldemār, panāc šurp, — princis Džons pasauca.

—   Cik nelaimīgs princis es esmu! Manam tēvam, karalim Henrijam, gan bija uzticami kalpi. Viņam vajadzēja tikai pateikt, ka viņu apgrūtina zināms dumpīgs priesteris, un Tomasa Beketa asinis — kaut šo priesteri uzskatīja par svētu — plūda uz viņa paša altāra kāpnēm. O, Tresij, Morvil, Britouzticamie un drosmī- mīgie pavalstnieki, aizmirsti" ir jūsu vārdi un jūsu drosme! Lai gan Redžinaldam Ficursam ir palicis dēls, taču tas nav mantojis ne sava tēva uzticību, ne drošsirdību.

—   Viņam netrūkst ne vienas, ne otras, — Voldemārs Ficurss atbildēja, — un, ja nav cita labāka, tad es uzņemos šo bīstamo darbu. Mans tēvs dārgi maksāja par savu krietna drauga slavu, bet viņš pierādīja uzticību Henrijam daudz vieglākā veidā, nekā to nāksies pierādīt man, jo man būtu vieglāk uzsākt cīņu ar visiem kalendārā minētajiem svētajiem nekā pacelt piķi pret Ričardu Lauvassirdi. De Brasij, uzdodu tev uzturēt možu garu šaubu pilnajos sabiedrotajos un būt par prinča miesassargu. Ja saņemsiet tādu vēsti, kādu es ceru atsūtīt, tad mūsu pasākuma izdošanās nodrošināta. Pāž, skrien uz manām mājām un saki ieroču meistaram, lai gaida mani ar bruņām; liec Stīvenam Vezerolam, brožajam Torsbijam un visiem trim Spai- jingauas pīķnešiem, lai nekavējoties ierodas pie manis un lai pasauc ari Hjū Bardonu, izlūku. Ardievu, mans princi, līdz labākiem laikiem! .

To pateicis, viņš izgāja no istabas.

—   Viņš dodas gūstīt manu brāli, — princis Džons sacīja Morisam de Brasijam, — un jūt tikpat maz sirdsapziņas pārmetumu, it kā runa būtu par brīvības atņemšanu kādam sakšu franklinam. Ceru, ka viņš izpildīs mūsu rīkojumus un ar pienācīgo cieņu izturēsies pret mūsu mīļotā Ričarda personu.

De Brasijs neteica nekā, tikai pasmīnēja.

—    Zvēru pie svētās jaunavas oreola, — princis turpināja, — mēs devām viņam pašus noteiktākos norādījumus, tikai tu laikam tos nedzirdēji, jo mēs stāvējām loga nišā. Es stingri un nepārprotami pavēlēju viņam

1 Redžinalds Ficurss, Viljams de Tresijs, Hjū de Morvils un Ričards Brito bija Henrija Otrā galminieki, kuri sava valdnieka iekaisumā izteiktu vārdu ietekmē nogalināja Tomasu Beketu.

taupīt Ričardu, un vai Voldemaram, ja viņš rīkosies pret manu gribu!

—    Vai man labāk neaiziet pie viņa, — teica de Bra- sijs, — un vēlreiz neatkārtot jūsu gaišības rīkojumus? Ja tie pilnīgi pagājuši garām manām ausīm, tad varbūt Voldemārs arī nav tos dzirdējis.

—   Nē, nē, — princis nepacietīgi attrauca, — viņš labi dzirdēja, vari man ticēt, turklāt man vajag ar tevi parunāt. Panāc šurp, Moris, lai atbalstos uz tava pleca.

Šādā draudzīgā pozā viņi apgāja apkārt visai zālei, un princis Džons atsāka sarunu šķietami intīmā tonī:

—    Ko tu domā par šo Voldemāru Ficursu, mans de Brasij? Viņš cer kļūt par mūsu kancleru. Mēs gan vēl labi padomāsim, iekams uzticēsim tādu augstu posteni cilvēkam, kas izrāda tik maz cieņas pret mūsu dzimtu, tik labprāt uzņemdamies sagūstīt Ričardu. Varu galvot, tu domā, ka esi zināmā mērā pazaudējis mūsu labvēlību, tik drosmīgi atteikdamies no šā nepatīkamā uzdevuma. Nē, Moris! Es drīzāk jūtu cieņu pret tevi par tavu godīgumu un stingrību. Ir uzdevumi, kas noteikti jāveic, bet veicējus mēs nespējam ne mīlēt, ne cienīt, un gadās tādi nepaklausīgie, kas atsakās mums kalpot un ar to iegūst jo lielāku vērtību mūsu acis. Mana nelaimīgā brāļa apcietināšana nav nemaz tik liels nopelns, lai par to atalgotu ar kanclera titulu, toties tu ar savu bruņniecisko un drosmīgo atteikšanos esi izpelnījies galvenā maršala zizli. Padomā par to, de Brasij, un ej pildīt savus pienākumus.

—    Untumainais tirāns! — de Brasijs murmināja, iznākdams no prinča istabas. — Slikti klāsies tiem, kas tev uzticēsies. Tavs kanclers, ko neteiksi! Tam, kam jāgādā par tavu sirdsapziņu, gan būs mierīga dzīve, jo tev sirdsapziņas nav. Bet Anglijas galvenais maršals, — viņš teica, izstiepdams roku uz priekšu, it kā vēlēdamies satvert maršala zizli, un sperdams platāku soli, — tā ir tāda balva, kuras dēļ vērts papūlēties.

Līdzko de Brasijs izgāja, princis Džons pasauca kalpu:

—    Pasaki Hjū Bardonam, mūsu vecākajam izlūkam, lai ierodas pie manis, līdzko ir aprunājies ar Voldemāru FicursU.

Džons straujiem, satrauktiem soļiem staigāja pa istabu, kamēr pēc īsa brītiņa ieradās vecākais izlūks.

—   Bardon, ko Voldemārs gribēja no tevis? — jautāja princis.

—    Lai dabūju viņam divus drosmīgus vīrus, kas labi pazīst mežu biežņas ziemeļos un prot sadzīt cilvēka un zirga pēdas.

—   Un tu vari dot viņam tādus vīrus?

—   Jūsu gaišība var būt pilnīgi mierīgs, — spiegu pavēlnieks atbildēja. — Viens ir no Heksamšīras un prot tikpat veikli izsekot Taindeilas un Teviotdeilas zagļus kā dzinējsuns ievainota brieža pēdas. Otrs ir audzis Jorkšīrā un bieži vilcis stopu Servudas mežos; viņš pazīst katru noru un braslu, katru birztalu un biežņu no šejienes līdz Ričmondai.

—   Labi, — sacīja princis. — Vai pats Voldemārs dodas viņiem līdzi?

—   Bez kavēšanās, — Bardons atteica.

—   Kas viņu pavada? — Džons vaicāja bezrūpīgā tonī.

—   Viņiem iet līdzi brožais Torsbijs un Vezerols, kuru viņa cietsirdības dēļ iesaukuši par Stīvenu Tērauda Sirdi, un vēl trīs ziemeļnieki no Ralfa Midltona vīriem; viņus dēvē par Spaijingauas pīķnešiem.

—   Labi, — atkārtoja princis Džons un, mirkli klusējis, piemetināja: — Bardon, mums svarīgi, lai tu stingri uzraudzītu Morisu de Brasiju, bet tikai tā, lai viņš pats to nemana. Laiku pa laikam ziņo mums, kā viņš izturas, ar ko sarunājas, kas viņam prātā. Papūlies visu uzzināt, jo atbildība par to gulstas uz tevi.

Hjū Bardons paklanījās un izgāja.

—   Ja Moriss mani piekrāps, — sacīja princis Džons, — ja viņš mani nodos, jo viņa izturēšanās mani biedē, es likšu viņam nocirst galvu, kaut tobrīd pats Ričards lauztos iekšā pa Jorkas pilsētas vārtiem.

XXXV NODAĻA

Uz tīģeri iet Hirkanijas klajos,

Pie ēsmas lauvam izsalkušam ķerties

Gan mazāk bistami kā fanātisma ogli

Par liesmu uzpūst.

Anonīms autors

Mūsu stāsts atgriežas pie Jorkas Aizeka. Uzsēdies uz mū|a, ko viņam dāvināja atamans, viņš ar diviem zaļoksnējiem jomeniem, kas bija viņa sargi un ceļveži, devās uz Templstovas preceptoriju, lai nokārtotu savas meitas izpirkšanu. Preceptorija atradās vienas dienas gājumā no sagrautās Torkilstonas pils, un ebrejs cerēja ierasties tur vēl ar dienas gaismu, tāpēc, izjājis no meža, atlaida pavadoņus, apbalvodams viņus par pūlēm ar sudraba naudas gabalu, un sāka trenkt mūli tik cītīgi, cik atļāva paša lielais nogurums. Līdz Templstovai vēl bija atlikušas četras jūdzes, kad spēki sāka zust; mugura un visi locekļi mokoši sāpēja, un sirds nemiers

bija tā novārdzinājis viņa vājo organismu, ka viņš netika tālāk par nelielu miestiņu, kur dzīvoja ebreju rabīns, ko slavēja par viņa zināšanām medicīnā un ko Aizeks labi pazina. Natans Ben Izraels uzņēma savu cietēju ciltsbrāli ar to laipnību, kādu pieprasa ebreju likumi, kurus viņi stingri pilda. Viņš tūliņ apguldīja Aizeku un piespieda iedzert zāles, lai apturētu drudzi, kas bija uzbrucis sirmgalvim aiz pārciestajām šausmām, noguruma, sitieniem un bēdām.

Otrā rītā Aizeks dzīrās celties un turpināt savu ceļu, bet Natans pretojās tam ne vien kā viesmīlīgs namatēvs, bet arī kā ārsts, apgalvodams, ka tāda pārsteidzība varot maksāt dzīvību. Aizeks atbildēja, ka no Templsto- vas apmeklēšanas atkarīga ne tikai dzīvība vien.

—   Templstova? — namatēvs izbrīnā atkārtoja, tad vēlreiz pataustīja Aizekam pulsu un nomurmināja:

—   Drudža it kā nebūtu, tomēr murgo vai nav pie pilna prāta.

—   Kāpēc lai es nejāju uz Templstovu? — pacients vaicāja. — Es piekrītu, Natan, ka tur mīt ļaudis, kuri nīst izraudzītās tautas bērnus, uzskatot tos par piedauzības akmeni savā ceļā, tomēr tev zināms, ka svarīgās tirdznieciskās darīšanās mēs dažkārt esam spiesti uzņemt sakarus ar asinskārīgajiem nacariešu karavīriem un apmeklēt templiešu preceptorijas tāpat kā tā saucamās joanītu komandorijas.

—    To es labi zinu, — Natans atteica, — bet vai tev zināms, ka tagad tur uzturas Lūkass de Bomanuārs, ordeņa priekšnieks jeb lielmestrs, kā viņu dēvē?

—   To es nezināju, — Aizeks atteica, — pēc pēdējām vēstīm, kādas man ir no mūsu ciltsbrāļiem Parīzē, Bomanuārs bija šai pilsētā, lūgdams Filipam palīdzību cīņā pret sultānu Saladīnu.

—   Pēc tam viņš ieradās Anglijā pavisam negaidīti savējiem, — Ben Izraels turpināja, — turklāt ar paceltu roku, lai pārmācītu un sodītu. Viņa vaigs deg dusmās pret tiem, kas pārkāpuši solījumus, kurus devuši, iestājoties ordenī, un Beliala dēli bailēs dreb viņa priekšā. Tu droši vien esi dzirdējis viņa vārdu?

— Jā, tas man labi pazīstams, — Aizeks atbildēja.

—   Pagāni runā, ka šis Lūkass Bomanuārs sodot ar nāvi par katru pārkāpumu pret nacariešu likumiem, bet mūsu brāli iedēvējuši viņu par saracēņu neganto iznī- dētāju un Izraeja bērnu nežēlīgo tiranizētāju.

—    Šī iesauka dota pareizi! — ārsts Natans piezīmēja. — Citu templiešu sirdis izdodas mīkstināt, piesolot tiem laicīgas baudas vai zeltu un sudrabu, bet Bomanuārs nav tāds: viņš nīst baudkāri, nicina bagātību un dzītin dzenas pēc tā, ko viņi dēvē par mocekļa goda kroni, — lai Jēkaba dievs apveltī ātrāk ar šo kroni viņu un viņa līdzgaitniekus! Šis lepnais vīrs pacēlis savu dzelzs cimdu pār Jūdejas dēlu galvām kā svētais Dāvids pār Edomeju un uzskata ebreja nogalināšanu par tikpat patīkamu upuri dievam kā saracēņa nāvi. Viņš zākā un nopel pat mūsu dziedniecības līdzekļus, jo tie esot sātana roku darbs, — lai tas kungs soda viņu par to!

—    Un tomēr, — Aizeks sacīja, — man jādodas uz Templstovu, kaut Bomanuāra vaigs zvērotu kā septiņ- kārt nokaitēts ugunīgs ceplis.

Tad viņš beidzot paskaidroja Natanam savas steigas spiedīgo ienjeslu. Rabīns vērīgi uzklausīja Aizeku un izpauda līdzjūtību, pēc ebreju parašas saplēsdams savas drēbes un izsaukdamies:

—   O, mana meita! O, manaļ meita! Vai tam Ciānas daijumam! Vai Izraelam, kas smok gūstā!

—    Tu redzi, kā tas ir, — Aizeks viņam sacīja, — un kāpēc es nedrīkstu kavēties. Varbūt šā Lūkasa Bomanuāra — viņu galvenā priekšnieka klātbūtne atturēs Briānu de Buagilberu no iecerētā ļaunā darba, un varbūt viņš man atdos manu mīļoto meitu Rebeku.

—    Tad dodies ceļā, — Natans Ben Izraels teica, — un esi viedīgs, jo viedība palīdzēja Danielam pat lauvu bedrē, kur viņš bija iemests, un lai tev labi veicas, kā tava sirds vēlas. Tomēr, ja var, pacenties nerādīties acīs lielmestram, jo nekrietni ņirgāties par mūsējiem ir viņa mīļākā nodarbošanās rītos un vakaros. Varbūt vislabāk būtu aci pret aci izrunāties ar Buagilberu, jo stāsta, ka preceptorijā starp šiem nolādētajiem nacariešiem nevaldot pilnīga vienprātība, — lāsts pār viņu sanākšanām, un lai tās nes viņiem negodu! Bet tu, brāli, atgriezies pie manis kā sava tēva namā, un es stingri ticu, ka atvedīsi līdzi arī Rebeku, kas mācījās pie viedīgās Mirjamas, kuras zālēm šie pagāni cēla neslavu, nosaukdami to dziedinošo spēku par burvestību.

Aizeks atvadījās no drauga un pēc stundas jājiena sasniedza Templstovas preceptoriju.

Tempļa bruņinieku klosteris atradās starp leknām ganībām un pļavām, ko ordenim bija saziedojuši kristīgie, pateicoties iepriekšējā preceptora izveicībai. Pre- ceptorija bija pamatīgi būvēta un ik vieta rūpīgi nocietināta, kas Anglijas toreizējos nemierīgajos laikos bija sevišķi nepieciešams. Divi melni ģērbti alebardisti sargāja paceļamo tiltu, otri divi tikpat drūmi stāvi rimtā solī staigāja šurpu turpu pa mūriem, vairāk atgādinot rēgus nekā dzīvus karavīrus. Visi šā ordeņa zemākie virsnieki valkāja melnas drēbes kopš tā laika, kad noskaidrojās, ķa Palestīnas kalnos saradies milzums viltvāržu, kas valkāja baltas drēbes kā ordeņa bruņinieki un ieroču nesēji un saucās par templiešiem, bet ar savu uzvedību cēla Tempļa bruņiniekiem neslavu. Šad tad pagalmam pāri gāja kāds bruņinieks garā baltā mantijā, noliecis galvu un sakrustojis rokas uz krūtīm. Satiekoties viņi lēni, svinīgi un mēmi palocījās, jo klusēšana bija viens no ordeņa likumiem atbilstoši bībeles tekstiem: «Runāšana ved uz apgrēcību» un «Dzīvība un nāve stāv mēles ziņā». Vārdu sakot, askētiski stingrā disciplīna, ko sen bija nomainījusi izlaidīga un vaļīga dzīve, atkal atguva savas tiesības Lūkasa Bomanuāra bargo acu uzraudzībā.

Aizeks apstājās pie vārtiem, prātodams, kā visvieglāk iekļūt pa tiem, reizē nodrošinot iespējami labvēlīgu uzņemšanu, jo ļoti labi saprata, ka no jauna pamodinātais templiešu fanātisms nav viņa nelaimīgajai ciltij mazāk bīstams par templiešu neierobežoto izlaidību un ka tagad viņa reliģija var kļūt par naida un vajāšanu objektu, tāpat kā agrāk nepielūdzamie izspiedēji mācās viņam virsū viņa bagātības dēļ.

Tikmēr Lūkass Bomanuārs pastaigājās preceptorijas dārziņā, ko ietvēra ārējie nocietinājumi, un veda konfidenciālu un bēdu pilnu sarunu ar kādu sava ordeņa brāli, kas bija kopā ar viņu ieradies no Palestīnas.

Lielmestrs bija krietni gados, par to liecināja garā sirmā bārda un pinkainās sirmās uzacis, bet acis liesmoja tādā ugunī, ko gadi nespēj apdzēst. Šā kādreizējā bīstamā karavīra kalsnās sejas skarbie panti vēl pauda kareivīgu kvēli, un fanātiķa ārienē askētiskais vārgums apvienojās ar svētuļa pašapmierinātību. Taču reizē ar šīm dziļāk iegravētajām rakstura pazīmēm viņa sejā bija arī kas iespaidīgs un dižens, jo aiz sava augstā amata viņš bija paradis spēlēt svarīgu lomu karaļu un prinču galmos un neierobežoti izrīkot varonīgus un augstdzimtus bruņiniekus, ko apvienoja ordenis. Viņš bija gara auguma, un viņa stāvs, par spīti vecumam un pūliņiem, bija taisns un stalts. Viņa mantija no rupjas baltas vadmalas ar astoņstūrainu sarkanas vadmalas krustu uz kreisā pleca atbilda paša svētā Bernarda noteikumiem un ļoti labi piestāvēja valkātājam. To nerotāja ne vāveru, ne sermuliņu ādas, bet, tā kā lielmestrs bija ļoti vecs, viņa kamzolis bija apmalots un oderēts ar vismīkstākajām jērādiņām, — tā drīzāk bija cieša turēšanās pie ordeņa reglamenta burta nekā greznība. Rokā viņš turēja to dīvaino abaku jeb amata zizli, ar kādu parasti attēlo templiešus. Roktura vietā tam bija plakans aplis, kurā iegravēts gredzens, bet tam vidū ordeņa astoņstūrainais krusts. Diženā augstmaņa sarunu biedrs valkāja gandrīz tādas pašas drēbes, bet viņa ārkārtīgā iztapība sarunā ar priekšnieku liecināja, ka viņi nav vienlīdzīgi tiesībās. Preceptors, jo tāds bija šās personas amata nosaukums, pat negāja blakus lielmestram, bet iesānis — ar tādu aprēķinu, lai lielmestrs varētu ar viņu sarunāties, negriežot galvu atpakaļ.

— Konrād, — runāja lielmestrs, — manu cīniņu un pūliņu dārgais biedri, vienīgi tavai uzticīgajai sirdij es varu atklāt savas bēdas. Tev vienam varu sacīt, cik bieži kopš tā laika, kad ierados šai karalistē, es ilgojos tikt atraisīts un piepulcēts tiem taisnajiem. Ne reizi neesmu redzējis Anglijā neko tādu, pie kā acis varētu pakavēties ar patiku, vienīgi mūsu brāļu kapenes zem katedrāles smagā jumta šai lepnajā galvaspilsētā. «O, varonīgais Robert de Ros!» es izsaucos savā dvēselē,- vērodams šo krietno krusta karotāju attēlus. «O, cienījamais Viljam de Maršali Atveriet marmora celles un uzņemiet savā mierā nogurušo brāli, kurš labāk cīnītos ar simtiem tūkstošiem pagānu nekā būtu par liecinieku mūsu svētā ordeņa pagrimšanai!»

—   Pilnīgi pareizi, — atbildēja Konrāds Mont-Fičets,

—    tā ir svēta patiesībā, un mūsu brāļi Anglijā dzīvo vēl lielākā apgrēcībā nekā Francijā.

—   Tāpēc ka šejienieši bagātāki, — lielmestrs sacīja.

—    Piedod man, brāli, ja es mazliet palielīšos tavā priekšā. Tu zini, kā esmu dzīvojis, kā ievērojis katru ordeņa noteikumu, kā cīkstējies ar velniem, kas pieņēmuši cilvēka izskatu vai pazaudējuši to, kā cīnījies ar šo rēcošo lauvu, kas klīst ap mums, meklēdams, ko aprīt, un visur, kur to sastapu, es uzveicu to kā bruņinieks un cītīgs dieva kalps atbilstoši svētā Bernarda nolikuma četrdesmit piektajā nodaļā sacītajam: Ut Leo semper ieriatur.] Un, zvēru pie svētā Tempļa, mana degošā cītība aprija manu miesu un manu mūžu, pat manus nervus un kaulu smadzenes, bet zvēru pie tā paša svētā Tempļa, ka neredzu šeit neviena, kuram sirds dzijumos piešķirt svēto brāļa vārdu, vienīgi tev un tiem Joti nedaudzajiem, kas turas pie mūsu ordeņa senās stingrības. Kas sacīts mūsu statūtos, un kā viņi tos pilda? Viņi nedrīkst valkāt nīcīgas un pasaulīgas rotas vai spalvas pie bruņu cepurēm, zelts nedrīkst greznot viņu kāpšjus vai pavadas, bet. kas vēl sāpošas tik lepni un koši, ja ne pazemīgie Tempļa karotāji? Mūsu statūti aizliedz ar viena putna palīdzību ķert otru, aizliedz nogalināt dzīvniekus ar stopu vai arba- letu, taurēt mednieku signālus un pat piespiest zirgam piešus, dzenoties pakaļ medījumam. Bet vai tie nav templieši, kuri medī ar vanagiem un nododas visādām pasaulīgām izpriecām mežos un uz ūdeņiem? Viņiem aizliegts kaut ko lasīt bez īpašas priekšnieka atļaujas, aizliegts arī klausīties lasīto, atskaitot svētos tekstus, ko lasa priekšā kopējā mielasta laikā, bet — re! — viņu ausis ir dīkdieņu menestrelu varā un acis mielojas pie tukšiem nostāstiem. Viņiem pavēlēts izskaust burvestības un ķecerību, bet viņi nodarbojas ar ebreju nolādēto kabalistisko noslēpumu un pagānu saracēņu buramvārdu pētīšanu. Viņiem noteikts būt mēreniem ēšanā, pārtikt no saknēm, viras, biezputras, ēst gaļu

1 Lai lauva vienmēr tiktu uzvarēts (lat.).

ne vairāk par trim reizēm nedēļā, jo pieradums ēst gaļu ir apkaunojoša pagrimšana, bet viņu galdi vai lūst no izmeklētiem ēdieniem! Viņiem jādzer tikai ūdens, bet tagad jau katrs jautrs uzdzīvotājs lielās ar to, ka dzer kā templietis! Šis pats dārzs, kas pilns ar ērmotiem stādiem un kokiem no tālām austrumu zemēm, drīzāk piederētos kāda neticīga emīra harēmam nekā klosterim, kur kristīgi mūki kādā zemes gabaliņā audzē nepieciešamos dārzeņus. Ak, Konrād, ja ar to vien aprobežotos atkāpšanās no disciplīnas! Tev zināms, ka mums aizliedza sastapties pat ar tām dievbijīgajām sievietēm, kuras sākumā ieskaitīja mūsu ordenī kā māsas, aizliedza tāpēc, ka sensenais cilvēces ienaidnieks, kā sacīts četrdesmit sestajā nodaļā, ar sieviešu palīdzību daudzus aizvilinājis no īstā ceļa, kas ved uz debesu valstību. Un pēdējā nodaļā, kura noder it kā par stūrakmeni tīrajai un šķīstajai mācībai, ko mums sniedzis svētlaimīgais ordeņa dibinātājs, mums aizliegts pat mūsu miesīgām māsām un mātēm sniegt skūpstu — ut omnium mulierum fugiantur osculaBet man kauns runāt, kauns pat domāt par tiem netikumiem, kas izgāzušies pār mums kā grēku plūdi! Dievbijīgo ordeņa dibinātāju Hugo de Paijena, Gotfrīda de Sent-Omera un to septiņu svētajām dvēselēm, kuri pirmie apvienojās, lai ziedotos kalpošanai Templim, — viņu dvēselēm arī paradīzē nav miera. Es skatīju viņus, Konrād, nakts rēgos — viņu svētās acis lēja asaras par savu brāļu grēkiem un maldiem, par zemisko un apkaunojošo baudkāri, kurā tie iestiguši. «Bomanuār,» viņi sauca, «tu guli, — mosties! Redzi šo traipu uz Tempļa sienas, neiznīdējamu un postošu kā spitālības pēdas uz saindēto namu mūriem senos laikos. Krusta karotāji, kuriem vajadzētu bēgt no sieviešu skatiena kā no baziliska acs, atklāti dzīvo apgrēcībā ne tikai ar savas cilts sievietēm, bet arī ar nolādēto pagānu un trīskārt nolādēto ebreju meitām. Bomanuār, tu guli, — celies un atrieb par taisnīgu lietu! Nogalini abēja dzimuma grēciniekus! Bruņojies ar Fineasa zobenu!» Parādība izgaisa, Konrād, bet pamodies es joprojām dzirdēju viņu bruņu šķindas un

1 Lai izbēgtu no visu sieviešu skūpstiem (lai.).

redzēju plīvojam viņu sniegbaltās mantijas. Un es rīkošos tā, kā viņi man lika: es notīrīšu Tempļa sienas, bet nešķīstos akmeņus, sērgas izplatītājus, izkustināšu no mūriem un aizsviedīšu projām.

—   Padomā labi, godātais tēv, — ieteicās Mont-Fičets,

—    šie traipi ir dziļi ieēdušies, tur vainīgs laiks un ieradums; lai tavas reformas ir tikpat piesardzīgas, cik taisnīgas un viedīgas.

—   Nē, Mont-Fičet, — skarbais sirmgalvis atbildēja,

—    tām jānāk krasi un negaidīti, ordenis ir ļoti smagā stāvoklī. Mūsu priekšgājēju saprātība, pašaizliedzība un dievbijība visur sagādājušas mums spēcīgus piekritējus, bet mūsu augstprātība, mūsu bagātība un greznais dzīves veids sacēluši pret mums stiprus ienaidniekus. Mums jāaizsviež uzkrātās bagātības, kuras kārdina šās pasaules varenos, mums jāatmet jebkura uzpūtība, jo tā viņus apvaino; mums jāiznīdē izlaidība, kura apkauno mūs visā kristīgā pasaulē! Citādi, piemini manus vārdus, Tempļa ordenis pazudīs no zemes virsas un tautas nekur vairs neatradīs tā pēdas.

—   Lai dievs novērš tādu nelaimi! — preceptors sacīja.

—    Amen, — svinīgi noteica lielmestrs, — bet mums jāizlūdzas dieva palīdzība. Es tev saku, Konrād, ne debesu spēki, ne šās zemes valdnieki nevar vairs paciest tagadējās paaudzes netikumību. Manas ziņas ir drošas: pamats, uz kura mēs ceļam savu ēku, grīļojas, un, jo vairāk mēs cenšamies paaugstināt sevi, jo drīzāk gāzīsimies bezdibenī. Jāgriežas atpakaļ, jāpierāda, ka mēs esam uzticīgi krusta aizstāvji un ziedojam savai misijai ne vien savas asinis un dzīvību, ne vien savas iegribas un netiklās dziņas, bet arī visas dzīves ērtības un priekus, pat ģimenes saites un rīkojamies kā cilvēki, kuri pārliecināti, ka daudzi prieki, kas citiem pilnīgi likumīgi, mums, kuri veltījuši sevi svētā Tempļa aizsardzībai, ir aizliegti.

Tobrīd uz dārza celiņa parādījās ieroču nesējs apvalkātās drēbēs (tie, kas iestājās ordeņa pārbaudē, bija spiesti noviciāta laikā ģērbties vecāko bruņinieku izvalkās), godbijīgi palocījās lielmestram un klusēdams apstājās viņa priekšā, gaidīdams atļauju runāt.

—       Re nu, — lielmestrs sacīja, — vai Damiāns neizskatās pieklājīgāk, kad, tērpies kristīgas pazemības drēbēs, stāv godbijīgā klusumā pie sava priekšnieka, nekā pirms divām dienām, kad šis nelga bija ģērbies raibos svārkos un vīzdegunīgi izrunājās uzpūtīgs kā papagailis. Kāpēc tu atnāci?

—   Cildais un godātais tēv, — ieroču nesējs atbildēja, — pie vārtiem stāv ebrejs un lūdz atļauju sarunai ar brāli Briānu de Buagilberu.

—   Tu labi darīji, ka ieradies man par to paziņot, — lielmestrs teica, — mūsu klātbūtnē katrs preceptors ir tikai vienkāršs ordeņa loceklis, kurš rīkojas nevis pēc savas, bet sava priekšnieka gribas, jo, kā sacīts svētos rakstos: «Ko viņa auss dzirdējusi, to viņam pienākas paklausībā pildīt.» It sevišķi svarīgi mums zināt, kā rīkojas šis Buagilbers, — lielmestrs piemetināja, pievērsdamies savam pavadonim.

—   Kā dzird, viņš esot drošsirdīgs un varonīgs, — Konrāds sacīja.

—    Tās valodas ir patiesas, — lielmestrs atteica, — vienīgi varonībā mēs nepaliekam nopakaļ mūsu priekšgājējiem krusta varoņiem. Bet brālis Briāns iestājās mūsu ordenī kā drūms un vīlies vīrs, un šķita, ka, dodot mūka solījumu un atsakoties no pasaules, viņš rīkojas nevis pēc sirds vēlēšanas, bet drīzāk aiz dusmām par kādu neveiksmi, kas spiedusi viņu meklēt mierinājumu grēku nožēlā. Kopš tā laika viņš pārvērties par rosīgu un bīstamu nemiernieku, kurnētāju un intrigantu un uzmeties par vadoni tiem, kas apstrīd mūsu autoritāti, aizmirsdams, ka mestram vara piešķirta ar šo pašu krustā salikto zižļu simbolu: viens zizlis dots mums, ar ko atbalstīt vājos, bet otrs, ar ko sodīt vainīgos. Damiān, — viņš piebilda, — atved šurp ebreju. ,

Ieroču nesējs, zemu palocījies, aizgāja un pēc mirkļa atgriezās, atvezdams Jorkas Aizeku. Neviens kails vergs, kas izsaukts pie kāda varena valdnieka, nevarētu ar dziļāku godbijību un lielākām šausmām tuvoties viņa tronim kā Aizeks tuvojās lielmestram. Kad viņš bija trīs jardu atstatu, Bomanuārs ar zižļa mājienu pavēlēja viņam nenākt tuvāk. Tad ebrejs nometās ceļos, noskūpstīja zemi par cieņas zīmi, piecēlās un, salicis rokas uz krūtīm, palika stāvam templiešu priekšā ar nokārtu galvu padevīgajā austrumu vergu pozā.

—   Damiān, — lielmestrs teica, — pasaki, lai sargs gatavs katru mirkli ierasties pēc mūsu pirmā sauciena, un nelaid nevienu dārzā, kamēr nebūsim aizgājuši no šejienes.

Ieroču nesējs paklanījās un aizgāja.

—    Ebrej, uzklausi mani, — turpināja augstprātīgais sirmgalvis. — Mūsu stāvoklī neklājas ilgi sarunāties ar tevi, turklāt mēs nemēdzam šķiest ne laiku, ne vārdus. Atbildi labi īsi uz jautājumiem, kurus tev uzdošu, bet pielūko — runā patiesību; ja tava mēle dzīs viltu, es likšu to izraut no tavas bezgodīgās mutes.

Aizeks gribēja kaut ko atbildēt, bet lielmestrs turpināja:

—   Klusu, neticīgais, ne vārda, kamēr tev neko ne.- prasa! Kas tev par darīšanām ar mūsu brāli Briānu de Buagilberu?

Aizekam elpa aizrāvās aiz šausmām un bažām. Ja stāstīs visu, kas noticis, to var uzskatīt par ordeņa apmelošanu; ja neteiks nekā, kā tad panāks meitas atbrīvošanu? Bomanuārs pamanīja ebreja nāvīgās bailes un atļāvās viņu mazliet nomierināt.

—    Nebaidies par savu nožēlojamo personu, ebrej, — viņš teica, — runā skaidri un atklāti. Es vēlreiz prasu: kas tev par darīšanām ar Briānu de Buagilberu?

—    Man jānodod viņam vēstule, — ebrejs stostījās, — iedrošinos ziņot jūsu varonīgajai godībai, ka vēstule šim labajam bruņiniekam ir no Zorvo abatijas priora Eimera.

—   Vai es nesacīju, ka mēs dzīvojam Jaunos laikos, Konrād? — lielmestrs noteica. — Cisterciešu priors sūta vēstuli Tempja karotājam un nevar atrast labāku sūtni par bezdievīgu ebreju! Dod šurp vēstuli!

Ebrejs ar drebošām rokām parakņājās savas armēņu cepures krokās, kur lielākas drošības labad bija noglabājis priora vēstuli, un, izstiepis roku un saliecis augumu, gribēja tuvoties, lai pasniegtu vēstuli nīgrajam pratinātājam.

—   AtpakaJ, suns! — lielmestrs uzsauca. — Es pieskaros neticīgajiem tikai ar zobenu. Konrād, paņem no viņa vēstuli un pasniedz man.

Dabūjis šādā kārtā savās rokās priora vēstuli, Bo- manuārs vērīgi apskatīja to no visām pusēm un sāka atraisīt diegu, ar ko tā bija aptīta.

—   Godājamais tēv, — Konrāds bažīgi, kaut augstākā mērā godbijīgi ievaicājās, — vai tu gribi salauzt zī- Vnogu?

—    Un kāpēc gan ne? — noteica Bomanuārs, saraucis pieri. — Vai tad De Lectione Literarum[22] četrdesmit otrajā nodaļā nav sacīts, ka Tempļa bruņinieks nedrīkst saņemt vēstuli pat no miesīga tēva bez lielmestra ziņas un ka tā jālasa lielmestra klātbūtnē?

Viņš sākumā pārlasīja vēstuli klusībā, pie tam viņa sejā izpaudās pārsteigums un šausmas; tad izlasīja otrreiz lēnāk un beidzot pasniedza Konradam, uzsizdams ar roku pa aprakstītajām lapiņām un izsaukdamies:

—    Ir gan laba tēma vēstulēm, ko viens kristīgs vīrs raksta otram, it sevišķi, ja abi ir vērā liekami baznīcas kalpi! Kad gan, — viņš teica, svinīgi pacēlis acis pret debesīm, — kad gan, ak-kungs, tu ieradīsies ar savu vētekli kulā un atšķirsi graudus no pelavām?

Mont-Fičets paņēma priekšnieka pasniegto vēstuli un sāka to pētīt.

—   Lasi skaļi, Konrād, bet tu, — lielmestrs uzrunāja Aizeku, — klausies uzmanīgi, j«ļ> mēs tevi pēc tam nopratināsim.

Konrāds skaļi izlasīja sekojošo:

Gaidot uz tik patīkamu sastapšanos, novēlu tev labu veselību. Rakstīts laupītāju migā rīta lūgšanas laikā.

Eimers, svētās Marijas abatijas priors Zorvo.

Post scriptum. Tava zelta ķēde ilgi nedabūja ciemoties pie manis, tagad to apliks ap kaklu kāds stirnu zaglis, kurš pakārs tanī savu svilpīti medību suņu sasaukšanai.»

— Ko tu sacīsi par to, Konrād? — jautāja lielmestrs. — Laupītāju miga! Tādam prioram tas ir pats piemērotākais mājoklis. Nav ko brīnīties, ka dievs paceļ savu roku pret mums, ka Palestīnā mēs zaudējam pilsētu pēc pilsētas, ka pagāni atņem mums šo zemi pēdu pēc pēdas, ja mums tādi baznīcas kalpi kā šis Eimers. Es tikai vēlētos zināt, ko viņš grib sacīt ar vārdiem — jaunā Endoras ragana? — viņš pusbalsī vaicāja savai uzticības personai.

Konrāds labāk par lielmestru pazina tā laika kavalieru izteiksmes veidu un varbūt pats kādreiz bija to lietojis, tāpēc izskaidroja vārdus, kas bija pārsteiguši lielmestru, un piezīmēja, ka daudzas laicīgas personas lietojot tamlīdzīgus izteicienus, kad ir runa par viņu mīļākajām, taču šis izskaidrojums neapmierināja fanatisko Bomanuāru.

—   Nē, Konrād, tur slēpjas kaut kas nopietnāks; tavas dvēseles vientiesība nespēj izmērīt šo ļaunuma bezdibeni. Šī Rebeka no Jorkas esot bijusi mācekle tai pašai Mirjamai, par ko tu droši vien esi dzirdējis. Tu redzēsi, ka ebrejs pats atzīsies. — Un, pagriezies pret Aizeku, viņš skaļi jautāja: — Tātad tava meita ir Briāna de Buagilbera gūstekne?

—   Tā ir, godātais un varonīgais ser, — stostījās drebošais Aizeks, — un kādu izpirkšanas naudu nabaga vīrs var maksāt.. .

—   Klusu! — uzsauca lielmestrs. — Šī tava meita ir nodarbojusies ar dziedniecību, vai ne?

—   Jā, žēlīgais ser, — ebrejs jau drošāk atbildēja, — gan bruņinieki un jomeni, gan ieroču nesēji un vasaļi — visi svētī labo velti, ko viņai debesis piešķīrušas. Daudzi var apliecināt, ka ir viņas mākslas izdziedināti, jo, kad visi citi līdzekļi izrādījušies nespēcīgi, Jēkaba dieva svētība bijusi ar viņu.

Bomanuārs ar nīgru smīnu paskatījās uz Konrādu.

—   Tu redzi, brāli, — viņš teica, — kādu viltību pielieto cilvēces ienaidnieks! Redzi, kādas ēsmas viņš izmet, lai notvertu dvēseles, snjegdams nožēlojamu šās zemes dzīves pagarinājumu mūžīgās svētlaimes vietā. Labi sacīts mūsu svētajos likumos: Semper percutialur leo voransDosimies pret lauvu! Cīnīsimies ar pazudinātāju! — viņš izsaucās, kratīdams savu mistisko zizli, it kā draudot tumsas varai. Tad, uzrunādams ebreju, prasīja: — Bez šaubām, tava meita ārstē ar čukstēšanu, buramvārdiem, talismaniem un citiem kabalis- tiskiem līdzekļiem?

—   Ak nē, godātais un drošsirdīgais bruņiniek, — Aizeks atbildēja, — viņa ārstē galvenokārt ar balzamu, kam piemīt brīnišķīgas spējas.

—   Un kā viņa tikusi pie šāda bdlzama? — Bomanuārs prasīja.

—   To viņai iedeva Mirjama, — Aizeks sastomījies atbildēja, — viedīga mūsu cilts sieviete.

—   Ahā, blēdīgais ebrej! — lielmestrs iesaucās.

— Tā laikam ir tā pati ragana Mirjama, par kuras burvestībām dzirdējusi visa kristīgā pasaule. — To teikdams, lielmestrs pārmeta sev krustu. — Viņas miesas sadedzināja pie kauna staba un pelnus izkaisīja uz visām četrām debess pusēm, un lai tas notiek arī ar mani un manu ordeni, ja es neizdarīšu to pašu ar šās raganas mācekli un pat vēl vairāk! Es viņai rādīšu, kā apburt un pievilināt svētā Tempļa karavīrus! Da- miān, triec šo ebreju ārā pa vārtiem, — šauj viņu nost, ja viņš iedomājas stīvēties vai griezties atpakaļ. Un ar viņa meitu mēs rīkosimies tā, kā nosaka kristīgais likums un mūsu pašu augstais amats.

Nabaga Aizeku sagrāba un izgrūda ārā no precepto- rijas, par spīti viņa lūgšanām un devīgajiem solījumiem. Viņam nekas cits neatlika kā atgriezties rabīna namā un mēģināt dabūt ar viņa starpniecību kādas ziņas par meitas likteni. Līdz šim viņš baidījās par meitas godu, tagad drebēja par viņas dzīvību. Tikmēr lielmestrs pavēlēja atsaukt Templstovas klostera precep- toru.

XXXVI NODAĻA

Tu saki, mana māksla — acu apmāns?

Bet kas šai saulē nepārtiek no tā?

Gan kuslais ubags ar to brangi pelnās,

Gan spožais galminieks gūst titulus un muižas,

Ne mācītājs to nicina, ne zaldāts,

Kā prazdams katrs miglu acīs pūš.

Un, kas bez viltus rādās, kāds viņš ir,

Tas tālu netiks šajā pasaulē.

Sena luga

Alberls Malvuazens, Templstovas klostera priekšnieks vai, ordeņa valodā runājot, preceptors, bija šai stāstā jau minētā Filipa Malvuazena brālis un, tapat kā šis barons, cieši saistījies ar Briānu de Buagilberu.

Starp visiem izvirtušajiem un izlaidīgajiem ordeņa brāļiem, kuru Tempļa ordenī nebija mazums, Templ- stovas Alberts bija viens no pirmajiem, taču atšķīrās no pārdrošā Buagilbera ar to, ka prata slēpt savus netikumus un godkāri zem liekulības maskas un tēloja fanātiķi, kaut klusībā fanātismu nicināja. Ja lielmestrs nebūtu ieradies tik negaidīti, viņš nebūtu atradis

Templstovā neko tādu, kas norādītu uz disciplīnas trūkumu. Taču arī tagad, kad viņu bija pārsteiguši un zināmā mērā pieķēruši, Alberts Malvuazens tik godbijīgi, ar tik sagrauztu seju uzklausīja sava priekšnieka pārmetumus un sāka tik cītīgi pārkārtot visu, kas viņam pakļauts, un ieviest askētisku dievbijību klosterī, kur vēl nupat valdīja izlaidība un vaļība, ka Lūkass Bomanuārs tagad bija daudz labākās domās par preceptora tikumību nekā pirmajās dienās pēc ierašanās.

Taču lielmestra labvēlību stipri satricināja vēsts, ka Alberts Malvuazens šai reliģijas mītnē uzņēmis sagūstītu ebrejieti, kurai droši vien mīlas sakari ar kādu ordeņa brāli, un, kad Alberts ieradās, lielmestrs saņēma viņu neparasti bargi.

—    Sai namā, kas paredzēts svētā Tempļa ordeņa vajadzībām, — lielmestrs stingri iesāka, — atrodas ebreju cilts sieviete, ko atvedis šurp kāds mūsu ticības brālis ar jūsu atļauju, ser preceptor.

Alberts Malvuazens bija galīgi samulsis, jo nelaimīgā Rebeka bija novietota kādā no ēkas attālākajām un slepenākajām daļām un darīts viss iespējamais, lai viņas uzturēšanās šeit paliktu nezināma. Lielmestra skatienā preceptors lasīja nāves spriedumu Buagilberam un sev, ja nepratīs novērst draudošo negaisu.

—   Kāpēc jūs klusējat? — lielmestrs turpināja.

—   Vai man atļauts atbildēt? — Malvuazens vaicāja visdziļākās padevības pilnā balsī, lai gan īstenībā gribēja ar jautājumu tikai iegūt laiku, lai attaplos.

—   Protams, augsti godātais tēv, — preceptors atteica. — Kā es būtu varējis sasniegt tik augstu posteni mūsu ordenī, ja nezinātu vienu no svarīgākajiem noteikumiem?

—       Es vēlreiz jautāju tev, kā varēja gadīties, ka tu esi ļāvis aptraipīt šo svēto vietu, pieļaudams, lai kāds brālis atved šurp savu mīļāko, kas turklāt ir ebreju burve?

— Ebreju burve? — Alberts Malvuazens atkārtoja.

—   Lai visi labie gari stāv mums klāt!

—   Jā, brāli, ebreju burve, — lielmestrs stingri noteica. — Tieši tā. Vai tu drīkstēsi noliegt, ka šī Rebeka, nekrietnā augļotāja Jorkas Aizeka meita un neģēlīgās raganas Mirjamas mācekle, — kauns to domāt, kur nu vēl izrunāt! — patlaban atrodas tavā preceptorijā?

—   Jūsu viedība, godātais tēv, — preceptors atbildēja, — apgaismoja manu tumšo prātu. Man bija liels brīnums, ka tik krietns bruņinieks kā Briāns de Bua- gilbers tā aizrāvies ar šo sievieti, kuru es uzņēmu klosterī ar nolūku stāties ceļā viņu tuvībai, jo pretējā gadījumā mūsu drosmīgais un cienījamais ticības brālis varēja krist lielā grēkā.

—    Tātad līdz šim viņu starpā nav nekas noticis, kas būtu uzskatāms par šķīstības solījuma pārkāpšanu? — lielmestrs prasīja.

—    Kā, zem mūsu jumta? — izsaucās preceptors, pārmezdams krustu.— Lai pasargā mūs svētā Magdalēna un desmit tūkstoš šķīsto jaunavu! Nē! Ja esmu grēkojis, uzņemdams viņu mūsu klosterī, tļad tikai aiz maldīgajām domām, ka tā izdosies izskaust mūsu brāļa neprātīgo pieķeršanos šai ebrejietei, jo viņa kaislība likās man tik ērmīga un pretdabiska, ka es to varēju piedēvēt tikai ārprāta lēkmei, kas drīzāk ārstējama ar līdzcietību nekā ar pārmetumiem. Bet, ja jūsu godātā viedība atklājusi, ka šī ebreju palaistuve nodarbojas ar buršanu, tad varbūt tā arī izskaidrojama viņa nesaprotamā aizraušanās.

—   Tā tas ir! Tā tas ir! — Bomanuārs izsaucās.

—   Redzi nu, brāli Konrād, cik bīstami ir padoties sātana sākotnējām viltībām un kārdinājumiem. Mēs skatāmies uz sievieti tikai tāpēc, lai iepriecinātu savas acis, un pa tīksminātos par to, ko cilvēki dēvē par viņas skaistumu, bet tikmēr mūžsenais ienaidnieks, kas staigā apkārt kā rūkdams lauva, gūst varu pār mums un kaut kāds talismans vai burvestība pabeidz to darbu, ko sāka dīkdienība un vieglprātība. Var jau būt, ka šinī gadījumā brālis Briāns pelnījis drīzāk līdzcietību nekā stingru sodu, drīzāk zižļa atbalstu nekā pārmācīšanu ar rīkstēm un mūsu pamācības un lūgšanas izglābs viņu no neprāta un atgriezīs brāļu pulkā.

—    Būtu dziļi jānožēlo, — ieteicās Konrāds Mont- Fičets, — ja ordenis zaudētu vienu no labākajiem karotājiem tieši tad, kad mūsu svētajai savienībai sevišķi vajadzīga tās dēlu palīdzība. Briāns de Buagilbers pats ar savu roku apkāvis ap trīssimt saracēņu.

—    Šo nolādēto suņu asinis, — lielmestrs sacīja, — būs patīkams un pieņemams upuris svētajiem un eņģeļiem., kurus šie neticīgie nonievāja un nozaimoja, un ar svēto mocekļu palīdzību mēs izkliedēsim burvestības un valdzinājumus, kuru tīklos iekļuvis mūsu brālis. Viņš saraus šīs Dalilas saites, tāpat kā Samsons sarāva abas jaunās virves, ar kurām to saistīja vīlis- tieši, un atkal apkaus neticīgos veseliem pulkiem. Bet neģēlīgo burvi, kas apbūrusi svētā Tempļa bruņinieku, noteikti vajag sodīt ar nāvi.

—    Bet angļu likumi… — preceptors iesāka, gan iepriecināts, ka tik veiksmīgi novērsis lielmestra dusmas no sevis un Buagilbera, bet tomēr nobažījies, ka Bomanuārs var aiziet pārāk tālu.

—    Angļu likumi, — lielmestrs viņu pārtrauca, — atļauj un dod iespēju katram tiesnesim spriest tiesu viņam pakļautajā novadā. Pašam niecīgākajam baronam ir tiesības aizturēt, tiesāt un piespriest nāves sodu raganai, kas notverta viņa īpašuma robežās. Vai tad templiešu ordeņa lielmestram liegs šīs tiesības kādas viņa ordeņa preceptorijas robežās? Nē! Mēs viņu tiesāsim un notiesāsim. Ragana pazudīs no zemes virsas, un dievs piedos viņas izdarīto ļaunumu. Saposiet pils zāli burves tiesāšanai!

Alberts Malvuazens palocījās un izgāja, taču nevis dot rīkojumus post zāli tiesai, bet meklēt Briānu de Buagilberu, lai paziņotu viņam iespējamo tiesāšanas iznākumu. Viņš atrada Briānu niknās dusmās par noraidījumu, ko nupat bija atkal saņēmis no skaistās ebrejietes.

—    Kāds neprāts, — viņš sirdījās, — kāda nepateicība atstumt cilvēku, kurš asinīs un liesmās riskējis ar savu dzīvību, lai viņu glābtu! Zvēru pie debesīm, Malvuazen, ap mani bruka un brakšķēja degošie griesti un sijas.

Es biju tēmēklis simtiem bultu; tās grabēja pret manām bruņām kā krusa pret loga aizvirtņiem, bet es sedzu ar savu vairogu tikai viņu. To visu es pārcietu viņas dēļ, un tagad šī patvaļīgā meitene pārmet man, ka neesmu ļāvis viņai iet bojā, un ne tikai neizrāda nekādu atzinību, bet nedod ne mazākās cerības, ka atbildēs manām jūtām. Šķiet, velns, kas apveltījis viņas cilti ar stūrgalvību, sakopojis visus tās spēkus viņā vienā.

—    Man domāt, jūs abi esat velna apsēsti, — preceptors teica. — Cik reižu es tev neesmu devis padomu būt piesardzīgam, ja nespēj pilnīgi atturēties? Vai es tev neesmu atkārtojis, ka pasaulē ir atliku likām kristīgu jaunavu, kuras uzskatīs par grēku nesniegt tādam drosmīgam bruņiniekam le don d'amoureux mērci bet nē, tev katrā ziņā jāpieķeras šai tiepīgajai un patvaļīgajai ebrejietei! Zvēru pie mesas, vecajam Lūkasam Bomanuāram būs taisnība, ka viņa tevi apbūrusi.

—    Lūkass Bomaņuārs! — Buagilbers pārmetoši izsaucās. — Tad tā tu ievēro piesardzību, Malvuazen! Kā tu varēji pieļaut, ka šis stulbenis uzzina par Rebekas atrašanos preceptorijā?

—    Ko es varēju darīt? — preceptors sacīja. — Es nepametu novārtā nevienu sīkumu, lai saglabātu noslēpumu, bet tas ir atklāts, un, kas to darījis — velns vai kāds cits —, to zina vienīgi velns. Taču es centos palīdzēt tev, cik pratu; tu necietīsi neko, ja atteiksies no Rebekas. Tevi nožēlo, uzskata par burvestību upuri, bet viņa ir burve, un viņai jāsaņem sods.

—   Zvēru pie debesīm, tas nenotiks! — Buagilbers noteica.

—    Bet es zvēru pie debesīm, ka tam jānotiek un tas noliks! — Malvuazens attrauca. — Ne tu, ne kāds cits nespēj viņu glābt. Lūkass Bomaņuārs jau iepriekš nolēmis, ka ebrejietes sodīšana ar nāvi būs šķīstīšanas upuris par Tempļa bruņinieku baudkāres grēkiem, un tev zināms, ka viņam ir gan vara, gan griba, lai īstenotu tik saprātīgu un dievbijīgu nolūku.

—       Vai nākamajos gadsimtos kāds ticēs, ka varējis pastāvēt tāds aplams fanātisms! — izsaucās Buagilbers, uztraukumā staigādams pa istabu.

—    Kam tad ticēs, kam neticēs, to es nezinu, — Malvuazens mierīgi sacīja, — bet labi zinu, ka mūsdienās tiklab garīdznieki, kā laji — deviņdesmit deviņi cilvēki no simta sauks āmen, noklausījušies lielmestra spriedumu.

—   Es kaut ko izdomāju, — ierunājās Buagilbers. — Tu taču esi man draugs, Albert. Palīdzi, lai viņa varētu izbēgt, un es aizvedīšu viņu kaut kur tālāk uz drošāku un slepenāku patvērumu.

—    To es nevaru, kaut ari gribētu, — atbildēja preceptors, — viss nams pilns ar lielmestra kalpiem un viņa piekritējiem. Turklāt, atklāti runājot, brāli, es negribētu iepīties šai lietā, pat ja būtu cerība, ka iziešu cauri ar veselu ādu. Esmu jau diezgan riskējis tevis dēļ. Man nemaz nav patikas tikt pazeminātam amatā vai pat zaudēt preceptoriju kaut kāda paglīta ebreju skuķa dēļ. Un, ja tu gribi klausīt manu padomu, tad nedzenies pēc meža zosīm un raidi savu vanagu pēc cita medījuma. Padomā pats, Buagilber, tavs tagadējais stāvoklis, tavs nākamais gods — viss atkarīgs no tā posteņa, kādu tu ieņem ordenī. Ja tu ietiepsies un neatteiksies no savas kaislības uz šo Rebeku, tu dod Bomanuāram tiesības izslēgt tevi no ordeņa, un viņš nelaidīs tādu izdevību garām. Viņš dreb un trīc par savu vadoņa zizli un labi zina, ka tu esi izstiepis pārdrošu roku pēc tā. Tici — viņš tevi pazudinās, ja tu dosi viņam tik lielisku ieganstu kā ebreju burves aizstāvēšana. Ļauj viņam vaļu šoreiz, jo stāties ceļā tu tik un tā nevari. Kad zizlis nonāks tavās stingrajās rokās, tad varēsi glāstīt Jūdas meitas vai dedzināt uz sārta, kā tev pašam patiks.

—   Malvuazen, — Buagilbers teica, — tu esi aukstasinīgs …

—   Draugs, — pasteidzās preceptors, pārtraukdams viņa teikumu aiz bažām, ka Buagilbers pateiks kaut ko sliktāku. — Jā, es esmu aukstasinīgs draugs, tāpēc varu dot tev prātīgu padomu. Vēlreiz atkārtoju, ka izglābt Rebeku nav iespējams. Vēlreiz atkārtoju, ka tu pazudināsi sevi kopā ar viņu. Ej izsūdzi grēkus liel- mestram, krīti pie viņa kājām un saki viņam …

—   Tikai ne pie viņa kājām! Zvēru pie debesim, es iebrēkšu tam vecajam liekulim bārdā …

—   Labi, brēc viņam bārdā, — Malvuazens turpināja, — ka tu mīli šo sagūstīto ebrejieti līdz neprātam, un, jo vairāk tu atklāsi savu kaislību, jo ātrāk viņš pasteigsies darīt tai galu, likdams nonāvēt tavu daiļo burvi, bet tu, pieķerts zvēresta laušanas noziegumā, negaidi nekādas saudzības no brāļu puses; tev vajadzēs spožās cerības uz varu un godu apmainīt pret algotņa pīķi sīkās sadursmēs starp Flandriju un Burgundiju.

—   Tu runā patiesību, Malvuazen, — Briāns de Buagilbers, mirkli padomājis, noteica. — Es nedošu vecajam fanātiķim rokā tādu ieroci pret sevi, un Rebeka nav pelnījusi, ka viņas dēļ es upurēju savu stāvokli un godu. Es atteikšos no viņas. Jā, es pametīšu viņu likteņa ziņā, ja vien .. .

—   Neuzstādi nekādus noteikumus, ja esi pieņēmis gudru un nepieciešamu lēmumu, — Malvuazens viņu pārtrauca. — Sievietes ir tikai rotaļlietas, kas kavē mums laiku vaļas brīdī, īstais dzīves mērķis ir godkāres apmierināšana. Lai iet bojā tūkstošiem tādu trauslu radījumu kā šī ebrejiete, ja vien tu vīrišķīgi dodies pretī spožai nākotnei! Tagad šķitsimies: nevajag, lai mūs redzētu kopā draudzīgā sarunā. Iešu izrīkot, lai sapoš zāli gaidāmajai tiesai.

—   Kā! — Buagilbers iesaucās. — Tik ātri!

—   Jā, — preceptors atbildēja, — tiesa vienmēr notiek ātri, ja tiesnesis jau iepriekš pieņēmis lēmumu.

—   Dārgi tu man izmaksā, Rebeka! — Buagilbers nočukstēja, palicis viens. — Bet kāpēc es nespēju pamest tevi likteņa varā, kā iesaka šis bezsirdīgais liekulis? Vēl speršu vienu soli tavas glābšanas labad, bet sargies būt nepateicīga! Ja tu atkal atstumsi mani, mana atriebība būs tikpat stipra kā mana mīlestība. Buagilbers nevar upurēt savu dzīvību un godu, ja viņam maksā par to tikai ar pārmetumiem un nicināšanu.

Preceptors tikko bija paspējis dot nepieciešamos rīkojumus, kad pie viņa ieradās Konrāds Mont-Fičets un pavēstīja, ka lielmestrs grib nekavējoties tiesāt ebrejieti, apvainojot viņu buršanā.

—   Tās, protams, ir aplamības, — preceptors sacīja,

—    mums ir daudz ebreju ārstu, un neviens viņus nesauc par burvjiem, kaut ari viņi apbrīnojami prot dziedināt slimos.

—   Lielmestrs ir citās domās, — Mont-Fičets atteica, — un es būšu ar tevi pilnīgi vaļsirdīgs, Albert. Vai viņa ir burve vai nav, taču labāk lai iet bojā šī nožēlojamā jaunava, nekā ordenis spiests zaudēt Briānu de Buagilberu vai ordeni sāk plosīt iekšējas nesaskaņas. Tu zini, ka Buagilbers ir dižas kārtas, guvis slavu kaujās, zini, ar kādu godbijību izturas pret viņu daudzi brāļi, bet tas neko nepalīdzēs, ja lielmestrs uzskatīs viņu nevis par šīs ebrejietes upuri, bet par līdzdalībnieku. Pat ja ebrejietē iemiesojušās visu divpadsmit Izraeļa ģinšu dvēseles, arī tad ir labāk, ka viņa cieš viena, nekā reizē ar viņu iet bojā arī Buagilbers.

—   Es nupat centos viņu pārliecināt atteikties no šīs ebrejietes, — Malvuazens sacīja, — bet vai pietiek pierādījumu, lai notiesātu šo Rebeku par buršanu? Varbūt lielmestrs vēl grozīs savu nodomu, ja redzēs, ka pierādījumi pārāk šaubīgi.

—   Tie jāpastiprina, Albert, — Mont-Fičets pamācīja,

—   tie jāpastiprina. Vai tu saproti?

—   Saprotu, — preceptors atbildēja, — un esmu gatavs visiem spēkiem kalpot ordenim, bet laika maz, lai visu varētu iegriezt pareizās sliedēs.

—   Pierādījumi jāatrod, Malvuazen, — Konrāds atkārtoja, — tas ir gan ordeņa, gan tavā labā. Templ- stovas klosteris ir trūcīga preceptorija, bet Maison- Dieu ir divreiz bagātāka. Tu zini manu ietekmi uz mūsu veco priekšnieku, — sameklē vajadzīgos lieciniekus, un tu būsi Maisort-Dieu preceptors auglīgajā Kentas apgabalā. Ko tu sacīsi par to?

—   Redzi, — Malvuazens atbildēja, — starp tiem, kas ieradās reizē ar Buagilberu, ir divi zeļļi, kurus es labi pazīstu; agrāk viņi kalpoja pie mana brāļa Filipa de Malvuazena, bet pēc tam iestājās Frondebefa dienestā. Varbūt viņi kaut ko zina par šīs sievietes burvju mākslām.

—   Ej un uzmeklē viņus jo drīzāk un iegaumē: ja pāris zelta gabalu atsvaidzina viņu atmiņu, tad neskopojies.

—   Viņi ari par vienu cehīnu apzvērēs, ka viņu miesīga māte ir ragana, — preceptors noteica.

—   Tad pasteidzies, — Mont-Fičets skubināja, — pēcpusdienā notiks tiesāšana. Kopš tā laika, kad mūsu priekšnieks lika sadedzināt sārtā Hamelu Alfagi, atgriezto, kurš atkal pārgāja islama ticībā, es neesmu viņu redzējis tik rosīgu.

Pils smagais zvans nozvanīja pusdienas stundu, kad Rebeka izdzirdēja soļus uz slepenajām kāpnēm, kas veda uz viņas ieslodzīšanas vietu. Spriežot pēc klau- dzoņas, tur nāca vairāki cilvēki, bet šis apstāklis iepriecināja jaunavu, jo viņa vairāk baidījās no nevaldāmā un kaislīgā Buagilbera ierašanās nekā no cita iespējama ļaunuma. Durvis atslēdza, un telpā ienāca Konrāds Mont-Fičets un Malvuazens četru melni tērptu un ar āvām apbruņotu sargu pavadībā.

—   Nolādētās cilts meita, — preceptors viņu uzrunāja, — celies un seko mums!

—   Uz kurieni, un kāpēc? — Rebeka jautāja.

—   Jaunava, — atbildēja Konrāds, — tavs uzdevums nav jautāt, bet paklausīt! Tomēr zini, ka tevi vēd uz liesu un tu stāsies mūsu svētā ordeņa lielmestra vaiga priekšā un dosi jtbildi par saviem noziegumiem.

—    Lai slavēts Ābrama dievs, -ļ— teica Rebeka, dievbijīgi saņēmusi rokas, — kaut tiesnesis ir naidīgs manai ciltij, es ceru uz viņa atbalstu. Es sekošu tev ar vislielāko prieku, ļauj man tikai uzmest plīvuru.

Gausā un svinīgā gaitā viņi devās lejā pa kāpnēm, izgāja cauri garajai galerijai un pa divviru durvīm iegāja lielajā zālē, kurā lielmestrs bija šobrīd nolēmis noturēt tiesas sēdi.

Plašās telpas lejas daļa bija pilna ar ieroču nesējiem un jomeniem, un Rebekai nācās lauzties cauri pūlim ar preceptora, Mont-Fičeta un četru sargu palīdzību, lai tiktu līdz savai vietai. Ejot ar nokārtu galvu un sakrustotām rokām, Rebeka juta, ka no pūļa kāds iespieda viņai saujā pergamenta strēmeli, ko viņa gandrīz neapzinīgi saņēma, pat aci tai neuzmetusi. Tomēr apziņa, ka šai baigajā ļaužu barā ir kāds labvēlis, piešķīra viņai drosmi pārlaist skatienu zālei un redzēt, kādā sabiedrībā iekļuvusi. Viņa ieraudzīja ainu, ko mēs papūlēsimies aprakstīt nākamajā nodaļā.

XXXVII NODAĻA

Bargs bija likums, kad tas tiesātāju rokās

Bij licis ļaužu ciešanas un mokas,

Bargs bija likums, kad ar soģa spaidu

Tas aplika pat nevarīgu smaidu,

Bet bargāks vēl, kad uzdota par dieva kunga

Vissvēto tiesu tika tirānijas runga.

Viduslaiki

Tribunāls, kura priekšā vajadzēja stāties nevainīgajai un nelaimīgajai Rebekai, bija novietojies lielās zāles augšdajā uz platformas, ko esam jau aprakstījuši kā ikvienam senlaiku namam nepieciešamu goda vietu, kuru ieņem cienīgākie mājas iemītnieki vai viņu viesi.

Uz šā paaugstinājuma taisni pretī apsūdzētajai goda krēslā sēdēja Tempja ordeņa lielmestrs krāšņā un platā baltā tērpā; rokā viņš turēja mistisko zizli, ordeņa svētās varas simbolu. Pie viņa kājām atradās galds, aiz kura sēdēja divi rakstveži, ordeņa kapelāni, kuru uzdevums bija rakstīt tiesas protokolu. Viņu melnās drēbes, skūtie galvvidi un pazemīgais izskats bija krasā pretstatā kareivīgā izskata bruņiniekiem — tiklab pastāvīgajiem preceptorijas iemītniekiem, kā viesiem, kas ieradušies apsveikt savu lielmestru. Aiz lielmestra krēsla mazliet zemāk un atstatāk sēdēja četri precep- tori un tādā pašā atstatumā no preceptoriem uz vienkāršiem soliem vēl zemāk — ordeņa bruņinieki. Aiz viņiem uz tā paša paaugstinājuma stāvēja ordeņa ieroču nesēji baltos, kaut arī vienkāršāka auduma tērpos.

Aina bija dziļa svinīguma pilna; lielmestra klātbūtnē bruņinieku sejas reizē ar parasto kareivīgo drosmi pauda garīgas kārtas ļaudīm piedienīgu nopietnību.

Zāles lejas daļu pildīja ar āvām bruņota sardze un tur drūzmējās daudz ļaužu, kurus ziņkāre d;zina redzēt gan lielmestru, gan ebreju burvi. Vairums skatītāju bija dažādi ordenim piederīgi Templstovas iemītnieki, tāpēc tērpušies melnās drēbēs. Arī tuvīnajiem zemniekiem bija atļauts ierasties tiesas sēdē, jo Bomaņuārs savā lepnībā vēlējās, lai pēc iespējas vairāk ļaužu dabūtu noskatīties tādu pamācošu ainu, kāda būs viņa vadītā tiesas sēde. Lielmestra lielās, zilās acis likās vēl izplešamies, kad viņš laida skatienu apkārt zālei, un viņa seja pauda pacilātību, cieņu un svarīgā uzdevuma apzināšanos. Sēdi atklāja ar svinīgo psalmu Venite, exultemus Domino \ ko Bomaņuārs dziedāja līdzi ar savu dziļo, skanīgo balsi, kas nebija zaudējusi spēku, par spīti vecumam; šo psalmu tem- plieši bieži dziedāja, sākdami kauju ar šās zemes ienaidnieku, un Bomaņuārs uzskatīja to par vispiemērotāko ievadu gaidāmajai uzvarai pār tumsības spēkiem. Simtiem vīriešu balsu, kas ieradušas saskanīgi dziedāt korāļus, cēlās augšup zem velvēm un dunēja starp arkām, radot pacilājošu un svinīgu skaņu straumi, kas atgādināja varena ūdenskrituma grandoņu.

Kad dziesma apklusa, lielmestrs lēni pārlaida acis visiem sapulcētajiem un pamanīja, ka viena precep- tora vieta ir tukša. Tajā parasti sēdēja Briāns de Buagilbers, bet tagad viņš bija to pametis un nostājies bruņinieku aizņemtā sola galā, ar vienu roku pacēlis augšup garo apmetni, tā zināmā mērā aizsegdams seju, otrā turēdams maksti iebāzto zobenu ar krust- veida rokturi; ar zobena smaili viņš lēni vilka līnijas uz ozola grīdas.

—   Nelaimīgais vīrs! — pusbalsī noteica lielmestrs, pagodinādams viņu ar līdzcietīgu skatienu. — Tu redzi, Konrād, kā mūsu svētais darbs viņu satrauc. Lūk, pie kā ar ļaunuma valdnieka palīdzību sievietes vieglprātīgais skatiens var novest drosmīgu un godājamu krusta karotāju! Tu redzi, viņš nespēj pacelt acis ne uz mums, ne uz to sievieti, un kas zina, kāpēc viņa spīdzinātājs velns liek viņa rokai vilkt uz grīdas šīs kabalistiskās zīmes? Varbūt ar tām apdraudēta mūsu dzīvība un drošība, bet mēs nebīstamies no cilvēku dzimuma ienaidnieka viltībām un nicinām tās! Semper leo percutiatur!

Šīs čukstus izsacītās piezīmes bija domātas tikai lielmestra uzticības personai — Konradam Mont-Fi- četam. Tad lielmestrs pacēla balsi un uzrunāja visus sapulcējušos:

Lielmestrs apklusa. Telpā bija dzirdama klusa murmināšana. Daži jaunie bruņinieki, kas bija sākuši smīnēt par lielmestra pieminēto De osculis fugiendis[29], tagad kļuva visai nopietni un baiļu pārņemti gaidīja, ko lielmestrs sacīs tālāk.

— Tāds un tik liels, — lielmestrs teica, — būtu sods Tempļa bruņiniekam, ja viņš pēc paša gribas būtu pārkāpis tik daudzus svarīgus sava ordeņa likuma pantus. Bet, ja caur burvestību un zavēšanu bruņinieks nokļuvis sātana varā tikai tāpēc, ka vieglprātīgi uzmetis acis meičas daiļumam, tad mums pienākas drīzāk nožēlot nekā šaustīt viņu; mums pienākas uzlikt viņam tādu sodu, kas palīdz viņam šķīstīties no apgrēcības, un visu mūsu dusmu skaudrumu vērst pret to velna ieroci, kas gandrīz novedis viņu galējā pazušanā. Tāpēc panāciet šurp visi, kas var ko liecināt šai nelaimīgajā lietā, lai mēs varam spriest par šo pārkāpumu lielumu un izšķirties, vai mūsu taisnā tiesa var apmierināties, sodot šo bezdievīgo sievieti, jeb vai mums, sirdij asiņojot, jāstājas pie mūsu brāļa tiesāšanas.

Pieaicināja vairākus vīrus, kuri liecināja, ka paši redzējuši, kā Buagilbers riskējis ar savu dzīvību, glābdams Rebeku no degošās pils, un kādām briesmām pakļāvies, gādādams tikai par viņu. Šā notikuma sīkumi tika tā pārspīlēti, kā to dara vienkārši [audis, kad viņu iztēli pārsteidz kāds neparasts notikums un viņu dabisko tieksmi uz brīnumiem pastiprina patīkamā apziņa, ka viņu liecības sniedz redzamu prieku augstai personai. Tāpēc briesmas, kas apdraudēja Buagilberu, jau lielas pašas par sevi, ieguva viņu stāstos milzu apmērus un bruņinieka uzupurēšanās, Rje- beku glābjot, pārsniedza, spriežot pēc šīm liecībām, ne vien saprātības, bet arī vislielāko bruņnieciskas uzticības varoņdarbu robežas, un viņa godbijīgā izturēšanās pret ebrejietes bieži vien skarbajiem un pārmetumu pilnajiem vārdiem tika tā izpušķota, ka šķita pārdabiska tik uzpūtīgam cilvēkam.

Tad aicināja Templstovas klostera preceptoru, lai viņš pastāstītu, kā Buagilbers un ebrejiete ieradušies preceptorijā. Malvuazena liecība bija visai piesardzīga. Viņš šķietami pūlējās saudzēt Buagilbera jūtas, tomēr šad tad iesprauda savā stāstā tādus mājienus, kas lika manīt, ka viņš uzskata bruņinieku, kurš tik dziļi iemīlējies līdzi atvestajā jaunavā, par ārprāta apsēstu. Ar nožēlu pilnām nopūtām preceptors atzinās pats savā apgrēcībā, ka uzņēmis Rebeku un viņas mīļāko preceptorijā.

—   Viss, ko varu pateikt, lai attaisnotu savu rīcību, — viņš noslēgumā sacīja, — ir jau pateikts grēksūdzē augsti godātajam tēvam lielmestram; viņam zināms, ka mani nodomi nebija Jauni, kaut ari rīcība aplama. Ar prieku esmu gatavs uzņemties jebkuru sodu, ko viņš man uzliks.

—  Tu labi runāji, brāli Albert, — lielmestrs sacīja. — Tavi nodomi bija teicami, jo tu gribēji glābt nomaldījušos brāli, kurš ir ceļā uz bojā eju. Taču tu rīkojies aplami kā cilvēks, kurš, gribēdams apturēt auļojošu zirgu, ķer to aiz kāpšļa, nevis aiz pavadas un tā nevis sasniedz mērķi, bet nodara kaiti sev. Mūsu ordeņa dievbijīgais dibinātājs pavēlējis skaitīt tēvreizi trīspadsmit reizes rīta un deviņas reizes vakara dievkalpojumos, bet tev jāskaita divtik daudz. Templietim trīs reizes nedēļā atļauts ēst gaļu, bet tev jāatturas no tās visas septiņas dienas. Tā dari sešas nedējas, un tad tavs sods būs beidzies.

Templstovas preceptors, liekujodams visdziļāko padevību, palocījās priekšniekam līdz zemei un atgriezās savā vietā.

—    Vai nebūtu labi, brāļi, — lielmestrs turpināja, — ja mēs tagad ielūkotos šīs sievietes pagātnē, vārdos un darbos, lai varētu spriest, vai viņa spējīga burt un aplaist ar kaitēm cilvēkus, jo pēc visa dzirdētā jādomā, ka šai nelaimīgajā gadījumā mūsu nomaldījies brālis rīkojies, velna un burvestības apmāts.

Hermanis Gūdolriks bija ceturtais preceptors, kas piedalījās tiesā, trīs pārējie bija Konrāds Mont-Fičets, Alberts Malvuazens un pats Briāns de Buagilbers. Hermanis, vecs karavīrs, kura seju klāja musulmaņu zobenu cirstas rētas, bija lielā cieņā un godā savu brāļu vidū. Viņš piecēlās un palocījās lielmestram, kurš tūliņ atļāva viņam runāt.

—   Es gribētu zināt, augsti godātais tēv, ko mūsu brālis, varonīgais Briāns de Buagilbers, saka par visiem šiem ērmīgajiem apvainojumiem un ar kādām acīm viņš pats tagad skatās uz savu nelaimīgo aizraušanos ar šo ebreju jaunavu.

—   Briān de Buagilber, — lielmestrs teica, — tu dzirdēji, ko jautāja mūsu brālis Gūdolriks un kādu atbildi viņš gaida. Pavēlu tev atbildēt viņaml

Buagilbers pagrieza galvu uz lielmestra pusi, bet joprojām klusēja.

—   Viņu apsēdis klusēšanas velns, — lielmestrs sacīja. — Atkāpies, sātan! Runā, Briān de Buagiļber, krusta — šī mūsu svētā ordeņa simbola vārdā!

Buagilbers ar pūlēm apspieda pieaugošo sašutumu un nicinājumu, zinādams, ka neko nepanāks, izrādot savas jūtas.

—    Briāns de Buagilbers, — viņš teica — neatbild uz tik stulbiem un aplamiem apvainojumiem, augsti godātais tēv. Bet, ja aizskars viņa godu, viņš to aizstāvēs ar savu ķermeni un ar šo zobenu, kurš bieži vien cīnījies kristietības labā.

—   Mēs tev piedodam, brāli Briān, — lielmestrs sacīja, — kaut ari tava lielīšanās ar saviem varoņdarbiem ir paša nopelnu uzteikšana un nāk no velna, kurš

kārdina mūs cildināt pašiem sevi. Bet mēs piedodam tev, jo tu nerunā no brīvas gribas, bet tā uzkūdīts, kuru mēs ar dieva palīgu satrieksim un padzīsim no mūsu vidus.

Nicināšana un dusmas pazibēja Buagilbera melnajās acīs, bet viņš neko neatbildēja.

—    Un tagad, — lielmestrs runāja tālāk, —""kaut ari uz mūsu brāja Gūdolrika jautājumu netika sniegta tieša atbilde, mēs tomēr turpināsim izmeklēšanu un ar mūsu patrona palīdzību atklāsim šā ļaunuma noslēpumu līdz galam. Lai tie, kuriem kaut kas zināms par šīs ebreju sievietes vārdiem un darbiem, stājas mūsu priekšā un nodod liecību.

Viņā zāles galā sacēlās kņada, un uz lielmestra jautājumu, kas tur notiek, viņam atbildēja, ka pūlī esot kāds vīrs, kuru apsūdzētā uzcēlusi no slimības gultas, izdziedinādama viņu ar brīnumdarītāju balzamu.

No pūļa izstūma nabaga sakšu zemnieku, kurš trīcēja bailēs, ka iedzīvosies bargā sodā, jo ļāvis, ka ebrejiete viņu dziedina no triekas. Tomēr viņš nebija pilnīgi izdziedināts, jo nāca nodot liecību, balstīdamies uz kruķiem. Ļoti nelabprāt, rūgtas asaras liedams, viņš pastāstīja, ka pirms diviem gadiem, kad dzīvojis Jorka un strādājis par galdnieku pie bagātā ebreja Aizeka, viņš pēkšņi saslimis un palicis uz gultas; Rebeka ārstējusi viņu ar kādu karsējošu balzamu, kas smaržojis pēc garšvielām, un pamazām viņa locekļi atkal sākuši atdzīvoties. Kad viņš mazliet atlabis, Rebeka iedevusi viņam pat trauciņu ar šo dārgo ziedi un naudu, lai viņš varētu atgriezties mājās pie tēva Templstovas precep- torijas tuvumā.

—    Un atļaujiet teikt jūsu žēlīgajai godībai, — viņš noslēgumā sacīja, — es nedomāju, ka šai jaunavai bija ar mani ļauni nolūki, kaut gan, par nelaimi, viņa ir ebrejiete; kad ieziedos ar viņas zālēm, es ikreiz skaitīju tēvreizi un ticības apliecību, bet ziedes spēks no tā nebūt nemazinājās.

—    Klusu, vergs, — lielmestrs viņu pārtrauca, — un vācies projāml Tādiem kustoņiem kā tu īsti piederas strādāt sātana izdzimteņu labā un tikt piekukuļotiem un uzpirktiem ar visādām elles dzirām. Es tev saku: cilvēku dzimuma ienaidnieks var uzsūtīt slimību tieši

tāpēc, lai pats to izdziedinātu un tādējādi modinātu uzticību pret šādu velnišķīgu dziedināšanu. Vai tev vēl ir tā ziede, par ko tu stāstīji?

Zemnieks ar drebošu roku izvilka no azotes nelielu kārbiņu, uz kuras vāciņa bija uzrakstīti daži vārdi ebreju burtiem, kas vairumam klātesošo bija skaidrs pierādījums, ka ziedi gatavojis pats nelabais. Bomaņuārs pārmeta krustu, paņēma kārbiņu un, labi prazdams austrumu valodas, bez pūlēm izlasīja uzrakstu: Lauva no Jūdas cilts uzvarējis.

—    Sātana vara ir apbrīnojama! — lielmestrs noteica. — Viņš pratis pat svētos rakstus pārvērst par dieva zaimošanas ieroci, sajaukdams indi kopā ar mums nepieciešamo uzturu. Vai šeit nav dziednieka, kurš varētu mums pateikt, no kādām vielām taisīta šī noslēpumainā ziede?

Divi mediķi, kā viņi paši sevi godāja, — viens mūks, otrs bārddzinis, — panāca tuvāk un, aplūkojuši balzamu, apzvērēja, ka sastāvs viņiem pilnīgi nezināms, bet smarža atgādinot mirres un kamparu, kas, viņuprāt, esot austrumu augi. Tomēr aiz profesionāla naida pret sekmīgu sāncensi viņi lika manīt, ka nezināmā ziede gatavota pretlikumīgā kārtā no dažādām maģiskām sastāvdaļām, jo viņi, nebūdami burvji, tomēr pamatīgi pārzinot visas likumīgās medicīnas nozares, ciktāl medicīna savienojama ar piederību pie kristīgās ticības. Pēc šīs medicīniskās ekspertīzes saksis pazemīgi lūdza, lai viņam atdodot šo dziedinošo ziedi, bet lielmestrs bargi sarauca pieri.

—   Kā tevi sauc, puis? — viņš uzprasīja kroplim.

—   Higs Snella dēls, — zemnieks atbildēja.

—   Tad uzklausies, Hig Snella dēls, — Bomaņuārs turpināja, — labāk ir palikt uz gultas nekā lietot ķeceru taisītas zāles, lai varētu celties un sākt staigāt; labāk ar bruņotu roku atņemt neticīgiem viņu mantu nekā saņemt no viņiem labdarības dāvanas vai kalpot viņiem par algu. Ej un dari, kā es teicu.

—   Ak vai, — zemnieks atbildēja, — lai jūsu godība neņem ļaunā, bet man jau par vēlu sekot jūsu mācībai, jo esmu gaudens vīrs, bet man ir divi brāļi, viņi kalpo bagātajam rabīnam Natanam Ben Samuelam, tad es pateikšu viņiem jūsu godības vārdus, ka labāk aplaupīt ebreju nekā uzticīgi kalpot viņam.

—   Metiet ārā šo bezgodīgo muldoņu! — uzsauca Bomanuārs, nezinādams, kā atspēkot šo praktisko secinājumu, kas izrietēja no viņa galvenā principa.

Higs Snella dēls iejaucās pūlī, bet, gaidīdams savas labdares likteņa izšķiršanos, negāja ārā un palika noklausīties, kā viss beigsies, kaut arī riskēja atkal sastapties ar tiesneša bargo skatienu, no kura šausmās pamira viņa sirds.

Tikmēr lielmestrs pavēlēja Rebekai noņemt plīvuru. Viņa pirmo reizi pārtrauca klusēšanu un sacīja pazemīgi, bet ar cieņu, ka viņas cilts meitas neesot paradušas atsegt seju, ja atrodoties svešinieku vidū. Viņas maigā balss un lēnīgā atbilde pamodināja klātesošos līdzjūtību un simpātijas, taču Bomanuārs, kurš uzskatīja par īpašu nopelnu apspiest jūtas, kad runa par šķietama pienākuma izpildīšanu, atkārtoja prasību, lai gūstekne noņem plīvuru. Sargi metās uz priekšu, lai plīvuru norautu, bet tad Rebeka piecēlās un sacīja:

—    Nē, es jūs lūdzu aiz mīlas uz jūsu meitām! Ak vai, es piemirsu, ka jums nevar būt meitu! Tad, pieminēdami savas mātes, mīlēdami savas māsas un cienīdami sievietes, neļaujiet tā rīkoties ar mani jūsu klātbūtnē, jo jaunavai nedrīkst laupīt godu ar tik rupjām rokām! Bet es paklausu jums, — viņa piebilda tādā skumjā padevībā, ka pat Bomanuāra sirds iedrebējās, — jūs esat vecaji savu laužu vidū, un pēc jūsu pavēles es pati parādīšu jums nelaimes piemeklētas jaunavas seju.

Viņa atmeta plīvuru un atklāja seju, kas pauda reizē kautrību un pašcieņu. Viņas izcilais skaistums izraisīja pārsteiguma pilnus čukstus, un jaunāko bruņinieku skatieni šķila runājam, ka Rebekas neparastais daiļums daudz labāk izskaidro Buagilbera neprātīgo kaislību nekā viņas šķietamās burvestības. Taču sevišķi stipri viņas seja ietekmēja Higu Snella dēlu.

—    Laidiet mani, laidiet! — viņš sauca sardzei, kas apsargāja izeju. — Ļaujiet man aiziet no šejienes, citādi miršu aiz bēdām, jo es taču liecināju pret viņu!

—    Rimsties, nabaga vīrs, un nomierinies, — Rebeka sacīja, izdzirdējusi viņa balsi. — Tu nedarīji man ļaunu, pateikdams patiesību, un nevari man palīdzēt ar asarām un nožēlu. Nomierinies, es tevi lūdzu, ej uz mājām un parūpējies par sevi.

Sargi juta līdzi Higam un, bīdamies, ka viņa skaļās vaimanas pievērsīs viņiem priekšniecības dusmas, nolēma izraidīt kropli no zāles, bet Higs apsolījās klusēt, un viņam atļāva palikt. Tad pieaicināja divus algotņus: Alberts Malvuazens nebija taupījis pūļu, iegalvodams, cik svarīgas viņu liecības. Kaut ari abi bija rūdīti un bezsirdīgi nelieši, tomēr pat viņus pārsteidza gūsteknes izskats un apbrīnojamais skaistums tā, ka pirmajā mirklī abi it kā apjuka, taču Templstovas preceptora izteiksmīgais skatiens lika viņiem atjēgties, un viņi ar tādu precizitāti — kas objektīvākiem tiesnešiem . liktos aizdomīga — sniedza veselu virkni ziņu par pilnīgi izdomātām, ikdienišķām vai dabiskām parādībām, bet to visu stāstīja tik noslēpumainā balsī un ar tādiem skaidrojumiem, ka paši nekaitīgākie notikumi parādījās baigā gaismā. Mūsu dienās tamlīdzīgas liecības atzītu par neticamām un neiespējamām, bet tanīs tumsonīgajos un māņticības pilnajos laikos šādas liecības uzskatīja par vainas pierādījumu. Liecinieki, piemēram, stāstīja, ka dažkārt Rebeka kaut ko murminot nesaprotamā valodā un dziedot tik saldi, ka klausītājam sākot zvanīt ausīs un sirds strauji pukstēt; ka šad tad viņa runājot pati ar sevi un paceļot acis augšup, it kā gaidīdama atbildi; ka viņas apģērbs esot dīvains un ērmīgi šūts, nevis tāds kā parastai godīgai sievietei; ka uz viņas gredzeniem esot noslēpumainas zīmes, bet plīvurs izšūts ar ērmīgiem rakstiem.

Visi šie stāsti par tik parastām un ikdienišķām parādībām tika uzklausīti visdziļākā nopietnībā un ieskaitīti ja ne tiešos, tad netiešos pierādījumos, kas apstiprināja Rebekas sakarus ar pārdabiskiem spēkiem.

Bija arī citas — daudz svarīgākas, kaut arī noteikti izdomātas liecības, bet lielākā daļa klausītāju uztvēra tās pilnīgā paļāvībā. Kāds zaldāts teicās redzējis, kā Rebeka izārstējusi ievainotu vīru, kas reizē ar visiem ieradies Torkilstonā. Pēc zaldāta vārdiem, Rebeka uzvilkusi kādas zīmes uz ievainojuma, teikdama noslēpumainus vārdus, kurus klausītājs, paldies dievam, nav sapratis, un pēkšņi no brūces iznākusi bultas dzelzs smaile, asins tecēšana apstājusies, brūce aizvērusies, un mirstošais virs pēc stundas ceturkšņa iznācis uz cietokšņa mūra un palīdzējis lieciniekam uzstādīt mašīnu akmeņu mešanai. Šī leģenda, acīm redzot, bija radusies sakarā ar to, ka Rebeka kopa ievainoto Aivenho, kas bija atvests uz Torkilstonu. Noslēgumā liecinieks vēl pastiprināja savus vārdus ar lietiskiem pierādījumiem, izņemdams no somas to pašu bultas uzgali, kas, pēc viņa liecības, tik brīnumainā kārtā iznācis no brūces, un, tā kā šis dzelzs gabals svēra veselu unci, tad nebija nekādu šaubu par stāsta patiesību, lai cik brīnumains tas likās.

Viņa biedrs, atrazdamies uz tuvākā nocietinājuma, bija redzējis, kā Rebeka, sarunādamās ar Buagilberu, grasījusies mesties lejup no torņa. Lai neatpaliktu no sava biedra, šis vīrs liecināja, ka Rebeka uzlēkusi uz balkona margām, pārvērtusies par baltu gulbi, trīs reizes aplidojusi ap Torkilstonas pili, tad atkal nolaidusies tornī un kļuvusi par sievieti.

Ar pusi no šiem svarīgajiem pierādījumiem pietiktu, lai apvainotu buršanā kuru katru neglītu nabaga veceni, pat ja viņa nebūtu ebrejiete, bet, tā kā Rebeka liktenīgā kārtā bija ebrejiete, tad pat viņas jaunība un brīnišķais skaistums nevarēja atsvērt šos pierādījumus.

Lielmestrs, apkopojis savu padomdevēju uzskatus, svinīgi jautāja Rebekai, ko viņa varot iebilst pret nāves spriedumu, kuru viņš tūliņ pasludināšot.

— Griezties pie jūsu līdzcietības, — skaistā ebrejiete teica aiz uztraukuma saviļņotā balsī, — būtu, kā redzu, tikpat veltīgi, cik pazemojoši. Iegalvot jums, ka slimu un ievainotu citticlbnieku dziedināšana nevar būt nepatīkama radītājam, kam mēs visi ticam, būtu bez nozīmes; mēģināt pierādīt, ka daudzi gadījumi, kurus šie vīri (lai dievs viņiem piedod!) piedēvē man kā apvainojumu, ir pilnīgi neiespējami, ari nav vērts: jus, acīm redzot, ticat to iespējamībai. Vēl mazāk vērts skaidrot jums, ka mana apģērba, valodas un parašu savdabība ir raksturīga visai manai tautai — es gandrīz pateicu: manai dzimtajai zemei —, bet ak vai, mums tādas nav. Sev par attaisnojumu es pat nesākšu atmaskot savu apspiedēju, kurš tepat stāv un klausās melos un izdomās, kas viņu no varmākas pārvērš par upuri. Lai dievs ir mūsu tiesnesis, bet man vieglāk būs desmitkārt pārciest nāvi, kādu jums labpatiks man piespriest, nekā noklausīties priekšlikumus, ar kādiem šis Beliāla kalps vajāja mani, neaizsargātu, bezpalīdzīgu, viņa varā nonākušu jaunavu. Bet viņš pieder pie jūsu ticības, un tāpēc visniecīgākais viņa apgalvojums jūsu acīs ir vairāk vērts nekā vissvinīgākie nelaimīgas ebrejietes zvēresti. Tātad nav vērts mēģināt vērst pret viņu tos apvainojumus, kas celti pret mani. Bet es jautāju viņam — jā, Briān de Buagilber, es griežos pie tevis paša, saki — vai šie apvainojumi nav nepatiesi? Vai tie nav tikpat baismīgi un melīgi, cik nāvi nesoši?

Iestājās klusums; visu acis pievērsās Briānam de Buagilberam. Viņš klusēja.

—    Runā, — viņa turpināja, — ja tu esi vīrietis, ja tu esi kristīgais! Runā! Pie tērpa, kuru tu valkā, pie vārda, ko esi mantojis no senčiem, pie bruņniecības, ar ko tu lepojies, pie tavas mātes goda, pie tava tēva kapa un pīšļiem, es tevi lūdzu, saki: vai tā ir patiesība, kas šeit tika runāta?

—   Atbildi viņai, brāli, — lielmestrs aicināja, — ja vien cilvēku dzimuma ienaidnieks, ar ko tu cīnies, nav tevi uzveicis.

Liekas, Buagilberu māca pretrunīgas kaislības, kuras savilka viņa sejas vaibstus krampjos, un beidzot viņš saspringtā balsī izrunāja, skatīdamies uz Rebeku:

—   Pergaments, pergaments . ..

—   Redziet nu, — Bomaņuārs sacīja, — tas patiešām ir neapstrīdams pierādījums. Viņas burvestību upuris var tikai atsaukties uz kādu liktenīgu pergamentu, uz kura uzrakstītās burvju zīmes piespiež bruņinieku klusēt.

Taču Rebeka citādi izprata Buagilbera vārdus un, uzmetusi acis pergamenta strēmelei, kuru viņa joprojām turēja saujā,, izlasīja arābu valodā uzrakstītus vārdus: «Prasi dieva tiesu.» Kamēr visā zālē pēc Buagilbera dīvainās atbildes atskanēja neskaidra murdoņa, Rebeka paspēja, citiem nepamanot, izlasīt un iznīcināt zīmīti. Kad čuksti apklusa, lielmestrs pacēla balsi:

—    Rebeka, nekāda labuma tev neatnesa šā nelaimīgā bruņinieka liecība, jo viņš, acīm redzot, joprojām atrodas sātana varā. Ko tu vēl vari sacīt?

—   Man paliek tikai viena iespēja glābt dzīvību, — Rebeka atbildēja, — šo iespēju man atstājuši pat jūsu nežēlīgie likumi. Dzīve man bijusi ļoti grūta, vismaz pēdējā laikā, bet es negribu atteikties no šīs dieva dāvanas, ja tas kungs sniedz man kaut vāju cerību uz glābiņu. Es noraidu jūsu apvainojumus, pastāvu uz savu nevainību un nosaucu liecības par melīgām. Prasu iecelt dieva tiesu, kurā mans aizstāvis apstiprinās manu vārdu patiesību.

—   Bet kas gan, Rebeka, — lielmestrs teica, — pacels pīķi burves labā, kas gribēs būt par ebrejietes aizstāvi?

—    Dievs pats sūtīs man aizstāvi, — Rebeka sacīja. — Nevar būt," ka visā jautrajā Anglijā, viesmīlības, augstsirdības un brīvības zemē, kur tik daudzi vienmēr gatavi riskēt ar dzīvību goda dēļ, neatrastos neviens, kas gribētu cīnīties taisnības dēļ. Es pieprasu izsludināt divcīņu. Te ir mans izaicinājums.

Viņa novilka izšūto cimdu un nometa to pie lielmestra kājām ar tādu diženu vienkāršību un pašcieņu, kas modināja vispārēju apbrīni) un sajūsmu.

XXXVIII NODAĻA

Te ir mans cimds.

Uz dzivību un nāvi izaicinu tevi

Kā bruņinieku.

Ričards II

Rebekas skaistums un sejas izteiksme dziļi ietekmēja arī pašu Lukasu Bomanuāru. No dabas viņš nebija nežēlīgs, nedz arī skarbs, bet bez kaislībām, ar cildeniem, kaut arī kļūdainiem priekšstatiem par pienākumu, un viņa sirdi pamazām bija nocietinājis askētiskais dzīves veids un lielā vara, kas atradās viņa rīcībā, kā arī pārliecība, ka viņa īpašs pienākums ir sodīt pagānus un iznīdēt ķecerību. Viņa skarbie panti it kā atmaiga, kad viņš nolūkojās uz skaisto būtni, kas vientuļa un bez palīdzības stāvēja viņa priekšā un tomēr aizstāvējās ar reti sastopamu atjautību un drosmi. Viņš divas reizes pārmeta krustu, it kā nesaprazdams, no kurienes radusies tik neparasta pielaidība viņa sirdī, kas šādos gadījumos vienmēr kļuva cieta kā viņa paša zobena tērauds. Beidzot viņš ierunājās:

—   Jaunava, ja līdzcietība, ko es jūtu pret tevi, ir ļaunu burvestību radīta, tad liels ir tavs grēks dieva priekšā. Bet, man domāt, tā drīzāk ir dabiska sirds noskumšana par to, ka tik skaistā traukā slēpjas tāda postoša inde. Nožēlo grēkus, mana meita, atzīsties, ka esi burve, atsakies no savas nepareizās ticības, skūpsti šo svēto emblēmu, un viss būs labi tev ir šinī, ir nākamajā dzīvē. Iestājies kādā no ordeņa visstingrākajiem sieviešu klosteriem, tur tev būs laiks nožēlot un izpirkt savus grēkus ar pienācīgu sodu. Dari tā un dzīvo, — kāpēc tev tik dārgs ir Mozus likums, ka tu esi gatava mirt par to?

—   Tas ir manu tēvu likums, — Rebeka atbildēja,

—    tas tika dots Zina ja kalna galā ar pērkoniem un zibeņiem ugunīgā mākonī. Ja jūs esat kristīgie, tad arī jūs tam ticat, — jūsuprāt, šis likums ir atcelts, bet mani skolotāji mācījuši mani citādi.

—   Lai mūsu kapelāns nāk šurp, — Bomanuārs teica,

—   un saka šai tiepīgajai bezdievei …

—   Piedodiet, ja es jūs pārtraukšu, — Rebeka lēnīgi sacīja. — Es esmu sieviete, kas nav vingrinājusies ticības strīdos, bet es varu mirt par savu ticību, ja dievs to gribēs. Lūdzu atbildēt uz irfanu prasību iecelt dieva tiesu.

—   Pasniedziet man viņas cimdu, — Bomanuārs pavēlēja. — Patiešām vārga un sīka ķīla tik nopietnai lietai, — viņš turpināja, skatīdamies uz cimda smalko audumu un slaidajiem pirkstiem. — Tu redzi, Rebeka, cik plāns un niecīgs ir tavs cimds salīdzinājumā ar mūsu smagajiem tērauda cimdiem, — tāda ir arī tava lieta salīdzinājumā ar Ciānas Tempļa lietu, jo izaicinājums mests visam mūsu ordenim.

—   Lieciet tanīs pašos svaru kausos manu nevainību, — Rebeka atbildēja, — un zīda cimds kļūs smagāks par dzelzs cimdu.

—   Tātad tu atsakies atzīt savu vainu un atkārto savu drosmīgo izaicinājumu?

—   Atkārtoju, cildais ser, — Rebeka sacīja.

—   Nu, lai tad tā paliek dieva vārdā, — lielmestrs noteica, — un lai tas kungs atklāj patiesību!

—   Āmen! — teica visi preceptori, un visi sapulcējušies skanīgi atkārtoja šo vārdu.

—    Brāļi, — Bomaņuārs runāja tālāk, — jums zināms, ka mums bija pilnīgas tiesības atteikt šai sievietei pārbaudi ar dieva tiesu, bet, kaut viņa ir ebrejiete un nekristīta, viņa tomēr ir svešzemniece un neaizsargāts radījums, un nedod dievs, ka viņa lūgtu palīdzību no mūsu žēlīgajiem likumiem un mēs atbildētu viņai ar noraidījumu. Bez tam mēs esam ne vien garīgas personas, bet arī bruņinieki un karavīri, tāpēc mums būtu kauns un negods ar kādu ieganstu izvairīties no cīņas. Tātad stāvoklis ir šāds: Rebeka, Jorkas Aizeka meita, uz daudzu aizdomīgu gadījumu pamata tiek apvainota, ka apbūrusi dižciltīgu mūsu svētā ordeņa bruņinieku, un savas nevainības pierādīšanai izsaukusi mūs uz cīņu dieva tiesā. Kā jūs domājat, godātie brāļi, kam jāsniedz šī ķīla un kas tai pašā reizē būtu mūsu puses aizstāvis gaidāmajā cīņā?

—   Briāns de Buagilbers, kuru tas visvairāk skar, — ierosināja preceptors Gūdolriks, — un kam labāk par visiem zināms, kurā pusē taisnība.

—    Tomēr, — lielmestrs iebilda, — ko tad lai dara, ja mūsu brālis Briāns vēl vienmēr atrodas burvestību vai talismana ietekmē? Mēs gan minam šo iebildumu piesardzības dēļ, jo visā mūsu svētajā ordenī nav otras tādas rokas, kurai mēs ar lielāku pārliecību uzticētu šo vai kādu vēl svarīgāku darbu.

—   Godātais tēv, — atbildēja preceptors Gūdolriks,

—   neviens talismans nespēj ietekmēt bruņinieku, kurš dodas cīņā par taisnu lietu dieva tiesā.

—   Tu izlēmi pareizi, brāli, — lielmestrs piekrita.

—   Albert Malvuazen, nodod šo ķīlu Briānam de Bu- agilberam. Tev, brāli, — viņš turpināja, uzrunādams Buagilberu, — mēs uzliekam par pienākumu vīrišķīgi cīnīties un nešaubāmies, ka taisnā lieta uzvarēs. Bet tev, Rebeka, mēs dodam divas dienas laika, lai tu atrastu sev aizstāvi.

—   Tas ir īss laika sprīdis, — Rebeka atteica, — jo es esmu svešzemniece un citas ticības, tāpēc man nebūs viegli atrast cilvēku, kurš riskētu ar savu dzīvību un godu manis dēļ, turklāt cīnīdamies pret bruņinieku, kurš izdaudzināts par slavenu karotāju.

—    Ilgāk atlikt mēs nevaram, — lielmestrs atbildēja, — cīņai jātiek izcīnītai mūsu klātbūtnē, jo dažādi svarīgi pienākumi spiež mūs doties projām jau pēc trim dienām.

—   Lai notiek dieva prāts, — Rebeka noteica, — es pajaujos uz viņu, kuram viens mirklis atsver veselu gadsimtu.

—   Tas ir labi teikts, jaunava, — lielmestrs piezīmēja, — bet mums arī labi zināms, kas prot parādīties gaismas eņģeļa izskatā. Tātad atliek tikai noteikt piemērotu vietu divcīņai un, ja vajadzīgs, tad arī nāves sodam. Kur ir šā klostera preceptors?

Alberts Malvuazens, kurš joprojām turēja rokā Rebekas cimdu, stāvēja blakus Buagilberam un pusbalsī kaut ko visai nopietni runāja.

—   Kā, vai viņš negrib pieņemt ķīlu? — lielmestrs uzprasīja.

—   Nē, viņš grib, viņš pieņēma, augsti godātais tēv, — Malvuazens atbildēja, pabāzdams cimdu pats zem savas mantijas. — Divcīņai visderīgākā vieta, manuprāt, ir svētā Džordža sacīkšu laukums, kur mēs vingrināmies kara mākslā un kas pieder mūsu pre- ceptorijai.

—    Labi, — lielmestrs piekrita. — Rebeka, uz šo laukumu tev jāatved savs aizstāvi's; ja tu to neizdarīsi vai ja tavs aizstāvis tiks uzvarēts dieva tiesā, tu mirsi kā burve — atbilstoši spriedumam. Lai mūsu lēmumu pieraksta un skali nolasa, tā ka neviens nevar aizbildināties ar nezināšanu.

Viens kapelāns, kas izpildīja rakstveža vietu, tūliņ ierakstīja sēdes protokolu lielā grāmatā, kurā tika iemūžinātas visas šādos gadījumos svinīgi sapulcināto Tempļa bruņinieku sēžu norises. Kad viņš pabeidza, otrs kapelāns skaļi nolasīja lielmestra spriedumu, kas, pārtulkots no normaņu-franču valodas, skanēja šādi:

—    Rebeka, ebrejiete, Jorkas Aizeka meita, būdama apvainota buršanā, pavešanā un citā nosodāmā rīcībā pret Ciānas Tempļa visusvētā ordeņa bruņinieku, neatzīstas par vainīgu; viņa apgalvo, ka šodien pret viņu nodotās liecības ir melīgas, ļaunprātīgas un patiesībai neatbilstošas, un, tā kā pašas personas nederība cīniņam ir likumīgi atzīta, tad apsolās dot savā vietā aiz- slāvi, lai izšķirtu lietu dieva tiesā, g%lvo, ka šis viņas aizstāvis cīnīsies par viņu pēc visiem bruņniecības likumiem un ar šim mērķim atbilstošiem ieročiem, un uzņemas atbildību par visiem izdevumiem un zaudējumiem. Uz to viņa iesniedz savu ķīlu. Šī ķīla nodota cēlajam lordam un dižciltim Briānam de Buagilberam, Tempļa svētā ordeņa bruņiniekam, izraudzītam minētajai cīņai sava ordeņa un sevis aizstāvēšanas labad kā cietušām no apvainotās ļaundarībām un neģēlībām. Tāpēc augsti godātais tēvs un varenais lords Lūkass, marķīzs Bomaņuārs, Jāvis apmierināt minēto prasību pēc dieva tiesas, piekritis apvainotās personas aizstāšanai ar pilnvarotu aizstāvi, noteicis cīņu trešajā dienā, skaitot 110 šīs dienas, un par cīņas vietu izraudzījies svētā Džordža sacīkšu laukumu Templstovas pre- ceptorijas tuvumā. Lielmestrs arīdzan pavql apvainotajai ierasties uz dieva tiesu sava aizstāvja personā, pretējā gadījumā piedraudot ar likumā paredzēto sodu par buršanu un pavešanu, tāpat viņš pavēl ierasties sacīkšu laukumā arī ordeņa aizstāvim, pretējā gadījumā piedraudot izsludināt viņu par zemisku nodevēju; pie tam minētais cildais lords un augsti godātais tēvs noteicis, ka minētajai cīņai jānotiek viņa paša klātbūtnē, ievērojot visus šādam gadījumam atbilstošos noteikumus un paradumus. Lai dievs palīdz taisnai lietai!

—   Amen! — noteica lielmestrs, un visi klātesošie to atkārtoja. Rebeka neteica neko, bet, sakrustojusi rokas, pacēla acis pret debesīm un mirkli palika tādā stāvokli. Pēc tam viņa pieklājīgi atgādināja lielmes- tram, ka viņai nepieciešama atjauja sazināties ar draugiem, lai pavēstītu par savu stāvokli un lūgtu, ja iespējams, sameklēt aizstāvi, kas varētu viņas vietā cīnīties.

—   Tas ir taisnīgi un likumīgi, — lielmestrs sacīja. — Izraugies pati sūtni, kam vari uzticēties, un mēs atļausim viņam brīvi ieiet tavā cietuma kambarī.

—   Vai šeit nav kāda, kas aiz mīlestības uz taisnību vai par bagātīgu atalgojumu būtu ar mieru izpildīt nelaimīgas būtnes uzdevumu? — Rebeka jautāja.

Visi klusēja; lielmestra klātbūtnē neviens neiedrīk- stējas izrādīt kādu interesi par apmeloto gūstekni aiz bailēm, ka tiks turēts aizdomās par nosliekšanos uz jūdu ticību. Šis bailes bija tik stipras, ka pārspēja pat vēlēšanos saņemt apsolīto atalgojumu, bet par līdzjūtību vien nebija ko runāt.

Vairākus mirkļus Rebeka neizsakāmās bažās gaidīja atbildi un beidzot, izsaucās:

—   Vai tiešām tādā zemē kā Anglija man būs laupīta pēdējā nožēlojamā iespēja glābt savu dzīvību tikai tāpēc, ka neviens negrib parādīt man žēlsirdību, kuru neliedz pat ļaunākajam noziedzniekam!

Beidzot atsaucās Higs Snella dēls:

—   Kaut arī esmu gaudens, tomēr varu kaut kā kustēties, pateicoties viņas žēlsirdīgajai palīdzībai. Es izpildīšu tavu uzdevumu, — viņš uzrunāja Rebeku, — cik tas labi iespējams mana tizluma dēļ. Cik priecīgs es būtu, ja manas kājas būtu tik ašas, ka izlabotu ļaunumu, ko tev nodarījusi mana mēle. Ak, kad uzteicu tavu žēlsirdību, tad nedomāju, ka iegrūdīšu tevi briesmās!

—   Viss ir dieva rokās, — Rebeka sacīja. — Viņš var pašam vājākajam savam ierocim likt izpestīt jūdus no gūsta. Lai nestu viņa vēsti, gliemezis ir tikpat labs sūtnis kā vanags. Uzmeklē Aizeku no Jorkas, — te ir nauda, ar to pietiks, ko sāmaksāt par zirgu un sūtni. Liec, lai viņam nogādā manu vēstuli. Nezinu, varbūt pati debess iedveš man šīs jūtas, bes esmu pārliecināta, ka man nav lemts mirt šādā nāvē un ka man gadīsies aizstāvis. Ardievu! Dzīvība un nāve atkarīgas no tava naskuma.

Zemnieks saņēma no viņas rokām tīstokli ar dažām rindām ebreju valodā. Daudzi pūlī labprāt būtu Higu atrunājuši, lai neskaras klāt tik aizdomīgam dokumentam, bet viņš bija stingri apņēmies pakalpot savai labdarei.

—   Viņa izglāba manu miesu, — Higs sacīja, — un esmu pārliecināts, ka negribēs pazudināt manu dvēseli. Aizņemšos labu zirgu no kaimiņa Batana un steigšos uz Jorku, cik tas ir vīra un zirga spēkos.

Par laimi, viņam nevajadzēja tā steigties, jo ceturt- daļjūdzes atstatumā no preceptorijas vārtiem viņš ieraudzīja divus jātniekus, kuru apģērbs un augstās dzeltenās cepures liecināja, ka viņi ir ebreji. Ticis tuvāk, viņš redzēja, ka viens ir viņa agrākais darba devējs Aizeks no Jorkas. Otrs bija rabīns Ben Izraels. Nedrīkstēdami rādīties preceplorijā, viņi uzturējās tās tuvumā, padzirdējuši, ka Tempļa ordeņa kapituls sanācis kopā lielmestra vadībā, lai ^priestu tiesu par burvi.

—    Brāli Ben Izrael, — Aizeks runāja, — nezinu, kāpēc, bet mana sirds nav mierīga. Apvainojumus par buršanu pārāk bieži ceļ pret mūsu cilts ļaudīm, lai noslēptu pret ebrejiem vērstās ļaundarības.

—   Neraizējies, brāli, — dziednieks atbildēja, — ar nacariešiem tu vienmēr vari iztikt ar labu, jo ar savu bagātību Jsatrā laikā iegūsi neaizskaramību, — nauda valda pār šo bezdievju rupjajiem prātiem tāpat kā senatnē visuvarenā Zālamana zīmogs pār ļaunajiem gariem. Bet kas tas par nožēlojamu kropli, kas velkas mums pretī, balstīdamies uz kruķiem un laikam vēlēdamies runāt ar mani? Draugs, — viņš turpināja, uzrunādams Higu Snella dēlu, — es tev neliegšu ārsta palīdzību, bet es nekad nedodu dāvanas tiem, kuri ubago uz lielceļa. Tev laikam paralizētas kājas? Nekas, tu vari pelnīt iztiku ar rokām; tiesa, par ašu ziņnesi tu nederi, par labu ganu nekļūsi, zaldātos tevi neņems, un pie nepacietīga saimnieka darbu labāk nemeklē, bet ir iespējas… Brāli, kas tev noticis? — viņš izsaucās, pārtraucis runu un pagriezies pret Aizeku, kurš, izlasījis Higa pasniegto tīstokli, izgrūda dziļu vaidu, nokrita no mūļa un palika guļam bez samaņas kā mirējs.

Lielā satraukumā rabīns izlēca no segliem un steidzās pielietot visus līdzekļus, ko viņa māksla ieteica ceļa biedra atžilbināšanai. Viņš pat izņēma no kabatas instrumentu asins laišanai un jau grasījās cirst āderi, kad pēkšņi Aizeks atdzīvojās, bet tikai tāpēc, lai nomestu cepuri un apbērtu sirmo galvu ar ceļa putekļiem. Sākumā ārsts nodomāja, ka tik pēkšņa un krasa jūtu izpausme ir prātā jukšanas pazīme, ūn vēlreiz nolēma ķerties pie lancetes, bet drīz vien pārliecinājās, ka maldījies.

—   Mans bēdu bērns! — Aizeks izsaucās. — Tevi vajadzēja saukt nevis par Rebeku, bet par Benoni! Kāpēc tavai nāvei jāiegrūž kapā mani sirmie mati, lai es,

savas sirds sarūgtinājumā mirdams, nolādētu dievu?

—   Brāli, — teica satricinātais rabīns, — kā tu runā tādus vārdus, būdams tēvs iekš Izraeļa? Tava meita taču, es ceru, ir dzīva?

—    Dzīva gan, — Aizeks atbildēja, — bet kā Dāniels, saukts Belteshazars, kas iemests lauvu bedrē! Viņa ir gūstā pie šiem Beliāla vīriem, kas nolēmuši viņai nežēlīgu nāves sodu, nesaudzēdami nedz viņas jaunību, nedz brīnumaino skaistumu! Vai viņa nebija palmu vaiņags, kas rotāja ar svaigu zaļumu manu sirmo galvu, un nu viņai jānovīst vienā naktī kā Jonasa ķirbim! Manas mīlestības bērns! Manu vecuma dienu bērns! Ak, Rebeka, Raeles meita! Nāve jau sedz tevi ar savu drūmo ēnu!

—   Izlasi taču tīstokli, — rabīns aizrādīja, — varbūt mēs vēl atradīsim iespēju viņu glābt.

—   Lasi labāk pats, brāli, — Aizeks atbildēja, — manas acis pārvērtušās par asaru avotiem.

Dziednieks skaļi izlasīja ebreju valodā rakstītos vārdus:

«Aizekam, Adonikama dēlam, ko cilticībnieki sauc par Aizeku no Jorkas, — lai daudzkārtīgi ir ar tevi dieva solītais miers un svētība! Mans tēv, man piespriests nāves sods par to, ko mana dvēsele nav zinājusi, — par buršanas noziegumu. Mans tēv, ja varētu atrast stipru vīru, kurš pēc nacariešu parašas cīnītos manā labā ar zobenu un pīķi sacīkšu laukumā Templ- stovas tuvumā trešajā dienā, skaitot no šās dienas, tad varbūt mūsu tēvu dievs dotu viņam spēku aizstāvēt nevainīgo, kurai nav neviena, kas palīdzētu. Ja tas nevar notikt, tad lai mūsu cilts jaunavas apraud mani kā mirušu — kā briedi, ko ķērusi mednieka bulta, kā ziedu, ko nogriezusi pļāvēja izkapts. Un tāpēc padomā, ko var darīt un vai ir kāda iespēja rast glābiņu. Ir tāds nacariešu karavīrs, kas varētu ķerties pie ieroča manā labā, proti, Vilfreds Sedrika dēls, ko citticībnieki dēvē par Aivenho, bet viņš patlaban vēl nebūs spējīgs apvilkt bruņas. Tomēr sūti viņam vēsti, mans tēv, jo viņu ciena viņa tautas stiprie vīri, viņš bija gūstā kopā ar mums un tāpēc var atrast man aizstāvi starp saviem biedriem. Un pasaki viņam, pasaki Vilfredam Sedrika dēlam, ka vienalga, vai Rebeka paliks dzīva vai mirs, viņa tiklab dzīva, kā mirusi nav aptraipīta ar to grēku, kurā viņu ^pvaino. Un, ja tāda būs dieva griba, ka tu zaudēsi savu meitu, nekavējies, tēv, šai asins izliešanas un nežēlību zemē, bet dodies uz Kordovu, kur tavs brālis dzīvo drošībā saracēņa Boab- dila troņa pavēnī, jo mauru tautas nežēlība pret Jēkaba dēliem nav tik briesmīga kā Anglijas nacariešu nežēlība.»

Aizeks diezgan mierīgi noklausījās vēstuli, bet, līdzko Ben Izraels pabeidza to lasīt, viņš atkal sāka izpaust savas sāpes pēc austrumnieku parašas, plēsdams drēbes, bērdams putekļus uz galvas un saukdams:

—   Ak, mana meita, mana meita! Kauls no mana kaula! Miesa no manas miesas!

—    Saņemies, — rabīns sacīja, — ar bēdāšanos nevar palīdzēt nevienam. Apjoz savus gurnus un ej meklēt šo Vilfredu Sedrika dēlu. Varbūt viņš palīdzēs tev ar labu padomu, ja ne ar spēku, jo šis jauneklis ir radis žēlastību Ričarda acīs, kuru nacarieši sauc par Lauvassirdi, un visā zemē aizvien vairāk izplatās baumas, ka Ričards atgriezies. Varbūt jauneklis dabūs no viņa apzīmogotu pavēli apturēt ļaundarību, kas prātā tiem asinskārajiem ļaudīm, kuri piešķīruši savam ordenim svēto Tempļa vārdu, lai gāztu to kaunā un negodā.

—   Es viņu uzmeklēšu, — Aizeks teica, — jo viņš ir labs jauneklis un jūt līdzi Jēkaba cilts trimdiniekiem. Bet viņš vēl nespēj nest bruņas, un kurš cits kristīgais gribēs cīnīties par nelaimē nonākušo Ciānas meitu?

—    Ak, — rabīns pārtrauca, — tu runā tā, it kā nemaz nepazītu kristīgos! Ar zeltu tu nopirksi viņu varonību, tāpat kā ar zeltu pērc sev drošību. Saņem drosmi un dodies meklēt šo Vilfredu Aivenho. Es arī neturēšu rokas klēpī, jo tas būtu liels grēks pamest tevi tādā nelaimē. Es došos uz Jorku, kur tagad sapulcējušies daudzi karavīri un stiprinieki, un, bez šaubām, atradīšu starp viņiem kādu, kas gribēs cīnīties par tavu meitu, jo zelts ir viņu dieveklis un naudas dēļ viņi gatavi katrā laikā ieķīlāt savu dzīvību, tāpat kā ieķīlā savas zemes. Tu taču neatteiksies no solījumiem, mans brāli, kurus man varbūt vajadzēs dot viņiem tavā vārdā?

—    Protams, ka ne, brāli, — Aizeks atbildēja, — un lai slavēta debess, kas devusi man mierinātāju manās sāpēs. Tomēr nepiekriti tūliņ katrai viņu prasībai, jo šiem nolādētajiem sveštautiešiem piemīt tāda īpašība, ka viņi prasa mārciņas, bet pēc tam ar mieru pieņemt unces. Tomēr rīkojies pēc sava prāta, jo esmu pavisam pazaudējis galvu, un kam man der viss mans zelts, ja ies bojā manas mīlestības bērns?

—   Ardievu, — sacīja dziednieks, — un lai piepildās viss, ko tava sirds vēlas.

Viņi apkampās atvadoties un jāja katrs uz savu pusi. Kroplais zemnieks kādu brīdi noraudzījās viņiem pakaļ.

—    Tie suņa ebreji nelikās vairs zinis par mani, brīvu ģildes locekli, it kā es būtu vergs, turks vai tāds pats apgraizīts ebrejs kā viņi, — Higs sacīja. — Varēja taču atmest man kādu sudraba naudas gabalu. Vai tas mans pienākums — iznēsāt viņu neapsvētītos ķeburus un vēl bažīties, ka tikai mani nenobur, kā daudzi mani jau brīdinājuši. Un vai man daudz labuma no tā dukāta, ko tā skuķe iedeva, ja lieldienās vajadzēs iet uz grēksūdzi un priesteris noplēsīs man divtik daudz par atlaidi, un, kazi, vēl dabūšu iesauku — ebreju pasta iznēsātājs, kas pielips man uz mūžu. Laikam tā meitene no visas tiesas apbūrusi mani. Tā gan notika ar visiem, kam bija ar viņu darīšanas, vienalga, ebrejiem vai kristīgajiem, — katrs viņai paklausīja, un, līdzko iedomājos par viņu, tā šķiet — atdotu gan savu darbnīcu, gan darba rīkus, lai tikai glābtu viņas dzīvību.

XXXIX NODAĻA

Tu, jaunava ar auksto, nelokāmo sirdi,

Nav manās krūlīs mazāk lepnuma.

Sļūatds

Tās dienas pievakarē, kad notika Rebekas tiesāšana, ja vien to par tādu var saukt, kāds klusu pieklauvēja pie viņas cietuma durvīm. Viņa nepievērsa tam uzmanību, jo skaitīja savas ticības ieteiktās vakara lūgšanas, kuras noslēdza ar himnu, ko mēs papūlēsimies pārtulkot:

Kad dieva tauta Izraelis No jūga zemes izrāvās, Ar liesmu roku tumsu šķēlis. To ce]ā veda tēva stāvs. Pa dienām mutulainos dūmos Gar izbrīnītiem kaimiņiem, Pa naktīm asins blāzmā drūmā Caur Arābijas smiltājiem.

Tad dziesmā timpāni un fleitas Ar tautas balsīm savijās. Tur dievam Izraeļa meitas Un karaviri pateicās. Pār miisu ienaidnieku namiem Vairs dieva zīmes nezvēro. Mums viņa ceļi nezināmi. Viņš mūsu gaitas nevēro.

Kaut savu vaigu tu mums slēpis, Jel esi neredzamais stars, Jo labklājības zelta klēpī Mums divtik modrs jātur gars. Bet, kad pār Jūdas cilšu takām Jau atkal nakts un nāves bieds, Mums, žēlsirdīgais, esi blakām Un savu gaismu nenoliedz.

Sen mūsu arfu stigas rautas Un tauru sudrabs mēmi rūs, Mēs visu nicinātā tauta, Un klaidu liklens vajā mūs. Bet ne jau asinis, ne vīraks Uz altāra tev dedzināms, Vien lūgšana un sirdis tīras Mūs vedīs turp, kur tēva nams.

Kad aizgrābllgās himnas skaņas kpklusa, pie durvīm atkal kāds piesardzīgi pieklauvēja.

—    Nāc iekšā, — Rebeka atsaucās, — ja tu esi draugs, bet, ja esi ienaidnieks, tad nav manos spēkos aizliegt tev ienākt.

—   Tas esmu es, Rebeka, — Briāns de Buagilbers ienākot sacīja, — bet vai es esmu draugs vai ienaidnieks, to rādīs mūsu sarunas noslēgums.

Uztraukta, ieraugot to vīru, kura nevaldāmo kaislību viņa uzskatīja par galveno sava posta cēloni, Rebeka atkāpās telpas viņā galā ar piesardzīgu un neuzticīgu, bet nebūt ne biklu izskatu, it kā apņēmusies turēties, cik vien var, tālāk un nepadoties, kad atkāpšanās nebūs vairs iespējama. Viņa izslējās apņēmīgi, bet bez spīts, redzams, nevēlēdamās Buagilberu izaicināt, taču likdama nojaust, ka vajadzības gadījumā aizstāvēsies visiem spēkiem.

—       Tev nav iemesla baidīties no manis, Rebeka, — templietis sacīja, — vai, pareizāk sakot, tev vismaz nav jābaidās no manis tagad.

—    Es arī nebaidos, ser bruņiniek, — Rebeka atbildēja, kaut gan satrauktā elpa runāja pretī šiem drosmīgajiem vārdiem. — Mana ticība ir stipra, un es tevis nebaidos.

—    Tev nav iemesla baidīties, — Buagilbers nopietni uzsvēra, — mana agrākā bezprātība tev nevar kaitēt. Tuvumā stāv sargi, pār kuriem es neesmu noteicējs. Viņi vedīs tevi uz nāves soda vietu, Rebeka, bet līdz tam viņi neļaus nevienam tev pāri darīt, pat man, ja mans neprāts — jo neprāts tas ir — vēlreiz mudinātu mani uz to.

—   Lai slavētas debesis! — ebrejiete sacīja. — Nāve vismazāk biedē mani šai ļaunprātības midzenī.

—   Jā, — templietis piekrita, — domas par nāvi nebaida drosmīgu dvēseli, kad ceļš uz viņpasauli atklājas negaidot. Mani nebiedē pīķa dūriens vai zobena cirtiens. Tev lēciens no skurbinoši augsta torņa vai kinžala asmens nav t&ismīgs salīdzinājumā ar to, ko katrs no mums uzskata par negodu. Ievēro, ko es saku, — ļoti var būt, ka mani jēdzieni par godu ir tikpat aplami kā tavējie, Rebeka, toties mēs abi pratīsim mirt par tiem.

—   Nelaimīgais cilvēks! — Rebeka izsaucās. — Vai tiešām tev lemts riskēt ar dzīvību par tādiem principiem, kuru nopietnību neatzīst tavs veselais saprāts? Tas nozīmē atdot visus savus dārgumus par kaut ko tādu, kas nevar aizstāt maizi, — bet nedomā tā par mani. Tava apņēmība svārstās ļaužu uzskatu vētrainajos un mainīgajos viļņos, bet mana balstās uz mūžības klintīm.

—   Rimsties, jaunava, — templietis pārtrauca, — tagad tādi prātojumi ir nevietā. Tev nav lemts mirt tai pēkšņajā un vieglajā nāvē, kuru labprātīgi izvēlas sāpes un apsveic izmisums, bet gausās, briesmīgās mokās un ciešanās, kuras piespriež par to, ko šo ļaužu velnišķīgā liekulība dēvē par tavu noziegumu.

—   Bet kam man jāpateicas par šādu nāvi, ja tāda man pielemta? — Rebeka jautāja. — Protams, tikai tam, kas aiz pašmīlīgām, zemiskām dziņām ar varu atveda mani uz šejieni un tagad nezināmā nolūkā cenšas šausmināt mani ar to rūgto likteni, kuru pats man sagādājis.

—    Nedomā, ka es tur esmu vainīgs, — templietis sacīja. — Es ar savām krūtīm būtu pasargājis tevi no šīm briesmām, tāpat kā pasargāju no bultām, kuras varēja laupīt tev dzīvību.

—   Ja tu būtu to darījis cēlā nolūkā aizsargāt nevainīgo, — Rebeka atteica, — es būtu pateicīga par šo gādību, bet tu kopš tā laika jau tik daudz reižu esi lielījies ar šo rīcību, ka dzīvība, saglabāta par to cenu, ko tu prasi no manis, kļuvusi man pretīga.

—   Pietiek pārmetumu, Rebeka, — templietis teica, — man diezgan jau bēdu, nepalielini tās vēl ar savām paļām.

—    Ko tu īsti gribi, ser bruņiniek? — ebrejiete jautāja. — Runā īsi. Ja tev kas cits padomā, ne tikai tīksmināšanas par paša sagādato nelaimi, tad dari to zināmu un pēc tam esi tik labs un atstāj mani, — pāreja no laika uz mūžību ir īsa, bet baismīga, un man paliek tikai mazs brītiņš, lai sagatavotos uz to.

—   Es noprotu, Rebeka, — Buagilbers sacīja, — ka tu joprojām uzvel man vainu par tām ciešanām, no kurām es tevi tik labprāt paglābtu.

—    Ser bruņiniek, — Rebeka $tteicat — es nevēlos apbērt tevi ar pārmetumiem. Bet vai tad nav skaidrs, ka par draudošo nāvi man jāpateicas tavai neprātīgajai kaislībai?

—   Tu maldies! Tu maldies, — templietis steidzīgi iebilda, — ja piedēvē man to, ko es nevarēju ne nojaust, ne aizkavēt ar savu gribu un spēkiem. Vai es varēju paredzēt, ka tik negaidīti ieradīsies šis plānprātiņš, ko pāris neprātīgas drosmes uzliesmojumu un muļķu cildinātās stulbās pašmocības ir patlaban pacēlušas augstāk par viņa nopelniem un cilvēku veselo saprātu, augstāk par mani un simtiem mūsu ordeņa locekļu, kuri domā un jūt kā ļaudis, kas brīvi no tiem aplamajiem un fantastiskajiem aizspriedumiem, kādi ir viņa domu un rīcības pamatā?

—   Tomēr tu biji tiesnešu skaitā, — Rebeka atbildēja, — un, kaut tu zināji, ka esmu nevainīga, pilnīgi nevainīga, tu neuzstājies pret manu notiesāšanu un, ja es pareizi saprotu, pats piedalīsies divcīņā ar ieročiem rokā, lai pierādītu manu vainu un apstiprinātu spriedumu.

—   Pacietību, jaunava! — templietis sacīja. — Neviena tauta tā neprot pielāgoties laikam kā tavējā un virzīt savu kuģi uz priekšu, izmantojot pat pretvēju.

—    Nelaimīga ir tā stunda, kad Izraeļa bērni apguva šo mākslu, — Rebeka atteica, — bet nelaime loka sirdis, tāpat kā uguns loka stūrgalvīgo tēraudu, un tie, kas paši nav vairs noteicēji par sevi, nav vairs savas brīvas, neatkarīgas valsts pilsoņi, ir spiesti zemoties svešzemnieku priekšā. Tāds ir mūsu lāsts, ser bruņiniek, ko, bez šaubām, esam izpelnījušies par saviem un savu tēvu grēkiem, bet jūs, kas cildināt savu brīvību kā savas pirmdzimtības tiesības, cik daudz dziļāks ir jūsu negods, kad, par spīti savai pārliecībai, jūs pazemojaties, lai izdabātu citu aizspriedumiem!

—    Tavi vārdi ir rūgti, Rebeka, — Buagilbers sacīja, uztraukumā staigādams šurpu turpu pa istabu, — bet es neesmu nācis tāpēc, lai apmainītos ar pārmetumiem. Zini, ka Buagilbers nepiekāpjas nevienam visā pasaulē, kaut gan apstākļi dažkārt spiež "Biņu grozīt plānus. Viņa griba ir kalnu straume, kurai klints var likt uz brīdi pavērsties sānis, bet tā tomēr atradīs ceļu uz okeānu. Tā pergamenta strēmele, kas ieteica tev pieprasīt aizstāvi, — kā tu domā, kas to sūtīja, ja ne Buagilbers? Kurā citā' tu būtu varējusi pamodināt tādu līdzjūtību?

—   Īss neizbēgamās nāves novilcinājums, vairāk nekas, — Rebeka atbildēja. — Daudz labuma no tā man nav, un tas ir viss, ko varēji izdarīt tās labā, kurai uzkrāvi tik daudz ciešanu un kuru beidzot novedi līdz kapa malai?

—    Nē, jaunava, tas nebūt nebija viss, ko biju nolēmis darīt tavā labā, — Buagilbers sacīja. — Ja nebūtu iejaucies šis nolādētais vecais fanātiķis, kā arī stulbenis Gūdolriks, kurš, būdams Tempļa bruņinieks, tomēr izliekas, it kā domā un spriež atbilstoši cilvēcības likumiem, tad ordeņa goda aizstāvi nebūtu izraudzījušies no preceptoriem, bet no ierindas bruņiniekiem. Tad es pats — tāds bija mans nodoms — ar pirmajām taures skaņām būtu ieradies sacīkšu laukumā kā klejojošs bruņinieks, kurš meklē dēkas, lai izmēģinātu savu vairogu un pīķi, un pieteicies par tavu aizstāvi, un, pat ja Bomanuārs raidītu pret mani nevis vienu, bet divus vai trīs no šejienes brāļiem, es nešaubos, ka ikkatru pa kārtai izsistu no segliem ar vienu un to pašu pīķi. Tā, Rebeka, es būtu pierādījis tavu nevainību, paļaudamies, lai tava pateicība apbalvo mani par uzvaru.

—   Tā ir tukša plātīšanās, ser bruņiniek, — Rebeka atteica, — tu lielies ar to, ko būtu darījis, ja nebūtu atradis par izdevīgāku rīkoties gluži pretēji. Tu pieņēmi manu cimdu, un manam aizstāvim — ja vien tādam pamestam radījumam kā es gadīsies aizstāvis — būs jācīnās ar tevi, un tu vēl joprojām izliecies par manu draugu un aizgādni,

—    Es arī gribu būt tavs draugs un aizgādnis, — templietis nopietni atbildēja, — bet padomā, ar ko es riskēju vai, pareizāk sakot, kādā negodā kritīšu, tāpēc nenosodi mani, ja es uzstādīšu dažus noteikumus, pirms upurēju visu, kas man dārgs, lai glābtu ebreju jaunavas dzīvību.

—   Runā, — Rebeka teica, — es tevi nesaprotu.

—   Nu labi, — Buagilbers sacīja, — es izteikšu visu tik vaļsirdīgi, kā to nedara pat vislielākais nožēlnieks, ieradies idiotiskajā grēksūdzē pje'sava garīgā tēva. Ja es neieradīšos cīņas vietā, Rebeka, es zaudēšu savu posteni un labo vārdu, zaudēšu visu, kas man dārgs kā dzīvība, — tas ir, savu biedru cieņu un cerību mantot to lielo varu, kas tagad atrodas liekulīgā stulbeņa Lūkasa de Bomanuāra rokās un ko es izlietotu pavisam citādi. Tāds noteikti būs mans liktenis, ja es neieradīšos cīnīties ar tavu aizstāvi. Lai nolādēts šis Gūdolriks, kas izlicis man tādas velnišķīgas lamatas! Lai divkārt nolādēts Alberts de Malvuazens, kas mani apturēja, kad gribēju mest tavu cimdu sejā šim muļķim, kurš tā izkūkojis prātu un tā iegrimis māņticībā, ka varēja noticēt tik nejēdzīgam apvainojumam, kas vērsts pret tik cēlu un daiļu būtni kā tu.

—    Kam tagad der šīs tukšās runas un glaimi? — Rebeka jautāja. — Tev bija izvēle — izliet nevainīgas sievietes asinis vai riskēt ar saviem šīs zemes labumiem un cerībām. Kāda nozīme to visu uzskaitīt? Tu taču esi izvēlējies.

—    Nē, Rebeka, — bruņinieks sacīja Lēnīgākā balsī, pienākdams viņai tuvāk, — es vēl neesmu izvēlējies. Nē, un zini — tev pašai vajadzēs izvēlēties. Ja es ieradīšos arēnā, man vajadzēs uzturēt savu godu un karavīra slavu, un tad — vienalga, vai tev būs aizstāvis vai ne, — tik un tā tu mirsi uz sārta, piesieta pie staba, jo vēl nav dzimis tas bruņinieks, kas varētu mēroties ar mani vai pat uzveikt mani, varbūt vienīgi Ričards Lauvassirds vai viņa mīlulis Aivenho. Bet, kā tev zināms, Aivenho vēl nav spējīgs apvilkt bruņas un Ričards ir svešzemju cietumā. Tātad, ja es izjāšu sacīkšu laukumā, tu mirsi, pat ja tavs skaistums pamudinātu kādu karstgalvi jaunekli ierasties, lai tevi aizstāvētu.

—   Kāpēc tu tik daudz reižu atkārto vienu un to pašu? — Rebeka jautāja.

—    Lai tu redzētu savu likteni no abām pusēm.

—   Tad parādi man arī otro pusi.

—   Ja es parādīšos liktenīgajā laukumā, — Buagilbers turpināja, — tu mirsi lēnā un l^iesmīgā nāvē, izbaudot lādas mokas, kādas esot paredzētas grēciniekiem aiz kapa. Ja es neieradīšos, man atņems bruņinieka vārdu un godu, es būšu apkaunots, apvainots burvestībā, sakaros ar neticīgajiem; mana vārda slava, ko esmu vēl pavairojis ar saviem darbiem, kļūs man par apsmieklu un pārmetumu. Es zaudēšu labo vārdu, zaudēšu godu, .zaudēšu izredzes uz to diženumu, kādu sasnieguši tikai retie valdnieki, es upurēšu godkārus nodomus, sagraušu tikpat augstus plānus kā tie kalni, pa kuriem pagāni esot gandrīz uzkāpuši, debesīs, un tomēr, Rebeka, — viņš piebilda, mezdamies pie viņas kājām, — no šā diženuma es atteikšos, šo slavu es uzupurēšu, šo varu aizmetīšu, kaut tā jau gandrīz manās rokās, ja vien tu teiksi: «Buagilber, es pieņemu tavu mīlestību!»

—   Nedomā par tādām aplamībām, ser bruņiniek, — Rebeka atbildējā, — bet steidzies pie reģenta, pie karalienes mātes, pie prinča Džona — aiz cieņas pret Anglijas kroni viņi nevar atļaut jūsu lielmestram tādu patvaļu. Ar to tu patiešām parādīsi man savu aizgādību, nenesdams pats nekādus upurus un neprasīdams no manis nekādu atmaksu.

—   Ar tiem es neielaižos, — viņš turpināja, satvēris Rebekas drēbju malu, — es runāju tikai ar tevi. Kas spiež tevi uz tādu izvēli? Apdomājiesl Kaut es būtu pats sātans — nāve taču ir ļaunāka par sātanu, un mans sāncensis ir nāve.

—    Es nesalīdzinu šos abus ļaunumus, — Rebeka atteica, baidīdamās izaicināt nesavaldīgo bruņinieku, bet reizē stingri apņēmusies neatbalstīt viņa kaislību, nedz arī izlikties to paciešam. — Esi taču vīrs, esi kristīgais! Ja liesa, ka jūsu ticība māca žēlsirdību, kuras jums gan vairāk vārdos nekā darbos, tad paglāb mani no briesmīgās nāves, neprasot atalgojumu, kas pārvērstu tavu augstsirdību par zemisku kaulēšanos.

—   Nē, jaunava! — izsaucās augstprātīgais templietis, uzlēkdams kājās. — Ar to tu mani nepiekrāpsi! Ja es atsakos no iegūtās slavas un gaidāmā goda, tad atsakos tevis dēļ un mēs glābjamies kopā. Paklau, Rebeka, — viņš atkal atsāka, pazeminājis balsi. — Anglija, Eiropa — tā vēl nav visa pasaule. Ir arī citas zemes, pietiekami plašas manai godkārei, kur varam darboties. Dosimies uz Palestīnu, tur ir mans draugs Konrāds, marķīzs de Monserats, brīvs tāpat kā es no muļķīgajiem aizspriedumiem, kuri tur važās mūsu iedzimto veselo saprātu, — drīzāk mēs (slēgsim savienību ar Saladīnu nekā pacietīsim šo nicināmo fanātiķu nievas. Es cirtīšu sev jaunus ceļus uz diženumu, — viņš turpināja, atkal ašā gaitā mērodams telpu, — Eiropa vēl dzirdēs tā vīra sparīgos soļus, kuru padzinuši no savu dēlu vidus. Ne tie miljoni, kurus Eiropas krustneši sūta apkaušanai, lai nosargātu Palestīnu, ne tie desmiti tūkstoši saracēņu ar saviem zobeniem — neviens nepratīs tik dziļi ielauzties šai zemē, kuras dēļ sacenšas visas tautas, neviens nepratīs tur nostiprināties tik pamatīgi kā es un tie mani biedri, kuri sekos man ugunī un ūdenī, par spīti tam vecajam liekulim. Un tu būsi karaliene, Rebeka, — Karmela kalnā mēs celsim to troni, ko mana drosme būs tev iekarojusi, un es aizstāšu ilgi kāroto lielmestra zizli ar valdnieka scepteri.

—   Vieni vienīgi sapņi, — Rebeka sacīja, — tukša nakts vīzija, kura mani neaizrautu arī tad, ja īstenotos dienas gaismā. Pietiek ar to, ka tai varā, kuru tu ceri iegūt, es nekad nedalīšos, nedz ari spēju tik viegli atteikties no savas zemes vai ticības un cienīt cilvēku, kas tik labprātīgi apmaina šīs vērtības, sarauj saites ar ordeni, kuram zvērējis kalpot, un dara to tikai tāpēc, lai apmierinātu nevaldāmu kaisli pret svešas tautas meitu. Nenoteic maksu par manu izglābšanu, ser bruņiniek, nepārdod augstsirdīgu varoņdarbu, aizstāvi apspiesto aiz žēlsirdības, nevis pašlabuma dzīts. Griezies pie Anglijas troņa, Ričards uzklausīs manu sūdzību par šiem nežēlīgajiem vīriem.

—   Nekad, Rebeka, — templietis dedzīgi attrauca.

—   Ja es atteikšos no sava ordeņa, tad tikai tevis vienīgās dēļ. Ja tu noraidīsi manu mīlestību, mani god- kārie sapņi man vēl paliks, es nejaušu sevi mujķot! Locīt galvu Ričarda priekšā? Lūgt žēlastību šai lepnajai sirdij? Nekad, Rebeka! Ordenis manā personā pie Ričarda kājām nekritīs! Es varu atteikties no ordeņa, bet pazemot vai nodot to — nekad.

—   Tad lai dievs ir man žēlīgs, — R%beka atteica,

—   jo uz cilvēku palīdzību man nav ko cerēt.

—    Tā tas ir, — templietis piekrita, — jo arī es esmu tikpat lepns kā tu. Ja es ieradīšos arēnā ar pīķi rokā, nekādi cilvēciskas dabas apsvērumi neatturēs mani likt lietā visu manu spēku, un padomā, kāds tad būs tavs liktenis — mirt baismīgā visjaunāko noziedznieku nāvē, sadegt liesmojošā sārtā, sadalīties elementos, no kuriem mēs esam tik mistiski sastādīti, un nekas vairs nepaliks pāri no šā skaistā tēla, par ko varēja sacīt: tas nesen bija dzīvs un kustējās… Rebeka, sieviete nevar izturēt tādas domas, — tu vēl piekāpsies manām prasībām!

—    Buagilber, — ebrejiete atbildēja, — tu nepazīsti sievietes sirdi vai esi redzējis tikai tādas sievietes, kuras zaudējušas savas labākās īpašības. Es tev saku, lepnais templieti, ka nevienā no visbriesmīgākajām kaujām tu neesi parādījis tādu vīrišķību, kādu parāda sieviete, kad pienākums vai jūtas liek viņai ciest. Es pati esmu sieviete, lutināta un lolota, pēc dabas bailīga no briesmām un neiecietīga pret sāpēm, bet, kad mēs abi ieradīsimies liktenīgajā vietā — tu cīnīties, bet es ciest, — tad esmu stingri pārliecināta, ka mana drosme daudzkārt pārspēs tavu. Ardievu, es negribu šķiest vārdus, runājot ar tevi; tas laiks, kas Jēkaba meitai atlicis zemes virsū, jāizmanto citādi: viņai jāmeklē tas mierinātājs, kas gan novērsis seju no viņas tautas, bet nekad nav kurls pret tā cilvēka vaimanām, kurš piesauc viņu no visas sirds un dvēseles.

—   Tad tā mums jāšķiras? — noteica templietis pēc īsa klusuma brīža. — Kaut dievs nekad nebūtu ļāvis mums sastapties vai tu būtu dzimusi no cildiem vecākiem un augusi kristīgā ticībā! Zvēru pie debesīm, kad nolūkojos uz tevi un domāju, kur un kad mēs atkal tiksimies, es sāku jau vēlēties, kaut piederētu pie tavas atstumtās cilts, lai mana roka pazītu vienīgi zelta dukātus un sudraba šekeļus, nevis pīķi un vairogu, lai es liektu muguru katra sīka dižcilša priekšā un mans skatiens liktu drebēt tikai trīcošiem, bankrotējušiem parādniekiem! Lūk, ko es vēlētos, Rebeka, lai tikai būtu tuvāk tev šai dzīvē un lai izbēgtu no briesmīgās līdzdalības tavā nāvē.

—   Tu runā par ebrejiem, par kādiem tos pārvērtušas tev līdzīgu ļaužu vajāšanas, — Rebeka sacīja. — Dieva dusmas izdzina ebrejus no viņu zemes, bet čaklība un centība atvēra viņiem vienīgo neaizsprostoto ceļu uz varu un ietekmi. Palasi dieva izredzētās tautas seno vēsturi un saki — vai tie ļaudis, ar kuru starpniecību Jehova rādīja brīnūmus tautām, bija toreiz tirgoņi un augļotāji? Zini, lepnais bruņiniek, ka arī mums ir ne mazums slavenu dzimtu, salīdzinājumā ar kurām jūsu lielītie ziemeļu dižcilši ir tikpat kā ķirbis pret ciedru, — dzimtu, kuru ciltskoks sniedzas līdz tiem dižajiem laikiem, kad dievs ieņēma savu žēlsirdības sēdekli ķerubu vidū, un kurām viņu augsto kārtu piešķīra nevis šās zemes valdnieki, bet varenā balss, kas pavēlēja viņu senčiem būt tuvumā, kad tam kungam labpatiks parādīties. Tādi bija valdnieki no Jēkaba nama!

Rebekas vaigi tvīka sārtumā, kad viņa runāja par savas cilts seno slavu, taču atkal nobālēja, kad viņa nopūzdamās piemetināja:

—   Jā, tādi bija jūdu valdnieki, kuru tagad vairs nav. Viņu slava samīta kājām kā nopļauta zāle un sajaukta ar ceļa putekļiem. Taču ir starp viņu pēcnācējiem arī tādi, kas neapkaunos savu dižo izcelšanos, un to skaitā būs arī Aizeka Adonikama dēla meita. Ardievu! Es neapskaužu tavu ar asinīm iekaroto slavu, neapskaužu tavu izcelšanos no ziemeļu barbariskajiem pagāniem, neapskaužu arī tavu ticību, kura tev ir uz mēles, bet kuras nav ne tavā sirdī, nedz darbos.

—    Zvēru pie debesīm, es esmu apburts! — Buagilbers noteica. — Man sāk likties, ka plānprātīgajam skeletam taisnība un ka nevēlēšanos šķirties no tevis man iedvesis kāds pārdabisks spēks. Skaistā būtne! — viņš turpināja, pienākdams tuvāk, bet ar lielu cieņu. — Tik jauna, tik skaista, tik bezbailīga nāves vaiga priekšā, un tev nolemts mirt negodā un mokās! Kas gan neapraudās tevi? Asaras, kas divdesmit gadus bija svešas manām acīm, tagad sariešas tanīs, raugoties uz tevi. Bet tam lemts piepildīties, un nekas tevi neglābs. Mēs abi esam akli ieroči likteņa rokās, kurš neatturami dzen mūs uz priekšu kā divus kuģus, kuri traucas pa bangojošo jūru pirms negaisa, kas trieks tos vienu pret otru, lai sadragātu. Piedod man, un vismaz šķirsimies kā draugi. Veltīgi es pū^jos lauzt tavu apņēmību, bet arī mana ir tikpat stingra kā likteņa nesatricināmie likumi.

—    Cilvēki mēdz uzvelt liktenim savu neprātīgo kaislību sekas, — Rebeka atteica. — Bet es piedodu tev, Buagilber, kaut ari tu esi vainīgs manā priekšlaicīgajā nāvē. Tavā stiprajā dvēselē šad tad uzliesmo cildenas dziņas, bet tā ir kā aizlaists dārzs, kur nezāles pieņēmušās spēkā un nomākušas jaukos un derīgos stādus.

—   Jā, Rebeka, — templietis sacīja, — es esmu tāds, kā tu saki: neietekmējams, patvaļīgs un lepns, ka no šā tukšgalvju muļķu un izmanīgo liekuļu bara atšķiros ar savu garīgo pārākumu, kas paceļ mani augstāk par viņiem. Kopš jaunības esmu pieradis pie kaujām, spraudis sev augstus mērķus un dzinies pēc tiem neatlaidīgi un nelokāmi. Tāds es arī palikšu — lepns, neietekmējams, nemainīgs —, un pasaule to pieredzēs. Bet vai tu piedod man, Rebeka?

—   Tik sirsnīgi, cik vien upuris var piedot savam bendem.

—   Tad ardievu, — noteica templietis un izgāja no

istabas.

Blakus telpā preceptors Alberts Malvuazens ar nepacietību gaidīja Buagilbera atgriešanos.

—   Cik tu ilgi kavējies! — Alberts teica. — Man vai zeme dega zem kājām aiz nepacietības. Ja nu lielmestrs vai viņa spiegs Konrāds būtu iedomājušies ienākt šeit? Tad gan es dabūtu dārgi samaksāt par savu piekāpību! Bet kas tev kait, brāl? Tavi so]i nedroši, un seja drūma kā nakts. Vai tu esi vesels, Buagilber?

—   Jā, — templietis atbildēja, — vesels kā tas nelaimīgais, kurš zina, ka pēc stundas viņu gaida nāve. Zvēru pie krusta, es jūtos divkārt jaunāk, jo dažs labs uz nāvi notiesātais šķiras no dzīves tikpat viegli kā no vecām drēbēm. Zvēru pie debesīm, Malvuazen, šī meitene gandrīz laupījusi man visu vīrišķību! Es teju pat gribēju iet pie lielmestra un mest viņam taisni acīs atteikšanos no ordeņa, lai atbrīvotos no tā nežēlīgā pienākuma, kuru šis tirāns man uzspiedis.

—   Tu esi prātu zaudējis, — Malvuazens sacīja, — jo tā tu vari galīgi pazudināt sevi un neizglābsi arī ebrejieti, kura, pēc visa spriežot, tev ir tik dārga. Bomanuārs izraudzīsies tavā vietā citu ordeņa brāli, kas cīnīsies par viņa sprieduma pareizību, un notiesātā tik un tā ies bojā.

—   Muļķības! Es pats viņu aizstāvēšu, — bruņinieks augstprātīgi atbildēja, — un, man domāt, tev, Malvuazen, zināms, ka visā ordenī neatradīsies neviens, kas noturēsies seglos pret manu pīķi.

—   Jā, — piekrita slīpētais padomdevējs, — bet tu pilnīgi piemirsti, ka tev nebūs nedz izdevības, nedz iespējas īstenot šo neprātīgo plānu. Ej pie Lūkasa Bo- manuāra, paziņo viņam* pa:- savu atteikšanos no paklausības zvēresta, tad redzēsi, cik ilgi despotiskais vecis atstās tevi uz brīvām kājām. Tu tikko paspēsi izteikt šos vārdus, kad jau atradīsies simt pēdu apakš zemes — preceptorijas cietumā kā atkritējs, gaidīdams sodu, bet, ja viņš uzskatīs, ka esi apmāts, tu, iekalts važās, vājāsies tumsā uz salmiem kāda nomaļa klostera cellē, apdullis no apvārdošanas un caurcaurēm izmir- cis no svētā ūdens, ar kuru dzīs no tevis ārā velnu. Tev jāierodas arēnā, Briān, citādi tu esi pazudis un negodā kritis virs!

—   Es izlauzīšos no šejienes un aizbēgšu, — Buagilbers teica, — aizbēgšu uz kādu tālu zemi, kuru vēl nav sasniegusi cilvēku muļķība un fanātisms, lai neviena šīs daiļās būtnes asins lāsīte netiek izlieta ar manu līdzdalību.

—   Bēgšana tev neizdosies, — preceptors aizrādīja,

—   tavs neprāts modinājis aizdomas, un tev neļaus atstāt preceptoriju. Ej un pamēģini tuvoties vārtiem, pavēli nolaist tiltu — un tu redzēsi, kādu atbildi saņemsi. Tu esi pārsteigts un apvainots, bet vai nav labāk, ja tas ir tā? Ja tu aizbēgsi, tavu ģerboni apgriezīs otrādi, tu grūdīsi negodā savus senčus un pats tiksi padzīts no ordeņa. Padomā par to. Kur glābsies no kauna tavi vecie kaujas biedri, kad Briānu de Buagilberu, labāko karotāju templiešu pulkā, pasludinās par nodevēju un viņa vārdu liks pūļa apsmieklā? Kas tās būs par bēdām franču galmam! Un ar kādu prieku iedomīgais Ričards uzzinās, ka tas bruņinieks, k^s sagādājis viņam tādas grūtības Palestīnā un gandrīz vai aptumšojis viņa izdaudzināto slavu, pats zaudējis godu un labo vārdu ebreju meitenes dēļ un turklāt nav varējis viņu paglābt pat ar tik lielu upuri!

—   Pateicos tev, Malvuazen, — bruņinieks sacīja,

—    tu aizskāri to stīgu, kas manu dvēseli visdziļāk saviļņo. Lai notiek kas notikdams, bet Buagilberu nekad nesauks par nodevēju. Lai dievs dod, ka pats Ričards vai kāds no viņa izslavētajiem angļu mīluļiem ierastos arēnā! Bet nē — arēna būs tukša, jo neviens negribēs lauzt pīķi nevainīgas, pamestas meitenes dēļ.

—   Jo labāk tev, ja viss beigsies tā, — preceptors noteica. — Ja aizstāvis neieradīsies, tad lielmestra spriedums būs vainīgs nelaimīgās jaunavas nāvē, nevis tu. Uz lielmestru gulsies atbildība par šo notikumu, kuru viņš sev piedēvēs par slavējamu nopelnu.

—   Tiesa, — atbildēja Buagilbers, — ja aizstāvis neieradīsies, es būšu tikai daļa no krāšņā skata arēnā, sēdēdams zirgā bez kādas līdzdalības turpmākajos notikumos.

—   Bez vismazākās līdzdalības, — Malvuazens uztvēra. — Tā būs tikpat maza kā svētā Džordža attēlam baznīcas procesijā.

—       Labi, es palikšu pie savas apņemšanās, — augstprātīgais templietis nolēma. — Viņa mani noraidīja, pazemoja, nievāja mani. Kāpēc lai es upurēju viņai to cieņu, kāda man ir citu ļaužu acīs? Malvuazen, es ieradīšos arēnā.

To pateicis, templietis steigšus izgāja no zāles, un preceptors sekoja, lai uzraudzītu viņu un atbalstītu viņa apņemšanos, jo arī pats bija stipri ieinteresēts Buagilbera panākumos, cerēdams uz lielām priekšrocībām, kad Briāns ar laiku nostāsies ordeņa priekšgalā, nemaz jau nerunājot par izredzēm dabūt Konrādā Mont-Fičeta apsolīto vietu, ja preceptors veicinās nelaimīgās Rebekas notiesāšanu. Apkarojot labākās dziņas drauga dvēselē, Malvuazenam bija visas slīpēta un aukstasinīga patmīļa priekšrocības cīņā ar cilvēku, ko apsēdušas kvēlas un pretrunīgas kaislības, taču bija nepieciešama visa Malvuazena māksla, lai piespiestu Buagilberu palikt pie sava lēmuma. Malvuazenam vajadzēja cieši uzmanīt savu draugu, lai viņš neiedomātos bēgt, un gādāt, lai viņš nenāk saskarē ar lielmestru, jo tad varētu izraisīties atklāta sadursme, bez tam Albertam vajadzēja laiku pa laikam atkārtoti minēt dažādus ieganstus, lai iegalvotu Briānam, ka viņa ierašanās arēnā nekādi nevar nedz paātrināt, nedz ietekmēt Rebekas likteņa izšķiršanos, bet viņam pašam tas ir vienīgais līdzeklis glābties no pazemojuma un negoda.

XL NODAĻA

Nost, murgu tēli! Ričards atkal vīrs.

Ričards III

Kad Melnais Bruņinieks — jo mums nepieciešams atsākt stāstu par viņa piedzīvojumiem — pameta augstsirdīgā mežabrāļa Sanākšanas ozolu, viņš devās taisnā ceļa uz tuvējo diezgan necilo un trūcīgo klosteri, ko sauca par svētā Botolfa abatiju, uz kurieni pēc Torkilstonas pils ieņemšanas bija aizveduši ievainoto Aivenho uzticamā Gurta un augstsirdīgā Vambas uzraudzībā. Pagaidām nav nepieciešams runāt par to, kas notika starp Vilfredu un viņa atbrīvotāju; minēsim tikai, ka pēc ilgas un svarīgas sarunas priors izsūtīja sūtņus uz visām pusēm, bet otrā rītā Melnais Bruņinieks dzīrās jāt projām, paņemdams par pavadoni ākstu Vambu.

— Mēs sastapsimies Koningsburgā, nelaiķa Atelstana pilī, — bruņinieks teica Aivenho, — kur tavs tēvs Sedriks vīkš sava dižciltīgā radinieka bēres. Es tur redzēšu visus tavus sakšu radus, ser Vilfred, un iepazīšos ar viņiem tuvāk. Kad mēs tur satiksimies, es apņemos samierināt tevi ar tēvu.

To teicis, Melnais Bruņinieks laipni atvadījās no Aivenho, kurš izsacīja dedzīgu vēlēšanos pavadīt savu glābēju. Taču Melnais Bruņinieks negribēja par to ne dzirdēt.

—    Šodien krietni atpūties; diezin vai ari rīt tu būsi spējīgs doties ceļā. Man nevajag cita pavadoņa, ja man ir godīgais Vamba, kurš tēlos priesteri vai ākstu, kas tobrīd labāk atbildīs manam noskaņojumam.

—    Bet es, — Vamba sacīja, — kalpošu jums no visas sirds. Es labprāt apmeklēšu Atelstana bēru godības, jo, kad mielasts nebūs sātīgs un bagātīgs, viņš piecelsies no miroņiem, lai sabrāztu pavārus, maizes un dzērienu devējus, bet tas ir tāds skats, ko vērts redzēt. Turklāt es ceru, ser bruņiniek, ka jūsu drošsirdība mani pasargās no mana saimnieka Sedrika tajā gadījumā, ja mana asprātība cietīs neveiksmi.

—    Kur var derēt mana nabaga drošsirdība, ser jokdari, ja tava lieliskā asprātība bezspēcīga? Atrisini man šo mīklu.

—    Asprātība, ser bruņiniek, — Vamba atbildēja, — var daudz ko paveikt. Tā ir nasks un vērīgs blēdis, kas tūliņ pamana, ar kuru aci kaimiņš redz sliktāk, un turēsies tai pusē, kad kaimiņš saies lielajā. Bet drošsirdība — tas ir brožs vīrs, kura priekšā viss pajūk. Viņš airē pret vēju un paisumu un allaž nonāk krastā, tāpēc, labais ser bruņiniek, es tuvošos savam cilda- jam saimniekam tikai tad, kad viņa dvēselē valdīs jauks laiks, bet, negaisam tuvojoties, ceru — jūs mani paglābsiet.

—    Ser Priekškaramās Atslēgas Bruņiniek, ja jums labpatīk tā sevi dēvēt, — Aivenho teica, — baidos, ka esat atļāvies izraudzīties par pavadoni pārāk pļāpīgu un uzmācīgu nerru. Taču viņš zina katru taciņu un celiņu mežā ne sliktāk par jebkuru mednieku, turklāt, kā jūs pats redzējāt, uz šo nabaga nelgu var paļauties kā uz tērauda asmeni.

—       Nekas, — noteica bruņinieks, — ja vien viņš prot parādīt man ceļu, tad nav nekāda nelaime, ja viņš grib padarīt to patīkamu. Lai tev labi klājas, mīļais Vilfred, bet es tev piekodinu — paliec šeit vismaz līdz rītam.

Ar šiem vārdiem viņš pasniedza Vilfredam roku, kurš to noskūpstīja, atvadījās no priora, uzkāpa zirgā un aizjāja Vambas pavadībā. Aivenho sekoja viņiem ar skatienu, līdz viņi nozuda apkārtējo mežu ēnā, un tad atgriezās klosterī.

Taču tūliņ pēc agrā dievkalpojuma viņš aizsūtīja ziņu prioram, ka vēloties viņu redzēt. Sirmgalvis atskrēja lielā steigā un bažīgi apvaicājās, kā viņš jūtoties.

—   Labāk, — Vilfreds atbildēja, — nekā sākumā iedrošinājos cerēt; vai nu mana brūce nav bijusi tik nopietna, kā es spriedu pēc asiņošanas, vai balzams ir brīnišķīgi iedarbojies. Es jūtos tā, it kā varētu uzvilkt bruņas; tā ir liela laime, jo mani māc tādas domas, kas neļauj vairs palikt bezdarbībā.

—   Lai visi svētie mūs pasargā no tā, — priors teica, — ka Sedrika Sakša dēls pamēfcu mūsu klosteri, iekams sadzijušas viņa brūces. Mums būs kauns, ja mēs to pieļausim!

. — Es arī pats nepamestu jūsu viesmīlīgo mītni, godātais tēv, — Aivenho sacīja, —ja nejustos spējīgs doties ceļā un nebūtu spiests to darīt.

—   Kas liek tev tik pēkšņi doties projām? — priors tincināja.

—   Vai jums nekad nav gadījies, svētais tēv, mocīties ar ļaunu nojautu, kurai veltīgi meklēt cēloni? — bruņinieks jautāja. — Vai nekad nav aptumšojusies jūsu dvēsele kā saulaina ainava, kurai pēkšņi pārslīd pāri negaisa vēstītājs padebesis? Vai jūs nedomājat, ka šādām nojautām jāpievērš uzmanība, jo ar tām mūsu sargeņģeļi vēstī par tuvām briesmām?

—   To es nenoliedzu, — priors atteica, pārmezdams krustu, — ka tādas nojautas ir un ka tās nāk no dieva, taču tamlīdzīgas vēstis allaž saistās ar skaidri redzamu derīgu mērķi un dziņu. Bet kā tu, būdams ievainots, vari noderēt tam, kuram vēlies sekot, ja nespēsi aizstāvēt viņu, kad viņam uzbruks?

—       Tu maldies, prior, — Aivenho atbildēja, — spēka man diezgan, lai sadotu jebkuram, kas stātos man ceļā. Bet, kaut arī ieroči nebūtu vajadzīgi, vai tad es nevaru būt viņam derīgs arī citādi, ja viņš ir briesmās? Pārāk labi zināms, ka sakši necieš normaņus, un ko var zināt, kas notiks, ja normanis pēkšņi parādīsies sakšu vidū tādā mirklī, kad viņu sirdis satraukusi Atel- stana nāve un galvas iekarsušas no bēru godību vīna? Man šķiet, ka viņa ierašanās tādā brīdī ir visai bīstama, tāpēc esmu nolēmis vai nu novērst nelaimi, vai dalīties tanī, un, lai man labāk veiktos, lūdzu tevi, pa- gādā man jājamo zirgu, kam solis būtu vieglāks nekā manam kara zirgam.

—   Varu tev aizdot savu aidinieku, — godātais baznīcas kalps atbildēja, — es tavā vietā jātu ar viņu tikpat mierīgi kā ar svēta Olbena klostera priora zirgu. To es varu sacīt par savu Mīci — tā es saucu šo ķēvīti —, ka viņai ir līgani un vienmērīgi rikši, ja vien tu negribēsi likt viņai dejot starp olām kā burvju mākslinieka zirgam. Jādams uz Mīces, esmu sacerējis dažu labu svētrunu par pamācīšanu tiklab mana klostera brāļiem, kā arī pārējām nabaga kristīgo dvēselēm.

—   Tad lūdzu, godātais tēv, lieciet tūliņ seglot Mīci un lai Gurts ierodas ar manām bruņām.

—   To gan es lūgšu, žēlīgais spr, — priors aizrādīja,

—    Varat man ticēt, svētais tēv, — Aivenho sacīja,

—   ka neapgrūtināšu jūsu Mīci ar lieku svaru, bet, ja viņa sāks tiepties, tas nāks viņai pašai par ļaunu.

Šos vārdus viņš izsacīja tobrīd, kad Gurts piestiprināja pie bruņinieka zābakiem lielus zeltītus piešus, kas spējīgi pārliecināt jebkuru tiepīgu zirgu, ka izdevīgāk ir paklausīt jājēja gribai.

Asie, robotie ritentiņi, ar ko nu bija apbruņoti Aivenho zābaki, lika krietnajam prioram nožēlot savu laipnību un izsaukties:

—    Ak, žēlīgais ser, nupat atcerējos, ka mana Mice nepavisam necieš piešus! Labāk pagaidiet mazliet, es aizsūtīšu pēc sava ekonoma zirga tepat uz kaimiņu fermu; jums būs jāpagaida tikai kāda stundiņa, un šis zirgs ir ļoti paklausīgs, jo ar viņu ved ziemai malku un viņam nekad nedod auzas.

—    Pateicos, godātais tēv, es labāk palikšu pie jūsu pirmā priekšlikuma, jo redzu, ka jūsu Mīci jau pieved pie vārtiem. Gurts vedīs manas bruņas un ieročus, un par pārējo varat būt mierīgs: ja es nepārslogošu Mices muguru, tad arī viņa nesāks pārbaudīt manu pacietību. Un nu, ardievu!

Aivenho noskrēja no lieveņa ātri un viegli, ko nemaz nevarēja gaidīt no nesen ievainota cilvēka, un uzlēca zirgā, vēlēdamies atbrīvotiēs no neatlaidīgā priora, kurš turējās pie viņa sāniem tik cieši, cik to atļāva pilnīgais augums un gadu skaits, te uzteikdams savu Mīci, te lūgdams bruņinieku izturētas pret ķēvīti pie- sardzīgāk.

—    Viņa tagad tai vecumā, kas vienādi bīstams kā jaunavām, tā ķēvēm, jo nupat ieiet piecpadsmitajā gadā, — teica sirmgalvis, smiedamies pats par savu joku.

Taču Vilfreds bija pārāk norūpējies, lai pieskaņotu aidinieka soļus viņa īpašnieka soļiem, un palika kurls pret priora svarīgajiem padomiem un amizantajiem jokiem, tāpēc, uzsēdies zirgā un pavēlējis savam ieroču nesējam (tā Gurts tagad saucās) turēties blakus, devās mežā pa Melnā Bruņinieka pēdām, kamēr priors, stāvēdams pie klostera vārtiem un nolūkodamies viņam pakaļ, izsaucās:

—    Svētā Marija! Cik ņipri un nadzīgi ir šie karotāji! Vajadzēja man arī viņam uzticēt savu Mīci; ja ar nabadzīti atgadīsies kas ļauns, kā es iztikšu bez zirga, kad man tāds reimatisms krustos! Bet, — viņš turpināja apdomājies, — ja es nežēloju savus vecos un stīvos kaulus mūsu mīļās Anglijas labad, lai arī mana Mīce iegulda savu daļu šai pasākumā, jo varbūt tad mūsu nabaga klosteris tiks atzīts par kāda bagātīga ieguldījuma cienīgu vai vismaz vecajam prioram atsūtīs kādu citu kleperi. Un, ja nekas tāds arī nenotiks, jo šās pasaules varenie viepli aizmirst mazu ļaužu pakalpojumus, tad par atmaksu man būs apziņa, ka esmu rīkojies pareizi. Bet tagad liekas esam pats īstais laiks aicināt brāļus uz brokastīm refeklorijā. Man gan šķiet, ka šo aicinājumu viņi uzklausa daudz labprātāk' nekā rīta vai pusdienas dievkalpojuma iezvanīšanu.

Un svētā Botolfa abatijas priors steberēja atpakaļ uz refektoriju ieņemt goda vietu aiz galda, uz kura nupat bija uzliktas kaltētas mencas un els mūku brokastīm. Tusnīdams un ar svarīgu izskatu viņš nosēdās aiz galda un diezgan miglainos vārdos lika noprast, ka klosterim tagad gaidāmas dāvanas un ka arī viņš pats esot izdarījis svarīgus pakalpojumus. Šādas runas citā laikā būtu modinājušas ziņkāri, bet, tā kā menca bija ļoti sāļa un els diezgan stiprs, tad brāļi pārāk cītīgi strādāja ar žokļiem un ausis palika dīkā; hronika min tikai vienu personu, kura veltīja uzmanību priekšnieka noslēpumainajiem mājieniem, — tēvu Digoriju, kam stipri sāpēja zobi, tā ka viņš varēja gremot tikai ar vienu žokļa pusi.

Tikmēr Melnais Bruņinieks un viņa pavadonis nesteigdamies virzījās uz priekšu pa meža biezokni; brašais bruņinieks te dungoja iemīlējušos trubadūru dziesmas, te ierosināja ar jautājumiem sava ceļabiedra tieksmi uz pļāpāšanu, tāpēc viņu saruna bija savdabīgs dziesmu un joku mistrojums, par ko mēs labprāt sniegtu lasītājam kādu nojausmu.

Iedomājieties šo bruņinieku — gara auguma, kādu mēs viņu aprakstījām, spēcīgu, plecīgu, ar raženu miesas būvi un prāvo melno zirgu, kas bija it kā tieši radīts šim jātniekam, tik viegli zirgs viņu nesa. Jātnieka sejsega augšdaļa bija pacelta, lai būtu vieglāk elpot, apakšdaļa palika nenolaista, tā ka sejas vaibstus bija grūti saskatīt. Vislabāk bija redzami viņa iedegušie vaigi un lielās zilās acis, kas mirdzēja zem paceltā sejsega ēnas; jātnieka stāja un izskats pauda līksmu bezbēdību un bezbailīgu paļāvību — šāds raksturs nav spējīgs paredzēt briesmas, toties vienmēr gatavs stāties tām pretī, jo doma par briesmām ir ierasta tam, kas nodevies karam un dēkām.

Āksts bija savā parastajā raibajā tērpā, bet pēdējā laika notikumi bija piespieduši viņu apmainīt koka zobenu pret asu palašu un iegarenu vairogu; Torkilsto- nas aplenkumā izrādījās, ka viņš, par spīti savam amatam, tīri labi rīkojas ar šiem ieročiem. Īstenībā Vam- bas garīgā nepilnvērtība izpaudās galvenokārt nervozā satrauktībā, kas neļāva viņam ilgi palikt vienā stāvoklī vai kavēties pie vienas domas, tomēr viņš bija spējīgs izpildīt jebkuru skaidri pateiktu uzdevumu vai apspriest noteiktu jautājumu, ja tas neprasīja daudz laika. Seglos viņš te liecās atpakaļ, te uz priekšu, te noslīdēja zirgam uz kakla, te uz pašiem krustiem, te nokāra abas kājas uz vieniem sāniem, te apsēdās ar seju pret asti, vaibstījās, grozījās, šķobīja seju kā īsts mērkaķis un beidzot tā apnika zirgam, ka tas nometa Vambu zemē un viņš visā augumā izstiepās zaļajā zālē. Šis gadījums varen sasmīdināja bruņinieku un piespieda viņa ceļa biedru izturēties mierīgāk. 1

Tobrīd, kad mēs viņus panācām ceļā, jautrais pāris dziedāja vireli, kā to tais laikos sauca; Priekškaramās Atslēgas Bruņinieks dziedāšanā bija diezgan izveicīgs, bet āksts tikai piebalsoja piedziedājumam. Dziesmas saturs bija šāds:

Anna Marija mijā, jau saulīte spīd, Anna Marija mīļā, jau pienācis rīts, Klīst migla, un putniņi priecīgi dzied. Anna Marija mīļā, nost palagus svied! Pūš mednieki taures, un atbalsīs trīc Pār siliem un klajumiem saulainais rīts. Spīd rasa, un vējiņš tik vēss un tik svaigs, — Anna Marija milā, nu celties ir laiks!

Vamba

Ak, Tibalt, mans Tibalt, kam modini jau?

Vēl sapnis vissaldākais izsapņots nav.

Gan sapnis ir mānīgs un ātri tas gaist,

Bet nomods, mans Tibalt, nekad nav tik skaists.

Lai putniņi gavilē, rasa lai žūst,

Lai tauri pār klajumiem mednieki pūš,

Daudz saldākas gaviles sapnis man nes,

Un ne jau par tevi, draugs, sapņošu es.

— Jauka dziesmiņa, — Vamba sacīja, kad abi beidza dziedāt, — un, zvēru pie savas nerra cepures, arī pamācība skaista! Mēs bieži dziedājām šo dziesmu abi ar Gurtu, manu kādreizējo biedru, kurš tagad aiz dieva žēlastības un saimnieka gribas ir brīvs cilvēks, bet reiz mēs abi dabūjām krietnu svētību šās pašas dziesmas dēļ, jo dziedot tā aizrāvāmies, ka liekas divas stundas pēc saules lēkta novāļājāmies pa gultu, man vēl tagad smeldz kauli, līdzko šī meldija iesitas galvā. Tomēr es labi nodziedāju Annas Marijas partiju jums par prieku, žēlīgais ser.

Pēc tam āksts uzsāka citu dziesmu ar komisku saturu, bet bruņinieks uztvēra meldiju un pievienojās viņam.

Bruņinieks un Vamba

Trīs vīri pie atraitnes precībās nāk,

— Lai dziesmiņu senajo uzdziedam mēs! — Lūdz roku un visādi dižoties sāk.

Un kāda gan atraitne atteikt šiem spēs?

Tas pirmais ir Tindeilas bruņinieks cēls,

— Lai dziesmiņu senajo uzdziedam mēs! — Viņš slavenu augstmaņu vienīgais dēls, Un kāda gan atraitne atteikt šim'spēs?

Ar senčiem un radiem viņš lielās, ko prot,

— Lai dziesmiņu senajo uzdziedam mēs! — Bet atraitne bruņniekam kurvīti dod,

Jo šī ir no tādām, kas atsacīt spēs.

Vamba

Tas otrais pie krusta un blbeles zvēr,

—  Lai dziesmiņu senajo uzdziedam mēs! — Šis esot no Velsas un dižciltīgs sers,

Un kāda gan atraitne atsacīt spēs?

Sers Dēvids of Morgans of Grifits of Reiss Viņš saucas, — lai dziesmiņu uzdziedam mēs! — Bet atraitne smejas: «Tik daudzus uzreiz Vai sieviete viena gan apprecēt spēs?»

Bet trešais ir jomens no zemnieku dzimts,

— Lai dziesmiņu senajo uzdziedam mēs! — Šim kārtīga zeme un rentes savs simts,

Un kāda gan atraitne atsacīt spēs?

Abi

Tā skvairam un bruņniekam kurvīši tiek, — Lai dziesmiņu senajo uzdziedam mēsl — Pie jomena iziet ikvienai ir prieks, Un atraitne jomenam nesacīs «nē».

—    Es gan gribētu, Vamba, — bruņinieks sacīja, — lai Sanākšanas ozola viesmīlīgais saimnieks vai jautrais mūks, viņa kapelāns, dzirdētu šo dziesmu, kura tā slavē slīpētos jomenus.

—   Es gan to negribētu, — Vamba atteica, — ja nu vienīgi tā raga dēļ, kurš karājas jums plecu saitē.

—   Tā ir Lokslija labvēlības ķīla, kuru man diezin vai kādreiz vajadzēs likt lietā. Tomēr esmu pārliecināts, ka nepieciešamības gadījumā zināmie trīs toņi tūliņ atsauks palīgā veselu baru šo krietno jomenu.

—   Es teiktu: lai dievs žēlīgs, -* āksts atsaucās, — ja vien nezinātu, ka šīs jaukās dāvanas dēļ viņi vienmēr laidīs mūs garām bez pārestībām.

—   Ko tu gribi sacīt? — bruņinieks jautāja. — Vai tu domā, ka viņi mums uzbruktu, ja nēbūtu šās draudzības ķīlas?

—   Es neko nesaku, — Vamba atteica, — arī zaļajiem zariem ir ausis tāpat kā mūriem. Bet uzmini manu mīklu, ser bruņiniek: kad tukša vīna blašķe un tukšs maks ir labāki par pilniem?

—   Es domāju, nekad, — bruņinieks atbildēja.

—   Par tādu aplamu atbildi tu esi pelnījis, ka šīs mantas nāk tavās rokās vienmēr tukšas! Zini, ka blašķe jāizdzer, pirms tu pasniedz to saksim, bet nauda jāatstāj mājās, pirms dodies ceļā caur zaļo mežu.

—   Tad tu uzskati mūsu draugus par īstiem laupītājiem? — vaicāja Priekškaramās Atslēgas Bruņinieks.

—   To es neesmu teicis, žēlīgais ser, — Vamba aizstāvējās. — Ja cilvēks dodas tālā ceļā, tad viņa zirgam būs vieglāk, ja tam noņems nastu, bet jātniekam būs vieglāk glābt savu dvēseli, ja viņu atbrīvos no tā, kas ir visa ļaunuma sakne, tāpēc es nezākāšu tos, kuri izdara tamlīdzīgus pakalpojumus. Tikai ceļa somu es gan labāk atstāšu mājās un naudas maku kambarī, lai šiem krietnajiem ļautiņiem nav veltīgi jānopūlas, kad satiekamies.

—    Mums tomēr jāaizlūdz par šiem ļautiņiem, draugs, kaut arī tu ne visai labi atsaucies par viņiem.

—    Es aizlūgšu par viņiem no visas sirds, — Vamba nosolījās, — gan tikai pilsētā, nevis zaļā mežā kā tas abats, kuru viņi piespieduši turēt dievkalpojumu, iesēdinot viņu kanceles vietā ozola dobumā.

—   Teic, ko gribi, Vamba, bet šie jomeni izdarīja lielu pakalpojumu tavam saimniekam Sedrikam Torkil- stonā.

—   Kas tiesa, tas tiesa, — Vamba atbildēja, — bet tas ietilpa viņu norēķinos ar dievu.

—   Kas tie par norēķiniem, Vamba? Paskaidro man, — viņa ceļa biedrs lūdza.

—    Nu, tad klausieties, — āksts atbildēja. — Ar dievu viņiem ir dubulti rēķini, kā mūsu vecais ekonoms mēdza dēvēt savus ciparus, un tāds pats aprēķins, kāds ebrejam Aizekam ar viņa parādniekiem: dot, cik maz vien var, un saņemt, cik daudz vien var; tā arī viņi cer no katra laba darba iegūt septiņkārtīgus augļus, kā solīts svētajos rakstos.

—   Sniedz man kādu piemēru, Vamba, es neko nezinu ne par rēķiniem, ne par augļošanu, — bruņinieks sacīja.

—    Nu, ja jūsu varonīgā godība ir tik neizglītota,— Vamba atbildēja, — tad lai jums labpatīk uzzināt, ka šie goda vīri līdzsvaro katru labu darbu ar citu ne visai teicamu — pasniedz ubaga mūkam vienu sudraba kronu, bet taukam abatam noceļ simt zelta dukātu, vai palīdz nabaga atraitnei, bet mežā apmīļo glītu meiču.

—    Kurš no tiem darbiem labs un kurš slikts? — bruņinieks viņu pārtrauca.

—    Smalka mīkla! Nudien smalka mīkla! — Vamba izsaucās. — Patiešām patīkami parunāt ar gudru cilvēku. Varu apzvērēt, ser bruņiniek, ka neko labāku jūs nevarējāt pateikt arī tad, kad skurbumā turējāt dievkalpojumu kopā ar to blēža vientuļnieku. Bet turpināsim. Mūsu brašie mežabrāļi uzceļ nabagam mājiņu, bet nodedzina pili; izlabo jumtu virs luktas, bet aplaupa pašu baznīcu; nabaga cietumnieku izpestī no ūķa, bet uzpūtīgo tiesnesi nomušī vai, runājot par neseniem nolikumiem, atbrīvo sakšu franklinu, bet nor- maņu baronu sadedzina dzīvu. Nav vārdam vietas, viņi

ir laipni zagļi un pieklājīgi laupītāji,, bet sastapties ar viņiem izdevīgāk tad, kad viņiem uzkrājies vairāk grēku.

—   Kāpēc tā, Vamba? — bruņinieks vaicāja.

—    Tāpēc, ka tad viņus urda sirdsapziņa un viņi labprāt grib norēķināties ar dievu to kungu. Bet, kad viņi tikuši ar dievu uz pusēm, tad lai visi labie gari paglābj tos, ar kuriem viņi atvērs jaunu kontu! Plāni klāsies tam ceļiniekam, kas pirmais pagadīsies pa ķērienam pēc viņu labā darba Torkilstonā. Bet tomēr, — Vamba piebilda, piejājis bruņiniekam tuvāk, — te sastopami arī tādi pretimnācēji, kuri ceļavīriem daudz bīstamāki par mūsu mežabrāļiem.

—   Kas tie tādi ir? Jums taču šeit nav ne vilku, ne lāču, man domāt, — bruņinieks sacīja.

—   Toties mums ir Malvuazena bruņotie saimes ļaudis, ser, — Vamba atteica, — un es jums saku — vietējo karu laikā pusducis šādu vīru -ir vesela vilku bara vērts. Tagad viņi grib ievākt ražu, kopā ar viņiem siro no Torkilstonas izbēgušie zaldati. Tāpēc, ja mēs viņus sastaptu, mums dārgi nāktos maksāt par mūsu varoņdarbiem. Bet sakiet, ser bruņiniek, — ko jūs darītu, ja jums patrāpītos ceļā pāris tādu zeļļu?

—; Ja viņi domātu stāties mums ceļā, Vamba, es pienaglotu tos neliešus ar savu pīķi pie zemes.

—   Bet ja viņi būtu četratā?

—   Viņi dabūtu dzort no tā paša biķera, — bruņinieks atbildēja.

—   Bet, ja viņi būtu seši un mēs tikai divi kā tagad, — Vamba turpināja, — vai arī tad jūs neatcerētos Lokslija ragu?

—   Kā? Saukt palīgus pret tamlīdzīgu salašņu bandu, kuru viens īsts bruņinieks var izkliedēt kā vējš sausas lapas! — bruņinieks izsaucās.

—   Tā, tā, — Vamba noteica, — tad es palūgšu atļauju apskatīt tuvāk šo pašu ragu, kas tik vareni skan.

Bruņinieks atsēja plecu saiti un apmierināja ceļa biedra ziņkāri, pasniegdams viņam ragu, ko Vamba tūliņ uzkāra sev kaklā.

—   Trārirarā! — āksts izvilpoja signālu. — Tagad es arī pratīšu nolaurēt to ne sliktāk par citiem.

—   Paskat, kāds šķelmis! — bruņinieks noteica.

—   Dod ragu atpakaļ!

—        Esi mierīgs, ser bruņiniek, rags atrodas drošība. Kad varonība ceļo kopā ar muļķību, tad ragam jābūt muļķības rokās, jo viņa prot labāk taurēt.

—   Piesargies, blēdi, — Melnais Bruņinieks teica,

—   tu pārāk daudz atļaujies! Nesāc jokot ar manu pacietību!

—        Nedraudiet man, ser bruņiniek, — atbildēja āksts, pajājis gabaliņu tālāk no piktā bruņinieka, — citādi muļķība dos kājām ziņu un varonība varēs pati meklēt ceļu mežā.

—        Jā, šoreiz tu ņēmi virsroku, — bruņinieks atbildēja, — un, taisnību sakot, man nav laika ar tevi tielēties. Lai rags paliek pie tevis, ja vēlies, un turpināsim ceļu.

—   Un jūs nedarīsiet man pāri? — Vamba jautāja.

—   Es jau teicu, ka ne, šķelmi!

—        Nē, vispirms dodiet man savu bruņinieka vārdu, — Vamba turpināja, ar lielu piesardzību tuvodamies Priekškaramās Atslēgas Bruņiniekam.

—        Dodu tev bruņinieka goda vārdu, tikai netūļojies vairs.

—        Labi, — āksts atsaucās, droši piejādams bruņiniekam klāt. — Tātad varonība ar muļķību atkal ir sirsnīgi sabiedrotie. Redzat, es nemaz neilgojos pēc tādām pļaukām, kādu jūs toreiz iezvēlāt tumīgajam vientuļniekam, tā ka viņa godība kūleniski novēlās zālē. Nu, ja muļķība dabūjusi ragu savā rīcībā, lai tad varonība saslejas un sapurina krēpes; ja nemaldos, tanī biežņā mums uzglūn daži zibeņzeļļi.

—   Pēc kā tu tā spried? — bruņinieks jautāja.

—        Pēc tā, ka reizes divas vai trīs pamanīju starp zaļajām lapām pavīdam bruņu cepuru smailes. Ja tie būtu godīgi ļaudis, tad jātu pa taciņu, bet šis biezoknis ir īsti piemērota vieta svētā Niklāsa [31] kapelāniem.

—       Goda vārds, šoreiz tev būs taisnība! — noteica bruņinieks, nolaizdams sejsegu.

Labi, ka viņš paspēja to izdarīt, jo tai pašā mirklī no aizdomīgajiem krūmiem izšāva trīs bultas, tēmētas viņam galvā un krūtīs; viena būtu iedūrusies smadzenēs, ja neatlēktu atpakaļ no tērauda sejsega. Abas pārējās ķēra krūšu bruņas un kaklā pakārto vairogu.

—   Paldies labajam ieroču meistaram! — bruņinieks sacīja. — Vamba, bruksim viņiem virsū!

Un viņš pagrieza zirgu tieši uz krūmiem. Tur viņu saņēma seši vai septiņi bruņoti jātnieki, kas auļos drāzās pretī ar izstieptiem pīķiem. Trīs pīķi salūza gabalu gabalos, it kā atsizdamies pret tērauda torni. Melnā Bruņinieka acis šķita metam ugunis caur sejsega spraugām. Viņš majestātiski izslējās kāpšļos un uzsauca:

—   Ko tas nozīmē, mani kungi?

Par atbildi bruņotie vīri izrāva zobenus un bruka viņam virsū no visām pusēm, kliegdami:

—   Mirsti, tirān!

—    Ahā! Svētais Edvard! Svētais Džordž! — Ar katru izsaucienu Melnais Bruņinieks nojfieca zemē kādu vīru. — Tātad pie mums ir nodevēji?

Lai cik pārdroši bija viņa pretinieki, tomēr viņi kāpās atpakaļ, jo katrs brašās rokas vēziens solīja viņiem nāvi, un šķita, ka Melnā Bruņinieka spēka iedvestās šausmas sniegs viņam uzvaru pār visiem ienaidniekiem, bet tad piesteidzās vīrs zilās bruņās, kas līdz šim bija turējies nomaļus; viņš piespieda savam zirgam piešus un, vērsdams pīķi nevis pret jātnieku, bet pret zirgu, nāvīgi ievainoja cēlo dzīvnieku.

—   Tas ir nodevīgs trieciens! — izsaucās Melnais Bruņinieks, kad viņa zirgs novēlās uz sāniem, noraudams jātnieku līdzi zemē.

Tai pašā mirklī Vamba ietaurējās, jo viss norisinājās tik ātri, ka viņš nebija paspējis to vēl izdarīt. Pēkšņās raga skaņas atkal lika slepkavām atkāpties, bet Vamba, kaut arī bija trūcīgi apbruņots, nekavējoties metās uz priekšu un palīdzēja Melnajam Bruņiniekam piecelties.

—    Kaunieties, gļēvie zaķapastalas! — izsaucās Zilais Bruņinieks, kurš likās esam uzbrucēju vadītājs. — Vai jūs laidīsieties lapās, padzirdējuši, ka nerrs pūš taurē?

Šo vārdu uzmundrināti, viņi atkal bruka virsū Melnajam Bruņiniekam, kurš tagad atzina par labāku at- slieties pret resna ozola stumbru un aizstāvējās ar zobenu. Tikmēr nodevīgais bruņinieks, paņēmis citu pīķi un nogaidījis mirkli, kad raženajam pretiniekam jāatkaujas no visām pusēm, auļoja tieši uz viņu, lai ar pīķi pienaglotu viņu pie koka, bet Vamba izjauca šo nodomu arī šoreiz. Spēka trūkumu ākstam aizstāja veiklība, un, izmantojot to, ka bruņotie vīri, aizņemti cīņā ar daudz svarīgāku pretinieku, nelikās par viņu ne zinis, viņš, turēdamies aizmugurē, veiksmīgi novērsa Zilā Bruņinieka uzbrukumu, iecirzdams viņa zirgam ar zobenu pa kājām. Zirgs un jātnieks sabruka zemē; tomēr Priekškaramās Atslēgas Bruņinieka stāvoklis joprojām bija ārkārtīgi bīstams, jo viņam mācās virsū no galvas līdz kājām apbruņoti vīri, un viņš, nepārtraukti izdāļādams niknus cirtienus ar zobenu uz visām pusēm, sāka jau pagurt, kad pēkšņi trāpīga bulta nolaida no kājas pašu bīstamāko pretinieku, un tai pašā mirklī laukumiņā izskrēja bars jomenu Lokslija un jautrā vientuļnieka vadībā, kuri nekavējoties metās cīņā tik sparīgi, ka drīz vien visi nelieši gulēja beigti vai -nāvīgi ievainoti. Melnais Bruņinieks pateicās saviem glābējiem ar tādu cieņu, kādu viņa agrākā stāja nebija paudusi, jo viņš bija drīzāk izturējies kā drosmīgs, varonīgs karavīrs, nevis kā augstas kārtas persona.

—    Iekams izsaku atzinībā saviem uzticamajiem draugiem, — viņš sacīja, — man ārkārtīgi svarīgi zināt, kas ir šie negaidītie ienaidnieki. Vamba, pacel Zilā Bruņinieka sejsegu, — liekas, viņš ir šo neliešu barvedis.

Āksts pieskrēja pie slepkavu vadoņa, kuru ievainotais zirgs bija piespiedis pie zemes un kurš turklāt bija tik stipri sasities, ka nespēja ne bēgt, ne pretoties.

—    Vadzi, brašais karotāj, — Vamba sacīja, — es būšu tavs ieroču nesējs, ja jau biju tavs zirgu puisis. Es tevi nocēlu no zirga un tagad noņemšu bruņu cepuri.

To teicis, viņš bez kādām ceremonijām norāva Zilajam Bruņiniekam cepuri, kas aizripoja zālē, un Priekškaramās Atslēgas Bruņiniekam atklājās sirmas cirtas un seja, kuru viņš nekādi nebija gaidījis ieraudzīt šādos apstākļos.

—   Voldemār Ficurs! — viņš izbrīnā iesaucās. — Kas varēja ierosināt vīru no tavas kārtas un ar tavu labo slavu ķerties pie tāda nekrietna darba?

—   Ričard, — atbildēja sagūstītais bruņinieks, pacēlis uz viņu acis, — slikti gan tu_ izproti ļaudis, ja nezini, cik tālu var novest katru Ādama bērnu godkāre un atriebība.

—   Atriebība? — Melnais Bruņinieks atkārtoja.

—   Es tev nekad neesmu pāri darījis. Par ko tu gribi man atriebties?

—   Par manu meitu, Ričard, kuru tu negribēji precēt. Vai tas nav apvainojums normanim, kurš cēlies no tikpat dižas cilts kā tu?

—   Par tavu meitu? — brīnījās Melnais Bruņinieks.

—   Dīvains iegansts ienaidam, kurš noved pie asiņainas izrēķināšanās! Atkāpieties, godātie seri, man jāparunā ar viņu zem četrām acīm. Nu, Voldemār Ficurs, tagad saki patiesību, atzīsties, kas tevi uzkūdīja uz šo nodevību. *

—   Tava tēva dēls, — Voldemārs atbildēja, — kurš tā soda tevi par to, ka neklausīji savam tēvam.

Ričarda acis iezvērojās sašutumā, bet labākās jūtas uzveica dusmas. Viņš piespieda roku pie pieres un mirkli stāvēja, lūkodamies sejā pazemotajam baronam, kura vaibstos lepnums cīnījās ar kaunu.

—   Tū nelūdz, lai saudzē tavu dzīvību, Voldemār? — karalis jautāja.

—   Kas nokļuvis lauvas nagos, tas zina, ka tas būtu veltīgi, — Ficurss atbildēja.

—   Vari ņemt savu dzīvību nelūgtu, — Ričards teica,

—    lauva nepārtiek no maitām. Paturi savu dzīvību, bet ar tādu noteikumu, ka triju dienu laikā tu pametīsi Angliju, dosies noslēpt negodu savā Normandijas pilī un nekad neiedrošināsies pieminēt Anžujas Džona vārdu sakarā ar šo nodevīgo uzbrukumu. Ja tevi atradīs Anglijā pēc minētā laika, tad tu mirsi, bet, ja ar vismazāko mājienu metīsi ēnu uz mana nama godu, tad, zvēru pie svētā Džordža, tu neglābsies no manis pat ne baznīcā pie altāra! Es tevi pakāršu tavas pils tornī kraukļiem par barību. Lokslij, es redzu, ka jūsu jomeni jau paspējuši noķert visus izklīdušos zirgus,— dodiet vienu zirgu šim bruņiniekam, lai viņš iet savu ceļu neaizskarts.

—   Ja es nedomātu, ka dzirdu balsi, kuras pavēles nav apstrīdamas, — Lokslijs atbildēja, — es raidītu šim neģēlim pakaļ bultu, lai ietaupītu viņam garo ceļojumu.

—   Tev ir angļa sirds, Lokslij, — Melnais Bruņinieks teica, — un tu pareizi spriedi, ka tavs pienākums man paklausīt. Es esmu Anglijas Ričards!

Dzirdot šos vārdus, kas tika izsacīti majestātiskā, Ričarda Lauvassirds augstajai kārtai un cildenajam raksturam atbilstošā tonī, visi jomeni nometās ceļos, godbijīgi izsacīja savas pavalstnieku jūtas un lūdza piedošanu par saviem pārkāpumiem.

—   Piecelieties, mani draugi, — žēlīgi sacīja Ričards, raudzīdamies viņos parastajā labajā omā, kas bija paspējusi apdzēst pēkšņo dusmu liesmas, un viņa seja, kaut arī kvēloja aiz sasprindzinājuma, ne ar ko neatgādināja neseno nešpetno sadursmi. — Piecelieties, mani draugi! Jūsu pārkāpumus tiklab mežā, kā klajumā izpērk krietnie pakalpojumi maniem nelaimīgajiem pavalstniekiem pie Torkilstonas mūriem, kā arī jūsu karalim šodien sniegtā palīdzība. Piecelieties, mani vasaļi, un esiet turpmāk man labi pavalstnieki. Bet tu, drošsirdīgais Lokslij …

—   Nesauciet mani vairs par L6ksliju, mans suverēn, un dzirdiet to vārdu, kurš, es baidos, kļuvis pārāk tālu izdaudzināts un varbūt sasniedzis pat jūsu karaliskās ausis. Esmu Robins Huds no Šervudas meža.

—   Mežabrāļu karalis un krietnu vīru vadonis? — karalis sacīja. — Kaš gan nav dzirdējis tavu vārdu, jo tas aizskanējis līdz pašai Palestīnai! Vari būt pārliecināts, brašais mežabrāli, ka neviens darbs, kas noticis mūsu prombūtnē un tās izraisītajos nemierīgajos laikos, netiks pieminēts tev par ļaunu.

—   Taisnību saka paruna, — iejaucās Vamba, gan ne tik vaļīgi, kā parasts, — kad kaķa nav mājās, tad peles uz galda.

—   Kā, Vamba, tu arī esi te? — Ričards brīnījās. — Es tik sen neesmu dzirdējis tavu balsi, ka domāju — tu būsi aizlaidies lapās.

—   Es aizlaidies lapās? — Vamba izsaucās. — Kad gan redzēts, ka muļķība labprātīgi šķiras no varonības? Rau, kur guļ mana zobena upuris — lieliskais pelēkais ērzelis, ko es labprāt vēlētos redzēt pie pilnas veselības, bet zirga vietā viņa saimnieku guļam notriektu zemē. Tiesa gan, sākumā es mazliet satrūkos, jo raibs vamzis tik labi neaizsargā pret asiem pīķiem kā tērauda bruņas, bet, ja es ari nekāvos ar zobenu, tad taču pirmais taurēju trauksmi.

—    Turklāt īsti laikā, krietnais Vamba, — karalis atbildēja. — Es neaizmirsīšu lavu pakalpojumu.

Ričards atskatījās un ieraudzīja jautro vientuļnieku, kas, nometies ceļos, vārstīja rožukroņi, nolicis vāli, kas nesen bija tik pamatīgi strādājusi kautiņā, sev līdzās zālē. Acis viņš bija pacēli^augšup, mutes kaktiņus nolaidis lejup kā tabakas maka auklas, pēc Vam- bas izteiciena, un savilcis tādu ģīmi, kam, pēc viņa domām, vajadzēja paust, cik dziļi viņš satriekts, tomēr visas šās ārkārtējās nožēlas liekuļotās pazīmes neiedvesa sevišķu uzticību, jo vientuļnieka platā ģīmja vaibstos vīdēja šķelmīgs smīns, kas liecināja, ka tiklab bailes, kā nožēla ir viena vienīga izlikšanās.

—    Ko tu tāds nolaidies, jārīgais priesteri? — Ričards prasīja. — Vai baidies, ka tavs diocēzes priekšnieks uzzinās, cik tu cītīgi piesauc dievmāti un svēto Dan- stanu? Nebīsties, draugs, Anglijas Ričards nekad neizpauž tos noslēpumus, kas viņam uzticēti, sēžot pie vīna pudeles.

—    Nē, visužēlīgais valdniek, — atbildēja vientuļnieks, kuru visi, kas cienī tautas balādes par Robinu Hudu, pazīst ar brāļa Tuka vārdu, — mani nebiedē bīskapa zizlis, bet karaļa scepteris. Ak vai, kā mana ķecerīgā dūre iedrīkstējās pieskarties dieva svaidītā ausij!

—    Ha, ha! — Ričards iesmējās. — Tad no turienes pūš vējš! Es jau esmu piemirsis tavu pļauku, kaut gan pēc tās man visu dienu džinkstēja ausīs. Tiesa, zvēliens bija pamatīgs, bet es atsaukšos uz šo labo ļaužu lie- cibu, ka atmaksāju tev tai pašā naudā. Tomēr, ja uzskati, ka esmu tev parādā, tad varu šo pašu mirkli…

—   Ak nē, — mūks Tuks atbildēja, — esmu saņēmis savu devu pilnos apmēros un pat ar uzviju! Lai dievs dod jūsu augstībai visus parādus nomaksāt ar tikpat devīgu roku!

—   Ja parādus vienmēr varētu nolīdzināt ar pjaukām, tad mani kreditori nesūdzētos par tukšu kasi, — karalis

sacīja.

—   Tomēr, — vientuļnieks nerimās, atkal savilcis liekulīgi pazemīgu ģīmi, — es nezinu, kādu sodu man uzliks par šo ķecerīgo sitienu!

—   Par to nav ko runāt, brāli, — karalis atteica. — Man gadījies saņemt tik daudz sitienu no dažādu pagānu un neticīgo rokām, ka nav iemesla uztraukties par vienu vienīgu pļauku no tāda svēta vīra, kāds ir Kopmenherstas kapelāns. Bet vai nebūtu labāk tiklab tev, kā svētajai baznīcai, mans krietnais mūk, ja es dabūtu tev atļauju nolikt garīgo kārtu, iestāties manā sardzē un tikpat cītīgi apsargāt mūsu personu, kā tu apsargāji svētā Danstana altāri?

—   Mans suverēn, — atbildēja mūks, — pazemīgi lūdzu jūs piedot man, un, ja jūs zinātu, kā mani apsēdis slinkuma grēks, tad labprāt atvainotu mani, ka nepieņemu jūsu žēlastību! Svētais Danstans — lai viņš vienmēr ir ar mums! — mierīgi stāv savā nišā, kaut es dažkārt aizmirstu pielūgt viņu, dzīdamies pakaļ taukam briedim. Arī pa naktīm šad tad atstāju celli, noņemdamies ar pasaulīgām lietām, bet svētais Danstans neceļ ne ausi — pats klusākais un miermīlīgākais saimnieks, kāds jebkad izgriezts no koka. Bet, ja es būšu jomens un sava valdnieka svētās personas miesassargs — tas, protams, ir liels gods —, tad, tiklīdz es pasperšu solīti sānis, lai vienā klusā stūrītī iepriecinātu atraitnīti vai otrā pašaudītu kādu medījumu, tūliņ sāksies meklēšana. «Kur palicis tas suņa gabals priesteris?» prasīs viens. «Kas redzējis to nolādēto Tuku?» jautās otrs. «Tas īssvārcis viens pats izskauž vairāk briežu nekā puse visu angļu kopā,» teiks viens mežsargs. «Un, līdzko pamana kādu biklu dūjiņu, tā tūdaļ grābj ciet!» teiks otrs. īsi sakot, mans labais suverēn, lūdzami, atstājiet mani tur, kur atradāt, vai, ja vēlaties parādīt savu žēlastību man, svētā Kopmenherstas Danstana nabaga kapelānam, tad jebkura dāvaniņa tiks pieņemta ar lielāko pateicību.

—    Es tevi saprotu, — karalis noteica, — un piešķiru tev, svētais kapelān, tiesības medīt manos Vo.rnklifas mežos. Tikai pielūko, nešauj vairāk par trim briežiem katrā gadalaikā, taču lai es neesmu kristīgs bruņinieks un īsts karalis, ja tu nepratīsi attaisnoties arī tad, kad būsi nošāvis trīsdesmit.

—   Jūsu augstība var paļauties uz mani, ka ar svētā Danstana žēlastību es atradīšu iespēju vēl palielināt jūsu visai devīgo velti.

—    Par to es nemaz nešaubos, labais brāli, — karalis sacīja, — bet, tā kā brieža gaja ir sausa, tad mūsu pagraba pārzinim tiks pavēlēts piegādāt tev katru gadu vāti Spānijas vīna, muciņu malvāzijas un trīs lielas mucas pirmā labuma ela. Un, ja ar to tavas slāpes nebūs remdinātas, tad ierodies galmā un nodibini pazīšanos ar manu namzini.

—   Bet kas būs svētajam Danstanam? — mūks jautāja.

—    Cepure, apmetnis un altāra sega, — karalis turpināja, pārmezdams krustu. — Tjjjju nepārvērtīsim savus jokus nopietnībā, lai dievs nesoda mūs par to, ka vairāk domājam par visādām blēņām nekā par viņa vārda teikšanu un slavēšanu.

—   Par savu patronu es atbildu! — priesteris līksmi atsaucās.

—   Atbildi labāk pats par sevi, mūk, — karalis Ričards paskarbi noteica, bet tūliņ sniedza roku vientuļniekam, kurš, mazliet apmulsis, nometās ceļos un noskūpstīja to. — Manai izstieptai rokai tu izrādi mazāku cieņu nekā savilktai dūrei, — karalis turpināja, — pirmās priekšā tu nometies ceļos, bet otrās priekšā pakriti atmuguriski.

Taču vientuļnieks, laikam baidīdamies atkal aizvainot karali, turpinot sarunu tādā jokdarīgā tonī, — šāda piesardzība nekad nav lieka tiem, kam gadās sarunāties ar valdniekiem, — zemu palocījās un atkāpās.

Tobrīd uz skatuves parādījās vēl divas personas.

XLI NODAĻA

Lai kungiem kā pieklājas cieņa un gods,

Bet tāpēc jau vairāk tiem prieku nav dots!

Zaļā nora mūs sauc, Labāk nedomā daudz,

Līdzi dejot te augstiem un zemiem ir ļauts.

Makdonalds

Šie jaunpienaceji bija Vilfreds Aivenho jāšus uz Botolfa abatijas priora ķēves un Gurts uz paša bruņinieka kara zirga. Aivenho bija ārkārtīgi pārsteigts, kad ieraudzīja savu karali aptraipītu ar asinīm un sešus vai septiņus līķus laukumiņā, kur bija notikusi kauja. Pārsteidza viņu arī tas, ka Ričardu ielenca vesels bars ļaužu, kas pēc izskata atgādināja mežabrāļus, bet mežā tā bija bīstama svīta karalim. Aivenho nezināja arī, vai uzrunāt Ričardu kā ceļojošo Melno Bruņinieku vai kā citādi. Ričards saprata viņa grūtības.

— Nebīsties, Vilfred, — viņš teica, — uzrunāt Ričardu Plantagenetu viņa īstajā vārdā, jo viņš atrodas

starp uzticamam angļu sirdīm, kaut karstās angļu asinis mazliet novedušas tās neceļos.

—   Ser Vilfred Aivenho, — sacīja varonīgais atamans, pasperdams soli uz priekšu, — es neko nevaru piemetināt pie viņa majestātes vārdiem, bet tomēr ar lepnumu teikšu, ka starp tiem, kas cietuši no pārestībām, karalim nav uzticamāku pavalstnieku par mums!

—   Par to es nešaubos, brašais vīrs, — Vilfreds atteica, — ja tu atrodies viņu vidū. Bet ko nozīmē šīs nāves un briesmu pēdas, šie līķi un mana prinča asiņainās bruņas?

—    Mums uzbruka nodevēji, Aivenho, — atbildēja karalis, — un, tikai pateicoties šiem drošsiržiem, nodevība saņēma likumīgo sodu. Bet man nupat ienāca prātā, ka arī tu esi noziedznieks, — Ričards smaidīdams piemetināja, — turklāt pats nepaklausīgākais, jo vai mēs stingri nenoliedzām tev pamest svētā Botolia abatiju, pirms nav sadzijusi tava brūce?

—    Tā ir sadzijusi, — Aivenho sacīja, — palikusi tikai skrambiņa. Bet kāpēc, ak, kāpēc, cildais princi, jūs satraucat savu uzticamo kalpu iffrdis un riskējat vientuļos ceļojumos un pārsteidzīgās dēkās ar dzīvību, it kā tai nebūtu lielākas vērtības par vienkārša klejojoša bruņinieka dzīvību, kurš cienī zemes virsū tikai to, ko var iegūt ar pīķi un zobenu!

—    Ričards Plantagenets, — karalis atbildēja, — nemeklē citu slavu kā tikai to, ko viņam sagādā paša krietnais pīķis un šķēps. Ričards Plantagenets vairāk lepojas ar uzvaru, ko ieguvis viens ar savu labo šķēpu un stipro roku, nekā ar to, kas iekarota simttūkstoš karavīru priekšgalā.

—    Padomājiet par savu karaļvalsti, mans valdniek, — Aivenho aizrādīja, — jūsu karaļvalstij draud sabrukums un brāļu karš, bet jūsu pavalstniekiem tūkstošiem likstu, ja viņi zaudēs savu valdnieku vienā no šādām sadursmēm, kādā jums labpatīk iejaukties katru mīļu dienu un no kādas jūs nupat kā izglābāties.

—    Ak tā, mana karaļvalsts, mani pavalstnieki? — Ričards nepacietīgi pārtrauca. — Varu sacīt, ser Vilfred, ka paši labākie no maniem pavalstniekiem dara tās pašas aplamības. Man, piemēram, ir visai uzticams kalps Vilfreds Aivenho, kurš neklausa manas visstingrākās pavēles, bet lasa savam karalim sprediķi, ja viņš neseko kalpa padomiem. Kuram no mums ir lielāks iemesls pārmest otram? Nu, piedod man, mans uzticamais Vilfred. Laiks, ko es pavadīju un pavadu neviena nepazīts, kā jau es paskaidroju tev vakar svētā Botolfa abatijā, ir nepieciešams, lai mani draugi un uzticamie vasaļi varētu savākt savus pulkus, jo, līdzko visiem kļūs zināms, ka Ričards atgriezies, viņa rīcībā jābūt tādam karaspēkam, lai ienaidnieki bailēs drebētu un iecerētā sazvērestība tiktu apspiesta dīglī, neizvelkot zobenu no maksts. Paies vēl vesela diena, iekams Estotvils un Bohuns savāks pietiekami daudz vīru, lai dotos uz Jorku. Man vēl jāsaņem vēstis no Solsberija dienvidos, no Bošana Vorvikšīras grāfistē, bez tam vēl no Maltona un Persija ziemeļos. Tikmēr lordam kancleram jānodrošina Londonas piekrišana. Pēkšņa ierašanās var pakļaut mani tādām briesmām, no kurām mani neglābs paša pīķis un zobens pat savienībā ar drosmīgā Robina stopu, mūka Tuka vāli un ar viedīgā Vambas medību ragu.

Vilfreds padevīgi palocījās, labi zinādams, ka veltīgi cīnīties pret nevaldāmo bruņniecības garu, kas tik bieži noveda viņa valdnieku briesmās, no kurām viņš viegli varēja izvairīties vai kuras meklēt viņa stāvoklī bija pilnīgi nepiedodami. Jaunais bruņinieks tikai nopūtās un neteica vairs ne vārda, kamēr Ričards, apmierināts, ka piespiedis savu padomdevēju apklust, kaut arī sirdī atzīdams viņa pārmetumus par taisnīgiem, turpināja sarunu ar Robinu Hudu.

—   Kas ir, mežabrāļu ķēniņ, — Ričards vaicāja, — vai tev neatradīsies kaut kas, ko celt priekšā tavam brālim karalim? Sie apkautie blēži piespieda mani krietni pastrādāt, un es esmu izsalcis.

—   Taisnību sakot, — Robins Huds atbildēja, — un melot es jūsu augstībai negribu, — mūsu pārtikas krājumi galvenokārt sastāv no … — Viņš apmulsis sastomījās.

—   No medījuma droši vien? — Ričards jautri pateica priekšā. — Vajadzības brīdī nav nekā labāka par tādu barību — un patiešām, ja karalis nedzīvo mājās un neiet medībās, tad, man domāt, viņam nav ko traci celt, ja medījums nonāk viņa rokās jau nošauts.

— Ja jūsu augstība, — Robins teica, — vēlreiz pagodinās ar savu klātbūtni vienu no Robina Huda vīru sanākšanas vietām, tad medījuma netrūks un piedevām atradīsies arī krūze ela un kauss samērā laba vīna.

Atamans devās pa priekšu, rādīdams ceļu, un jautrais karalis sekoja viņam, droši vien izbaudīdams lielāku prieku par sastapšanos ar Robinu Hudu un viņa mežabrāļiem nekā par lepnām dzīrēm pie karaļa galda uzpūtīgu peru un dižcilšu barā. Ričardu Lauvassirdi nekas tā neielīksmoja kā jauna pazīšanās un negaidītas dēkas, un, ja pie tam gadījās nopietnas briesmas, tad augstākā bauda bija uzveikt tās. Šis ar lauvas sirdi apveltītais karalis bija atsaucis dzīvē un iemiesojis tā laika romānos aprakstīto bruņinieku, kas veic spožus, bet veltīgus varoņdarbus; ar paša ieroču spēku iegūtā slava viņa jūsmīgajai iztēlei bija dārgāka par to, ko viņš būtu varējis iemantot, valdot ar gudrību un pareizu politiku. Tāpēc viņa valdīšanas posms bija līdzīgs straujam un mirdzošam meteoram, kurš, traukdamies pa debesu velvi, devīgi šķiež nevajadzīgu un žilbinošu gaismu, ko pēc tam mirklī aprij pilnīga tumsa; viņa bruņinieka varoņdarbi noderēja par tēmiO)ardu un me- nestrelu dziēsmām, bet savai zemei viņš nesagādāja nekādus ievērības cienīgus labumus, pie kuriem labprāt kavējas vēsturnieki, minēdami tos kā paraugu pēcnācējiem. Toties savā tagadējā sabiedrībā Ričards jutās ļoti omulīgi. Viņš bija jautrs, labā omā un laipns pret visiem, lai kādas kārtas tie bija un kādu stāvokli ieņēma.

Milzu ozola ēnā tika uz ātru roku sagatavots mežinieku mielasts Anglijas karalim, ko ielenca viņa karaļvalsts likumu pārkāpēji, kuri šobrīd kalpoja viņam par miesassargiem un galma svītu. Kad sāka laist apkārt blašķi ar vīnu, šie vienkāršie meža bērni ātri zaudēja jebkuru bijību pret karali. Mijās dziesmas, joki, lielīgi nostāsti par veiksmīgiem likuma pārkāpumiem, un nevienam nenāca prātā, ka viņi runā likumīgā valdnieka klātbūtnē. Jautrais karalis, tāpat kā visi citi, nelikās zinis par savu augsto titulu, smējās, jokoja ar viņiem un tukšoja kausu pēc kausa. Tomēr Robina Huda iedzimtais veselais saprāts iedvesa viņam vēlēšanos ātrāk beigt šīs dzīres, kamēr vēl nekas nav izjaucis vis

pārējo saskaņu, it sevišķi tāpēc, ka viņš labi redzēja, cik bažīgs kļūst Vilfreda Aivenho vaigs.

—    Mums ļoti glaimojoši atrasties mūsu varonīgā valdnieka sabiedrībā, — Robins pusbalsī sacīja Vil- fredam, — bet es negribētu, lai viņš šķiež mūsu labā to laiku, kas pašreizējos apstākļos tik dārgs valstij.

—    Labi un gudri sacīts, brašais Robin Hud, — Vilfreds tikpat klusu atbildēja, — turklāt tev jāzina, ka jokot ar karaļiem, kaut arī pašā jautrākajā brīdī, nozīmē rotaļātie's ar lauvēnu, kurš katru mirkli var izlaist nagus un parādīt ilkņus.

—   Tieši no tā es baidos, — mežabrālis sacīja.

—   Mani ļaudis ir rupji tiklab pēc dabas, kā pēc nodarbošanās, bet karalis labsirdīgs, taču ātri sakaitināms, un es nevaru iepriekš paredzēt, kas viņu var aizvainot un kā tiks uzņemtas viņa dusmas. Būtu laiks izbeigt šo dzīrošanu.

—   To vajadzētu darīt tev, drošsirdīgais jomen, — Aivenho atteica, — jo visi mani mājieni tikai piespiež viņu vilkt dzīrošanu garumā.

—   Vai man tik drīz jāriskē ar valdnieka piedošanu un žēlsirdību? — Robins Huds, mirkli klusējis, noteica.

—   Bet, zvēru pie svētā KristļOfera, tam jānotiek. Es nebūtu pelnījis karaļa labvēlību, ja neriskētu to zaudēt viņam pašam par labu. Ei, Sketlok, nostājies tur aiz tiem krūmiem un notaurē normaņu signālu, tikai veicīgāk, citādi dabūsi trūkties!

Sketloks paklausīja atamana rīkojumam, un nepagāja ne piecas minūtes, kad visus dzīrotājus uztrauca kājās viņa taures skaņas.

—   Tas ir Malvuazena signāls, — Dzirnavnieks iesaucās, uzlēkdams kājās un tverdams savu stopu. Vientuļnieks nometa blašķi un paķēra vāli, Vamba aprāvās kāda joka vidū un sāka dzenāt rokā savu zobenu un vairogu. Arī pārējie ķērās pie ieročiem.

Cilvēkiem, kuru dzīve ir briesmu pilna, nereti gadās, no mielasta ceļoties, doties kaujā, un Ričardam šāda pārmaiņa likās tikai līksmes turpinājums. Viņš uzsauca, lai pasniedz bruņu cepuri un tās bruņas, kuras viņš ērtības labad bija novilcis pirms mielasta, un, kamēr Gurts palīdzēja tās aplikt, viņš stingri piekodināja Vilfredam nepiedalīties gaidāmajā kautiņā, ja negrib krist sava karaja nežēlastībā.

—   Tu esi simtiem reižu cīnījies par mani, Vilfred, es pats esmu liecinieks. Šodien tev jānoskatās, kā Ričards cīnīsies sava drauga un vasaļa labā.

Tikmēr Robins Huds izsūtīja vairākus vīrus uz visām pusēm it kā izlūkos un, kad pārliecinājās, ka dzīrotāji izklīduši, tuvojas Ričardam, kurš bija paspējis apbruņoties no galvas līdz kājām, nometās viņa priekšā ceļos un lūdza karalim piedošanu.

—    Par ko gan vēl, krietnais jomen? — Ričards diezgan nepacietīgi uzprasīja. — Vai mēs nedāvājām tev pilnīgu piedošanu par visiem kādreizējiem nodarījumiem? Jeb vai tu domā, ka mūsu karaliskais vārds ir kā spalva, ko šurpu turpu dzenā vējš? Tu taču nebūsi jau paspējis kopš tā laika izdarīt kādu jaunu pārkāpumu?

—    Esmu gan, — jomens atbildēja, — ja uzskata par pārkāpumu to, ka esmu piekrāpis savu princi viņa paša labā. Tas rags, ko mēs dzirdējām, nepiederēja Malvuazena ļaudīm, es pats liku taurēt, lai izbeigtu dzīres, jo tās atņem jums laiku, kas pārāk dārgs, lai to tā izniekotu. ^

Tad Robins piecēlās kājās, sakrustoja rokas uz krūtīm un gaidīja karaļa atbildi drīzāk ar godbijīgu nekā padevīgu izskatu — kā vīrs, kas apzinās esam vainīgs, tomēr pārliecināts par savas rīcības pareizību. Dusmu sārtums ieplūda Ričarda sejā, bet tās bija pirmās, pārejošās jūtas, ko taisnības apziņa tūliņ apvaldīja.

—   Šervudas karalim kļuva žēl sava cepeša un vīna Anglijas karaļa mielastam, — Ričards sacīja. — Labi, drosmīgais Robin! Kad ieradīsies pie manis viesos jautrajā Londonā, ceru, ka nebūšu tik skops namatēvs. Tomēr tu rīkojies pareizi, krietnais vīrs. Kāpsim zirgos un dosimies ceļā, — Vilfreds jau tā veselu stundu deg nepacietībā. Saki man, drosmīgais Robin, — vai tavā varzā ir tāds draugs, kurš ne vien dod padomus, bet grib vadīt katru tavu kustību un ir aplam nelaimīgs ik reizi, kad tu iedrošinies rīkoties pēc sava prāta?

:— Kā tad, man ir palīgs, ko sauc par mazo Džonu, — Robins atbildēja, — patlaban viņš devies tālā ekspe

dīcijā uz Skotijas robežām, un es atzīstos jūsu augstībai, ka viņa padomi dažreiz man nemaz nav pa prātam, bet, kad tā labi pārliek, tad nevar ilgi dusmoties uz cilvēku, kas no visas sirds grib man darīt tikai labu.

— Tev taisnība, krietnais jomen, — Ričards piekrita, — un, ja man pie vienas rokas stāvētu Aivenho un ar tādu bēdīgi nopietnu izskatu dotu man svarīgus padomus, bet pie otras rokas tu, lai krāptu mani mana paša labā, tad es neko nevarētu izlemt pēc savas gribas, kā tas gan parasti notiek ar jebkuru kristīgas vai pagānu zemes karali. Bet nu, seri, pošamies ceļā! Dosimies ar vieglu sirdi uz Koningsburgu, bet par šo gadījumu nedomāsim.

Robins Huds apgalvoja Ričardam, ka aizsūtījis uz to pusi baru vīru, kuri atklāšot jebkuru slēpni un tūliņ brīdināšot ceļiniekus, bet viņš noteikti esot pārliecināts, ka ceļš uz Koningsburgu pilnīgi drošs, pretējā gadījumā viņiem laikā paziņošot par briesmām un viņi varēšot atkāpties, lai pievienotos lielam stop- šāvēju pulkam, ar kuru viņš pats nolēmis doties tanī virzienā.

Tādi gudri un gādīgi piesardzības soļi viņa drošības labā aizkustināja Ričardu un izkliedēja pēdējo atlikušo īgnumu par mežabrāļu atamailia viltību. Viņš vēlreiz sniedza roku Robinam Hudam, apstiprinādams, ka pilnīgi piedevis visu bijušo un būs labvēlīgs nākotnē, kā arī stingri apņēmies ierobežot patvaļību medību tiesību un citu nomācošu likumu tulkošanā, kas spiež tik daudzus angļu jomenus kļūt par dumpiniekiem. Taču Ričarda priekšlaicīgā nāve neļāva īstenot viņa labos nodomus attieksmē uz drosmīgo mežabrāli, un likums par mežu un medību aizsardzību tika rautin izrauts no karaļa Džona negribīgajām rokām, kad viņš kāpa tronī v pēc sava varonīgā brāļa nāves.

Kas attiecas uz Robina Huda turpmāko likteni un nāvi no nodevēja rokas, tad par to stāsta tās senās dziesmas, kuras iespiestas ar gotu burtiem un kādreiz tika pārdotas gada tirgos par puspeniju gabalā, —

I'ar zeltu tagad tās ir dārgākas'.

Mežabrāļa pareģojums piepildījās, un karalis Aivenho, Gurta un Vambas pavadībā bez kādiem traucējumiem sasniedza Koningsburgas pili, kad saule vēl stāvēja virs apvāršņa.

Anglijā ir maz skaistāku vai brīnišķīgāku vietu par šā senā sakšu cietokšņa apkārtni. Starp amfiteātri izvietotiem pakalniem plūst rāmā, mierīgā. Donas upe, kuru ielenc meži, jaukdamies ar apstrādātiem tīrumiem, un kalnā pie pašas upes paceļas ar mūriem un aizsarg- grāvjiem nocietināta sena pils, kuras sakšu nosaukums rāda, ka pirms normaņu iebrukšanas te atradusies Anglijas karaļu rezidence, Arējās cietokšņa sienas laikam ir normaņu pievienotas, bet iekšienē redzamas dziļas senatnes pēdas. Pils ēka atrodas pakalnā, vienā no iekšējā pagalma stūriem, un izveido pilnīgu apli apmēram divdesmit piecu pēdu diametrā. Tās mūri ir ārkārtīgi biezi, un tiem par atspaidu vai aizsargu ir seši milzīgi balsti, kuri slienas augšup no apļa un paceļas gar torņa sāniem, it kā to nostiprinot vai saturot. Šie masīvie balsti ir plati pie pamatnes un arī vēl labu gabalu augstāk, bet pašā augšā ar tukšu vidu un izveido it kā tornīšus, kas savienojas ar pils iekšējo daļu. Milzīgā būve ar tās dīvainajām piedevām, iztālēm skatoties, ir tikpat interesanta gleznainu ainu cienītājam, cik iekšējā iekārta senatnes cienīflfjam, liekot tā iztēlei atgriezties heptarhijas laikā. Pils tuvumā atrodas kurgāns, ko uzskata par izdaudzinātā Hengista kapu, bet netālajā kapsētā ir daudz ievērojamu sirmās senatnes pieminekļu.

Kad Ričards Lauvassirds un viņa svīta sasniedza šo smagnējo, bet diženo pili, ap to vēl nebija ārējo nocietinājumu kā tagad. Acīm redzot, sakšu celtnieks bija izšķiedis visu savu mākslu galvenās ēkas aizsardzībai, un ārējo nocietinājumu vietā pacēlās vienkāršs baļķu žogs.

Liels melns karogs, plīvojot torņa virsotnē, vēstīja, ka nelaiķa pils īpašnieka bēru godības joprojām turpinās. Uz karoga nebija nekādas emblēmas, kas liecinātu par mirušā izcelšanos un kārtu, jo tolaik ģerboņi bija jaunums pat normaņu bruņiniekiem, bet sakši par tiem neko nezināja. Taču virs vārtiem plīvoja otrs karogs ar balta zirga attēlu, kas norādīja uz nelaiķa tautību un dižciltību, jo tāds labi pazīstams simbols bija arī Hengista un viņa sakšu karapulku karogā.

Ap pili drūzmējās un čaloja milzums ļaužu, jo tolaik bēru godībās bagātīgi mieloja ne vien tos, kam bija kaut attāla saskare ar nelaiķi, bet arī visus nejaušus garāmgājējus. Bagātā un dižciltīgā Atelstana piemiņas mielastā šī viesmīlība izpaudās sevišķi plaši.

Ļaužu bari nepārtraukti kustējās, dodoties gan kalnup uz pili, gan nākot lejup. Kad karalis ar saviem pavadoņiem iejāja pa vaļējiem un neapsargātiem vārtiem pils pagalmā, viņi redzēja ainu, kas nemaz neatbilda sapulcēšanās iemeslam. Vienā pagalma stūri pavāri cepa vēršus un treknas aitas, otrā bija novietotas atspundētas mucas ar elu, lai ikviens ienācējs varētu dzesēt slāpes. Visur bija redzamas dažādu kārtu ļaužu grupas, kas mielojās pie klātiem galdiem un dzēra pēc patikas no viņu rīcībā nodotajām mucām. Kailie sakšu vergi, nobadojušies pusgadu no vietas, centās vismaz šo vienu dieniņu pieēsties un piedzerties līdz ūkai; pārtikušie pilsoņi un ģilžu meistari ieturējās izvēlīgi, rāmā garā apspriezdami iesala daudzumu un brūvētāja mākslu. Šur tur bija redzami arī trūcīgi normaņu izcelsmes muižnieki, kas atšķīrās no sakšiem ar skūtiem zodiem, īsiem apmetņiem un ari ar to, ka turējās savrup un visai nicīgi noraudzījās bēru godību norisē, tai pašā laikā nepalaižot garām izdevību iestiprināties uz dāsno saimnieku rēķina.

Skaidrs, ka ubagi siroja pa visu pagalmu juku jukām ar zaldātiem, kas, pēc pašu vārdiem, bija atgriezušies no Palestīnas; preču iznēsātāji izkrāva savas preces; staiguļi amatnieki vāca ziņas par darbu; turpat svētceļnieki, viltvārži mūki, sakšu menestreli un Velsas bardi murmināja lūgsnas un izvilināja juceklīgas skaņas no savām arfām, sešstīgu vijolēm un ģitārām. Viens cildināja Atelstanu izjustā slavas dziesmā, otrs apdziedāja viņa ciltskoku, uzskaitīdams viņa dižciltīgo senču grūti izrunājamos vārdus. Netrūka arī burvju mākslinieku un jokdaru; viņu priekšnesumi šādā vietā un aiz šāda iemesla nevienam nelikās nevietā vai nosodāmi. Šai ziņā sakšu uzskati bija tikpat dabiski, cik vienkārši. Ja cilvēkam aiz bēdām iegribas dzert — te ir dzēriens, iegribas ēst — te ir ēdiens, ja bēdas mācas virsū un nospiež sirdi — te ir izpriecas vai vismaz laika kavēklis. Viesi šos mierināšanas līdzekļus izmantoja bez mazākās kautrēšanās, tikai šad tad, it kā atcerēdamies, kāpēc viņi te ieradušies, vīrieši sāka vaidēt korī, bet sievietes, kuru nebija mazums, vaimanāt un gausties pilnā balsī.

Tāda bija aina, kas pavērās Ričarda un viņa pavadoņu acīm, kad viņi iegāja Koningsburgas pils pagalmā. Namzinis jeb senešals nepievērsa uzmanību zemākas kārtas viesiem, kuri nepārtraukti nāca un gāja, un pats iejaucās tikai tādos gadījumos, kad vajadzēja nodibināt kārtību, tomēr viņu neviļus pārsteidza karaļa un Aivenho stāja, pie tam Aivenho seja viņam šķita labi pazīstama. Turklāt bruņinieku ierašanās sakšu svinībās (ka abi ir bruņinieki, to liecināja viņu apģērbs) bija reta parādība un tika uzskatīta par goda parādīšanu nelaiķim un viņa piederīgajiem, tāpēc šī svarīgā persona sēru drēbēs un baltu amata zizli rokā panācās uz priekšu un pašķīra raibajā pūlī Ričardam un Aivenho ceļu uz ieeju tornī. Gurts un Vamba tūliņ sastapa pagalmā paziņas; viņi neiedrīkstējās paši iet tālāk, bet gaidīja, kamēr viņu klātbūtne būs nepieciešama.

XLII NODAĻA

Es viņas ieraudzīju pie Marsello zārka,

Un skaņās drūmi svinīgās tur vijās

Caur asarām un vaidiem sēru dziesmas,

Ar kādām ierasts, liķi apstāvot,

Pils damu naktij aizskanēt līdz rītam.

Sena luga

Ieeja Koningsbur- gas pils galvenajā tornī ir ļoti savdabīga un liecina, kāda rupja vienkāršība valdīja tanīs senajos laikos, kad šī pils bija celta. Vairākas gandrīz bīstami stāvas un šauras kāpnes ved uz zemu portālu torņa dienvidu pusē, un pa tām zinātkārs senatnes pētnieks var vai vismaz pirms dažiem gadiem varēja iekļūt pils iekšienē un pēc tam pa nelielām, paša mūra biezumā izcirstām kāpnēm uzkāpt trešajā stāvā, — divi apakšējie noderēja par pagrabiem vai kazemātiem, kuros gaisma un gaiss ieplūda tikai pa četrstūrainu lūku trešā stāva grīdā; iekļūt pagrabos varēja vienīgi ar pārvietojamu koka trepju palīdzību.

Satiksmi ar augšstāvu — jo tornim bija četri stāvi — uzturēja pa ejām pils ārējos balstos.

Pa šādiem sarežģītiem ceļiem veda labo karali Ričardu un viņa uzticamo Aivenho uz apaļu zāli, kas aizņēma visu trešo stāvu. Kamēr viņi ar pūlēm kāpa augšup, Vilfreds paguva ietīties apmetnī un noslēpt seju, jo uzskatīja, ka nedrīkst rādīties tēvam acīs, iekams karalis nebūs devis zīmi.

Telpā ap lielu ozolkoka galdu sēdēja kāds ducis dižciltīgāko sakšu dzimtu pārstāvju, kas bija sapulcējušies no tuvākajām grāfistēm. Tie bija sirmgalvji vai vismaz pusmūža vīri, jo jaunā paaudze vecajiem par lielu nepatikšanu sekoja Aivenho piemēram, laužot daudzus no tiem šķēršļiem, kuri pusgadsimtu šķīra uzvarētos sakšus no uzvarētājiem normaņiem. Šo cienījamo vīru satriektais un bēdīgais izskats, viņu klusēšana un skumjās pozas bija krasā pretstatā ar bēru viesu jautrību pils pagalmā. Sirmās cirtas, garās pilnbārdas, senlaicīgie vamži un platie melnie apmetņi pilnīgi atbilda savdabīgās telpas vienkāršībai un vērta viņus līdzīgus senajiem Odina pielūdzējiem, kuri atdzīvojušies, lai apraudātu savas tautas slavas bojā eju. **

Sedriks sēdēja blakus pārējiem, lai gan pēc vispārējas mēmas vienošanās bija galvenā persona šai sapulcē. Kad ienāca Ričards, kuru Sedriks pazina tikai kā drosmīgo Priekškaramās Atslēgas Bruņinieku, Sedriks svinīgi piecēlās, izsakot parasto apsveikumu: «Esiet sveicināti!» — un pacēla kausu ar vīnu. Karalis, kam nebija vairs sveši viņa angļu pavalstnieku paradumi, atbildēja: «Uz jūsu veselību!» — un izdzēra kalpotāja pasniegto vīnu. To pašu laipnību parādīja arī Vilfre- dam, kurš iztukšoja kausu, mēmi noliekdams galvu, jo baidījās, ka tēvs viņu pazīs pēc balss.

Kad šī ievada ceremonija bija galā, Sedriks atkal piecēlās un, pasniedzis Ričardam roku, ieveda viņu šaurā un visai trūcīgā kapelā, kas šķita izdobta kādā no ārējiem balstiem. Tā kā logu vietā bija tikai šaura šaujamlūka, tad telpā valdīja gandrīz pilnīga tumsa, vienīgi divas dūmainas lāpas meta vārgu iesarkanu gaismu uz spraišļotajiem griestiem, kailajām sienām un rupji veidoto akmens altāri ar krucifiksu.

Altāra priekšā bija novietots zārks, kura abās pusēs pa trim mūkiem, ceļos nometušies, ar visai dievbijīgām sejām vārstīja rožukroņus un murmināja lūgsnas. Par šo ceremoniju nelaiķa Atelstana māte bija samaksājusi bagātīgu dvēseles aizlūguma tiesu svētā Edmunda klosterim, un, lai šo viņas dāvanu pilnā mērā izpelnītos, visi klostera brāļi, pametuši mājās tikai klibo sakristānu, bija pārcēlušies uz Koningsburgu, kur seši skaitīja nepārtrauktas lūgsnas pie Atelstana zārka, bet pārējie, nezaudēdami laiku, mielojās ar visiem gardumiem, kādi vien pilī tobrīd bija atrodami, un neaizmirsa arī izpriecas. Šai svētbijīgajā sardzē pie zārka labie mūki galvenokārt rūpējās par to, lai garīgās dziesmas neapkluslu ne uz mirkli, jo citādi nelaiķis Atelstans kristu Zerneboka — šā seno sakšu velnu priekšnieka nagos. Tikpat rūpīgi viņi sargāja no laicīgo ļaužu pieskaršanās zārkam uzklāto bēru segu, jo tā bija lietota svētā Edmunda bērēs un varēja tikt aptraipīta, ja to aiztiktu neiesvaidītas personas roka. Ja patiesi šāda gādība un uzmanība varēja atnest kādu labumu nelaiķim, tad viņam bija pilnīgas tiesības gaidīt šo labumu no svētā Edmunda klostera brāļiem, jo pats Atelstans kādreiz bija iemaksājis savas dvēseles aizlūgumam simt zelta marku un nelaiķa māte jau bija pavēstījusi savu nodomu ziedot klosterim labāko daļu dēla īpašumu, lai mūki mūžīgi lūgtu dievu par viņas dēlu un vīru.

Ričards un Vilfreds sekoja Sedrikam Saksim kapelā, un, kad viņš svinīgi norādīja viņiem uz priekšlaicīgi aizgājušā Atelstana zārku, abi dievbijīgi pārmeta krustu un nomurmināja īsu lūgsnu par nelaiķa dvēseles mieru.

Izpildījuši šo dievbijīgo rituālu, viņi pēc Sedrika mājiena sekoja viņam, un vecais saksis, bez trokšņa slīdēdams pa akmens grīdu, veda viņus tālāk un pēc dažiem pakāpieniem ar vislielāko uzmanību atvēra durvis uz nelielu lūgšanas telpu blakus kapelai. Tā bija četrstūraina istabiņa — ne vairāk par astoņām pēdām platumā un garumā, tāpat kā kapela izdobta biezajā mūrī; šaurā šaujamlūka, kas kalpoja loga vietā un bija vērsta uz vakariem, stipri paplašinājās uz istabas pusi, un rietošās saules stari, iespiedušies tumšajā patvertnē, apgaismoja cienījama izskata sievieti, kuras seja vēl glabāja cildena skaistuma pēdas. Garais sēru tērps un vieglais melnā krepa plīvurs izcēla viņas ādas baltumu un kuplos, gaišos matus, kuru krāšņumu laiks vēl nebija rotājis ar sudrabu. Viņas seja pauda visdziļākās skumjas, kādas vien savienojamas ar kristīgu padevību. Uz akmens galda viņas priekšā atradās ziloņkaula krucifikss un tam līdzās atvērta ar zeltu apkalta un ar tā paša dārgmetāla sprādzēm rotāta lūgsnu grāmata; lappuses greznoja krāsaini lielie burti un zīmējumi.

—   Cildā Idita, — Sedriks sacīja, mirkli klusējis, lai Jautu Ričardam un Vilfredam aplūkot pils kundzi,

—   te ir cienījami svešinieki, kas ieradušies dalīties tavās bēdās. Šis ir tas varonīgais bruņinieks, kurš drosmīgi cīnījās, lai atbrīvotu no gūsta to, ko mēs šodien apraudam.

—   Pateicos viņam par varonību, — lēdija atbildēja,

—   tikai dievam nelabpatika, lai tā vainagotos ar panākumiem. Pateicos arī par laipnību, kas lika viņam un viņa ceļa biedram ierasties šeit, lai redzētu Adelinga atraitni, Atelstana māti, viņas lielo bēdu un noskumšanas brīdī. Uzticu viņus jūsu gādībai, labais radiniek, un esmu pārliecināta, ka viņiem tiks parādīta tā viesmīlība, kādu var sniegt šis bēdīgais nams.

Viesi dziji palocījās sērojošai mātei un sekoja savam viesmīlīgajam pavadonim.

Citas vītņu kāpnes veda viņus augšup ceturtajā stāvā uz kādu telpu, kas bija tikpat liela un ļoti līdzīga tai, kurā viņi bija iegājuši vispirms. No turienes, vēl pirms durvis pavērās, skanēja paklusa un sērīga daudzbalsīga dziedāšana. Ienākuši viņi tur ieraudzīja kādas divdesmit cienījamas dāmas un jaunavas no dižciltīgām sakšu ģimenēm. Četras jaunavas Rovenas vadībā dziedāja himnu mirušā dvēselei par godu; no šās dziesmas mēs varējām saklausīt tikai divas trīs vārsmas:

šīm acīm dzist,

šīm rokām krist,

Tavs ceļš nu galā ir.

Par māju taps

Tev drēgnais kaps,

Kur miesa trūdos irst.

Tas ceļš būs garš,

Kur skumjais gars

Pēc pestīšanas ies,

Ik.zemes grēks

Kur piemeklēts

Un sāpēs šķīstīsies.

Lai žēlsirdīgs

Par tevi līkst

Tur dieva mātes vaigs,

Un lai jo drīz

Tu atpestīts

Un galā moku laiks.

Kamēr šīs jaunavas tā klusu un sērīgi dziedāja, pārējās, sadalījušās divās grupās, vai nu izšuva pēc pašu gaumes un prasmes lielu zīda pārklāju Atelstana zārka rotāšanai, vai ņēma no groziem puķes un vija vītnes tam pašam skumjajam nolūkam. Jaunavu izturēšanās, ja ari neizcēlās ar dziļām sāpēm, tomēr bija sēru gadījumam atbilstoša, taču šad tad čuksts vai smaids izraisīja vecāko dāmu aizrādījumus, un viena otra jaunava, acīm redzot, vairāk domāja par to, kā viņai piestāv sēru tērps, nekā par gaidāmo bēdīgo ceremoniju. Un, ja gribam runāt patiesību, tad jāatzīst, ka divu svešu bruņinieku ierašanās šo noskaņojumu nebūt neizgaisi- naja: jaunavas sāka grozīt galvas, rpest slepus skatienus un sačukstēties. Tikai Rovena, pārāk lepna, lai izliktos ienācējus neievērojam, palocījās savam glābējam graciozā pieklājībā. Viņa bija nopietna, nevis apbēdināta, un nebija skaidrs, vai viņas nopietnības iemesls ir neziņa par Aivenho likteni vai viņas radinieka nāve.

Sedriks, kā mēs jau atzīmējām, nebija pārāk asre- dzīgs šādos gadījumos, un viņam šķita, ka audzēkne noskumusi nesalīdzināmi vairāk nekā pārējās jaunavas, tāpēc viņš atrada par nepieciešamu pačukstēt viesiem:

— Viņa bija cildā Atelstana saderēta līgava.

Jāšaubās, vai šis aizrādījums varēja palielināt Vilfreda vēlēšanos sēroties līdzi Koningsburgas tana apraudātajiem.

Izvadājis viesus pa visām pils telpām, kurās Atelstana piemiņa tika godināta dažādos veidos, Sedriks ieveda viņus nelielā istabā, kura, pēc viņa vārdiem, bija īpaši paredzēta tādām godājamām personām, kas, nebūdamas tuvu pazīstamas ar nelaiķi, varbūt nevēlējās pievienoties tiem, kurus šis traģiskais gadījums skāra tieši. Pateicis, ka viņi saņems visu, ko vēlas, viņš jau grasījās iet projām, bet Melnais Bruņinieks aizturēja viņu aiz rokas.

—   Atļaujiet jums atgādināt, cildais tan, — viņš sacīja, — ka, pēdējo reizi šķiroties, jūs apsolījāt man balvu par tiem pakalpojumiem, kurus man laimējās jums izdarīt.

—   Visu, ko vien vēlaties, cildais bruņiniek, —. atteica Sedriks, — bet tādā bēdīgā mirklī…

—   Esmu arī par to domājis, — karalis viņu pārtrauca, — bet man maz laika, turklāt man šķiet, ka, guldot kapā cildo Atelstanu, būtu vēlams reizē apglabāt arī dažus aizspriedumus un pārsteidzīgus uzskatus.

—   Ser Priekškaramās Atslēgas Bruņiniek, — Sedriks pietvīcis savukārt pārtrauca karali, — es ceru, ka balva, ko jūs lūdzat, skar tikai jūsu personu, jo svešam cilvēkam neklājas iejaukties tādās lietās, kas skar mana nama godu.

—   Es nemaz nevēlos iejaukties, — karalis lēnprātīgi aizrādīja, — vismaz tikmēr, kamēr jūs neatzīsiet, ka man ir zināmas tiesības uz to. Līdz šim jūs mani pazināt kā Melno Priekškaramās Atslēgas Bruņinieku. Tad ziniet, ka es esmu Ričards Plantagenets.

—   Anžujas Ričards! — Sedriks izsaucās, atkāpdamies vislielākajā pārsteigumā.

—    Nē, cildais Sedrik, Anglijas Ričards, kura dziļākā tieksme, dziļākā vēlēšanās ir, lai visi Anglijas dēli dzīvotu mierā un saticībā. Nu, godājamais tan, vai tu nedomā locīt ceļus sava prinča priekšā?

—   Normaņu asins priekšā tie nekad nav locījušies, — Sedriks atteica.

—   Tad atturies no zvēresta, — karalis sacīja, — kamēr nebūšu pierādījis ar vienādu labvēlību kā pret normaņiem, tā sakšiem, ka man ir tiesības to saņemt.

—    Princi, — Sedriks atbildēja, — esmu vienmēr taisnīgi vērtējis tavu drosmi un labās īpašības. Zinu arī par tavām tiesībām uz kroni, jo tu esi Matildes pēcnācējs, kura bija Edgara Atelinga māsasmeita un Skotijas karaļa Malkolma meita. Taču Matilde, kaut ari cēlusies no sakšu karaļu cilts, nebija troņa mantiniece.

—   Es negribu apspriest ar tevi savas tiesības, cildais tan, — Ričards mierīgi sacīja, — bet palūgšu tevi ap- lūkoties visapkārt un pateikt, kur tu atradīsi kādu, ko vari tagad izvirzīt man par sāncensi.

—   Un tu ieradies šeit tikai tāpēc, princi, lai man to pateiktu? — Sedriks jautāja. — Tu ieradies pārmest manas cilts bojā eju, kad pēdējās sakšu atvases kaps vēl nav aizbērts! — To sakot, viņa seja satumsa. — Tas ir pārdroši un pārsteidzīgi darīts!

—   Nebūt ne, zvēru pie svētā krusta! — karalis atbildēja. — Tas tika darīts pilnā pārliecībā, ka viens drosmīgs cilvēks var pajauties uz otru, ne no kā nebīdamies.

—   To tu labi teici, ser karali, jo es atzīstu, ka tu esi un būsi Anglijas karalis, par spīti manai vājajai pretestībai. Es nedrīkstu ķerties pie tā vienīgā līdzekļa, kas to varētu aizkavēt, kaut gan tu ievedi mani lielā kārdināšanā.

—    Un tagad atgriezīsimies pie mana lūguma, — karalis teica, — un es to izsacīšu tikpat vaļsirdīgi kā tu, atteikdamies atzīt mani par likumīgo karali. Es tev pieprasu, atsaucoties uz tavu doto vārdu, lai tu piedod krietnajam bruņiniekam Vilfredam Aivenho un atkal dāvā viņam savu tēva mīlestību, pretējā gadījumā tu tiksi uzskatīts par vārda neturētāju, zvēresta lauzēju un negodā kritušu. Tu zini, ka esmu personiski ieinteresēts šai izlīgšanā, lai mans draugs kļūtu laimīgs un izbeigtos nesaskaņas starp maniem uzticamiem pavalstniekiem.

—   Vai tas ir Vilfreds? — Sedriks jautāja, norādīdams uz dēlu.

—   Tēv, tēv! — Aivenho iesaucās, mezdamies pie viņa kājām. — Dāvā man savu piedošanu!

—   Tev ir piedots, mans dēls, — Sedriks sacīja, pieceldams viņu. — Hervarda pēcnācējs prot turēt vārdu, pat ja tas dots normanim. Bet tev turpmāk būs jāvalkā mūsu senču drēbes, lai manā godīgajā namā nebūtu strupu apmetņu, raibu cepuru un ērmīgu spalvu pušķu! Kas grib būt Sedrika dēls, tam jāuzvedas kā sakšu cilts pēcnācējam. Tu gribi kaut ko sacīt, — viņš skarbi piebilda, — un es jau iepriekš zinu, par ko būs runa. Lēdija Rovena divus gadus valkās sēras par savu saderēto, — visi mūsu sakšu senči atteiktos no mums, ja mēs iedomātos runāt par citu savienību, vēl nepaspējuši guldīt kapā to, ar ko viņai vajadzēja doties laulībā un kas ar savu dižciltību un izcelšanos bija nesalīdzināmi cienīgāks saņemt viņas roku nekā tu. Pats Atelstans nomestu asiņainos līķautus un viņa rēgs parādītos mums, lai aizliegtu šādu viņa piemiņas nozākāšanu.

Šķita, ka ar šiem vārdiem Sedriks patiešām izsaucis rēgu, jo, līdzko viņš paspēja tos izrunāt, durvis atvērās un uz sliekšņa nostājās līķautā tērpies Atelstans, bāls, izģindis, īsts atnācējs no viņpasaules.

ŠI parādība dziļi satricināja visus klātesošos. Sedriks atkāpās līdz pašai sienai, atslējās pret to, it kā nespētu noturēties uz kājām, un, plati iepletis muti, blenza draugā ar nekustīgu skatienu. Aivenho meta krustus, skaitot lūgsnas sakšu, latīņu un normaņu-franču izloksnē, kā ienāca prātā, kamēr Ričardam jaucās Benedi- cite kopā ar Mort de ma vie!1

Tikmēr apakšējā stāvā kļuva dzirdams briesmīgs troksnis un skaļi saucieni:

—   Turiet tos nodevējus mūkus! Mest viņus pagrabā! Nosviest no paša augstākā torņa!

—   Dieva vārdā, — Sedriks uzrunāja to, ko uzskatīja par sava mirušā drauga rēgu, — ja tu esi mirstīgais, tad runā, ja bezmiesīgs gars, tad pavēsti — kāpēc ieradies pie mums un ko es varu darīt tavas dvēseles miera labad? Dzīvs vai miris, cildais Atelstan, runā ar Sedriku!

—    Es runāšu, — rēgs visai mierīgi atbildēja, — līdzko atvilkšu elpu un tu mani laidīsi pie vārda. Tu jautā, vai es esmu dzīvs? Nudien, tikko dzīvs — kā jau cilvēks, kurš pavadījis pie ūdens un maizes trīs dienas, kas šķita man trīs gadsimti. Jā, Sedrika tēv, pie ūdens un maizes! Zvēru pie debesīm un visiem svētajiem, ka nekāds labāks kumoss nav nācis man mutē veselas trīs dienas, un tikai pēc dieva gribas notika tā, ka esmu šeit un varu par to pastāstīt.

—   Bet, cildais Atelstan, — iejaucās Melnais Bruņinieks, — es pats redzēju, ka jūs kritāt no tā negantā templieša rokas, kad beidzās uzbrukums Torkilstonai; es domāju un arī Vamba stāstīja, ka jums pārcirtusi galvaskausu līdz pat zobiem.

—   Jūs maldījāties, ser bruņiniek, un Vamba ir samelojies, — Atelstans sacīja. — Zobi man labā kārtībā, un es to pierādīšu pie vakariņu galda. Templietis gan par to paldies nav pelnījis, viņam zobens netīšām pašķiebās, un cirtiens iznāca plakanisks, turklāt es to atsitu ar vāli; bijusi man galvā tērauda bruņu cepure, es par tādu cirtienu nedotu ne plika penija un pats tā iezveltu Buagilberam, ka viņš būtu palicis uz vietas. Bet toreiz es pakritu — gan apdullis, bet neievainots. Un tad man savēlās virsū kritušie un ievainotie, un es atjēdzos tikai zārkā, par laimi, vaļējā; zārks stāvēja svētā Edmunda klostera baznīcā altāra priekšā. Es vairākas reizes šķaudījos, vaidēju un beidzot atžilbu un grasījos jau piecelties, te, izdzirdējuši troksni, atskrēja sakristāns ar abatu, protams, stipri pārbijušies un ļoti pārsteigti, bet nemaz nepriecādamies, ieraudzījuši dzīvu to cilvēku, kura mantā domāja iedzīvoties. Es palūdzu vīnu, to viņi iedeva, bet laikam bija iebēruši tanī miega zāles, jo es aizmigu vēl cietāķā miegā un nogulēju ļoti ilgi. Kad pamodos, rokas man bija sasietas un kājas savilktas ar virvēm tik stingri, ka vēl līdz šim potītes smeldz, līdzko atceros; telpa bija gluži tumša, tas laikam bija nolādētā klostera apakšzemes cietums, un, spriežot pēc biezā, sasmakušā, smirdīgā gaisa, to mēdz izmantot līķu novietošanai. Es nekādi nevarēju aptvert, kas ar mani notiek, bet te nočīkstēja durvis un ienāca divi neliešu mūki. Viņi sāka man iegalvot, ka esmu nokļuvis šķīstītavā, bet es tūliņ pazinu pēc balss un aizdusas klostera priekšnieku. Svētais Džere- mij! Kā šī balss atšķīrās no tās, kādā viņš citreiz lūdza nogriezt viņam vēl gabaliņu cepeša, — šis suns, kas dzīroja pie manis no ziemsvētku vakara līdz pat zvaigznes dienai!

—   Pagaidiet, cildais Atelstan, — karalis pārtrauca, — atvelciet elpu un stāstiet mierīgāk. Velns ar ārā, jūsu stāsts ir vērts, lai tanī klausās kā romānā.

—       Zvēru pie Bromholmas krusta, tanī nav nekā romānam līdzīga! — Atelstans turpināja. — Miežu karaša un krūze ūdens — tas viss, ko viņi man deva — šie sīkstie blēži, kurus mans tēvs un es padarījām bagātus, jo agrāk viņiem tik vien bija ienākumu kā žāvēts šķiņķis un mēriņš labības, ko viņi izspieda no nabaga vergiem un dzimtcilvēkiem par savām lūgsnām, — šis riebīgo, nepateicīgo odžu midzenis! Miežu karaša un no grāvja pasmelts ūdens tādam labdarim! Es viņus izkvēpināšu no migas, kaut vai mani izslēdz no baznīcas!

—   Svētās dievmātes vārdā, cildais Atelstan, — Sedriks sacīja, satverdams drauga roku, — kā tu izbēgi no šim briesmām? Kas atmīkstināja viņu sirdis?

—   Atmīkstināja viņu sirdis! — Atelstans atkārtoja.

—   Tad jau saule varētu izkausēt klintis. Es vēl līdz šim atrastos tur, ja nebūtu sacēlusies kņada mana bēru mielasta dēļ; viņi kā bišu spiets attrauca uz šejieni pierīties, kaut viņiem bija labi zināms, kā un kur esmu dzīvs aprakts. Es pats dzirdēju apbedīšanas dziesmas, bet man prātā nenāca, ka par manu dvēseli gādā tie paši, kas mērdē badā manu miesu. Galu galā viņi aizgāja, bet es ilgi gaidīju, vai man atnesīs ko paēst; un nebija jau brīnums: klibais sakristāns pārāk cītīgi mielojās pats, lai padomātu par mani. Beidzot viņš ieradās, tenterēdams lejup pa kāpnēm, un no viņa plūda vīna un garšvielu smarža. Mielasts šķita padarījis viņu mīkstsirdīgu, jo viņš atnesa man gabalu pīrāga un blašķi vīna agrākā ēdamā vietā. Es paēdu, padzēru, un spēki atgriezās. Man par laimi, sakristāns bija tā piesūcies, ka nevarēja kārtīgi izpildīt cietumsarga pienākumus: aiziedams viņš gan apgrieza atslēgu, bet durvis palika vaļā. No gaismas, ēdiena un vīna man galva noskaidrojās. Dzelzs riņķis, pie kura piestiprinātas manas važas, izrādījās galīgi sarūsējis, ko nebijām manījuši ne es, ne šis neģēlis abats. Tai nolādētajā pagrabā tik mitrs, ka pat dzelzs nevar ilgi izturēt.

—   Atvelciet elpu, cildais Atelstan, — Ričards sacīja,

—   jums vajag iestiprināties, iekams pabeidzat šo tik briesmīgo stāstu.

—   Iestiprināties? — atsaucās Atelstans. — Es šodien jau reizes piecas esmu ēdis, tomēr šķēle sulīga šķiņķa nebūtu lieka. Lūdzu, žēlīgais ser, izdzeriet kopā ar mani kausu vīna.

Viesi, vēl joprojām lāgā neatžilbuši no pārsteiguma, uzdzēra uz lendlorda veselību, un viņš turpināja savu stāstu. Tagad viņam bija daudz vairāk klausītāju, jo lēdija Idita pēc visiem rīkojumiem, kas bija nepieciešami, lai atjaunotu kārtību pilī, ieradās viesu telpā pie sava no miroņiem uzceltā dēla un reizē ar viņu sanāca tik daudz ziņkāro, cik varēja ietilpt šaurajā istabā, kamēr pārējie, drūzmēdamies uz kāpnēm, uztvēra šo to no Atelstana stāsta un raidīja tālāk. Ejot no mutes mutē, stāsts tika sagrozīts un nonāca līdz pagalmā stāvošā pūļa ausīm pavisam neatbilstošs īstenībai. Tikmēr Atelstans turpināja stāstu par savu atbrīvošanos:

—   Ticis vaļā no dzelzs riņķa, es ķepurojos augšup, cik tas labi iespējams važās ieslēgtam un ilga gavēņa novārdzinātam cilvēkam, un pēc ilgas maldīšanās jautras dziesmiņas skaņas noveda mani telpā, kur godājamais sakristāns, ja tā viņu var dēvēt, turēja velnam dievkalpojumu kopā ar kādu milzīgu, pinkainu, plecīgu mūku pelēkā paltrakā ar kapuci — viņš vairāk atgādināja laupītāju nekā garīgu personu. Es ierados pēkšņi, mans līķauts un važu šķindas padarīja mani par īstu pārnācēju no viņpasaules. Abi apstulba, bet, kad es ar dūri notriecu zemē sakristānu, viņa pudeles brālis atvēzējās pret mani ar milzīgu vāli.

—   Varu derēt, ka tas bija mūsu mūks Tuks! — Ričards sacīja, uzmezdams skatienu Aivenho.

—   Kaut vai pats velns, man vienalga, — Atelstans atbildēja. — Par laimi, viņam misējās, un, kad spēru soli tuvāk, lai ņemtu viņu uz grauda, viņš laidās lapās. Es arī nekavējos dot kājām ziņu, atdarījis važas ar atslēgu, kas karājās sakristānam pie josta?, un gribēju ar to pašu atslēgu saišķi gāzt pa galvu tam nelietim, bet aiz pateicības par pīrāgu un blašķi vīna, ar ko diedelnieks iepriecēja mani gūstā, apžēlojos, iespēru viņam labi pamatīgi pāris reižu ar kāju un pametu vāļājamies uz grīdas, tad, paķēris gabalu ceptas gaļas un ādas maisiņu ar vīnu, ar ko mielojās godātie brāļi, steidzos uz zirgu stalli, kur atsevišķā steliņā atradu savu labāko aidi- nieku, ko godājamais abats, acīm redzot, bija noglabājis sev. Auļoju šurp, cik vien ātri zirgs spēja; visa dzīvā radība šausmās izklīda, uzskatīdama mani par spoku, jo vairāk tāpēc, ka es, baidīdamies, ka mani pazīs, uzvilku līķauta kapuci uz sejas. Mani nebūtu ielaiduši paša pilī, ja nebūtu noturējuši par kādu no burvju māksliniekiem, kuri uzjautrina sapulcējušos pils pagalmā, kaut gan tie ieradušies uz pils īpašnieka bērēm. Namzinis iedomājās, ka esmu tīšuprāt tā uzposies, lai piedalītos izrādē, un tā es ietiku pilī, ierados pie mātes, uz ātru roku iekodu un tad devos meklēt jūs, mans cildais draugs.

—   Un tu esi atradis mani, — Sedriks sacīja, — apņēmušos nekavējoties ķerties pie mūsu drosmīgo goda un brīvības plānu īstenošanas. Es tev saku, neviens rīts nebūs tik labvēlīgs cēlās sakšu tautas atbrīvošanai kā nākamais. -

—   Nerunā par to, ka atkal vajag kaut ko atbrīvot, — Atelstans attrauca, — pietiek, ka pats esmu atbrīvojies. Man tagad jāizlemj, kā sodīt nelieti abatu. Pakāršu viņu pašā Koningsburgas pils torņa galā viņa priestera tērpā, un, ja viņa resno rumpi nevarēs uzdabūt augšā pa kāpnēm, likšu vilkt viņu pa ārējo sienu.

—   Bet, mans dēls, — lēdija Idita ieteicās, — padomā par viņa svēto amatu!

—    Padomā par manu triju dienu gavēni, — Atelstans atbildēja, — es alkstu viņu asiņu. Frondebefs sadega dzīvs, bet bija mazāk vainīgs, jo ēdināja savus gūstekņus tīri pieklājīgi, vienīgi pēdējā reizē virai bija pielikts par daudz ķiploku. Bet šie liekulīgie, nepateicīgie vergi, kas paši nelūgti līda pie mana pusdienu galda un nedeva man ne viras, ne galviņas ķiploka, — viņiem jāmirst, zvēru pie Hengista dvēseles!

—   Bet Romas pāvests, mans cildais draugs … — Sedriks iesāka.

—    Kaut vai pats sātans, mans cildais draugs, — Atelstans viņu pārtrauca. — Viņi mirs, un diezgan! Kaut viņi būtu paši labākie mūki zemes virsū, pasaule iztiks bez viņiem.

—    Kaunies, cildais Atelstan! — Sedriks sacīja. — Aizmirsti tādus sīkus ļautiņus, kad tavā priekšā atveras slavas vārti! Pasaki šim normaņu princim, Anžu- jas Ričardam, ka, lai gan viņām ir lauvas sirds, viņš tomēr neiegūs bez cīņas Alfrēda troni, kamēr dzīvs svētā Edvarda vīriešu kārtas pēcnācējs, kam uz šo troni tiesības.

—   Kā! — Atelstans izsaucās. — Vai tas ir cildais karalis Ričards?

—    Jā, tas ir Ričards Plantagenets, — Sedriks atbildēja, — un diezin vai man jāatgādina, ka viņš brīvprātīgi ieradies viesos, tātad viņu nevar nedz apvainot, nedz paturēt gūstā. Tu pats kā namatēvs labi zini savus pienākumus.

—    Kā lai es nezinātu! — Atelstans atteica. — Zinu arī pavalstnieka pienākumus un no visas sirds apliecinu viņam savu uzticību un vēlēšanos-kalpot.

—   Mans dēls, — iesaucās lēdija Idita, — padomā par savām karaja tiesībām!

—   Padomā par Anglijas brīvību, atkritēji — Sedriks sacīja.

—    Māt un draugs, rimstieties ar saviem pārmetumiem, — Atelstans apsauca viņus. — Ūdens, maize un cietums lieliski remdina godkāri, un es esmu piecēlies no zārka daudz prātīgāks, nekā gulos tanī. Krietnu dalu šo tukšo muļķību man iečukstēja ausīs tas pats nodevīgais abats Volframs, un jūs paši varat spriest, vai viņš ir padomdevējs, uz kuru var pajauties. Kopš sākās šī plānošana, es to vien zināju kā sasteigtus braucienus, sliktu gremošanu, kauliņus un zilumus, gūstu un badošanos, turklāt to, ka tas beigsies ar dažu tūkstošu miermīlīgu Jaužu apkaušanu. Es jums saku — es gribu būt karalis tikai sava paša īpašumos un nekur vairāk, un manas valdīšanas pirmais darbs būs pakārt abatu.

—   Un mana audzēkne Rovena? — Sedriks jautāja.

—   Ceru, ka tu nedomā viņu pamest?

—   Esi taču prātīgs, Sedrika tēv! — Atelstans atteica.

—    Lēdijai Rovenai es pie sirds pieaudzis neesmu, viņai mana radinieka Vilfreda cimda mazais pirkstiņš dārgāks par visu manu personu. Viņa pati ir šeit un var to apstiprināt, — nav ko sarkt, radiniec, nav nekāds kauns mīlēt iznesīgu bruņinieku vairāk par lauķi fran- klinu, un nav arī jāsmejas, Rovena, jo līķauts un izdēdējusi seja nav pelnījuši smieklus. Bet, ja tu katrā ziņā gribi smieties, tad es atradīšu piemērotāku iemeslu. Sniedz man roku vai, pareizāk sakot, aizdod man to, jo es lūdzu aiz draudzības. Nu, brālēn Vilfred Aivenho, tev par labu es atsakos un paziņoju… Ehē, zvēru pie

svētā Danstana, mūsu brālēns Vilfreds pazudis! Vai man aiz badošanās acis nerāda pareizi? Man šķila, ka viņš nupat te stāvēja.

Visi sāka lūkoties apkārt un taujāt pēc Aivenho, bet viņš bija nozudis. Beidzot noskaidrojās, ka pie viņa ieradies kāds ebrejs un pēc īsas sarunas ar to Vilfreds pasaucis Gurtu, pieprasījis savas bruņas un ieročus un pametis pili.

—    Daiļā māsīc, — Atelstans uzrunāja Rovenu, — ja es nedomātu, ka tikai ļoti svarīgas darīšanas varēja piespiest Vilfredu doties projām, es pats būtu …

Bet tai mirklī, kad, pārsteigts par Aivenho nozušanu, viņš bija palaidis vaļā Rovenas roku, viņa tūliņ bija izlavījusies no istabas, droši vien uzskatīdama, ka viņas stāvoklis ir pārāk neērts.

—    Nudien, — Atelstans sacīja, — no visām dzīvām radībām vismazāk var paļauties uz sievieti, protams, neskaitot mūkus un abatus. Lai es kļūstu par pagānu, ja necerēju, ka viņa vismaz pateiks man paldies un piedevām noskūpstīs. Šie nolādētie līķauti laikam apburti, jo visi bēg no manis kā no mēra. Griežos tagad pie jums, cildais karali Ričard, un atkārtoju savu uzticības zvērestu, kā pavalstniekam pieklājas …

Bet karalis Ričards arī bija nozudis, un neviens nezināja, kas ar viņu noticis. Vēlāk noskaidrojās, ka viņš steigšus izgājis pagalmā, piesaucis to pašu ebreju, kas ieradies pie Aivenho, pēc īsas sarunas pieprasījis, lai viņam labi ātri atved zirgu, ielēcis seglos, licis ebrejam uzsēsties otrā zirgā un aizauļojis tādā ātrumā, ka, pēc Vambas liecības, vecais ebrejs noteikti lauzīšot sev kaklu.

—   Zvēru pie svētajiem mocekļiem, — Atelstans sacīja, — laikam manas prombūtnes laikā Zerneboks paņēmis pili savā varā. Es atgriezos līķautā, piecēlies no kapa, un, ar ko vien sāku runāt, tas nozūd, izdzirdējis manu balsi! Taču labāk nerunāsim par to. Nāciet, mani draugi, vismaz tie, kas šeit palikuši, iesim mielasta zālē, iekams vēl kāds nav nozudis, — ceru, ka uz galda visa pa pilnam, kā klājas dižciltīga sakšu muižnieka bērēs, un, ja pārāk ilgi tūļosimies, kas zina, vai velns neaiznesīs arī mūsu vakariņas?

XLIII NODAĻA

Lai Moubrejs, saviem noziegumiem apkrauts

Tik smags, ka cīņu zirgam putās jāsaļimst,

Un arēnā lauž kaklu viņa jātnieks,

Šis gļēvais atkritējs!

Ričards II

Mūsu stāsts atgriežas tagad Templstovas pils jeb preceptorijas apkārtnē tai stundā, kad vajadzēja tikt mestiem asiņainajiem kauliņiem, kas izšķirtu Rebekas likteni. Ap pils mūriem bija liela drūzma un kņada, it kā visi vietējie iedzīvotāji būtu salasījušies uz miroņa izvadīšanu vai kādiem lauku svētkiem. Taču stiprā vēlēšanās redzēt asinis un nāvi neraksturo vienīgi šos tumšos gadsimtus, kaut toreiz ļaudis bija pieraduši pie asiņainiem skatiem, kur viens drošsirdis iet bojā no otra rokas gladiatoru cīņās vai jauktos turnīros. Arī mūsu dienās, kad morāle tiek savādāk izprasta, publisks nāves sods, dūru cīņa, kautiņš vai radikāļu mītiņš pulcina milzīgus dīkdieņu barus,

kuri pie iam nereti riskē paši ar savām ribām un interesējas tikai par to, kas no visa iznāks un kurš no varoņiem, pēc dumpīgo drēbnieku apzīmējuma, ir krams un kurš lupata.

Tātad daudzgalvainā pūļa skatieni bija pievērsti Templstovas preceptorijas vārtiem cerībā ieraudzīt procesiju; vēl vairāk ļaužu ielenca preceptorijas sacīkšu laukumu. Tas bija ierīkots līdzenā vietā, kas piesliecās preceptorijai, un rūpīgi nogludināts ordeņa locekļu un bruņinieku karaspēlēm. Lēzenā pakalna virsotni apjoza izturīgs žogs, bet, tā kā templieši labprāt aicināja skatītājus papriecāties par viņu mākslu bruņinieku spēlēs, visapkārt bija saceltas daudzas galerijas un novietoti soli.

Sai gadījumā lielmestram sacīkšu laukuma austrumu galā bija uzcelts tronis, ap kuru atradās goda sēdekļi preceptoriem un ordeņa bruņiniekiem. Virs tiem plīvoja templiešu svētais karogs, saukts Le Beau-seant, — tā bija templiešu emblēma un reizē viņu kaujas sauciens.

Laukuma pretējā galā slējās saišķos sasietu žagaru kaudze ap dziļi zemē ieraktu stabu, atstājot upurim, kas bija nolemts sadedzināšanai, ieeju šai liktenīgajā aplī, kur viņu vajadzēja ar ķēdēm piesiet pie staba. Pie šās briesmīgās ierīces stāvēja četri melni vergi, kuru ādas krāsa un afrikāņu sejas, tais laikos maz pazīstamas Anglijas iedzīvotājiem, iedvesa šausmas pūlim, kas blenza viņos kā velnos, kuri grasās izpildīt savu elles darbu. Vergi stāvēja nekustēdamies, tikai retumis palabojot vai_ pārkraujot kurināmo pēc kalpotāja pavēles, kurš šeit tēloja viņu priekšnieku. Viņi neraudzījās pūlī. Patiešām šķita, ka viņi to neredz un vispār veltī uzmanību tikai saviem baismīgajiem pienākumiem. Kad, runājot savā starpā, viņi kustināja biezās lūpas un atvieza baltos ilkņus, it kā smīnēdami par gaidāmo traģēdiju, pārbiedētie skatītāji teju pat noticēja, ka tie gan būšot tie paši velni, ar kuriem sadarbojusies burve un kuri tagad, kad viņas laiks zemes virsū notecējis, kļūs viņas baigā nāves soda liecinieki. Ļaudis sačukstējās, stāstīdami cits citam, ko šais nemierīgajos un nelaimīgajos laikos paspējis pastrādāt sātans, pie tam, protams, nepalaida garām izdevību piedevēt viņam daudz ko tādu, kas sniedzās pāri viņa spēkiem.

—    Vai esat dzirdējis, Deneta tēv, — viens zemnieks jautāja otram, jau pusmūža cilvēkam, — ka velns aiznesis dzīvu dižciltīgo sakšu tanu, Koningsburgas Atelstanu?

—   Jā, bet pats atnesis viņu atpakaļ, pateicoties dieva un svētā Danstana žēlastībai.

—    Kā tad tā? — jautāja švīts jauneklis zajā, ar zeltu izšūtā uzsvārcī; viņu pavadīja plecīgs pusaudzis ar arfu pār pleciem, kas norādīja uz viņa profesiju. Menestrels šķita labu ļaužu, jo bez greznā un koši izrotātā vamža viņam ap kaklu bija sudraba ķēde ar atslēgu arfas stīgu savilkšanai. Uz labās piedurknes bija sudraba plāksnīte, uz kuras parasti attēloja tā barona ģerboni, kura saimei menestrels piederēja, bet uz šīs plāksnes bija iegravēts tikai viens vārds — Šervuda.

—    Par ko jūs runājat? — prasīja jautrais menestrels, iejaukdamies zemnieku sarunā. — Es ierados meklēt tēmu dziesmai, bet, zvēru pie svētās jaunavas, vienas vietā laikam būšu atradis divas.

—    Skaidri zināms, — sacīja pusmūža zemnieks, — ka pēc tam, kad Koningsburgas Atelstans četras nedēļas nogulējis miris …

—   Tukšas izdomas, — menestrels pārtrauca, — es pats redzēju viņu sveiku un veselu Ašbijas de la Zušas turnīrā.

—    Nē, viņš ir miris vai dzīvs aiznests no šīs pasaules, — atsaucās jaunais zemnieks. —» Es pats dzirdēju, kā svētā Edmunda klosterī mūki dziedāja bēru dziesmas, bet Koningsburgā bija pat varens apbedīšanas un piemiņas mielasts, kas ir svēta patiesība; es pats būtu gājis uz turieni, bet Meibla Perkinsa …

—    Jā, jā. Atelstans ir miris, — vecis turpināja, galvu šūpodams, — un tas ir tik žēl, jo no senajām sakšu dzimtām…

—   Bet jūsu stāsts, godātie, jūsu stāsts, — menestrels diezgan nepacietīgi pārtrauca.

—    Jā, jā, pastāsti, kā tas nolicis, — iejaucās drukns mūks, kurš stāvēja viņiem tuvumā, atspiedies uz resnas rungas, kas vairāk līdzinājās vālei nekā dievlūdzēja zizlim un droši vien izpildīja abu pienākumus, skatoties pēc vajadzības. — Un nevelc savu stāstu jūdzes garumā, jo laika ir maz, — piemetināja plecīgais baznīcas kalps.

—   Kā jūsu godībai patīk, — iesāka vecais Denets.

—   Pie svētā Edmunda klostera sakristāna bija ieradies viesos kāds piedzēries priesteris …

—   Manai godībai pat dzirdēt negribas, ka pasaulē ir tādi lopi kā piedzēruši priesteri, — pārtrauca mūks,

—   un, ja arī ir, tad laicīgai personai nepiederas par to runāt. Ievēro pieklājību, mans draugs, un saki, ka svētais cilvēks bija iegrimis pārdomās, kas liek galvai griezties un kājām drebēt, it kā kuņģis būtu piepildīts ar jaunu vīnu, — es pats esmu izbaudījis tādu stāvokli.

—    Nu labi, — atbildēja Deneta tēvs. — Pie svētā Edmunda klostera sakristāna ieradās viesos kāds svētais brālis, taisnību sakot, tāds krūmu priesteris; puse visu briežu, ko slepus apšauj mežā, liekama uz viņa birkas, alvas krūzītes skaņa viņam daudz patīkamāka par baznīcas zvanu, šķēle šķiņķa mīļāka par desmit lūgsnu grāmatas lapām, bet citādi viņš lāga vīrs, saprot jokus, māk sisties ar vāli, šaut ar stopu un izgriezt Češiras danci ne sliktāk par jebkuru brašu Jorkšīras puisi.

—   Tavi pēdējie vārdi paglāba tev dažas ribas, De- net, — menestrels sacīja.

—   Nieki, man no viņa nav bail, — Denets atteica.

—   Es gan tagad esmu tāds pavecāks un nav tās lunkanības kā agrāk, bet būtu tu redzējis, kā savā laikā es kāvos Donkasteras gada tirgū . ..

—   Neaizmirsti taču savu stāstu, mans draugs, — menestrels neatlaidās.

—   Stāsts ir tāds, ka Koningsburgas Atelstanu apbedīja svētā Edmunda klosterī.

—   Tie ir meli, turklāt brēcoši meli, — mūks sacīja.

—   Es pats savām acīm redzēju, kā viņu nesa uz Koningsburgas pili.

—   Nu tad stāstiet paši, godātie, ja jau tā! — noteica Denets, noskaities, ka viņu pastāvīgi pārtrauc, un viņa biedriem un menestrelam bija lielas pūles, lai pierunātu veco vīru turpināt stāstu. Beidzot viņš atsāka:

— Un tad šie divi mūki, būdami skaidrā prātā, — ja šis godātais vīrs katrā ziņā grib, lai viņi tādi būtu, — visu vasaras dienas vidu dzēra gan labu elu, gan vīnu, gan vēl šo un to, kad pēkšņi izdzirdēja garu vaidu, ķēžu šķindoņu, un tad istabā ienāk nelaiķis Atelstans un saka: «Ak jūs nolaidīgie dvēseļu gani!»

—   Blēņas! — mūks steigšus pārtrauca, — viņš nesacīja neviena vārda!

—   Ak tā! — noteica menestrels, pavilkdams mūku tālāk no zemniekiem. — Tev, brāl Tuk, atkal gadījusies jauna dēka.

—   Tev es to pastāstīšu, Ielejas Allen, — vientuļnieks sacīja. — Es redzēju Koningsburgas Atelstanu tikpat skaidri, cik vien skaidri miesīgas acis var redzēt dzīvu cilvēku. Viņam bija līķauts, un viņš oda pēc līķu kambara. Pat muca vīna to neizdzēsīs no manas atmiņas!

—   Ej nu ej! Tu dzen jokus!

—   Tici vai netici, tava darīšana, — mūks turpināja,

—   bet es viņam iegāzu ar vāli tā, ka vērsis būtu gar zemi, taču vāle izgāja viņam cauri kā tukšam gaisam.

—   Zvēru pie svētā Huberta, — menestrels sacīja,

—   tas ir varen interesants nolikums, ko vērts salikt pantos un dziedāt pēc vecās meldijas «Reiz mūkam liksta gadījās …».

—   Smejies vien, ja patīk, 4- mūks Tuks atbildēja,

—   bet, ja tu pieķersi mani dziedam tādu dziesmu, lai tad pirmais spoks vai pats velns raušus aizrauj mani uz pekli. Nē, nē! Es tūliņ nolēmu pielikt roku pie kāda laba darba — palīdzēt sadedzināt burvi, izkauties par taisnu lietu vai izdarīt ko citu dievam patīkamu, tāpēc arī esmu ieradies.

Viņu sarunu pēkšņi pārtrauca Templstovas svētā Maikla baznīcas smagā zvana skaņas, — baznīca, senlaicīga ēka, slējās ciemata vidū netālu no preceptori- jas. Cits pēc cita dunēja baigie zvana sitieni ar lielām atstarpēm, tālu atbalsodamies un pildīdami gaisu ar dzelžainu dūkoņu. Sīs skaņas, kas vēstīja ceremonijas sākumu, piespieda baismās nodrebēt klātesošo sirdīm; visu acis pievērsās preceptorijai, gaidot lielmestra, ordeņa aizstāvja un noziedznieces parādīšanos.

Beidzot paceļamais tilts nolaidās, vārti atdarījās, vispirms izjāja bruņinieks ar ordeņa lielo karogu sešu taurētāju pavadībā, tad preceptori pa divi rindā, pēc tam lielmestrs pašā vienkāršākajā tērpā uz lieliska zirga. Viņam sekoja Briāns de Buagilbers no galvas līdz kājām spožās kaujas bruņās, bet bez piķa, vairoga un šķēpa — tos nesa divi ieroču nesēji. Viņa seja, ko daļēji slēpa no beretes nokārusies garā spalva, pauda nežēlīgu iekšēju cīņu starp lepnumu un neuzņēmību. Viņš bija bāls kā nāve, it kā nebūtu gulējis vairākas naktis, tomēr valdīja nepacietīgo zirgu ar templiešu ordeņa veiksmīgākā jātnieka un labākā karotāja izveicīgo roku. Viņa stāja bija dižena un pavēloša, bet cilvēki, ieskatījušies ciešāk viņa drūmajā sejā, lasīja tur kaut ko tādu, kas piespieda viņus novērsties.

Vienā pusē viņam jāja Konrāds Mont-Fičets, otrā — Alberts Malvuazens, kuri bija viņa galvinieki šai kaujā. Abi bija garās baltās drēbēs, kuras ordeņa locekļi valkāja miera laikā. Aiz viņiem jāja pārējie Tempļa bruņinieki un gara virtene melni ģērbtu ieroču nesēju un pāžu; tie bija neofīti, kas pretendēja ar laiku uz bruņinieka godu. Viņiem sekoja tādi paši melni ģērbti sargi kājām, un starp viņu āvām bija redzama bālā apsūdzētā, ķura lēniem, bet stingriem soļiem devās uz to vietu, kur vajadzēja izšķirties viņas liktenim. Viņai bija noņēmuši visas rotas aiz bailēm, ka starp tām var būt amuleti, ar kuriem sātans apgādājot savu upuri, lai tam pietiktu spēka neatzīties pat spīdzināšanā. Spilgtā austrumu tērpa vietā viņai bija apvilkuši baltas drēbes no paša rupjākā audekla, bet viņas seja pauda reizē tādu drosmi un padevību, ka pat šais drēbēs, kuras rotāja tikai garās melnās cirtas, viņa aizkustināja visus līdz asarām un paši rūdītākie liekuļi nožēloja, ka tāds skaists radījums pārvērsts par Jaunuma iemiesojumu un kļuvis par uzticamu sātana vergu.

Upurim sekoja bars preceptorijas kalpotāju stingrā kārtībā pēc amatiem, salikuši rokas uz krūtīm un nodūruši acis.

Procesija lēni devās uz lēzeno paaugstinājumu, kura virsotnē atradās arēna, ienāca tanī, apgāja tai apkārt no labās puses uz kreiso un, apmetuši loku, apstājās. Te uz mirkli sacēlās kņada, jo lielmestrs un pārējie jātnieki, atskaitot Buagilberu un viņa galviniekus, nokāpa no zirgiem, kurus ieroču nesēji izveda ārpus žoga.

Nelaimīgo Rebeku pieveda pie melna krēsla blakus sārtam. Pirmo reizi uzmetusi acis briesmīgajai vietai, kur viss bija sagatavots nāvei, kas tikpat šausmīga cilvēka iztēlei, cik mokoša miesai, viņa nodrebēja, aizvēra acis un laikam klusībā skaitīja lūgsnu, jo viņas lūpas kustējās, kaut vārdi nebija dzirdami. Pēc mirkļa viņa atvēra acis, cieši palūkojās uz sārtu, it kā gribēdama domās aprast ar gaidāmo likteni, pēc tam lēni un mierīgi aizvērsa galvu.

Tikmēr lielmestrs ieņēma savu vietu, un, kad ordeņa bruņinieki bija sasēdušies ap viņu un aiz viņa muguras stingrā atbilstībā katra kārtai, atskanēja skaļas un stieptas tauru skaņas, pavēstīdamas, ka tiesa ieradusies. Malvuazens kā Buagilbera galvinieks panācās uz priekšu un nolika pie lielmestra kājām šās kaujas ķīlu — ebrejietes cimdu.

—    Diženais lord un godātais tēv, — Malvuazens sacīja, — te stāv krietnais bruņinieks Briāns de Buagilbers, templiešu ordeņa preceptors, kurš, pieņēmis cīņas ķīlu, ko nule noliku pie jūsu godības kājām, ar šo pašu apņēmies izpildīt goda pienākumu šās dienas cīņā, lai apstiprinātu, ka šī ebreju jaunava, vārdā Rebeka, patiešām pelnījusi nāves sodu, ko viņai par buršanu piespriedis visusvētā Ciānas Tempļa ordeņa kapituls. Te, kā teicu, stāv šis bruņinieks, gatavs varonīgi un godīgi cīnīties, ja tāda būs jūsu cildā un viedīgā griba.

—   Vai viņš ir zvērējis, ka cīnīsies par godīgu un taisnu lietu? — lielmestrs jautāja. — Atnesiet krucifiksu un Te igitur

—    Ser un augsti godātais tēv, — Malvuazens pasteidzās atbildēt, — māsu šeit klātesošais brālis jau ir apzvērējis, ka viņa apsūdzība taisnīga, krietnajam bruņiniekam Konradam Mont-Fičetam, turklāt šeit viņam zvērēt neklājas, jo viņa pretiniece ir neticīgā un tātad neko apzvērēt nevar.

Sis izskaidrojums šķita apmierinošs Albertam par lielu prieku, jo slīpētais bruņinieks jau iepriekš bija paredzējis, cik grūti un varbūt pat neiespējami būs pierunāt Briānu de Buagilberu, visiem dzirdot, nodot tādu zvērestu, un tāpēc izdomājis derīgu atrunu.

Noklausījies Alberta Malvuazena paskaidrojumu, lielmestrs pavēlēja heroldam iznākt priekšā un izpildīt savu pienākumu. Atkal atskanēja taures, un herolds, iznācis arēnā, sauca skalā balsī:

—   Klausieties! Klausieties! Klausieties! Šeit stāv krietnais bruņinieks sers Briāns de Buagilbers, kurš cīnīsies ar jebkuru brīvi dzimušu bruņinieku, kas grib aizštāvēt šai strīda izšķiršanā ebrejieti Rebeku, kuras persona likumīgi atzīta par kaujai nederīgu, un šādam viņas aizstājējam šeit klātesošais godājamais un varonīgais lielmestrs atļauj brīvi piedalīties, piešķirot viņam vienādus noteikumus attiecībā uz saules un vēja virzienu un visu pārējo, kas piederas godīgā cīņā.

Atkal skanēja taures, pēc tam iestājās diezgan ilgs klusums.

—   Neviens cīnītājs nepieteicas par apsūdzētās aizstāvi, — lielmestrs sacīja. — Herold, ej un prasi, vai viņa gaida kādu, kas gribēs par viņu cīnīties.

Herolds devās uz turieni, kur Rebeka sēdēja, un Buagilbers, pēkšņi pagriezis zirgu, par spīti Malvuazena un Mont-Fičeta mēģinājumiem aizturēt viņu, aizauļoja uz arēnas otru galu un nonāca pie Rebekas vienā laikā ar heroldu.

—   Vai tas ir pareizi, un vai to pieļauj^cīņas noteikumi? — Malvuazens jautāja lielmestram.

—    Jā, Albert de Malvuazen, pieļauj, — Bomanuārs atbildēja, — kad pretinieki griežas pie dieva liesas, mēs nedrīkstam liegt viņiem sazināties, jo tādā kārtā vislabāk var atklāt patiesību.

Tikmēr herolds sacīja Rebekai šždus vārdus:

—    Jaunava, cildais un godātais lielmestrs pavēlēja jautāt: vai tu esi sagādājusi aizstāvi, kas vēlas cīnīties šodien tavā vārdā, jeb vai tu atzīsti, ka esi taisnīgi notiesāta uz nāvi?

—   Saki lielmestram, — Rebeka atbildēja, — ka pastāvu uz savu nevainību un neatzīstu, ka esmu taisnīgi notiesāta, jo negribu pati būt vainīga savas asins izliešanā. Saki viņam, ka pieprasu atlikt cīņu tik ilgi, cik to pieļauj viņa likumi, un es gaidīšu, vai žēlīgais dievs, kuru piesaucu savu vislielāko bēdu stundā, ne- atsūtīs man glābēju, un, kad piešķirtais laiks būs notecējis, tad lai notiek dieva svētais prāts!

Herolds atgriezās pie lielmestra un pavēstīja Rebekas atbildi.

—   Lai dievs pasarg, — Lūkass Bomaņuārs teica, — ka ebrejs vai pagāns mums varētu pārmest netaisnu rīcību! Kamēr ēnas nenostiepsies no rietumiem uz austrumiem, mēs gaidīsim, vai šai nelaimīgajai sievietei neieradīsies aizstāvis. Kad saule tuvosies rietam, lai viņa gatavojas nāvei.

Herolds pavēstīja šos lielmestra vārdus Rebekai, kura padevīgi palocīja galvu, sakrustoja rokas un pacēla acis pret debesīm, it kā meklētu tur palīdzību, kuru diezin vai varēja sagaidīt no cilvēkiem. Šai baismīgajā mirklī viņa izdzirdēja Buagilbera balsi — viņš čukstēja, bet šie čuksti satrauca jaunavu daudz vairāk nekā herolda vārdi.

—   Rebeka, — jautāja templietis, — vai tu dzirdi?

—   Man nav daļas gar tevi, nežēlīgais un cietsirdīgais cilvēk, — nelaimīgā atbildēja.

—    Bet vai tu saproti, ko es runāju? — templietis neatlaidās. — Jo es pats bīstos no savas balss skaņām. Es lāgā nesaprotu, kur mēs atrodamies vai kāpēc esam šeit. Šis iežogotais laukums, šis krēsls, žagaru saišķi… es zinu, kādam nolūkam tas viss ir, bet nevaru iedomāties, ka tā ir īstenība, nevis jbriesmīga parādība, kas šausmina mani ar baismīgām iedomām, kaut prāts nepieļauj to iespējamību.

—   Mans prāts un jutekļi pārliecina mani, — Rebeka sacīja, — ka šis sārts paredzēts manas miesas sadedzināšanai un pavērs man mokošu, bet ašu pāreju uz labāku pasauli.

—   Sapņi, Rebeka, sapņi un tukšas vīzijas, ko noraida jūsu pašu viedīgo saduceju mācības. Klausies, Rebeka, — Buagilbers turpināja pieaugošā dedzībā, — tev ir tādas iespējas glābt savu dzīvību un brīvību, kādas nenāk ne prātā šiem neliešiem un plānprātiņiem. Sēsties man aiz muguras uz mana Zamora — šī dižciltīgā zirga, kurš vēl ne reizi nav licis vilties savam jātniekam. Šo zirgu es laimēju divcīņā ar Trapezundas sultānu. Es tev saku, sēsties man aiz muguras, un nepaies ne stunda, kad visi mūsu vajātāji paliks tālu nopakaļ, — tev atklāsies jauni prieki, bet man jaunas iespējas gūt slavu. Lai kādi būtu šo nelgu spriedumi, es tos nicinu! Lai izsvītro Buagilbera vārdu no savu klostera vergu saraksta, — es ar asinīm nomazgāšu jebkuru traipu, ar ko viņi iedrīkstēsies notriept manu vairogu!

—    Atkāpies, kārdinātāji — Rebeka atteica. — Pat šai pēdējā mirklī tu nespēj ne par matu grozīt manu lēmumu. Ap mani ir tikai ienaidnieki, un tu esi pats ļaunākais un briesmīgākais no viņiem. Ej projām dieva vārdā!

Alberts Malvuazens, nobažījies un uztraucies par šo ieilgušo sarunu, piejāja, lai to pārtrauktu.

—   Vai jaunava atzinās savā noziegumā, — viņš jautāja Buagilberam, — jeb vēl joprojām nelokāmi liedzas?

—   Viņa ir patiešām nelokāma, — Buagilbers atbildēja.

—   Tādā gadījumā, cildais brāli, — Malvuazens sacīja, — tev atliek vienīgi ieņemt savu vietu un gaidīt, kamēr notecēs laiks. Ēnas sāk jau stiepties garumā. Iesim, drosmīgais Buagilber, iesim, mūsu svētā ordeņa cerība un nākamais pavēlnieki

Izsacījis šos vārdus izlīdzinošā balsī, viņš pastiepa roku pēc zirga pavadas, it kā ar nolūku vest bruņinieku atpakaļ.

—   Liekulīgais nelieti! Kā tu iedrošinies ķerties pie mana zirga pavadas? — nikni iesaucās Buagilbers, atgrūzdams Malvuazenu un pats aizauļodams atpakaļ uz savu vietu.

—    Viņā daudz kaislību, — Malvuazens pusbalsī teica Mont-Fičetam, — kas, pareizi ievirzītas.. . bet tagad tās kā bengāliskā uguns sadedzina visu, kas gadās tuvumā.

Divas stundas nosēdēja tiesneši arēnā, veltīgi gaidīdami Rebekas aizstāvja ierašanos.

—   Tas jau ir saprotams, — runāja vientuļnieks Tuks, — tāpēc ka viņa ir ebrejiete. Zvēru pie sava ordeņa, nudien, taisni žēl, ka tāda jauna un skaista meiča ies bojā tikai tāpēc, ka nav neviena, kas gribētu viņas vietā izkauties. Bijusi viņa kaut desmitkārtīga burve, bet jel mazdrusciņ kristīga, tad mana vāle iezvanītu pēdējo stundiņu šim nešpetnajam templietim pa viņa tērauda bruņu cepuri.

Vispārējās domas nosliecās uz to, ka neviens neaizstāvēs buršanā apvainotu ebrejieti, un Maivuazena uzkūdītie bruņinieki sāka jau sačukstēties, ka laiks paziņot Rebekas ķīlu par paspēlētu. Bet šinī mirkli klajumā parādījās bruņinieks, kurš auļoja pilnā sparā uz arēnas pusi. Simtiem balsu sāka saukt: — Aizstāvis, aizstāvis!—un par spīti māņticībai un aizspriedumiem, pūlis ar skaļiem saucieniem apsveica bruņinieka iejāšanu iežogotajā arēnā. Taču, ieraudzījuši viņu tuvumā, skatītāji jutās vīlušies cerībās, kuras bija modinājusi viņa ierašanās tik spiedīgā brīdī. Viņa zirgs, noauļojis daudzas jūdzes ar pilnu jaudu, likās, tūliņ kritīs no kājām, un jātnieks, lai cik drosmīgi bija ieaulekšojis arēnā, tikko turējās seglos aiz vārguma, noguruma vai abiem kopā.

Kad herolds pieprasīja, lai bruņinieks nosauc savu vārdu, kārtu un ierašanās mērķi, viņš drosmīgi un bez vilcināšanās atbildēja:

—   Es esmu krietns un dižciltīgs bruņinieks un ieradies nolūkā attaisnot ar šķēpu un pīķi jaunavu Rebeku, Jorkas Aizeka meitu, paziņot, ka spriedums par viņu ir netaisns un nepatiess, pasludināt seru Briānu de Buagilberu par nodevēju, slepkavu un melkuli, ko gribu pierādīt, cīnoties ar viņu šai arēnā un uzveicot ar dieva, svētās dievmātes un krieļtnā bruņinieka — viņa godības svētā Džordža palīdzību.

—   Vispirms, — Malvuazens teica, — svešiniekam jāpierāda, ka viņš ir īsts bruņinieks un no godājamas dzimtas. Templis neatļauj saviem bruņiniekiem cīnīties ar bezvārda pretiniekiem.

—   Mans vārds, — bruņinieks sacīja, paceldams sej- segu, — ir plašāk pazīstams nekā tavējais, Malvuazen, un arī mana dzimta ir vecāka par tavējo. Es esmu Vilfreds Aivenho.

—    Es tagad necīnīšos ar tevi, — templietis teica pārvērstā, dobjā balsī. — Vispirms sadziedē savas brūces, dabū labāku zirgu, tad varbūt es uzskatīšu, ka nav zem mana goda izsist no tavas galvas šo puiciskās pārgalvības garu.

—   Tā, lepnais templieti, — Aivenho iesaucās, — tu jau esi aizmirsis, ka mans pīķis tevi divas reizes nogāzis no zirga? Atceries arēnu Akrā, atceries turnīru Ašbijā, atceries, kā tu lielījies Rotervudas zālē un ieķīlāji savu zelta ķēdi pret manu relikviju, ka cīnīsies ar Vilfredu Aivenho, lai atgūtu savu zaudēto godu! Zvēru pie savas relikvijas un tā svētuma, kas tanī glabājas, ja tu šo pašu brīdi necīnīsies ar mani, templieti, es tevi pasludināšu par gļēvuli visos Eiropas galmos un katrā tava ordeņa preceptorijā!

Buagilbers neziņā atskatījās uz Rebeku, tad niknās dusmās izsaucās, pagriezies pret Aivenho:

—   Ņem savu pīķi, sakšu suns, un gatavojies uz nāvi, kuru pats esi sev sen atsaucis!

—   Vai lielmestrs atļauj man piedalīties šai cīņā? — Aivenho jautāja.

—   Es nevaru apstrīdēt tavas tiesības, — lielmestrs atbildēja, — ja vien jaunava pieņem tevi par savu aizstāvi. Es gan vēlētos, lai tu būtu kaujai vairāk piemērotā stāvoklī. Kaut tu vienmēr esi bijis mūsu ordeņa ienaidnieks, es tomēr gribētu izturēties pret tevi godīgi.

—   Lai paliek tā, kā ir, — Aivenho atteica, — ta taču ir dieva tiesa, un es nododu sevi viņa ziņā. Rebeka, — viņš turpināja, piejājis pie liktenīgā krēsla, — vai tu pieņem mani par savu aizstāvi?

—    Pieņemu, — viņa atbildēja tādā satraukumā, kādu nebija modinājušas pat bailes no nāves, — pieņemu kā pašas debess sūtītu aizstāvi. Bet nē, nē — tavas brūces vēl nav sadzijušas. Necīnies ar šo augstprātīgo vīru, — kāpēc arī tev jāiet bojā?

Bet Aivenho jau atradās savā vietā, nolaidis sejsegu un izslējis pīķi. To pašu darīja arī Buagilbers, bet viņa ieroču nesējs, aizāķēdams templieša bruņu cepures sejsegu, ievēroja, ka Buagilbera seja, kas visu rītu bija pelnu pelēka, par spīti dažādajām kaislībām, kuras viņā cīnījās, tagad pēkšņi pārklājas ar tumšu sārtumu.

Kad abi cīnītāji nostājās savās vietās, herolds skaļā balsī trīs reizes sauca:

Pēc trešās reizes viņš atkāpās sānis un vēlreiz paziņoja, lai neviens, kas negrib tūliņ mirt, neiedrošinās ne ar vārdu, saucienu vai kustību traucēt vai izjaukt šo godīgo cīņu. Lielmestrs, kas joprojām turēja rokā cīņas ķīlu, Rebekas cimdu, nosvieda to arēnā un izrunāja liktenīgos vārdus:

—   Laissez aller!1

Ieskanējās taures, un bruņinieki pilnā sparā traucās viens pret otru. Kā jau visi gaidīja, Aivenho nomocītais zirgs un pats novārgušais jātnieks pakrita, neizturējuši templieša trāpīgā pīķa triecienu un raženā zirga sparu. Visi bija paredzējuši, ka sacīkstes tā beigsies, bet, kaut gan Vilfreda pīķis bija tikai pieskāries pie pretinieka vairoga, Buagilbers visiem klātesošiem par brīnumu "sagrīļojās seglos, viņa kājas izslīdēja no kāpšļiem un viņš nokrita zemē.

Aivenho atbrīvojās no pakritušā zirga un aši piecēlās kājās, steigdamies izmēģināt laimi ar zobenu rokās, bet viņa pretinieks necēlās augšā. Vilfreds uzlika kāju viņam uz krūtīm, piespieda zobena smaili pie rīkles un pavēlēja padoties, ja negrib tūliņ mirt. Buagilbers neatbildēja.

—    Nenonāvē viņu, ser bruņiniek! — lielmestrs sauca. t— Ļauj viņam izsūdzēt grēkus un saņemt atlaidi, nepazudini reizē ir miesu, ir dvēseli. Mēs atzīstam viņu par uzvarētu.

Lielmestrs pats nonāca arēnā un pavēlēja noņemt uzvarētajam bruņiniekam bruņu cepuri. Buagilbera acis bija aizvērtas, seja joprojām liesmoja tumšā sārtumā. Kamēr visi izbrīnā lūkojās viņā, acis pavērās, bet tās bija stingas un stiklainas. Sārtums nozuda no sejas, to aizstāja nāves bālums. Viņa dzīvību ienaidnieka pīķis nebija izdzēsis, viņš bija kritis par upuri pats savām nevaldāmajām kaislībām.

XLIV NODAĻA

Nu tam reiz gals kā vecas sievas stāstam.

Vebsters

Pēc pirmajiem pārsteiguma mirkļiem Vilfreds Aivenho jautāja lielmestram kā notikušās cīņas augstākajam tiesnesim, vai viņš, Aivenho, izpildījis savu pienākumu tik vīrišķīgi un pareizi, kā to prasa sacīkšu noteikumi.

—   Vīrišķīgi un pareizi, — lielmestrs atbildēja. — Pasludinu jaunavu par brīvu un nevainīgu! Nelaiķa bruņinieka ieroči un viņš pats ir uzvarētāja rīcībā.

—   Es negribu ne piesavināties viņa ieročus, ne arī nodot viņa miesas negodam, — atbildēja bruņinieks Aivenho, — viņš ir cīnījies par kristīgo ticību, tā ir dieva, nevis cilvēka roka, kas viņu satriekusi. Bet lai viņu apbedī klusu, kā dara ar tiem, kas krituši par netaisnu lietu. Un jaunavu …

Viņu pārtrauca neskaitāmu zirgu pakavu klaboņa, kas tuvojās tik ātri, ka zeme drebēja. Arēnā iejoņoja Melnais Bruņinieks, un viņam sekoja vesels bars karavīru jāšus un vairāki bruņinieki pilnā kaujas ietērpā.

—   Esmu nokavējis, — viņš sacīja, apskatīdamies visapkārt, — Buagilberam vajadzēja krist no manas rokas. Aivenho, vai bija pareizi uzņemties tādu cīņu, kad tu pats tikko turies seglos?

—   Pats dievs sodīja šo augstprātīgo vīru, mans valdniek, — Aivenho atbildēja. — Viņam nebija_ piešķirts gods mirt tai nāvē, kādu jūs bijāt viņam lēmis.

—    Miers viņa pīšļiem, ja tas iespējams, — noteica Ričards, cieši ielūkodamies mirušajam sejā. — Viņš bija drosmīgs bruņinieks un mira tērauda bruņās, kā bruņiniekam pieklājas. Bet nezaudēsim velti laiku, — Bohun, izpildi savu pienākumu!

No karaļa svītas vidus iznāca bruņinieks un, uzlicis roku uz Alberta de Malvuazena pleca, sacīja:

—   Es tevi apcietinu kā valsts noziedznieku!

Līdz šim lielmestrs bija klusēdams brīnījies par tik daudzu karavīru pēkšņu ierapanos. Tagad viņš ierunājās:

—    Kas iedrīkstas apcietināt Ciānas Tempļa bruņinieku viņa preceptorijas robežās un lielmestra klātbūtnē? Un pēc kādas pavēles viņu tik pārdroši apvaino?

—   Es viņu apcietinu, — bruņinieks atbildēja, — es, Henrijs Bohuns, Eseksas grāfs, Anglijas karaspēka virspavēlnieks.

—    Un viņš apcietina Malvuazenu pēc šeit klātesošā Ričarda Plantageneta pavēles, — sacīja karalis, paceldams sejsegu. — Konrād Mont-Fičet, tava laime, ka neesi dzimis kā mans pavalstnieks. Bet tu, Malvuazen, un tavs brālis Filips mirsiet, pirms vēl šī nedēļa būs galā.

—   Es apstrīdēšu tavu spriedumu, — lielmestrs teica.

—    To tu nevari izdarīt, lepnais templieti, — karalis atbildēja. — Paskaties uz savas pils torņiem — un tu redzēsi, ka jūsu ordeņa karogu vietā tur plīvo Angli

jas valsts karogs. Esi prātīgs, Bomanuār, un nepretojies veltīgi. Tava roka ir lauvas rīklē.

—   Es sūdzēšos par tevi Romā, — lielmestrs nerimās, — ka tu esi pārkāpis mūsu ordeņa neaizskaramību un privilēģijas.

—   Lai notiek, — karalis atbildēja, — bet tavas paša drošības dēl labāk nerunā tagad par tiesību pārkāpšanu. Atlaid kapitula locekļus un dodies ar saviem piekritējiem uz citu preceptoriju, ja vien atradīsies kāda, kura nav kaldinājusi nodevīgas sazvērestības pret Anglijas karali. Vai, ja gribi, paliec šeit, izmanto mūsu viesmīlību un noskaties, kā mēs spriedīsim tiesu.

—   Lai es būtu viesis šai namā, kur man bija jābūt pavēlniekam? — lielmestrs izsaucās. — Nekad! Kapelāni, uzsāciet psalmu Quarere fremuerunt gentes!1 Bruņinieki, ieroču nesēji un svētā Tempļa kalpotāji, po- sieties, lai sekotu mūsu ordeņa karogam Beau-seant!

Lielmestrs runāja ar tādu cieņu, ka varēja sacensties ar pašu Anglijas karali, un tā iedvesa vīrišķību viņa pārsteigto un apjukušo piekritēju sirdis. Visi sapulcējās ap viņu kā aitas ap ganu suni, izdzirdējušas vilka gaudas. Taču viņu stājā nebija aitu pulkam raksturīgā bikluma — templiešu sejas bija nīgras un izaicinošas, bet skatieni pauda naidu, ko viņi neiedrīkstējās izsacīt vārdos. Viņi sakļāvās rindās, pīķiem izveidojot tumšu joslu, no kuras bruņinieku baltās mantijas tumšo svītas tērpu fonā līdzinājās sudrabotām melna mākoņa malām. Pūlis, kurš bija sācis viņus skaļi nozākāt, aprāvās, kāpās atpakaļ un klusēdams noraudzījās uz pieredzējušo karavīru iespaidīgo ierindu, ko tik neapdomīgi bija izaicinājis.

Eseksas grāfs, redzēdams, ka templieši sakopo spēkus, iespieda piešus zirgam sānos un traucās auļos gar saviem karavīriem, izlīdzinot to rindas un nostādot kaujas kārtībā pret bīstamo ienaidnieku. Tikai Ričards, no sirds priecādamies par riskanto situāciju, ko radījusi viņa klātbūtne, lēni jāja gar templiešu ierindu, skaļi saukdams:

—   Kas tad ir, seri? Vai starp tik daudziem varonīgiem bruņiniekiem neviens neiedrīkstas lauzt šķēpus cīņā ar Ričardu? Ei, seri templieši! Laikam jūsu dāmas pārāk melnūksnējas, ja neviena nav pat salauzta piķa drumslas vērta!

—   Tempļa brāļi necīnās aiz tādiem tukšiem un pasaulīgiem iemesliem, — lielmestrs aizrādīja, izjājis savējo priekšgalā, — un ar tevi, Anglijas Ričard, neviens templietis nekrustos pīķi manā klātbūtnē. Lai pāvests un Eiropas valdnieki izšķir mūsu strīdu un izlemj, vai kristīgam princim pieklājas aizstāvēt to lietu, kuru tu šodien uzskati par savējo. Ja mūs neaiztiks, arī mēs dosimies projām, neviena neaiztikuši. Tavam godam mēs uzticam mūsu ordeņa ieročus un mantas, kuras pametam šeit; tavai sirdsapziņai uzliekam atbildību par to negodu un pārestībām, kas tevis dēļ šodien jācieš kristietībai.

To teicis, negaidīdams atbildi, lielmestrs deva zīmi savējiem doties ceļā. Taures atskaņoja mežonīgu austrumu maršu, kas parasti noderēja templiešiem par signālu kara gājieniem. Viņi sastājās kolonnā un virzījās uz priekšu tik lēni, cik atļāva viņu zirgu soļi, it kā gribēdami parādīt, ka viņiem liek aļkāpties lielmestra pavēles, nevis bailes no pretinieka pārspēka.

—   Zvēru pie dievmātes oreola, — karalis Ričards sacīja, — žēl, ka šie templieši ņav tikpat uzticami, cik disciplinēti un drošsirdīgi.

Pūlis kā gļēvs suns, kurš sāk riet, kad viņa dusmu iemesls uzgriezis muguru, kaut ko nedroši kliedza templiešiem nopakaļ, kad tie jau bija aiz preceptorijas robežām.

Kņadā, ko sacēla templiešu aizjāšana, Rebeka neko neredzēja un nedzirdēja — viņa gulēja sava vecā tēva apskāvienos, apstulbusi un gandrīz nejūtīga aiz straujās apstākļu maiņas. Taču viens Aizeka izsacīts vārds atsauca viņu atpakaļ īstenībā.

—    Iesim, — viņš runāja, — iesim, mīļā meita, mans atgūtais dārgums, metīsimies pie kājām labajam jauneklim!

—    Nē, nē, — Rebeka pretojās. — O, nē, nē, nē! Sai mirklī es neiedrošinos runāt ar viņu! Ak vai! Es pateiktu vairāk nekā .. . Nē, tēv, atstāsim tūliņ šo baigo vietu!

—       Bet, mana meita, — sacīja Aizeks, — kā var tā pamest vīrišķīgu cilvēku, kurš, riskēdams ar savu dzīvību, ieradies ar pīķi un vairogu, lai atbrīvotu no gūsta tevi, tādas tautas bērnu, kas sveša viņam un viņējiem? Tas ir tāds pakalpojums, par kuru jāizsaka atzinība un pateicība.

—   Ak jā, ak jā! Mums jābūt pateicīgiem visaugstākā mērā, tā tam ir jābūt, — Rebeka piekrita, — tikai ne tagad. Tavas mīļotās Raeles dēļ, tēv, izpildi manu lūgumu — tagad ne.

—   Tā taču nevar, — Aizeks neatlaidās, — viņi vēl nodomās, ka mēs esam nepateicīgāki par jebkuru suni.

—   Bet vai tu neredzi, mans dārgais tēv, ka te ir karalis Ričards un tātad …

—   Tiesa, mana visulabā, mana visugudrā Rebeka! Iesim projām, iesim ātrāk! Viņam vajadzēs naudas, jo viņš nule atgriezies no Palestīnas un, stāsta, izlauzies no cietuma, un, ja viņam vajadzēs iegansta, tad pietiks ar to, ka es ielaidos darījumos ar viņa brāli Džonu. Prom, prom, taisīsimies, ka tiekam!

Un, savukārt steidzinādams Rebeku, Aizeks aizveda viņu no arēnas pie sagādātajām nestuvēm, un abi laimīgi sasniedza rabīna Natana namu.

Kad ebrejiete, kuras likteņa izšķiršanās piesaistīja todien visu vērību, neviena nepamanīta nozuda, pūļa uzmanība pievērsās Melnajam Bruņiniekam. Gaisu tricināja skaļi saucieni:

—   Ilgu mūžu Ričardam Lauvassirdij! Nost nekrietnos templiešus!

—   Par spīti šai uzticībai vārdos, — Aivenho uzrunāja Eseksas grāfu, — labi, ka beidzot karalis bija tik piesardzīgs un ieradās kopā ar tevi, cildais grāf, un tik daudziem taviem uzticamiem piekritējiem.

Grāfs pasmaidīja un papurināja galvu.

—    Varonīgais Aivenho, — viņš sacīja, — tu tik labi pazīsti mūsu valdnieku un tomēr piedēvē viņam tik gudru piesardzību! Es devos uz Jorku, kura, pēc baumām, esot prinča Džona galvenā mītne, kad nejauši sastapu karali Ričardu, kurš kā īsts klejojošais bruņinieks auļoja uz šejieni, lai pats ar savu roku izšķirtu divcīņas likteni un darītu galu ebrejietes un templieša dēkai. Es ar savu pulku sekoju viņam gandrīz pret viņa gribu.

—    Un kādas vēstis ir no Jorkas, drošsirdīgais grāf? — Aivenho jautāja. — Vai dumpinieki mūs tur gaida?

—   Tāpat kā decembra sniegi gaida jūlija sauli, — grāfs atbildēja. — Viņi laidās lapās, un tas, kas pasteidzās atvest mums šīs vēstis, bija pats Džons!

—   Nodevējs! Nepateicīgais, nekaunīgais zvēresta lauzējs! — Aivenho izsaucās. — Vai Ričards nepavēlēja ielikt viņu cietumā?

—    Ričards saņēma viņu tā, it kā abi būtu sastapušies pēc medībām, — grāfs atteica, — tad norādīja uz mani un mūsu karavīriem un sacīja: «Redzi, brāl, man te ir līdzi daži sirdīgi puiši, tāpēc dodies labāk pie mūsu mātes, nodod viņai manus dēla padevības apliecinājumus un paliec pie viņas, kamēr ļaužu prāti nomierināsies.»

—    Un tas ir viss? — Aivenho prasīja. — Vai katrs neteiks, ka ar tik žēlīgu izturēšanos karalis pats izaicina nodevējus?

—    Pilnīgi pareizi, — grāfs piekrita, — tāpat kā cilvēks pats izaicina nāvi, sākdams kauju, kad viņam vēl nav sadzijusi bīstama brūce.

—    Piedodu tev šo zobgalību, lord grāf, — Aivenho atteica, — bet atceries, ka es riskēju tikai ar savu dzīvību, kamēr Ričards riskē ar veselas karaļvalsts labklājību.

—    Tas, kas vieglprātīgi izturas pret savu labklājību, reti kad domā par citu labklājību, — Eseksas grāfs atbildēja. — Tomēr steigsimies uz pili, jo Ričards nodomājis sodīt dažus zemākus sazvērestības locekļus, kaut arī piedevis viņu vadonim.

No tiesas sēdes, kura sekoja šim notikumam un kuras norise vēlāk tika ierakstīta Vordora hronikā, zināms, ka Moriss de Brasijs aizbēdzis pāri jūrai un iestājies Francijas karaļa Filipa dienestā, ka Filips de Malvuazens un viņa brālis Alberts, Templstovas preceptors, sodīti ar nāvi, kaut gan Voldemārs Ficurss, sazvērestības iedvesmotājs, ticis izsūtīts tikai trimdā, bet princis Džons, kura dēļ šī sazvērestība bija sākta, nav saņēmis pat rājienu no sava labsirdīgā brāļa. Abu Malvuazenu likteni neviens nenožēloja: viņi saņēma pilnīgi pelnītu sodu, jo daudzkārt bija parādījuši divkosību, nežēlību un despotismu.

Drīz pēc tiesas sēdes Sedriku Saksi aicināja pie Ričarda galma; karalis bija izraudzījies par savu rezidenci tai laikā Jorkas pilsētu, lai personiski censtos nomierināt tās grāfistes, kuras visstiprāk bija satraukušas viņa brāļa intrigas. Saņēmis uzaicinājumu, Sedriks gan kurnēja un sirdījās, taču paklausīja. īstenībā Ričarda atgriešanās pārvilka svītru jebkurām cerībām sakšu dinastijas atjaunošanai Anglijā — lai ko sakšu partija būtu izvirzījusi par savu kandidātu pilsoņu kara gadījumā, bija skaidrs, ka Ričarda varu neviens neapstrīdēs, jo Ričards bija populārs tiklab ar savām personiskajām labajām īpašībām, kā ar karavīra slavu, kaut gan viņš valdīja valsti ar patvaļīgu vieglprātību un bija te pārāk piekāpīgs, te gandrīz vai varmācīgs.

Pat vēl vairāk — Sedrikam ar nepatiku vajadzēja atzīties, ka viņa iecerētās Rovenas un Atelstana laulības, kas apvienotu visus sakšus, ir pilnīgi neiespējamas, jo nu abas ieinteresētās puses tām nepiekrita. Viņš savā patriota dedzībā pat nevarēja iedomāties tamlīdzīgu atrisinājumu, un, kad Atelstans un Rovena skaidri un noteikti izsacījās pret šo projektu, Sedriks nekādi nespēja noticēt, ka divas karaliskas izcelsmes personas varētu aiz personiskiem apsvērumiem atteikties no savienības, kas tik nepieciešama nācijas labklājībai. Tomēr tas bija neapstrīdams fakts: Revena vienmēr bija izrādījusi nepatiku pret Atelstanu, un tagad arī Atelstans tikpat apņēmīgi un nepārprotami paziņoja, ka neparko vairs nebildinās lēdiju Rovenu. Šādi šķēršļi salauza pat Sedrika iedzimto stūrgalvību, jo, paliekot pie sava nodoma, viņam vajadzētu ar varu vilkt tiepīgo pāri pie altāra. Viņš tomēr mēģināja vēlreiz izdarīt enerģisku uzbrukumu Atelstanam, bet atrada šo sakšu karaļu augšāmcēlušos atvasi aizņemtu niknā karā ar vietējo garīdzniecību, kā to mēdz darīt lauku skvairi arī mūsu dienās.

Pēc visiem nāves draudiem svētā Edmunda klostera abatam atriebības gars šķita atstājis Atelstanu vai nu tāpēc, ka viņš bija pēc dabas pārāk laisks un labsirdīgs, vai piekāpies savas mātes lēdijas Iditas lūgumiem, jo viņa, kā vairums tā laika dāmu, cienīja garīdzniekus, tādēļ viņš aprobežojās ar to, ka uz trim dienām ieslēdza abatu un visus klostera brāļus Koningsburgas pils pagrabos pie trūcīga uztura. Par šādu cietsirdību abats piedraudēja izslēgt viņu no baznīcas un iesniedza garu baismīgu kuņģa un zarnu slimību sarakstu, no kurām tagad ciešot viņš un viņa mūki aiz varmācīgās un netaisnīgās ieslodzīšanas cietumā. Iegrimis šais ķīviņos un gudrodams tikai, kādu pretsparu vērst pret garīdznieku uzbrukumiem, Atelstans nespēja ne par ko citu vairs domāt. Kad tika pieminēts Rovenas vārds, cildais Atelstans lūdza atļauju tukšot uz viņas veselību pilnu kausu un izsacīja vēlēšanos, lai Rovena drīzāk kļūtu par viņa radinieka Vilfreda līgavu. Stāvoklis bija bezcerīgs. Acīm redzot, ar Atelstanu nekas nebija iesākams; pēc Vambas izteiciena, kas no sakšu laikiem atnācis līdz mums, no kūtra gaiļa kausli nevar iztaisīt.

Tātad tam mērķim, pēc kura centās iemīlējušies, stājās ceļā tikai divi šķēršļi: Sedrika stūrgalvība un viņa neiecietība pret normaņu dinastiju. Pirmās jūtas pakāpeniski izgaisināja audzēknes mīlestības pierādījumi un lepnums, ko viņā pret paša gribu modināja dēla slava. Turklāt viņam glaimoja saradošanās ar Alfrēda namu, ja jau Edvarda Biktstēva pēcnācējs no šīm pretenzijām atteicies uz visiem laikiem. Tāpat arī Sedrika neiecietība pret normaņu izcelsmes karaļiem kļuva aizvien vājāka — no vienas puses, viņš skaidri redzēja, ka izpestīt Angliju no jaunās dinastijas nav iespējams, un šāda pārliecība stipri vien veicina valdošā karaļa atzīšanu; no otras puses, karalis Ričards izrādīja viņam personiski lielu uzmanību, no sirds priecājās par Sedrika skarbo humoru un, izsakoties Vordora hronikas garā, prata tā apburt cildeno saksi, ka nepagāja pat nedēļa no viņa ierašanās galmā, kad viņš jau deva piekrišanu savas audzēknes lēdijas Rovenas laulībām ar savu dēlu Vilfredu Aivenho.

Mūsu varoņa kāzas, kurām beidzot bija piekritis viņa tēvs, tika svinētas pašā lieliskākajā templī — Jor- kas pilsētas lepnajā katedrālē. Laulību ceremonijā piedalījās pats karalis, un uzmanība, kādu viņš šeit un daudzos citos gadījumos parādīja līdz šim apspiestajiem un pazemotajiem sakšiem, pavēra viņiem drošākas un noteiktākās izredzes atgūt savas likumīgās tiesības, nekā to varēja cerēt, paļaujoties uz apšaubāmiem panākumiem pilsoņu karā. Laulību ceremonija pauda visu to svinīgumu un krāšņumu, kādu Romas baznīca tik lieliski prot piešķirt svētkiem.

Grezni ģērbtais Gurts pavadīja kā ieroču nesējs jauno saimnieku, kam bija tik uzticīgi kalpojis, bet pašaizliedzīgais Vamba lepojās ar jaunu cepuri, ko pušķoja varen grezna sudraba zvārguļu virtene. Viņi bija pārcietuši kopā ar Vilfredu visas likstas un briesmas un tāpēc varēja ar pilnām tiesībām dalīties viņa labklājībā.

Taču bez Sedrika saimes izcilo jauno pāri pagodināja ar piedalīšanos kāzu godībās arī normaņu un sakšu dižcilši par lielām gavilēm zemākajiem slāņiem, kuri apsveica Rovenas un Vilfreda savienībā nākamā miera un divu cilšu saderības ķīlu; kopš šā laika tās tik pilnīgi saplūda, ka zaudēja savas atšķirības. Sedriks nodzīvoja līdz šīs saplūšanas sākumam — kad abas tautības bieži sastapās sabiedrībā un slēdza savstarpējas laulības, normaņu uzpūtība gāja mazumā un sakšu zemnieciskā uzvedība kļuva izsmalcinātāka. Tomēr tā jauktā valoda, kuru mēs tagad dēvējam par angļu valodu, galīgi tika ieviesta Londonas galmā tikai Ed- varda III valdīšanas laikā, kad šķita izgaistam arī pēdējās normaņu un sakšu savstarpējā naidīguma pēdas.

Otrā dienā pēc laimīgajām laulībām istabene Elgita paziņoja lēdijai Rovenai, ka sveša jaunava lūdzot pieņemšanu un atļauju runāt bez lieciniekiem. Rovena izbrīnījās, pavilcinājās, bet ziņkāre uzvarēja, un viņa •beidzot pavēlēja lūgt jaunavu pie sevis un kalponēm iziet.

Ienāca stalta jaunava ar dižciltīgu ārieni; garais, baltais plīvurs, kurā viņa bija ietinusies, drīzāk izcēla nekā apslēpa viņas grāciju un cildeno stāju. Viņas izturēšanās bija godbijīga, bet bez jebkādām bikluma pazīmēm vai vēlēšanās iegūt labvēlību. Rovena vienmēr centās ievērot citu pretenzijas un bija saudzīga pret viņu jūtām. Viņa piecēlās, lai pievestu piemīlīgo viešņu pie krēsla, bet svešā atskatījās uz Elgitu un vēlreiz lūdza atļauju parunāties ar lēdiju Rovenu vienatnē. Līdzko Elgita izgāja, ko viņa darīja ļoti nelabprāt, skaistā apmeklētāja par lielu izbrīnu lēdijai Aivenho nometās uz viena ceļa, piespieda abas rokas pie pieres un, noliekusies līdz grīdai, noskūpstīja Rovenas izšūtā tērpa malu, par spīti lēdijas pretestībai.

—   Ko tas nozīmē, lēdij? — jautāja pārsteigtā jaunlaulātā. — Kāpēc jūs parādāt man tik neparastu cieņu?

—    Tāpēc, ka jums, lēdija Aivenho, es varu likumīgā kārtā pienācīgi atmaksāt pateicību, ko esmu parādā Vilfredam Aivenho, — atbildēja Rebeka, pieceldamās un atkal atgūdama savu parasto cieņas un miera pilno stāju. — Piedodiet, ka iedrošinājos godināt jūs tā, kā pieņemts manā tautā, — es esmu tā nelaimīgā ebrejiete, kuras labad jūsu laulātais draugs riskēja ar dzīvību pret baismīgo pārsvaru Templstovas arēnā.

—   Godātā jaunava, — Rovena sacīja, — todien Vilfreds Aivenho tikai mazā mērā atmaksāja jums par jūsu lielo laipnību, kad jūs kopāt viņu un dziedinājāt. Sakiet — vai mēs nevaram jums kaut kādā ziņā pakalpot?

—   Nē, — Rebeka mierīgi atbildēja, — es tikai lūgšu jūs nodot viņam uz atvadām manu pateicību.

—'Vai tad jūs atstājat Angliju? — jautāja Rovena, vēl joprojām pilnīgi neattapusiēs no pārsteiguma par tādu neparastu apmeklējumu.

—   Atstāju, lēdij, vēl pirms šā mēneša beigām. Manam tēvam ir brālis, kurš bauda sevišķu Grenadas karaļa Muhameda Boabdila labvēlību, — mēs dosimies uz turieni un dzīvosim tur mierīgi un bez pārestībām, samaksājuši nodevas, kuras musulmaņi pieprasa no mūsu tautas.

—   Vai tad Anglijā jūs nejūtaties droši? — Roverra jautāja. — Mans vīrs bauda karaļa labvēlību, un pats karalis ir taisnīgs un augstsirdīgs.

—    Par to es nešaubos, lēdij, — Rebeka atteica, — bet angļi ir nežēlīga cilts, kas mūžīgi karo ar kaimiņiem vai paši savā starpā un vienmēr gatavi laist darbā zobenu. Mūsu tautas bērniem ir bīstami dzīvot starp viņiem. Efraims ir bezsirdīgs, bet Izašars nomocīts algādzis, kura muguru liec divas nastas. Šai karu un asins izliešanas zemē, ko ielenc naidīgi kaimiņi un plosa iekšējas nesaskaņas, Izraelis nevar cerēt uz atpūtu un mieru pēc klejošanas gadiem.

—    Bet jums, jaunava, — Rovena neatlaidās, — jums pašai gan nav ne no kā jābīstas. Tai, kas bija nomodā pie ievainotā Aivenho gultas, — viņa turpināja pieaugošā dedzībā, — tai nav ko baidīties Anglijā, kur gan sakši, gan normaņi sacentīsies viņas godināšanā.

—   Tava valoda, lēdij, ir laba, — Rebeka atbildēja, — un tavi nodomi vēl labāki, tikai tas nevar notikt: starp mums ir bezdibenis. Mūsu audzināšana, mūsu ticība ne jums, ne mums neļauj pār to pārkāpt. Ardievu, bet, pirms es aizeju, izpildi manu lūgumu. Tavu seju slēpj jaunlaulātās plīvurs; lai tev labpatīk pacelt to un ļaut man skatīt tos vaibstus, kas tik tālu izdaudzināti.

—   Diezin vai tie ir tādi, ka tos vērts redzēt, — Rovena atteica, — bet, gaidot to pašu no savas apmeklētājas, es pacelšu plīvuru.

Viņa pacēla plīvuru un daļēji aiz sava skaistuma apziņas, daļēji aiz kautrības nosarka tik stipri, ka vaigus, pieri, kaklu un krūtis pārklāja košs sārtums. Rebeka ari pietvīka, bet tikai uz mirkli, un sārtums, cildāku jūtu apvaldīts, nozuda no viņas sejas tāpat, kā zaudē krāsu mākonis, kad saule nogrimst aiz apvāršņa.

—   Lēdij, — viņa sacīja, — jūsu seja, kuru jūs tik laipni parādījāt, ilgi dzīvos manā atmiņā. Jūsu sejā valda maigums un labsirdība, un, ja starp šīm skaistajām īpašībām var saskatīt pasaulīga lepnuma vai augstprātības atspulgu, — vai var pārmest šās zemes būtnei, ka tai piemīt arī šās zemes īpašības? Es ilgi, ilgi atcerēšos jūsu sejas vaibstus, lēdij, un pateikšos dievam, ka pametu savu cēlo glābēju savienībā ar to …

Viņas acīs saplūda asaras, un viņa apklusa, tad steigšus noslaucīja tās un atbildēja uz Rovenas bažīgajiem jautājumiem:

—   Nē, es esmu vesela, lēdij, pilnīgi vesela. Tikai mana sirds smeldz, atceroties Torkilstonu un Templsto- vas arēnu. Ardievu! Es neesmu izpildījusi vēl pašu nenozīmīgāko sava pienākuma daļu. Pieņemiet šo šķirstiņu un nebrīnieties par tā saturu.

Rovena atdarīja nelielo, ar sudrabu apkalto kārbiņu un ieraudzīja briljantu kaklarotu un auskarus neaprēķināmā vērtībā.

—   Tas nav iespējams, — viņa sacīja, sniegdama Rebekai šķirstiņu atpaka], — es nedrīkstu pieņemt tādu nesamaksājamu dāvanu.

—    Paturiet to, lēdij, — Rebeka atteica. — Jums pieder vara, dižcilļība, noteikšana, ietekme, — mums ir tikai bagātība, mūsu spēka un arī mūsu vājuma avots; ar to, ko maksā šie spīduļi, kaut tie būtu desmitkārt dārgāki, nevar nopirkt pat pusi no tā, ko jūs panākat ar vienu vārdu. Tātad jums šī dāvana nav sevišķi vērtīga un man, ja es šķiros no tās, vēl mazāk. Atļaujiet cerēt, ka jūs neesat tik ļaunās domās par manu tautu kā jūsu vienkāršie ļaudis. Vai tad jums šķiet, ka es vērtēju šos spožos akmentiņus dārgāk par savu brīvību? Vai ka mans tēvs uzskata tos vērtīgākus par savas vienīgās meitas godu? Ņemiet tos, lēdij, manās acīs tie ir bez vērtības. Es nekad vairs negreznošos ar dārglietām.

—   Tātad jūs esat nelaimīga? — izsaucās Rovena, jo viņu pārsteidza tas, kādā balsī Rebeka izrunāja pēdējos vārdus. — O, palieciet pie mums! Svēto vīru koncils pratīs pārliecināt jūs, lai atsakāties no aplamās ticības, un es būšu jums māsas vietā.

—   Nē, lēdij, — Rebeka atbildēja tai pašā mierīgajā grūtsirdībā, kas izpaudās viņas maigajā balsī un daiļajos vaibstos, — tas nav iespējams. Es nevaru mainīt savu tēvu ticību, kā mainu drēbes atkarīgi no tās zemes klimata, kur grasos apmesties, un nelaimīga es nebūšu. Tas, kam veltīšu sava mūža atlikušās dienas, būs mans mierinātājs, ja es izpildīšu viņa gribu.

—   Tad jums arī ir klosteri, un jūs gribat iestāties kādā no tiem? — Rovena jautāja.

—    Nē, lēdij, — ebrejiete atbildēja, — bet mūsu tautā kopš Ābrama laikiem vienmēr bijušas sievietes, kas ziedojušas savas domas dievam, bet savas spējas — mīlestības darbiem, kopdamas slimniekus, ēdinādamas izsalkušos un palīdzēdamas trūcīgajiem. Arī Rebeka būs viņu skaitā. Pasaki to savam pavēlniekam, ja viņš nejauši apvaicāsies par tās likteni, kuras dzīvību izglābis.

Rebekas balss nevilšus nodrebēja, un tanī bija dzirdams tāds maigums, kas atklāja daudz vairāk, nekā viņa gribēja izsacīt. Viņa pasteidzās atvadīties no Rovenas.

— Ardievu, — Rebeka sacīja, — lai tas, kas radījis tiklab ebrejus, kā kristīgos, bagātīgi izlej pār jums savu svētību. Kuģis, ar kuru mēs dosimies projām no šejienes, pacels enkuru, līdzko mēs sasniegsim ostu.

Rebeka klusi izslīdēja no istabas, pametusi Rovenu tādā izbrīnā, it kā viņa būtu skatījusi kādu parādību. Skaistā saksiele nekavējās pastāstīt par neparasto apmeklētāju savam vīram, kuru šis stāsts dziļi ietekmēja. Aivenho ilgi un laimīgi dzīvoja kopā ar Rovenu, jo viņi bija pieķērušies viens otram kopš bērnu dienām un mīlēja viens otru jo vairāk tāpēc, ka viņu savienošanos bija kavējuši tik daudzi šķēršļi. Tomēr būtu riskanti mēģināt pārāk sīki izdibināt, vai atmiņas par Rebekas skaistumu un augstsirdību neapmeklē Vilfredu daudz biežāk, nekā tas varētu patikt daiļajai Alfrēda mantiniecei.

Aivenho uzticīgi kalpoja Ričardam un joprojām tika apveltīts ar karaļa labvēlības zīmēm. Viņš būtu sasniedzis jo augstu stāvokli, ja viņa celšanos godā neizbeigtu varonīgā Lauvassirds priekšlaicīgā nāve pie Sali pils Limožas tuvumā. Reizē ar šā augstsirdīgā, bet pārsteidzīgā un romantiskā valdnieka dzīvību izgaisa visi viņa godkārie un cildenie plāni, bet viņam pašam var, mazliet pārgrozot, piemērot tās vārsmas, kuras sacerējis Dr. Džonsons par Zviedrijas karali Kārli:

Kāds nieka cietoksnis un svešas zemes krasts

Tam kļuva liktenīgs, kā vārds tik neparasts

Reiz lika drebēt pasaulei. Bet mums

Tas — stāsts ar morāli vai teiksmas burvīgums.

Valters Skots . AIVENHO

Redaktore B. Rukšāne. Maksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore A. Pclikša.

Korektore L. Kamene. Nodota salikšanai 1970. g. 10. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 15. februārr. Tipogrāfijas papīrs Nr. I, formāts 84X108/32. 16,29 fiz. iespiedi.; 27.34 uzsk. iespiedi.; 28.36 izdevn. I. Metiens 65 000 eks. 7. sēj. maksā 98 kap., 5. sēj. inaksā 91 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24, Izdevn. Nr. 24002D-2I9. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 645.

IVANHOB by Sir Walter Scott Leipzig Bernhard Tauchnitz 1845

Вальтер Скотт

АЙВЕНХО собрание сочинений том восьмой Государственное издательство художественной литературы Москва 1962 Ленинград Издательство «Лиесма» На латышском языке Художник Виестур Грант

1 . . . rakņādamās pa nāves sasaldētām iekšām, viņa atrod plaušu šķiedras, ko nav sastindzinājušas brūces, un meklē balsi nedzīvajā ķermenī (lat.).

2 — 645

1 Privātā dzīve (It.).

1 Paliec sveiks, tikai neaizmirsti mani (lai.).

3 — 645

1 Garīdznieks garīdzniekam nemaksā desmito tiesu (lai.).

1 Heptarhija, burtiski, septiņvaldiba — politiskā iekārta Anglijā 6. — 8. gs„ kad nodibinājās septiņas patstāvīgas karalistes: Kenta, Saseksa, Veseksa, Eseksa, Žieme]umbrija, Austrumanglija un Mersija.

1 Recheate (no vecfranču racheter — sasaukt) — signāls savākt medību suņus vienuviet; morte (no franču mori — nāve) — signāls nonāvēt nomedīto laupījumu.

' Franču medību termini.

6 - 645

1 Uz (muļa) muguras (ir.).

1 Pasivitātes spēks (lat.).

1 Izslēdzot to, kas ir izslēdzams (lat.).

1 No bezdibeņiem saucu (lat.).

1 Hardikenjuts, Anglijas un Dānijas karalis XI gs., bija izdaudzināts par lielu rimu un plītētāju.

227

1 Kā mīļāko (Fi.).

1 Prioram gan būtu vajadzējis viņus informēt, kopš kura laika Niobe iekļuvusi svēto kārtā. Laikam tad, kad «Pans Mozum savu ragu aizdeva». L. T.

1 Katls ceļinieks nokļuva pie taupītājiem (lat.).

1 Mana sirds tika izrauta (lai.).

18 — 645

' Par dieva valstību (lat.).

Svētā Marija! (Lai.)

8 Ja kāds, velna uzkūdīts … (Lat.)

1 Katrai gotiskai pilij vai pilsētai bija bez ārējiem mūriem vēl nocietinājumi, kuri sastāvēja no bluķu žogiem, ko sauca par barjerām, pie kurām bieži norisinājās nežēlīgas cīņas, jo vispirms bija jāieņem tās, lai tiktu pie mūriem. Daudzas varonīgas kaujas, kuru apraksti rotā Fruasara diženās lappuses, ir izcīnītas pie aplenkto piļu barjerām. — Autors.

1 Sargi mus, svētais Denisl (Veclr.)

1 Pielikt roku ta kunga kalpiem (lat.).

1 Izslēdzu jūs (no baznīcas) (lai.).

1 Lai dievs suta glābšanu jūsu žēlastībai! (Lai.)

1 īstam laupītājam (lai.).

24 - 645

' Vīns iepriecē cilvēka sirdi (lai.).

1 Mīlestības velte (Ir.).

1 Nāciet, teiksim to kungu (lat.).

4 Lai izvairas no skūpstiem (lat.).

' Sāciet! (Fr.)

[1] Šo visai interesanto poēmu, pēc kuras skotu literatūra tā skuma, jo uzskatīja par neglābjami pazudušu, nesen atradis Dr. Irvins no Juristu bibliotēkas un to no jauna iespiedis misters Dēvids Laiings Edinburgā. (Aut. piezīme.)

[2] master of Arts (angl.) — mākslas maģistrs, zinātnisks grāds.

[3] front-de-boef (ir.) bu]Ja piere.

[3] Fellow of the Antiquarian Society (angl.) — senatnes pētnieku biedrības loceklis.

[4] benediktieši, dominikāņi, franciskāņi, augustīnieši.

[5] ziemeļnieku paganu dievs.

[6] vai uzvarētiem (lai.).

[6] Tie ir sakšu lietotie dzērieni, kā to paskaidro misters Terners: moratu gatavo no medus un mlkleņogu sulas, pigments ir salds un biezs liķieris no vircota vīna un medus. — L. T.

[7] salds piens (lat.).

[8] skābs piens (lat.).

[9] vortigerns — Anglijas karalis 5. gs., brits pēc tautības, iemīlējās sakšu karaļa Hengista meitā Rovenā un apprecēja to. Viņa pavalstnieki šo rīcību asi nosodīja.

' kaujas sauciens (ir.).

[11] - 645

[11] Šis fragments ņemts no Kolridža (1772—1834) nepublicētas - poēmas.

T Lai jāj! (Fr.)

[13] tā sauca templiešu kaujas karogu, kam puse bija balta, puse melna; tas nozīmēja, ka pret kristīgajiem viņi ir godīgi un tīri, pret pagāniem — melni un naidigi. Autora piezīme.

[15] velns parāvis! (Fr.)

[16] miers ar jums! (lat.)

[17] un ar jums. griežos pie jūsu žēlsirdības, godājamais tēv (lai.).

[17] Santjago de Kompostella — pilsēta Spānijā, pēc leģendas, tās katedrālē apbedits apustulis Jēkabs.

[18] dievs ar jums (lat.).

[19] uz priekšu, de Brasij! Bosean! Bosean! Frondebef, palīgā! (Fr.)

[20] kāds krāpnieks (lai.).

[21] Nepieciešamības gadījumos un aizsargājoties no aukstuma (lat.).

[22] par vēstuļu lasīšanu (lai.).

[23] lai rijīgais lauva tiek vienmēr uzveikts (tat.).

26 - 615

[24] par tempļa locekļiem svētajā pilsētā, kuri miesīgu baudu dēj kopojas ar pagrimušām sievietēm (lat.).

[25] izdzeniet ļaunumu no sevis (lai.).

[26] ka neviens nevar ienākt pēc savas gribas (lai.).

[27] lai brāļi nesarunājas ar svešzemnieku sievietēm (lat.).

[28] lai brāļi nestājas sakaros ar izslēgtiem no baznīcas (lat.).

s Par atturēšanos no skūpstiem (lat.).

[30] laika augļi (lai.).

[31] svētais Niklāss tika uzskatīts par laupītāju aizstāvi.

[32] nožēloju grēkus! (Lat.)

[32] Velns parāvis! (Fr.)

[32] Šinī gadījumā galdiņš, uz kura uzliek krucifiksu, nododot zvērestu.

[33] izpildiet savu pienākumu, varonīgie bruņinieki! (Fr.)

[34] tavs prāts lai notiek! (Lat.)

33 - 045

[34] Kas lika drebēt tautām (lat.).

Content

Skots Valters Aivenho

IEVADS

Veltījums

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

XXIV NODAĻA

XXV nodaĻa

XXVI NODAĻA

XXVII NODAĻA

XXVIII NODAĻA

XXIX NODAĻA

XXX NODAĻA

XXXI NODAĻA

XXXII NODAĻA

XXXIII NODAĻA

XXXIV NODAĻA

XXXV NODAĻA

XXXVI NODAĻA

XXXVII NODAĻA

XXXVIII NODAĻA

XXXIX NODAĻA

XL NODAĻA

XLI NODAĻA

XLII NODAĻA

XLIII NODAĻA

XLIV NODAĻA