Skots Valters

Kapu vecis

Valters Skots

Kapu vecis

VĒSTURISKS ROMĀNS

.

.

.

Ievads

Pagājušā gadsimta beigās Skotijā bija labi pazīstams kāds cilvēks ar iesauku Kapu Vecis. Viņa īstais vārds bija Roberts Petersons. Kā stāsta, viņš esot dzimis Damfrīšīrā Klouzbēnas draudzē un esot bijis akmeņkalis vai vismaz kopš bērnu dienām radināts rīkoties ar kaltu. Nav zināms, kas viņu dzinis prom no mājām un licis izvēlēties savdabīgo dzīvesveidu: kā svētceļniekam klaidot pa Skotiju — ģimenes nebūšanas vai dziļā un jūsmīgā iedomāta pienākuma apziņa. Tas nav bijis trūkums, kas mudinājis šo cilvēku ceļot, jo viņš nekad nav pieņēmis neko citu kā vienīgi ar mīļu prātu viņam sniegto viesmīlību, taču, ja ceļinieks nav ieaicināts mājā, viņam vienmēr bijis gana naudas savu pieticīgo vajadzību apmierināšanai. Viņa āriene un iemīļotā vai, pareizāk sakot, vienīgā nodarbošanās sīki aprakstītas šā romāna ievaddaļā.

Pirms gadiem trīsdesmit vai arī vēl senāk autors salika šo neparasto cilvēku Danoleras kapsētā, kad bija aizbraucis uz pāris dienām pie tagad jau mirušā zinātnieka un lieliskā garīdznieka, vietējās draudzes mācītāja mistera Vokera, lai sīki apskatītu I )anoteras pilsdrupas un citas senatnes liecības tuvākajā apkārt nē.

Iiii|>al r ,adījas Kapu Vecis, kas nodarbojās ar sava ceļojuma i< tu lajam lielām, jo Danotents pils un draudzes kapsēta, kaul arī liV. airi* las kovcnantiešicm* naidīgā novadā, tiek turētas svētas par mocībām, kuras te cietuši kameronieši** Jēkaba Otrā laikā.

16H.r ). gadā, kad Argails*** draudēja izcelties Skotijā, bet Monmūls **** gatavojās iebrukt Kictumanglijā, Skotijas Sli ļ icnā padome nežēlīgas piesardzības dēļ dienvidu un rietumu provincēs lika apcietināt vairāk nekā simt cilvēku, daudzus līdz .11 sievām un bērniem, uzskatot, ka savas reliģiskās pārliecības dēļ šie cilvēki varētu būt naidīgi valdībai. Gūstekņus dzina uz ziemeļiem kā vēršu baru, par viņu vajadzībām gan rūpējoties mazāk, nekā mēdz rūpēties par vēršiem, un visbeidzot ieslodzīja I >a noietas pils apakšzemes cietumā, kura logs bija izkalis klinšu kraujā virs Ziemeļjūras. Ceļā viņi bija dabūjuši ne mazumu i-iesl: viņus bija aizskāruši gan ziemeļu prelātisti ar savu ņirgāšanos, gan vijolnieki un dūdinieki — ar izsmieklu, dzēlībām un nicinošajām dziesmiņām; gūstekņiem ejot garām, tie bija saskrējuši no malu malām, lai uzjautrinātos par viņu amata nievātājiem. Pat drūmajā cietumā gūstekņus nelika mierā. Sargi pieprasīja samaksu par katru pakalpojumu, pat par ūdeni, un, kad daži no ieslodzītajiem pretojās tik nepamatotai prasībai un pastāvēja uz savām tiesībām saņemt dzīvības uzturēšanai nepieciešamo ūdeni bez maksas, uzraugi izlēja to uz grīdas, teikdami: ja jau v iņiem esot jānes ūdens šiem liekulīgajiem vigiem*****,

•• Knveiianls» (angļu va\. coveiuml — saskaņa, derība) — 16. 17. gadsimtā k.'iu Reformācijas piekritēju vienošanās, kuras mērķis bija prezbiteriešu baznīeas un

ii….. uāla neatkarības aizstāvēšana. Koveuantieši - minētās vienošanā^ ideju

ai/ lāv i. (Šeit un turpmāk paskaidrojumus sniedzis tulkotājs, izņemot tos. kuri l'.ilakslili ar autora vārdu.)

** l're/.bileriešu sludinātāja Ričarda Knmerona sekotāji, ar unglikniusmu III llnieliuāllins seklas dibinātāji.

*** skolu |H>tiliskā darbinieka marķīza Argaila dēls, kam neizdevās gāzt ne Kārli Mīl… ne Irlabu Otro. Sodīt* ar nāvi I(>«.">. gadā. * * * * K.u (a t litu arliudības dēls, arī so<|ī|h J( r nāvi H>Jt.r >. gadā. ***** 17 !■ iKV.'idi.jusieH ļHililiska ļ.arlija l.ielbrilānij/ī

neviens nevarot piespiest viņus par velti dot tiem bļodas vai k rū/.es.

Šajā cietumā, ko vēl tagad sauc par «Vigu velvi», ne viens vien mira no slimībām, kuras lādos apstākļos bija ikdienišķa parādība, bet citi salauza locekļus vai nositās, izmisumā mēģinot izbēgt no briesmīgā cietuma. Uz šo nelaimīgo kapiem viņu draugi pēc revolūcijas uzlika pieminekli ar pienācīgu uzrakstu.

Vigu mocekļu savdabīgo svētnīcu lielā godā tur viņu pēcteci, lai arī cik tālu no senču gūstniecības un miršanas vietas viņi dzīvotu. Mans draugs, cienījamais misters Vokers, stāstīja, ka, pirms gadiem četrdesmit ceļodams pa Skotiju, par nelaimi, kā labirintā apmaldījies ceļos un takās, kuri visos virzienos šķērsojuši plašo līdzenumu, tā sauktajā Loharas sūneklī netālu no Damfrīzas, no kurienes svešam bez cita palīdzības gandrīz vai neesot iespējams izkļūt; atrast pavadoni bijis diezgan grūti, tāpēc ka visi, kurus viņš redzējis, cītīgi rakuši kūdru, tas esot ārkārtīgi svarīgs darbs un gandrīz vai neesot pārtraucams. Tāpēc misters Vokers dzirdējis likai dažus grūti saprotamus norādījumus dienvidu dialektā, kas lielā mērā atšķiras no Mērnsas izrunas. Viņš jau sācis domāt, ka ir nonācis bezizejā, bel tad izstāstījis par savu likstu kādam bagātākam zemniekam, kas tāpat kā citi bijis aizņemts ar kurināmā rakšanu ziemai. Sākumā vecais vīrs atrunājies tāpat kā tie, kas jau bija atteikušies kļūt par ceļinieka pavadoņiem, taču, redzot, ka cilvēks ir pagalam apjucis, un apliecinot cieņu viņa amatam, pajautājis:

—  Vai jūs esat garīdznieks, ser?

Misters Vokers atbildējis apstiprinoši.

— Cik varu spriest pēc jūsu runas, tad jūs esat no ziemeļiem?

—  Jums taisnība, mans labais draugs, — atbildējis garīdznieks.

Atļaujiet jaulāl, vai esat dzirdējis par lādu vielu, ko sauc par I )anoteru?

Šis un las man l>ūlu par to jāzina, mans draugs, — teicis misters Vokers, — tāpēc ka vairākus gadus esmu bijis šīs draudzes mācītājs.

Priecājos to dzirdēt, — sacījis damfrīziclis, — tāpēc ka tin ii apglabāts viens no maniem tuviem radiniekiem un uz viņa kapa it kā esot piemineklis. Ks atdotu pusi no visa, kas man pieder, lai uzzinātu, vai tas vēl stāv tur.

Vai jūsu radinieks bija viens no tiem, kas aizgāja l*)jā pils «Vigu velvē»? liez viņiem mūsu kapsētā atdusas nedaudzi dienvidnieki, un nevienam no viņiem, cik man zināms, nav kapi pieminekļa.

— Kā tad, kā tad, — teicis vecais kameronietis, jo kūdras racējs piederējis pie šīs sektas. Tad zemnieks nolicis lāpstu, uzvilcis svārkus un sirsnīgi piedāvājies izvest mācītāju no purva, kaut arī viņa dienas darbs paliktu līdz galam nepadarīts. Misters Vokers, pēc paša domām, bagātīgi atlīdzinājis zemniekam, noskaitot epitāfiju, ko viņš atcerējies no galvas. Vecais vīrs juties līdz sirds dziļumiem aizkustināts, patiešām izdzirdot sava vectēva vai vecvectēva vārdu starp viņa ticības brāļu cietēju vārdiem, un, izvedis misteru Vokeru uz droša un sausa ceļa, atteicies no jebkādas citas atlīdzības, tikai palūdzis uzrakstīt viņam šo epitāfiju.

Klausoties šajā stāstā un apskatot minēto pieminekli, es ieraudzīju Kapu Veci veicam savu ikdienas darbu — labojam Ķīlājumus un epitāfijas uz kapu pieminekļiem. Viņa izskats un apģērbs bija tieši tādi, kā aprakstīts šajā romānā. Man ļoti ļ'i ibējās uzzināt kaut ko vairāk par šo neparasto personību, un ' •• cerēju, ka las arī izdosies, tāpēc ka Kapu Vecis bija apmeties v ic iniligā un no aizpriedumiem brīvā mācītāja mājā. Kaut arī niiHlefs Vokers uzaicināja sirmgalvi kopā ar mums pēc pusdienām izdzert glāzi degvīna, pret ko viņš, kā stāstīja, neizjūta sevišķu nepatiku, tomēr viņš nevēlējās pilnīgi atklāti runāt par savu nodarbošanos. Viņš bija sliktā noskaņojumā un teica, ka nejūtoties atraisīts sarunā ar mums.

Viņš bijis ārkārtīgi sašutis, dzirdot, kā vienā no Aberdīnas baznīcām psalmu dziedāšanu vada ar svilpītes kamertoni vai tamlīdzīgu instrumentu; tas Kapu Vecim licies riebīgāk par riebīgu. Iespējams, ka viņš jutās neveikli mūsu sabiedrībā; varbūt viņam bija aizdomas, ka Ziemeļskotijas mācītāja un jaunā advokāta jautājumus izraisa drīzāk tukša ziņkāre nekā patiesa ieinteresētība. Katrā ziņā, Džona Kanjana* vārdiem runājot, Kapu Vecis aizgāja savu ceļu, un es viņu vairs neesmu redzējis.

Šā mūžīgā klejotāja ievērības cienīgo veidolu un nodarbošanos ar savu stāstu atmiņā atsauca mans draugs misters Džozefs Treins, akcīžu kontrolieris Damlrīzā, kam esmu daudz pateicības parādā par šīm ziņām. No viņa līdz ar šādiem tādiem citiem sīkumiem es uzzināju arī šā sirmgalvja nāves apstākļus, kas aprakstīti romānā. Man ir zināms arī tas, ka vecā svētceļnieka dzimta trešajā paaudzē pastāv vēl tagad un bauda lielu cieņu par saviem talantiem un tikumiskajām īpašībām.

Kad šīs lappuses jau lika iespiestas, es saņēmu sekojošo paziņojumu no mistera Treina, kas ar savu nemainīgo laipnību no smagā pienākuma brīvajās stundās bija savācis šīs ziņas no neapšaubāmiem avotiem.

«Bieži būdams (žlenkensā, esmu tuvāk iepazinies ar Robertu Petersonu, Kapu Veča dēlu, kas dzīvo mazajā Balmaklelanas ciematiņā. Un, kaut arī viņam rit jau septiņdesmitais gads, viņš joprojām saglabā visu jaunības mundrumu: viņam ir ļoti laba

Džons Ban jans (1628 1688) angļu rakstnieks, dedzīgs puritānisma sludinātājs.

alutiņa un krietni vairāk zināšanu, nekā l>ūtu sagaidāms no cilvēka ar tādu sabiedrisko stāvokli. Esmu pateicīgs viņam par i/sme|i īsajām ziņām, kas attiecas uz viņa tēvu un tā pēcnācējiem līdz pal mūsu dienām.

Roberts Pc.tersons alni.s Kapu Vecis bija dēls Volteram Peli i '.linam un Mārgarctai Skolai, kuri nodzīvoja I legišas lermā, llnvikas draudzē, gandrīz visu astoņpadsmitā gadsimta pirmo pusi. Tc neaizmirstamajā 171."). gadā* arī piedzima Roberts.

Tā kā Roberts bija jaunākais dēls kuplā ģimenē, tad jau mazotnē viņu aizsūtīja strādāt pie vecākā brāļa Fransisa, kas renlēja no sera Džona Džardina no Fplgertas nelielu zemes gabalu Kornkoklas tīrelī Lohmabenas tuvumā. Tur viņš iepazinās ar Klīzabeti Greju, sera Džona Džardina dārznieka meitu, ko vēlāk apprecēja. Viņa sieva diezgan ilgi bijusi virtuvene pie sera Tomasa Kirkpatrika no Klouzbērnas, kas izgādājis viņas vīram Kvīnsberijas hercoga atļauju ar izdevīgiem noteikumiem nomāt Geitlovbrigassmilšakmens karjeru Morlonasdraudzē. Te viņi uzcēla māju, un viņiem bija pietiekami zemes, lai turēlu zirgu un govi.»

Mans ziņotājs nevar pilnīgi droši pateikt, kurā gadā viņa tēvs apmeties Geitlovbrigā, bet ir pārliecināts, ka tam vajadzējis būl neilgi pirms 174b. gada, jo 1740. gada sala laikā, ko visi alccras, māte. vēl esot kalpojusi pie sera Tomasa Kirkpatrika. I74.~>. — I 746. gadā atpakaļceļā no Anglijas uz Glazgovu kalnieši izlaupīja mistera Petersona māju Geitlovbrigā** un paņēma viņu līdzi kā gūstekni līdz Glenbakai tikai tāpēc, ka viņš pateica vienam no klaiņojošās armijas, ka atkāpšanos bijis viegli paredzēt, lāpēc ka Dieva stiprie karapulki acīmredzot iecēlušies tu vien pret asiņaino un grēcīgo Stjuartu namu, bet arī pret

Ituna ii |mi 1715. gada jakobīlu sacelšanos. ** V. l viena jaki.l.īlu sacelšanās kalmi Skotijā. Arī lā cieta neveiksmi.

visiem, kas mēģina atbalstīt Romas baznīcas atbaidošās ķecerības. No tā var spriest, ka Kapu Veci jau kopš jaunības dienām pārņēmis reliģiskais fanātisms, kas vēlāk kļuvis par spilgtu viņa rakstura iezīmi.

Reliģiskā sekta, kas saukta par «kalnu cilvēkiem» jeb kame- roniešiem, tolaik bija plaši pazīstama ar savu askētismu un dievbijību, šajā ziņā atdarinot sektas dibinātāju Kameronu, un Kapu Vecis kļuva par šīs mācības visdedzīgāko piekritēju. Viņš bieži brauca uz Galoveju, lai piedalītos kameroniešu saietos, un laiku pa laikam veda līdzi kapakmeņus no savas Geitlovbrigas akmeņlauztuves, lai iemūžinātu pie tēviem aizgājušo taisno cilvēku piemiņu. Kapu Vecis nepiederēja pie tiem reliģiskajiem svētuļiem, kuri, vienu aci liekulīgi pavērsuši pret debesīm, ar otru neatlaidīgi vēro, kas notiek uz šīs zemes. Viņa reliģiskajam fanātismam pieņemoties spēkā, braucieni uz Galoveju kļuva aizvien biežāki, un viņš mazpamazām pameta novārtā pat ikdienišķās rūpes par saviem pēcnācējiem. Apmēram kopš I ?•")!. gada viņš vairs nemaz neatgriezās no Calovcjas pie sievas un pieciem bērniem Geillovbrigā, un šis apstāklis piespieda sievu sūtīt vecāko dēlu Volteru, kam tajā laikā bija tikai divpadsmit gadi, uz Galoveju sameklēt tēvu. Izgājis cauri gandrīz visam šim plašajam apgabalam no Nikas Benkorijā līdz Fellai Baruljonā, puisēns beidzot atrada tēvu atjaunojam kameroniešu pieminekļus vecajos Kērkhristas baznīcas kapos I)ī rietumu krastā pretī Kērkkedbraitas pilsētai. Mazais ceļotājs darīja visu, kas bija viņa spēkos, lai pamudinātu tēvu atgriezties pie ģimenes, taču veltīgi. Misis Petersone sūtīja uz Galoveju pat savas meitas, lai tās sameklētu tēvu un pierunātu viņu atgriezties mājās, bet bez jebkādiem panākumiem. Visbeidzot 176B. gada vasarā viņa pārcēlās uz kalnu ciematiņu Balmaklelanu netālu no Glcn- kensas, kur, saņemdama pieticīgu atlīdzību par mazas skoliņas uzturēšanu, godam gādāja par savu kuplo ģimeni.

Kaldonas fermā, Vigtaunšīrā, netālu no «Kalnu mājas», atrodas neliels piemiņas akmens, to godā kā pirmo, ko Kapu Vecis uzcēlis tiem, kuri šajā vielā krituši, aizstāvot savu reliģisko pārliecību pilsoņu karā Kārļa Otrā [1] valdīšanas laikā.

I'ēc Kaldonas laika gaitā par Kapu Veča darbalauku kļuva gandrīz visa Skotijas līdzenuma daļa. Reti kādā Airšīras, (žalo- vejas vai Damfrīzšīras kapsētā nav redzams viņa kalta darbs. Tas viegli atšķirams no jebkura cita meistara darba nāves simbolu primitīvās ncsarežģītības un uzrakstu dēļ, kas rotā viņa uzstādītos rupji apdarinātos akmeņus. Kapakmeņu atjaunošana un uzstādīšana pilnīgi bez atlīdzības bija šīs neparastās personības šķietami vienīgā nodarbošanās vairāk nekā četrdesmit gadu. Ikviena kameronieša mājas durvis bija atvērtas viņam katrā laikā, kad vien viņš vēlējās ieiet, un veco vīru ar prieku uzņēma kā ģimenei tuvu cilvēku, taču viņš ne vienmēr izmantoja šos laipnības apliecinājumus, kā var spriest pēc pieticīgā izdev umu uzskaitījuma, kas atrasts starp citiem papīriņiem nelaiķa piezīmju grāmatiņā (arī daži no tiem ir manā rīcībā).

Flīt&s sarga māja, I T><). g. 4. februārī Roberts I'elersons ir parādā Mārgaretai Kristeilai.

TOC \o "1-3" \h \z Par sausu telpu septiņas nedēļas (I 4 I

Par četriem mēriem auzu miltu 3 4

Par 6 mēriem kartupeļu t) I 3

Patapināta nauda mr. Reiila sakramenta laikā 0 (> 0

Par 3 krūkām ela ar krīta tirgotāju Sendiju [2] () 0 '<

(I i r> r>

Samaksāts (I |I1 0

Paliek l) f» r»

Šis rēķins liecina, ka vecumdienās mūsu reliģiozais ceļinieks ir dzīvojis ļoti trūcīgi, taču tā drīzāk bijusi viņa paša griba nekā nepieciešamība, tāpēc ka šeit pieminētajā laika posmā visi akmeņkaļa bērni bija pārtikuši un ar lielāko prieku būtu ņēmuši tēvu pie sevis, taču nekādas lūgšanās nespēja piedabūt veco mainīt savu neparasto dzīvesveidu. Viņš ceļoja no vienas kapsētas uz otru jāšus uz sava vecā, baltā ponija līdz pašai pēdējai mūža dienai un nomira, kā jūs esat uzrakstījis, Benkliilā, netālu no Lokerbijaš, 1801. gada 14. februārī astoņdesmit sestajā mūža gadā. Līdzko bija atrasts līķis, lika nosūtīta ziņa uz Hal- maklelanu sirmgalvja dēliem, bet tajā gadā uzsnigušā biezā sniega dēļ vēstule ar viņa nāves ziņu aizkavējās ceļā tik ilgi, ka svētceļnieka mirstīgās atliekas apbedīja ātrāk, nekā kāds no viņa tuviniekiem varēja ierasties lienkliilā.

Lūk, viņa bēru izdevumu rēķins, kura oriģināls glabājas pie manis:

«1801. gada 14. februārī Itenkliilā mirušā Koberla l'elersona bēru izdevumu rēķins

Par zārku 0 12 0

Par la apdari 0 2 8

Par kreklu nelaiķim 0 5 (>

Par kokvilnas zeķu pāri 0 2 0

Par maizi bēru mielastā 0 2 (t

Par sieru turpatās 0 .'i 0

Par 1 pinli ruma O 4 6

Par 1 pinli viskija 0 4 0

Cilvēkam, kas gāja uz Enenu 0 2 0

Kapracim 0 I (I

Par audeklu līkaulam 0 2 8

2 1 10

\trasls pie mirušā 0 14 'I»

Minēto rēķinu ir apstiprinājis nelaiķa dēls. Mans draugs nejutās vesels un nevarēja aizbraukt uz Benk- hilu, lai piedalītos tēva bērēs, par ko man ļoti žēl, tāpēc ka viņam nav zināms, kuros kapos tēvs apglabāts.

Gribēdams uzlikt viņam nelielu piemineklīti, esmu apjautājies visur, kur vien, manuprāt, bija kaut mazākā cerība izdibināt Kapu Veča pēdējo atdusas vietu, l>el mani pūliņi ir bijuši veltīgi, tāpēc ka viņa miršana nav reģistrēta nevienas apkārtējās draudzes grāmatā. Man ir sāpīgi domāt, ka šim savdabīgajam cilvēkam, kurš atdevis tik daudzus sava garā mūža gadus, lai ar kaltu un koka āmuru padarītu nemirstīgus daudz necienīgākus nekā viņš pats, ir jāpaliek pat bez viena vienīga kapakmena, kas norādītu viņa mirstīgo atlieku atdusas vietu.

Kapu Vecim bija trīs dēli — Koberts, Volters un Džons; pirmais, kā jau teikts, dzīvo Balmaklelanas ciemā, ir turīgs un kaimiņu cienīts vīrs. Volters nomira pirms vairākiem gadiem, atstādams labi nodrošinātu ģimeni. Džons 1776. gadā aizbrauca uz Ameriku un pēc dažādiem likteņa pavērsieniem apmetās uz dzīvi Baltimorā.

Vecajam Nolam [3] , kā stāsta, patikuši nevainīgi joki (skaties kapteiņa llodžsona «Memuārus»), Šajā ziņā Kapu Vecis nedaudz atgādinājis savu labvēli. Līdzīgi Klusuma kungam [4] viņš bijis jautrs divas reizes mūžā, taču pat viņa joki bijuši drūmi un dažkārt sagādājuši viņam pašam nepatikšanas, kā izriet no sekojošā stāsta.

Keiz sirmgalvis, kā parasts, labojis mocekļu kapu pieminekļus Gērtonas kapsētā; draudzes kapracis turpat netālu pildījis savu uzdevumu. Tuvumā ņēmušies vairāki draiskulīgi puišeļi, ar savām trakulīgajām rotaļām traucēdami veco vīru nopietnajā darbā. Sevišķi niķaini šajā velna pilnajā pulciņā bijuši kādi divi trīs zeperi, Kūpera Klimenla, apkārtnē pazīstamas personas, mazdēli. Sim meistaram Gērtonā un kaimiņu draudzēs piederējis gandrīz vai monopols uz pavārnīcu, kausu, biķeru, koku bumbu, karošu, mazu trauciņu un maizes griežamo dēlīšu darināšanu šā apvidus ļaužu vajadzībām. Jāpiebilst, ka Kūpers gatavoja pirmšķirīgus traukus, bet sākumā tie iekrāsoja sarkanīgu katru tajos ielietu šķidrumu; ar jauniem traukiem tā mēdz gadīties.

Šā koka darbu meistara mazdēliem bija ienācis prātā pavaicāt kapracim, ko viņš dara ar daudzajām veco zārku atlūzām, kuras izmet no zemes, rokot jaunus kapus. «Vai tad jūs nezināt,» teicis Kapu Vecis, «ka viņš pārdod atlūzas jūsu tēvam, kas pārvērš lās karotēs, maizes dēlīšos, biķeros, kausos un citās lietās?» Sis paskaidrojums pagalam samulsinājis zēnus un izraisījis viņos riebumu, atceroties, cik daudz reižu viņi ēduši no šiem traukiem, kas, pēc Kapu Veca atzinuma, derot vienīgi raganu un vampīru dzīrēs. Viņi šo jauno ziņu pārnesuši mājās, un todien daudz ēdamā izmests ārā aiz riebuma, jo sarkanīgo nokrāsu, kas pat Kūpera slavas dienās bija likusies aizdomīga, tagad izskaidrojuši ar lietojamā materiāla izcelsmi. Kūpera Kli- menta preces iedvesušas šausmas, un tas nācis par labu viņa sāncenšiem podniekiem, kas tirgojušies ar māla traukiem, (»riezto karošu un pavārnīcu meistars sapratis, ka ar veikalu ir cauri, un arī uzzinājis tā iemeslu, kad agrākie pircēji sašutuši mākušies virsū, lai viņš ņem atpakaļ šo preci, kas darināta no tik pretīga materiāla, un pieprasījuši atdot samaksāto naudu.

Šajā kļūmīgajā situācijā nelaimīgais meistars uzaicinājis Kapu Veci uz miertiesu un pierādījis, ka darbam izmantojis vecu vīna mucu dēlīšus, ko pircis no kontrabandistiem, kuru tolaik šajā novadā bijis kā gružu. Šis apstāklis pilnīgi izskaidrojis trauku saturam piešķirto krāsu. Kapu Vecis pats paziņojis, ka runājis tā vienīgi tādēļ, lai tiktu vaļā no uzbāzīgajiem bērniem. Taču labu vārdu ir vieglāk atņemt nekā atdot. Kūpera Klimenta veikals turpinājis nīkuļot, un viņš nomiris trūkumā.

1. nodaļa Ievadam

Kāpēc kā Dieva nepieņemts Viņš klīst pa kapiem vēl tin vēl? Varbūt grib to. kas zemei lemts, No aizmirstības gaismā celt?

Lenghorns

«Vairumam lasītāju,» teikts mistera Petisona* manuskriptā, «droši vien būs gadījies ar prieku vērot līksmo kņadu, ko, pēc stundām ejot uz mājām, jaukā vasaras vakarā saceļ lauku sko- lasbērni. Nevaldāmais bērnības dzīvot prieks, ar tādām pūlēm apspiests garlaicīgajās mācību stundās, pēkšņi it kā eksplodē klaigās, dziedāšanā un draiskulībās, kad mazie palaidņi vakarā salasās pulciņos rotaļu laukumā un rīko sacensības. Bet ir vēl viens cilvēks, kas skolēnu atlaišanas brīdī izjūt atvieglojumu, bet tā izjūtas nomaļa vērotāja acij nav tik skaidri samanāmas un nespēj izraisīt simpātijas tik lielā mērā. Te es domāju skolotāju,

Izdomāts šā un dažu ciiu V. Skota romānu autors.

kas, balsu murdoņas apdullināts un klases piesmadzējušā gaisa smacēts, ir pavadījis visu dienu viens pret baru, apvaldot nerātnīgumu, skubinot uz darbu vienaldzību, cenšoties apgaismot muļķību un pūloties vājināt stūrgalvību, un kura prāta spējas ir sagrautas, simtiem reižu uzklausot atkārtojam vienu un to pašu no galvas iekalto stuIlK) stundu, kuru dažādojušas vienīgi atšķirīgas atbildētāju kļūdas. Pat senatnes ģēniju talanta ziediem, kas visvairāk priecēja skolotāja vientuļo fantāziju, viņa iztēlē košumu laupīja ar tiem saistītās asaras, maldi un sods, tā ka itin visas Vergilija eklogas un I lorāeija odas viņa priekšstatos bija nešķirami saistītas ar kāda pinkšķoša skolnieka drūmo veidolu un monotono stāstījumu. Ja šīm gara vainām vēl pievieno trauslu miesasbūvi un dvēseli, kas alkst pēc kaut kā augstāka nekā skolnieku tiranizēšana, tad lasītājs gūs kaut aptuvenu nojausmu par atvieglojumu, kādu vientulīga pastaiga jauka vasaras vakara dzestrumā sagādā sāpošai galvai un nerviem, kuri satricināti, cītīgi veicot nogurdinošo tautas izglītošanas darbu.

Man šīs vakara pastaigas ir bijušas nelaimīgās dzīves vislaimīgākās stundas, un, ja kāds cienījams lasītājs turpmāk izjutīs prieku, lasot šo sacerējumu, es gribu, lai viņš zinātu, ka savas grāmatas plānu parasti apdomāju lajos brīžos, kad atpūta no smagā darba un klaigām kopā ar visapkārt valdošo mieru noskaņo mani uz sacerēšanu.

Mana iemīļotā uzturēšanās vieta šajās zelta vaļasslundās ir pie upītes, kas, vīdamās cauri «vientuļai zaļo paparžu lejai», tek garGenderklū skolas priekšu. Pirmajā ceturtdaljūdzē mani var iztraucēt pārdomās — man ir jāatbild, kad mani skolnieki, kas klimst apkārt, ķerdami foreles vai grunduļus mazajā strautiņā vai arī vākdami meldrus un lauku puķes tā krastos, sveicinot pievelk kāju vai noņem cepuri. Bet tālāk par manis pieminēto vielu jaunie makšķernieki pēc saules rieta ne visai labprāt ai/staigā. Iemesls ir tas, ka drusku augstāk pa šauro ieleju, stāvajā, ar viršiem noaugušajā krasta nogāzē it kā izraktajā ieplakā ir pamesta kapsēta, kurai mazie gļēvuļi krēslā baidās iet tuvumā. Turpretī man šī viela ir neizsakāmas burvības pilna. Ilgu laiku tā bija manu pastaigu iemīļots mērķis, un, ja mans labais patrons neaizmirsīs savu solījumu, tā kļūs (un varbūt pavisam drīz) par manu pēdējo patvērumu pēe šīs zemes gaitu izbeigšanās [5] .

Šādā vietā cilvēku pārņem kapsētai piemītošā svinīgā godbijība, neizraisot nepatīkamas izjūtas. Tā kā jau gadiem ilgi te reti kāds liek apbedīts, tad nedaudzās kopiņas, kas paceļas pār līdzeno virsmu, klāj tā pali plānā, samtainā velēna. Pieminekļi, kuru te nav vairāk kā septiņi vai astoņi, ir pa pusei iegrimuši zemē un apauguši ar sūnu. Neviens jauns kapu piemineklis netraucē mūsu pārdomu gaišo rāmumu ar nesenās bēdu dienas atgādinājumu, kupli saaugusī zāle neuzspiež mūsu iztēlei domu, ka tās drūmais krāšņums ir pateicību parādā trūdošajām un riebīgajām mirstīgajām atliekām, kas rūgst zem tās. Margrietiņas, ar kurām nosēta velēna, un pulkstenītes, kas liecas tām pāri, saņem savu tīro barību no debesu rasas, un to ziedēšana neizraisa nekādas atbaidošas vai pretīgumu modinošas atmiņas'. Nāve le, prolams, ir bijusi, un mūsu priekšā ir nāves pēdas, bet kopš tā laika, kad šīs pēdas iespiestas, tās ir padzisušas un neiedveš mums šausmas. Tos, kas guļ šajos kapos, ar mums saista vienīgi pārdomas, ka viņi savā laikā ir bijuši tas, kas tagad esam mēs, un ka tāpat kā tagad viņu pīšļi ir sajaukušies ar māmuļu zemi, tā mūsējos kādreiz nākotnē gaida tāda pati pārvērtība.

Tomēr, kaut arī sūna uz visjaunākā no šiem vienkāršajiem kapu pieminekļiem ir krājusies veselu Četru paaudžu dzīves ilgumā, dažu zem šiem akmeņiem dusošo cilvēku piemiņa tiek turēta godā vēl šobaltdien. Tiesa, uz vislielākā un senatnes eimīlājam visinteresantākā šīs grupas pieminekļa, kurā attēlots drosmīgs bruņinieks kapucē un bruņukreklā, ar vairogu uz krūtīm, laiks ir padeldējis ģerboni vairogā un par prieku tam, kas mēģina kaut ko saskatīt, ir izlasāmi daži padzisusi burti: l)ns. Jokan… dc llamel» vai «Jollun… dc Ltunel». Tiesa ir arī tas, ka par kādu citu pieminekli, kas bagātīgi rotāts ar ornamentētu krustu, mitru un mācītāja zizli, leģenda liecina vienīgi to, ka te apbedīts kāds nezināms bīskaps. Bet uz diviem citiem akmeņiem turpat blakus primitīvā prozā un vēl primitīvākā dzejā izlasāms zem tiem gulošo dzīvesstāsts. Kā mums vēstī epitāfija, šie cilvēki piederējuši pie vajātajiem prezbileriešiem, kuru liktenis ir viena no skumjākajām vēstures lapaspusēm Kārļa Otrā un viņa pēcteča valdīšanas laikā.* Kad dumpinieku saujiņa atgriezusies no kaujas pie Pentlendas pakalniem, šajā gravā tai uzbrukusi neliela karaļa karaspēka nodaļa, un trīs vai čelri dumpinieki nogalināti šajā sadursmē vai saņemti gūstā un nošauti kā nemiernieki, kas sagūstīti ar ieročiem rokās. Šos prelātisma upuru kapus zemnieki vēl aizv ien godā daudz vairāk nekā Uigātos mauzolejus, un, pievēršot tiem savu dēlu uzmanību un lastot par cietēju likteni, viņi parasti nobeidz ar aicinājumu dēliem luīl gataviem, ja pienāks tāds laiks, stāvēt līdz nāvei par pilsonisko mii leliģisko brīvību, tāpat kā stāvējuši viņu dntšsirdīgie senči.

.lokāli' St'ļilīlai . Skotijas karalis, atbilstoši Anglijas karaļu nimierāri jai ari Iekali« 1 lirai- D;. K. (Autora piezīme.)

Kaut arī cs nebūt neizturos ar godbijību pret savdabīgajiem principiem, kurus aizstāv tic, kas dēvē sevi par šo cilvēku sekotājiem un kuru neiecietība un aprobežotais fanātisms ir vismaz tikpat pārsteidzošs,cik viņu ekscentriskā dedzība, tomēr teiktais nenoniecina mūsu piemiņā šos cietējus, no kuriem daudzi apvienoja sevī llcmpdena domu* neatkarību ar I lūpeni** vai Letimera*** mocību alkām. No otras puses, taisnības labad nedrīkst aizmirst, ka pat daudzi no tiem, kuri visaktīvāk deldējuši to, kas viņu izpratnē iršo nelaimīgo cilvēku dumpīgais un musinošais gars, tad, kad viņiem nācās ciest par saviem politiskajiem un reliģiskajiem uzskatiem, parādīja tādu pašu bezbailīgu un nesatricināmu degsmi, šajā gadījumā bruņnieciskas uzticības iekrāsotu, bet viņu pretiniekiem šī degsme bija ar republikāniska fanātisma nokrāsu. Kunājot par skotu raksturu, bieži vien atzīmē, ka stūrgalvība, ar kādu tas veidots, visuzskatāmāk atklājas nelaimē, kad tas šķiet līdzīgs viņu dzimto kalnu kļavai, kas nepadodas nekādām ietekmēm, neliecas pat valdošajam vējam, bet, plēšot zarus vienlīdz drosmīgi visos virzienos, negriež vētrai pretī vājo pusi un drīzāk lūzīs, nekā locīsies. Pats par sevi saprotams, ka es attēloju savus tautiešus tādus, kādus esmu viņus novērojis. Turpretī svešās zemēs, kā man ir stāstīts, viņi esot piekāpīgāki. Bet tagad laiks atsākt pārtraukto stāstījumu.

Kādā vasaras vakarā, vienā no manis aprakstītajām pastaigām tuvojoties šim tuksnesīgajam mirušo mājoklim, es pārsteigts izdzirdēju skaņas, kas atšķīrās no tām, kuras parasti aijāja šīs vietas vientulību, no liegajām strauta čalām un vēja in ipūlām trīs gigantisko ošu zaros, kas pletās pār kapsētu. Šoreiz luja skaidri sadzirdama āmura klaudzona, un es izjutu zināmu

Kioinvt'la brālēns (1504 1643), kas cīnījās pu t episkoļiālo baznīcu.

I «loslcras bi-kaps, protestants, sadedzināts kā ķeceris lf>:>r>. gadā. * Vilgiem Im kap-, protestants, arī sadedzināts | .")I>"). gadā.

Silt raukumu, vai tikai ielejā neceļ nožogojumu, par ko ilgi bija domājuši abi īpašnieki, kuru zemes šķīra manai sirdij tuvais strauts, lai ar taisnlīnijas kroplību aizstātu dabiskās robežas graciozos izliekumus.* Ejot tuvāk, atklāju, ka esmu maldījies savos pieņēmumos. Uz noslepkavoto prezbiteriešu pieminekļa sēdēja sirmgalvis un ar kallu cītīgi padziļināja padzisušos uzraksta burtus, kas svēto rakstu valodā sludināja apsolīto mūžīgo svētlaimi nogalinātajiem un ar pienācīgām dusmām nolādēja slepkavas. Dievbijīgā darbavīra sirmos matus sedza zila neparastu izmēru cepure. Viņa apģērbu veidoja plats, vecmodīgs no rupja auduma šūts kamzolis, ko sauc par hodingreju un ko visbiežāk valkā vecāki zemnieki, un tāda pati veste un bikses.

Kaut arī šis apģērbs izskatījās diezgan apmierinošs, tajā tomēr bija skaidri saredzamas ilgas kalpošanas pēdas. Ietērpu papildināja ielāpainas, bet vēl stipras, ar naglām rotātas kurpes un biezi, melni vadmalas stulpiņi. Turpat blakus, starp kapu kopiņām plūca zāli ponijs, vecā vīra ceļojuma līdzgaitnieks, kura neparastais baltums, kā arī izspiedušies kauli un iedubušās acis liecināja par lielu vecumu. Dzīvnieka iejūgs bija gairžām vienkāršs: iemaukti, no astriem vīli pinekļi un salmu spilvens, kas aizstāja seglus.

Kaklā ponijam karājās audekla kule, varbūt tajā lika saimnieka darbarīkus un vēl šādas tādas lietas, kuras viņš ņēma līdzi. Kaut arī es šo veco vīru agrāk nekad nebiju redzējis, tomēr pēc viņa nodarbošanās un visa viņa veidola neparastuma es itin viegli atpazinu dievbijīgo ceļinieku, par ko bieži biju dzirdējis

Es uzskatu par nepieciešamu darīt zināmu lasītājam, ka šai robežai starp viņa godības (ienrlerklū muižnieka un viņa godības (ijfizdabas muižnieka blakusesošajiem mantojamajiem īpašumiem vajadzēja būt kaut kam līdzīgam a/f/irr vai drīzāk nenostiprinātu laukakmeņu mūrus, kas pārklāts jeb aplikts« es/ji/c i iriili. citiem vārdiem sakot, ar velēnām. Viņu godības patiešām sastrīdējās par divas ceturtdaļas akra lieliem purvainas zemes gabaliem netālu no līcīša, ko sauc par Hedrolsbeildu. un strīdīgā lieta pēc vairākus gadus ilgas izskatīšanas vietējā tiesā (kur tā pamatīgi iegulās), nosūtīta tālāk |>at uz galvaspilsētas augstmaņu tiesu, ir, kā es teiktu, (iilluit' in /irrulrlUc. — I)ž. K.

runājam un kas dažādās Skotijas daļās bija pazīslamsar iesauku Kapu Vecis.

Kur šis cilvēks dzimis un kāds ir viņa Tslais vārds, man lā arī nav izdevies noskaidrot; arī iemesli, kas likuši viņam aiziet no mājām un izvēlēties klaidoņa dzīvesveidu, man ir zināmi tikai vispārējos vilcienos. Kā uzskata vairums cilvēku, viņš dzimis vai nu Damfrīzas, vai Galovejas grāfistē un cēlies no tiem pašiem kovenanliešu cīnītājiem, kuru varoņdarbi un ciešanas bija viņa stāstu iemīļota tēma. Kunā, ka savā laikā viņam piederējusi neliela saimniecība tīrelī, bet zaudējumu vai ģimenes nebūšanu dēļ viņš atteicies no tās un jebkuras citas ienesīgas nodarbošanās. Runājot Bībeles vārdiem, viņš pametis savu namu, savu mājokli un klaiņojis apkārt līdz pašai savas nāves dienai, tas ir, apmēram trīsdesmit gadus.

šā ilgā svētceļojuma laikā dievbijīgais fanātiķis izkārtojis savas gailas tā, lai ik gadu apmeklētu pēdējo divu Stjuartu monarhu valdīšanas laikā kaujās kritušo vai bendes nonāvēto nelaimīgo prezbileriešu kapus. Visvairāk to ir rietumu apgabalos — Lirā, Galovejā un Damfrīzā, bet tic atrodami arī citos Skotijas novados, visur, kur bēgļi cīnījušies un krituši vai kur viņus sodījušas ar nāvi militārās vai civilās varas iestādes. Viņu kapakmeņi bieži ir savmaļus no cilvēku mītnēm, lālu projām tīreļos un neapdzīvotās vietās, kur šie klīdēji slēpušies no vajāšanas. Bet, lai kur arī atrastos šie kapi, Kapu Vecis noteikti tos apmeklēja, līdzko ikgadējā apgaitā viņam radās tāda iespēja. Kulteņu mednieki nereti sev par pārsteigumu satikuši šo vīru visnomaļākajos kalnu nostūros, kur viņš cītīgi tīrījis no pelēkajiem akmeņiem sūnas, ar kaltu atjaunojis pusizdzisušos uzrakstus un pielabojis nāves simbolus, ar kuriem parasti rotāti n vienkāršie pieminekļi. No sirds dziļumiem nākošā, kaut arī ivādii dievbijība lika vecajam vīram vel 171 lik daudzus mūža gadus nesavtīgai kalpošanai kritušo baznīcas cīnītāju piemiņai. Viņš pats uzskatīja, ka pilda svētu pienākumu, atdzemdinol pēcnācēju skatieniem viņu priekšteču dedzības un ciešanu irstošos simbolus un tādējādi it kā uzturot bākas uguni, kam jābrīdina nākamās paaudzes, lai tās stāvētu par ticību, nežēlojot pat savu dzīvību.

Vecajam svētceļniekam viņa klejojumos, šķiet, nekad nav bijusi vajadzīga naudas palīdzība, un nav arī zināms, ka viņš to būtu pieņēmis. Tiesa gan, viņa prasības bija gaužām pieticīgas, turklāt, lai kur šis vīrs arī gāja, viņam vienmēr bija vaļā viņa paša ticības brāļa kameronieša vai kāda cita ticīga cilvēka mājas durvis. I'ar viņam parādīto godbijīgo viesmīlību sirmgalvis atlīdzināja, atjaunojot sava saimnieka ģimenes vai senču kapakmeņus (ja lādi bija). IJn, tā kā ceļinieku parasti redzēja šajā dievbijīgajā nodarbē kaut kur lauku kapsētā vai noliekušos pār vientuļu, viršos ieaugušu kapakmeni, ar kalta un koka āmura klaudzieniem biedējot tārtiņus un rubeņus, bet vecais, nosirmojušais ponijs ganījās turpat līdzās, tad par biedrošanos ar mirušajiem ļaudis deva viņam iesauku Kapu Vecis.

Tāda cilvēka raksturam varētu būt svešs pat nevainīgs dzīvesprieks. Tomēr viņa paša reliģiskās pārliecības piekritēji atsaucas par viņu kā par jautru cilvēku. Ticības vajātāju pēcniekus un tos, kas, pēc viņa domām, turējās pie tādiem pašiem principiem, kā arī bezdievjus, kuri reizēm uzmācās ar savām zobgalībām, viņš mēdza saukt par odžu dzimumu. Sarunās ar citiem viņš bija nopietns un bārstīja pamācības, kurās bija saklausāma bardzības pieskaņa, liet stāsta, ka viņš nekad nav ļāvis vaļu trakām dusmām, izņemot vienu vienīgu reizi, kad nerātns puika aiz gara laika ar akmeni sadauzījis degunu ķerubam, ar kura atjaunošanu sirmgalvis tolaik tieši noņēmies. Vispār es taupu rīkstes (nesekojot ķēniņa Zālamana principam, par ko viņa skolnieki diezin vai var būt pateicīgi viņam) un šajā gadījumā uzskatīju par labāku parādīt, ka neizjūtu naidu pret bērnu. Taču man jāatgriežas pie stāsta par apstākļiem, kuros es pirmo reizi tikos ar šo interesanto entuziastu.

Piegājis klāt Kapu Vecim un vispirms godbijīgi atvainojies par to, ka iztraucēju darbu, es neaizmiršu apliecināt cieņu viņa gadiem un principiem. Sirmgalvis nolika kallu, ar ko bija strā- c lajis, noņēma brilles, noslaucīja tās un, uzlicis atpakaļ uz deguna, ar pienācīgu cieņu atbildēja uz manu uzrunu. Viņa laipnības iedrošināts, es pajautāju šo to par cietējiem, gar kuru pieminekli viņš patlaban darbojās. Runāt par kovenantiešu varoņdarbiem viņam bija īsts baudījums, tāpat kā viņu pieminekļu labošana — visa mūža darbs. Sirmgalvis sīki klāstīja visas ziņas, ko bija savācis par viņu kariem un klejojumiem. Gandrīz vai varētu domāt, ka viņš ir šo cilvēku laikabiedrs un pats pieredzējis atstāstāmos notikumus, tik dziļi viņš bija iedzīvojies to izjūtās un domās, tik pamatīgs bija viņa kā aculiecinieka stāstījums.

— Mēs, — viņš teica, — mēs esam vienīgie īstie vigi. Gilvēki, kas galvenokārt domā par miesu, ir piesavinājušies šo uzvarošo vārdu, sekojot tam, kam pieder šīs pasaules valstība. Kurš no viņiem sešas stundas sēdētu slapjā pakalna nokājē, lai klausītos Dieva vārda sprediķi? Varu galvot, ka v iņiem pietiktu ar stundu. Viņi nav par mala liesu labāki par tiem, kas nekaunas valkāt mūsu vajātāju, asinskāro toriju* vārdu. Viņi visi kā viens ir patmīļi, alkst bagātības, varas un pasaulīgas godības, viņi nodod aizmirstībai visu, ko sasnieguši un paveikuši tic varenie eilvēki, kas stāvēja kā mūris lielajā dusmu dienā. INav nekāds brīnums, ka viņi baidās, ka tikai nenotiek tā, kā paredzējis cienījamais misters l'cdens (šis nenovērtējamais Dieva kalps, no kura vārdiem neviens nav bijis vējā kaisīts), un franču mesjē

17. Izvi iilojiirties ļiollllska partija Lielbritānijā.

drīz nepiepilda Eiras ielejas un Calovejas būdas tāpat kā kalnieši 1677. gadā. Bet tagad viņi tver lūkus un šķēpus, kaut ari viņiem lik vien atliek kā apraudāt savu grēcīgo zem i un satriekto kovenanlu.

IkU ļautu vecajam vīram nomierināties, es neapstrīdēju viņa uzskatus un, vēlēdamies turpināt sarunu ar šo savdabi, pieda- būju viņu izmantot viesmīlību, ko misters Kleišbotcms allaž labprāt parāda katram, kam tā nepieciešama. Ceļā uz skolotāja māju mēs iegriezāmies Vollesa krogā, kur šajā vakara stundā parasti bija sastopams mans aizbildnis. Pēc pieklājīgas apmainīšanās ar laipnībām Kapu Vecis bija grūti piedabūjams iztukšot glāzi alkohola un arī tikai ar tādu norunu, ka viņam atļauj uzsaukt tostu, pirms kura viņš minūtes piecas noturēja galda lūgšanu, un tad, noņēmis cepuri un pavērsis aeis pret debesīm, izdzēra savu glāzi, pieminot tos baznīcas varoņus, kas pirmie bija pacēluši tās karogu kalnos.Tā kā ne ar kādu pārliecināšanu nebija iespējams pierunāt veco vīru paildzināt svētku noskaņojumu līdz otrai glāzei, mans aizbildnis pavadīja viņu uz mājām un iekārtoja «Pravieša cellē», kā viņam labpatikās dēvēt istabiņu, kurā bija rezerves gulta un kura bieži noderēja par patvērumu trūcīgajam ceļiniekam [6] .

Nākamajā dienā es atvadījos no Kapu Veča, ko, liekas, bija aizkustinājusi neparastā uzmanība, kuru biju veltījis viņam un ar kādu biju klausījies viņa stāstus. Ar zināmu piepūli uzrāpies mugurā savam vecajam, sirmajam ponijam, viņš paņēma mani pie rokas un teica: «Lai mūsu kunga svētība ir ar tevi, jaunais cilvēk! Manas stundas ir līdzīgas nobriedušām vārpām, bet lavas dienas vēl ir pavasara dienas, un tomēr tu varbūt nonāksi nāves klētī pirms manis, tāpēc ka nāves sirpis nopļauj jaunību tikpat bieži kā briedumu un tavos vaigos ir krāsa, kurā kā rozes pumpurā bieži ir paslēpts grauzējs tārps. Tāpēc strādā kā tas, kas nezina, kad Tas kungs viņu aicinās, lln, ja liktenis būs lēmis man atgriezties šajā ciemā pēc tam, kad tu būsi aizgājis uz savu mājvietu,šīs vecās, krunkainās rokas uzliks kapakmeni, lai tavs vārds nezustu no ļaužu piemiņas.»

Es pateicos Kapu Vecim par viņa labajiem nolūkiem attiecībā uz mani un smagi nopūtos, nē, es domāju, ne tik daudz aiz žēluma pret sevi, cik aiz padevības augstākā gribai, un nospriedu, ka man drīz varētu ievajadzēties viņa draudzīgo pakalpojumu. Taču, kaut arī sirmgalvis, ļoti iespējams, nekļūdījās, pieņemot, ka mans mūžs var aprauties jaunībā, viņš bija pārspīlējis pats savu šīspasaules gaitu ilgumu. Nu jau vairākus gadus viņš vairs nerādās savās parastajās uzturēšanās vietās un akmeņi, kuru tīrīšana bija viņa mūža darbs, ātri vien apaug ar sūnu, ķērpjiem un doņiem. Šā gadsimta sākumā vecais vīrs beidza savus smagos darbus zemes virsū un lika atrasts uz lielceļa netālu no Lokerbijas, Damfrīzšīrā, galīgi novārdzis un pie miršanas. Vecais, baltais ponijs, viņa aizvienējais ceļabiedrs, stāvēja blakus savam mirstošajam saimniekam. Pie nelaiķa atrada mazliet naudas, kuras pietika pieklājīgām bērēm, las pierādīja, ka viņa nāvi nekādā ziņā nav paātrinājusi nedz vardarbība, nedz trūkums. Vienkāršie ļaudis ļoti godbijīgi glabā viņa piemiņu, un daudzi uzskata, ka sirmgalvja atjaunotajiem kapakmeņiem vairs nebūs vajadzīgs kalts. Viņi pat apgalvo, ka uz kapakmeņiem, kuros ir iekalti mocekļu noslepkavošanas apstākļi, to vārdi pēc Kapu Veča nāves palikuši skaidri salasāmi, turpretī tajos pašos pieminekļos izcirstie viņu vajātāju vārdi irpilnīgi izdzisuši. Diezin vai vajag piebilst, ka 1as irjauks izdomājums un ka pēc dievbijīgā svētceļnieka nāves pieminekļi, kas bija viņa rūpju objekti, tāpat kā visi pasaulīgie pieminekļi ātri aiziet bojā vai pārvēršas pīšļos.

Mani lasītāji, zināms, saprot, ka, iekļaujot koncentrētā stāstījumā daudzos notikumus, ko man izdevās uzzināt no Kapu Veča, es nebūt neesmu pārņēmis nedz viņa stilu, nedz viņa domas un pat ne faktus, kurus viņš man darīja zināmus, tāpēc ka man tie likās esam viņa sektantisko aizspriedumu sagrozīti. Esmu centies tos izlabot vai pārbaudīt, vācot visticamākās ziņas, kuras ieguvu no abu pušu pārstāvjiem.

Kas atliecas uz prezbileriešicm, tad esmu izjautājis tos rietumu apgabalu zemniekus, kas vai nu aiz savu saimnieku laipnības vai kā citādi ir spējuši pēdējās vispārējās īpašuma dalīšanas laikā saglabāt tās pašas ganības, kurās savus sīklopus un liellopus ganījuši viņu senči. Man jāatzīst, ka tikai nesen es sapratu, cik maz ziņu var sniegt šis avots. Tāpēc, meklējot papildu ziņas, es aicināju palīgā tos vienkāršos apkārlslaiguļus, kurus mūsu senči savā sīkumainajā pieklājībā dēvēja pārceļojošajiem tirgotājiem, liet mēs, gan šajā, gan vēl svarīgākos jautājumos pielāgodamies savu bagātāko kaimiņu uztverei un ieskalictn, pēdējā laikā esam iemanījušies saukt par pauni- niekiem jeb suselniekiem. I'ardaudzajiem apmēram Kapu Veča gaumē un garā ieturētajiem papildinājumiem pie viņa stāstiem esmu pateicību parādā lauku audējiem, kas staigā apkārt cerībā tikt vaļā no saviem ziemas darinājumiem, bet jo sevišķi skroderiem, kas, pateicoties savam sēdošajam amatam un nepieciešamībai likt lietā to mūsu novadā, kādu laiku dzīvojot ģimenēs, kuras izmanto viņu pakalpojumus, uzskatāmi par visu lauku tradīciju glabātājiem.

Daudz grūtāk bija savākt materiālus, lai pārvarētu vienpusību, kas, pēc visa spriežot, caurauda šos tautas gudrības krājumus, un tādējādi uzzīmētu patiesīgu tā nelaimīgā laikmeta likumu ainu un vienlaikus pienācīgi novērtētu abu pušu nopelnus. Taču man bija iespēja salīdzināt Kapu Veča un viņa draugu kameroniešu stāstus ar to, ko pavēstīja ne vienas vien senas un godājamas dzimtas pēcnācēji, kuri nav lutināti šajā dzīves bēdu lejā, tomēr lepni atskatās uz tiem laikiem, kad viņu senči cīnījās un krila trimdā izraidīto Stjuartu nama vārdā. Varu pat pale- p< it ies, ka manu ziņotāju vidū bija arī augstu stāvoši garīdznieki, jo ne viens vien nezvērināts bīskaps, kura autoritāte un ienākumi, tāpat kā apustuliskais amats, bija lādi, ka viņu varētu apskaust vislielākais episkopālisma nīdējs, pie vienkāršā cienasta galda Vollesa krogā labprāt apgādāja mani ar ziņām, kas precizēja no citiem izdibinātos laktus. Ir arī pāris zemes īpašnieku, kas gan rausta plecus, tomēr sevišķi nekaunas par to, ka viņu tēvi kalpojuši Erlšella un Kleverhauza soda nodaļās. Esmu pamanījies iegūt daudz vērtīgu ziņu arī no šo džentlmeņu mežsargiem — kalpotājiem, kuru amats tādās ģimenēs biežāk nekā jebkurš cits ir mantojams. Vispār man diezin vai ir pamats baiļoties, ka, aprakstot pretējo uzskatu ietekmi uz abu pušu labajiem un sliktajiem cilvēkiem, mani pašreiz var turēt aizdomās par kādas puses apzinātu apvainošanu vai nomelnošanu. Kaut arī viņu pretinieku atmiņas par kādreiz ciestajām pārestībām, pārspīlētā lojalitāte, nicinājums un naids izraisīja nežēlību un tirāniju vienā partijā, diezin vai var noliegt, ka, ja arī dedzība pret Dieva namu neaprija kovenanliešus, tā v ismaz, pārfrāzējot Draidcna* vārdus, iznīcināja krietnu daļu viņu loja- lilāles, veselā saprāta un labās audzināšanas. Mēs droši varam teikt, ka vienā un otrā pusē stāvošo drosmīgo un patieso cilvēku

Angļu dzejnieks un dramaturgs (1631 1700).

dvēseles ir ilgi raudzījušās lejup no debesīm, kā viņu idejas, kas liek sagrozītas,šajā tumsības, asiņu un asaru ielejā rada ienaidu un plēšanos. Miers viņu piemiņai! Domāsim par viņiem, kā mūsu vienīgās skolu traģēdijas varone lūdz savu kungu domāt par viņas mirušo tēvu:

Jel lieeiet mierā mūsu tēvu pīšļus! Naids mūžīgs bija viņu noziegums, Un izpirkums par to ir bijis smags.

2. nodaļa

Simts jātnieku no rīta snpuleē Pils vārtu priekšā prieku sagaidīt.

Dit/ļlass

Pēdējo Stjuartu valdīšanas laikā valdība centās ar visiem tai pieejamiem līdzekļiem darboties pretī askētiskajam jeb puritāniskajam garam, kas bija republikāniskās valdības galvenā raksturīgā iezīme, un atdzīvināt tos feodālos iestādījumus, kuri saistīja vasali ar lēņa kungu, bet viņus abus — ar troni. Varas iestādes bieži rīkoja skates un tautas saietus, militārās mācības apvienojot ar sacensībām un izklaidēšanos. Varas iejaukšanās pēdējā gadījumā bija vismaz netaktiska, jo, kā vienmēr šādos gadījumos, tie, kas sākumā bija tikai sīkumaini piesardzīgi sirdsapziņas jautājumos, nevis padevās varas iestāžu vajāšanām, bet kļuva nelokāmi savos uzskatos, un abu dzimumu jaunieši, kuriem stabules un bundžiņu skaņas Anglijā vai dūdas Skotijā pašas par sevi varēja būt nepārvarams kārdinājums, spēja nepievērst tām uzmanību, rodot sev balstu lepnajā apziņā, ka arī šādā veidā var pretoties padomes gribai. Ar varu piespiest cilvēkus dejot un līksmoties reti kad ir izdevies pal uz vergu kuģiem, kur agrākos laikos dažkārt mēģinājuši piespiest nelaimīgos gūstekņus izstaipīt locekļus un likt asinīm ritēt straujāk tajās nedaudzajās minūtēs, kad viņiem bijis atļauts uz klāja baudīt svaigo gaisu. Jo neatlaidīgāk valdība centās vājināt stingro kalvinistu* askētismu, jo vairāk tas pieņēmās spēkā. Jū- daiska sabala ievērošana, visu vīrišķīgo laika kavēkļu un izpriecu, kā arī zaimojošā paraduma dejot juku jukām, tas ir, vīriešiem un sievietēm kopā (manuprāt, viņi pieļāva to, ka šī nodarbošanās varētu būt nekaitīga, ja abas puses dejotu katra par sevi), augstprātīga nosodīšana izcēla tos, kas piekopa svētu dzīvesveidu; šie cilvēki, cik nu tas bija viņu spēkos, atrunāja citus no senajām «ieroču skatēm», kā tās tika dēvētas, uz kurām, piedraudot ar stingriem, likumā paredzētiem sodiem, izsauca grāfistes feodālo karapulku un katram troņa vasalim bija pavēlēts ierasties ar tādu daudzumu vīru un bruņojuma, kāds bija noteikts viņa muižai. Sevišķas raizes šie saieti sagādāja kovenan- liešiem, tāpēc ka lordleitnanlicm** un šerifiem***, kas tos vadīja, bija valdības norādījumi netaupīt pūles, lai padarītu tos pievilcīgus šādā veidā sapulcētajiem jaunajiem cilvēkiem, kurus, pats par sevi saprotams, varēja aizraut kara mācības no rīta un vakara sacensības, kas parasti noslēdza dienu.

Lūk, kāpēc visstingrākie prezbiteriešu sludinātāji un piekritēji visādi pūlējās ar brīdinājumiem, pārliecināšanu un pie- piešanu mazināt šo saietu dalībnieku skaitu, apzinoties, ka, to darīdami, viņi ne tikai ārēji, bet īstenībā vājina valdības spēku, traucējot izplatīties tam csprit dc co/ps****, kasdrīz vien saliedē iiinos cilvēkus, kuri ir pieraduši tikties vīriešu veiklības sa-

!/.< ilā Kefunnāriļ.'ts darbinieka /.ma Kalvina (l.">00 ].~>f>4ļ piekritēji, kas pieprasīja stingru askētismu un neiecietību pret citādi domājošiem. f * (irāfislu bruņoto spēku pavēlnieki. *** (iiāfislu administrācijas vadītāji. '*'*11 Biedriskuma gars. (Franču vai.).

censībās vai kara mācībās. Tāpēc viņi pielika visus spēkus, lai atturētu no piedalīšanās šajās skatēs katru, kas vien varēja kaut kā izskaidrot savu neierašanos, un bija sevišķi bargi pret tiem savu draudžu locekļiem, kuri aiz tīras ziņkāres kļuva par skatītājiem vai aiz mīlestīUis uz vingrinājumiem — par notiekošo sacensību dalībniekiem. Tomēr zemākās muižniecības pārstāvjiem, kuri piekrita šiem uzskatiem, ne vienmēr bija iespēja rīkoties saskaņā ar tiem. Likuma pavēlēm bija jāklausa, un slepenā valsts padome, kas pārstāvēja augstāko izpildvaru Skotijā, ar visu likumā noteikto sodu l>aidzību vērsās pret tiem troņa vasaļiem, kuri neieradās uz regulārajām ieroču skatēm. Tāpēc zemes īpašnieki bija spiesti griUit negribot sūtīt uz šīm pulcēšanās vietām savus dēlus, nomniekus un vasaļus — tik daudzzirgu, cilvēku un šķēpu, cik viņiem bija nolikts, un bieži gadījās, ka, par spīti vecāku stingrajam piekodinājumam nekavējoties doties atpakaļ, līdzko oficiālā skate būs beigusies, jaunie bruņneši nespēja pārvarēt kārdinājumu piedalīties sacen- sīl)ās pēc skates vai izvairīties no piedalīšanās šādos gadījumos baznīcās notiekošajos dievkalpojumos, tādējādi, pēc kurnošo vecāku domām, saskardamies ar to, pār ko guļ lāsts un kas tā kunga acīs ir riel)cklība.

1679. gada 5. maija rītā, ar ko sākas mūsu stāsts, līdzenā upmalas pļavā netālu no kādas karaliskās pilsētiņas, kuras nosaukumam manā vēstījumā nav būtiskas nozīmes, nomaļa apgabala, ko sauca par Klaidsdeila Augšvordu, ieroču skati noturēja Lanarkas grālistes serifs. Kad skate bija g; dā, jauniešus, kā parasts, gaidīja dažādas sacensības, no kurām galvenās bija «papagaiļa» šaušana — sena spēle, kurā agrāk lietoja stopu, bet tagad — šaujamieročus. Mērķis bija putna izbāzenis ar raibām spalvām, kas to darīja līdzīgu papagailim. Tas bija piekarināts pie maikstes un kalpoja par mērķi, kurā sacensību dalībnieki šāva pēc kārtas no savām musketēm un karabīnēm. Tas, kurš nogāza mērķi zemē, uz visu atlikušo dienu ieguva godpilno Kapteiņa Papagaiļa nosaukumu, un parasti viņu ar gavilēm pavadīja līdz šajā apvidū visiecienītākajam krogam, kur vakars noslēdzās ar jautrām dzīrēm uzvarētāja vadībā un, ja vien cilvēks spēja segt izdevumus, arī uz viņa rēķina.

Pats par sevi saprotams, ka grāfistes dāmas, izņemot tās, kuras turējās pie stingrajiem puritāņu principiem un uzskatīja par noziegumu piedalīties šo bezgožu vulgārajās izpriecās, ieradās, lai būtu klālcēlajās sacensībās. 1.ando, četrvietīgas karietes un segtas divriteņu ekipāžas tajos vienkāršajos laikos vēl neeksistēja. Grāfistes lordleitnants (amatpersona hercoga rangā) vienīgais pretendēja uz tādu krāšņumu kā kariete, tas ir, lielu, kas pārklāta ar noblāvējušu zeltījumu un grieztiem rotājumiem un pēc formas atgādināja Noasa šķirstu novelkamajā bildītē; karieti vilka astoņas garastainas flandriešu ķēves, un tajā bija vieta astoņiem sēdētājiem iekšā un sešiem ārpusē, lekšāsēdēlāji bija pašas viņu gaišības, divas galma dāmas, divi bērni, kapelāns, iebāzts tādā kā sānu nišā, ko veidoja izcilnis pie braucamā durvīm (sava izskata dēļ iesaukta par zābaku), un viņa gaišības staļ(meistars, paslēpts tādā pašā aizkaktē pretējā pusē. Ekipāžu vadīja kučieris un trīs priekšjūga braucēji, kuriem bija īsi zobeni un parūkas ar trim bizēm, bet uz muguras kuļājās īsas musketes un pie seglu loka — pistoles. Šīs braucošās mājas aizmugurē uz kāpšļa stāvēja vai, pareizāk sakot, trīskāršā rindā karājās seši līdz zobiem apbruņoti sulaiņi greznās livrejās. Pārējie muižnieki — vīrieši un sievietes, veci un jauni — bija jāšus, kalpu pavadībā, taču jau minēto iemeslu dēļ sabiedrība bija drīzāk izmeklēta nekā skaitā liela.

Netālu no milzīgā ādas braucamā, ko es mēģināju aprakstīt, rēgojās lēdijas Mārgaretas Helcndenas prātīgais aidinieks, kas,

aizstāvot savas titulētās kundzes pārākumu pār šīs zemes n«-l i - tulēto muižniecīl>u, nesa pašas lēdijas Mārgaretas stīvi izslē- jušos un stūraino stāvu atraitnes drānās, kuras tikumīgā lēdija nebija novilkusi kopš tās dienas, kad viņas vīrs tika sodīts ar nāvi par uzticību Montrouzam*.

Viiias mazmeita un vienīgā pasaulīgā rūpe, gaišmatainā Edīte, kura bija atzīta par pašu jaukāko meiteni visā Augšvordā, blakus savai padzīvojušajai radiniecei šķila kā ziemai pēdās sekojošs pavasaris. Melnais spāņu zirdziņš, ko viņa vadīja jo graciozi, košais jājamtērps un tresēm nošūtie dāmu segli bija rūpīgi sagatavoti, lai izceltu meitenes pievilcīgo ārieni. Taču no cepures apakšas laukā lienošās krāšņās sprogas, kuras no izplūšanas pār pleciem atturēja tikai zaļa lente, maigie un sievišķīgie vaibsti, kuros tomēr bija jaušama zināma rotaļīga šķelmība, kas pasargāja jaukos vaibstus no pārmetumiem par neizteik- smīgumu, kurus reizēm vērš pret gaišmatainām un zilacainām skaistulēm, — tas rietumu jauniešus sajūsmināja vairāk nekā meitenes tērpa greznums vai viņas aidinieka augums.

Taču šo ievērojamo dāmu svīta ne visai atbilda viņu dzimumam un tālaika paradumam, jo sastāvēja tikai no diviem kalpiem zirgos. Taisnību sakot, vecā, labā lēdija bija spiesta savākt visus savus kalpus, lai iznāktu pilns cīnītāju skaits, ko viņas baronijai vajadzēja sūtīt uz skati, un viņa neparko nebūtu pieļāvusi, ka atklātos iztrūkums. Vecais pārvaldnieks, kas ar tērauda ķiveri galvā un botfortiem kājās vadīja viņas karapulku, kā pats sacīja, esot svīdis asinis un ūdeni, pūlēdamies uzveikt no tīreļiem nākušo fermeru šaubas un izlocīšanos; viņiem šajos gadījumos vajadzēja sagādāt cilvēkus, zirgus un zirglietas. Galu galā is slrīds noveda bezmaz vai pie atklāta kara pieteikuma, tāpēc ka saniknotais episkopālisma piekritējs gāza uz nepakļāvīga-

Marķīzs I)/,.-imss Montroiizs (1612— I6.r >0) aktīvi cīnījās ar kovena»li«5ierri.

jiem draudu zibeņus un pērkonus, pretī saņemdams biedinājumu par kalvinistiskās baznīcas lāstu. Ko viņam bija darīt? Sodīt stūrgalvīgos nomniekus būtu bijis vienkāršāk par vienkāršu. Slepenā padome ar steigu būtu uzlikusi viņiem naudassodu un atsūtījusi kavalērijas nodaļu, lai to piedzītu. Bet tas būtu tas pats, kas ielaist dārzā mednieku un suņus, lai norīdītu zaķi.

— Liet, — teica sev I larisons, — zemniekiem katrā ziņā nav lik daudz mantības, un, ja es pasaukšu sarkanās jakas un atņemšu to pašu mazumiņu, kas viņiem pieder, kā gan mana godājamā kundze uz Sveču dienu savāks viņai pienākošos nomas maksu, kas nav tik viegli izdarāms pat vislabākajos laikos?

Tā nu viņš apbruņoja putnu ķērāju, mednieku ar piekūnu, sulaini un arāju no pils fermas, kā arī vecu, allaž piedzērušos virssulaini — lojālistu, kas kopā ar nelaiķi seru Kičardu bija kalpojis Monlrouzam un katru vakaru pārsteidza saimi ar saviem stāstiem par varoņdarbiem pie Kilsaitas un Tipermūras* un kas bija vienīgais nodaļā, kura rokas neizjūta ne mazāko tieksmi pēc darba. Tādā veidā, savervējis vēl vienu vai divus ar reliģiju nesaistītus malumedniekus un maluzvejniekus, misters I larisons beidzot savāca lik daudz vīru, cik lēdijai Mārgaretai Bclen- denai pienācās dot kā Tililudlemas un citu baroniju mūža nomniecei. Bet, kad pārvaldnieks tās nolikumiem bagātās dienas rītā bija sapulcinājis savu troupe dorev[7] pārbaudei pils dzelzs vārtu priekšā, parādījās arāja Kadija lledriga māte, apkrāvusies ar botfortiem, vēršādas jaku un citiem uzkabes piederumiem, kas jau iepriekš bija izsniegti šodien sapulcēto vajadzībām, un nolika los pārvaldniekam pie kājām, visā nopietnībā paziņodama, ka vai nu tās esot vēdergraizes, vai sirdsapziņas pārmetumi, viņa par to neņemoties spriest, liet drošs esot tikai tas, ka Kadijs cauru nakti svaidījies kā negudrs un viņa nevarot teikl, ka dēlam no rīta kļuvis daudz labāk. Tas esot Dieva pirksts, viņa teica, un viņas l»ērns neparko neiešot pildīt tādus uzdevumus. Draudi uzlikt naudassodu un padzīt bija veltīgi: māte palika pie sava, un Kadijs, kuru izmeklējās mājās, lai pārbaudītu viņa veselības stāvokli, vai nu nevarēja, vai arī negribēja atbildēt citādi kā vien ar smagām nopūtām. Mouza, kura kopš laika gala strādāja par mājkalpotāju šajā ģimenē, savā ziņā bija lēdijas Mārgaretas mīlule un arī izturējās atbilstoši tam. Lēdija Mārgareta pati devās pie I ledrigicm, bet arī viņas iejaukšanās nelīdzēja. Šajā grūtajā situācijā izeju atrada vecā virs- sulaiņa labais ģēnijs. Viņš bija redzējis daudz brašu puišu, vēl sīkākus par šo Zoslēnu Džibiju, lieliski cīnāmies Montrouza vadībā. Kāpēc gan nepaņemt līdzi to pašu Zoslēnu Džibiju?

Tas bija pamuļķīgs, ļoti maza auguma zēns, kas vecās putnu kopējas vadībā aprūpēja mājputnus, jo skotu ģimenēs tajā laikā pastāvēja diezgan neparasta darba dalīšana. Zeņķi atsauca no rugaines, mudīgi ievīstīja vēršādas jakā, drīzāk piejoza viņu zobenam nekā zobenu viņam, mazās kājeles iegremdēja botfor- los, bet galvā uzbāza tāda izmēra tērauda ķiveri, ka tā šķita domāta puišeļa nosmacēšanai. Tā ietērptu, zēnu pēc viņa paša dedzīga lūguma uzsēdināja mugurā nodaļas visrāmākajam zirgam un, p;i priekšu jājošā vecā virssulaiņa Cjudžila mudināts un atbalstīts, veiksmīgi izturēja skati: šerifam nebija vēlēšanās rūpīgi pārbaudīt tik uzticamas personas kā lēdija Mārgareta rekrūšus.

Nule minētā iemesla dēļ lēdijas Mārgaretas personiskā apsardze šajā neaizmirstamajā dienā sastāvēja tikai no diviem sulaiņiem; citos apstākļos viņa būtu kaunējusies rādīties atkiā- lībā ar lādu nožēlojamu svītu. Taču karaļa labad viņa kairu brīdi bija gatava uz jebkuriem personiskiem upuriem. Šā ciešanu laika pilsoņu karos viņa bija pazaudējusi vīru un divus dēlus, uz kuriem bija likusi lielas cerības, taču bija guvusi arī atalgojumu, tāpēc ka ceļā cauri Kietumskotijai pretī Kromvelam nelaimīgajā laukā pie Vusteršīras [8] Kārlis Otrais bija brokastojis Tilitudlemā, un ar šo notikumu sākās svarīgs posms lēdijas Mārgaretas dzīvē: kopš tās dienas viņa reti kad ieturēja rīta maltīti, vienalga, vai tas notika mājā vai ārpus mājas, sīki neizstāstījusi par karaļa apmeklējumu, turklāt neaizmirstot pieminēt sveicienu, ar ko viņa majestāte pagodinājis abas viņas sejas puses, kaut arī reizēm aizmirsa pieminēt, ka tādu pašu labvēlību karalis parādījisarīdivām miesās kuplām kalpotājām, kuras sekojušas lēdijai un lajā dienā paaugstinātas par dežurējošām dāmām.

Siem karaliskās labvēlības apliecinājumiem bija izšķīrēja nozīme, un, ja lēdija Mārgareta nebūtu zvērināta rojāliste ar augstu savas izcelsmes apziņu, izglītību un naidu pret dumpīgo partiju, kuras vainas dēļ bija cietusi tik daudz nelaimju ģimenē, jau tas vien, ka viņa bija pasniegusi brokastis majestātei un pretī saņēmusi karaļa skūpstus, būtu lādsgods, lai viņu saistītu tikai ar Stjuartu likteni. Pēc visa spriežot, pēdējie triumfēja, bet lēdijas Mārgaretas uzticība viņiem bija palikusi nesatricināma pat visļaunākajos laikos un bija gatava izturēt visbargākos likteņa triecienus, ja svaru kauss atkal noslīdētu lejā. Patlaban viņa no visas sirds priecājās, redzot militāro spēku, kas bija gatavs aizstāvēt troni, un, cik vien varēja, valdīja aizvainojumu par pašas padoto necienīgo dezertēšanu.

Viņas augstdzimtība un vairāku senu lojālo ģimeņu pārstāvji, kas piedalījās skatē un izjuta pret viņu dziļu cieņu, apmainījās daudzām laipnībām, un neviens dižciltīgs jauneklis skates gaitā nepajāja garām viņiem, ncizsliedamics taisnāk seglos un nesaceļot zirgu pakaļkājās, lai parādītu mis Edītei Belendenai visizdevīgākajā gaismā savu jāšanas mākslu un rumaka teicamo iejādi. Bet jaunie kavalieri, kas izcēlās ar augstu dzimumu un neapšaubāmu lojalitāti, nepiesaistīja Kdīles uzmanību vairāk, nekā to prasīja stingrie etiķetes likumi, un viņa vienaldzīgi uzklausīja sev veltītos komplimentus, kuri lielākoties bija nodeldēti, lai gan tieši šim gadījumam patapināti no Kalpreneda un Skuderī samocītajiem un garlaicīgajiem romāniem, šiem spoguļiem, kuros tālaika jaunatne iepriecināta saskatīja pali sevi, pirms Muļķība nebija izmetusi pār lx>rtu šķietamo balastu un nomainījusi savus pirmklasīgos kuģus, tādus kā romāni «Kīrs»,* <• Kleopatra»** un citi, pret laivām, kurām vajadzēja tikpat maz ūdens vai, izsakoties skaidrāk, kuras prasīja tikpat maz laika, cik šī mazā kuģa laiviņa, kurā ir labpatieis iekāpt manam laipnajam lasītājam. Tomēr tas bija likteņa lēmums, ka mis Belendena neizrādīja šādu aukstasinību līdz pat dienas beigām.

3 noda ļa

>

No asām sa|»'tu jātnieks iekliedzās. Ar visiem ieroeiem no zirp» pizls.

« Cerihas prieki*

Kad manevri bija samērā apmierinoši, ņemot vērā cilvēku un zirgu neveiklību, beigušies, skaļš kliedziens pavēstīja, ka līdz- eensoņi ir gatavi sāki jau aprakstīto «papagaiļa» šaušanu. Sanā-

Viens no pazīstamākajiem franču rakstnieka l.a Kalpreneda («>tjē ( |f»|() |(>().'l) romāniem.

* * Kranču rakstnieces MadlēnasSk līderī (1607 - I 701) vispazīstamākais romāns.

kušajiem ļaudīm skaļi klaigājot, tika uzsliets stabs jeb kārts ar šķērskoku, no kura nokarājās mērķis, un pat tie, kuri feodālo zemessargu manevrus bija vērojuši ar ļaunu un sarkastisku smīnu, ko izraisīja nepatika pret šo karaļa pasākumu, kurā viņi bija iesaistīti, nespēja apspiest sevī diezgan lielu interesi par gaidāmajām sacensībām. Viņi drūzmējās iepretī mērķim un kritizēja katra sacensību dalībnieka ārējo izskatu, kad tic eits pēc cita izgāja priekšā un šāva mērķī, ar savu veiklību vai neveiklību izpelnoties skatītāju smieklus vai uzslavu, liet, kad saeensoņu pulkam ar musketi rokā tuvojās slaids jauneklis, ģērbies ļoti vienkārši, tomēr ar zināmu eleganci un aristo- krālismu — pār plecu atpakaļ atmestais tumšzaļais apmetnis, mežģīņu apkakle un cepure ar spalvām liecināja, ka viņš ir kaut kas pārāks par zemas kārtas cilvēku, — ieinteresētie skatītāji sāka sačukstēties, bet vai tas pauda nedalītu labvēlību pret jauno dēkaini, par to bija grūti spriest.

— Ak vai, kungi! Redzēt tāda tēva dēlu nodarbojamies ar tādām muļķībām! — iesaucās visvecākie un visnelokāmākie puritāņi, kuru ziņkāre bija tik lielā mērā pārspējusi fanātismu, ka viņi bija ieradušies sacensību laukumā, liet vairākums neskatījās uz šīm sacīkstēm tik drūmi un aprobežojās ar panākumu vēlējumiem mirušā prezbileriešu vadoņa dēlam, rūpīgi neiedziļinoties jautājumā, vai viņam vispār piederas būt balvas tīkotāju vidū.

Viņu vēlējumi piepildījās. Ar pirmo šāvienu zaļais dēkainis trāpīja «papagailim», un tas bija pirmais trāpījums šajā dienā, kaut arī vairākas lodes bija aizlidojušas garām pavisam tuvu mērķim. Sekoja skaļa aplausu brāzma. Taču šis panākums nebija izšķīrējs, jo visiem vēl nešāvušajiem vajadzēja izmēģināt laimi un tiem, kam izdevās trāpīt mērķī, bija jāturpina sacensības savā starpā, līdz viens iegūtu neapstrīdamu pārsvaru. No visiem pārējiem likai diviem izdevās trāpīt «papagailim». Pirmais bija zemas kārtas jauneklis ar spēcīgu miesasbūvi, ieslēpis seju pelēkā apmetnī, otrs — iznesīgs jauns kavalieris, kas krita acīs ar savu skaisto ārieni un bija šai dienai grezni ģērbies. Skates laikā viņš bija turējies blakus lēdijai Mārgaretai un mis Relendcnai un ar vienaldzīgu sejas izteiksmi atstājis viņas pēc tam, kad lēdija Mārgareta bija pajautājusi, vai tad neesot neviena dižciltīgas dzimtas un lojāla jaunekļa, kas cīnītos par uzvaru ar diviem veiksminiekiem. Kādā pusminūtē lords Kvendeils nolēca no zirga, paņēma no kalpa musketi un, kā jau minējām, trāpīja mērķī. Cīņas turpinājums starp trim kandidātiem, kuriem līdz šim bija sekmējies, izraisīja lielu interesi. Hercoga parādes ekipāža, kuru iekustināja ar zināmām grūtībām, tuvojās darbības vietai. Jātnieki un jātnieces pagrieza savus zirgus uz to pašu pusi, un visu skatieni lika pavērsti uz turieni, kur izšķīrās veiklības sacensību iznākums.

Saskaņā ar noteikumiem sāncenšiem pirms otrās kārtas bija jāizlozē šaušanas secība. Pirmais šāviens krita jaunajam plebejam, kas, nostājies priekšā, mazliet pacēla apmetni un, atsedzis savu vienkāršo lauku puiša seju, teica kavalierim zaļajā tērpā:

— Zināt, mister Henrij, kādā citā dienā es jūsu dēļ labprāt aizšautu garām, bet Džcnija Denisone skatās uz mums un man jādara viss, kas ir manos spēkos.

Viņš notēmēja, un lode aizspindza tik tuvu garām mērķim, ka varēja redzēt, kā sašūpojas pie šķērskoka pakārtais «papagailis». Tomēr trāpīts nebija, un, acis nodūris, puisis izstājās no sacensībām un steidza pazust, it kā baidītos, ka viņu pazīs. Pēc viņa priekšā iznāca zaļais cluisser*, un viņa lode otrreiz trāpīja «papagailī». Visi gav ilēja, un kaut kur aizmugurējās rindās sāka saukt: «Lai dzīvo vecā, labā lieta!»

Kamēr augstie ierēdņi, dzirdot šo neapmierināto kliedzienus, rauca uzacis, jaunais lords Kvendcils nolēma vēlreiz izmēģināt laimi un atkal veiksmīgi. Viņa panākumi tika novērtēti ar klātesošo uzticamās un aristokrātiskās daļas gaviļu un apsveikuma saucieniem, taču sacensības trāpīgumā vēl nebija l>eigušās.

Zaļais šāvējs, il kā apņēmies beidzot izšķirt strīdu, paņēma savu zirgu no cilvēka, kurš to turēja, un, vispirms rūpīgi pārbaudījis, vai seglu josla ir stingri savilkta un segli kārtībā, uzlēca zirgā, pamāja ar roku, lai skatītāji pagriež ceļu, piecirta piešus, aulēkšiem tuvojās vietai, no kuras vajadzēja šaut, un, nonācis līdz tai, atlaida vaļā pavadu, pagriezās seglos sāniski, izšāva no karabīnes un nogāza «papagaili». Lords Kvendcils sekoja viņa piemēram, kaut arī daudzi apkārt stāvošie teica, ka šis jauninājums neatbilstot iedibinātajai paražai un ka viņš neesot spiests darīt tāpat. Taču vai nu lorda prasme apieties ar ieroci nebija lik pilnīga, vai arī viņa zirgs nebija lik labi iejāts, bel tajā brīdī, kad lords izšāva, zirgs pasitās sāņus, un lode aizlidoja garām, neķērusi «papagaili». Tos, kurus bija sajūsminājusi zaļā strēlnieka izveicība, tagad tādā pašā mērā patīkami pārsteidza viņa pieklājība. Viņš noliedza, ka šim pēdējam šāvienam būtu jebkāda nozīme, un ierosināja savam pretiniekam neieskaitīt to kā trāpījumu un atsākt divkauju nokāpušiem no zirgiem.

—   Es gati labprātāk šautu jāšus, ja mans zirgs būtu tikpat labi valdāms un varbūt pieradināts pie šaušanas jājot kā jūsējais, — teica jaunais lords, uzrunādams pretinieku.

—  Vai jūs neparādītu man godu un neizmantotu viņu nākamajā kārtā, ar nosacījumu, ka aizdosit man savējo? — jautāja jaunais džentlmenis.

I .ordām Evendeilam bija kauns pieņemt šo laipnību, jo viņš apzinājās, cik daudz zaudētu no savas uzvaras spožuma, un tomēr, nespēdams apspiest vēlēšanos atgūt savu strēlnieka slavu, viņš piemetināja, ka, lai arī atsakoties no pretenzijām uz šīsdienas goda nosaukumu (tas lika pateikts mazliet nicinošā tonī), ja vien uzvarētājam neesot kādi īpaši iebildumi, viņš labprāt pieņemot šo laipno piedāvājumu un mainoties zirgiem, lai izšautu par godu savai mīļotajai. To teikdams, viņš droši paskatījās uz mis Uclendenas pusi, un leģenda vēstī, ka uz to pašu pusi, kaut arī ne tik atklāti, bijuši vērsti jaunā liruiUeur* skatieni. Lorda Kvendeila pēdējais šāviens bija tikpat neveiksmīgs kā iepriekšējais, un viņam ar pūlēm izdevās saglabāt lo nicīgās vienaldzības toni, kādā viņš līdz šim bija runājis, l āču, saprazdams, ka zaudējušās puses aizvainojums ir smieklīgs, jaunais cilvēksatdeva pretiniekam zirgu, uz kura bija veicis pēdējo nesekmīgo mēģinājumu, un, saņemot atpakaļ savējo, pateicās sāncensim, kurš, kā viņš sacīja, esot atjaunojis sava mīļotā zirga labo slavu, tāpēc ka tam draudējušas lielas briesmas: novelt uz nabaga kleperi vainu par neveiksmi, kas tagad katram un arī viņam pašam jāpiedēvē jātniekam. Norunājis šos vārdus tonī, kurā aizvainojums uzmeta sev virsū vienaldzības plīvuru, viņš uzlēca zirgā un nojāja malā.

Kā jau parasti šajā pasaulē notiek, pat tie, kas bija vēlējuši panākumus lordam Kvendeilam, pēc viņa sakāves visu atzinību un uzmanību veltīja virsroku guvušajam lorda sāncensim.

«Kas viņš ir? Kā viņu sauc?» — lā cits caur citu klātesošie

t !

muižnieki jautāja tiem nedaudzajiem, kuri pazina viņu. Drīz vien viņa vārds un tituls kļuva zināmi, un, tā kā šis jauneklis bija no tās kārtas, ko dižs cilvēks varēja minēt, neniccinol savu pašcieņu, četri hercoga draugi ar tādu pašu iztapību, kādu nabaga Malvolio** piedēvē savai iedomātajai svītai, nolēma

•Strēlnieks. (Franču vai.)

Olīvijas kalps V. Šekspīra komēdijā «Divpadsmitā nakts».

stādīt priekšā uzvarētāju hercogam. Suminādami jaunekli pur panākumiem, viņi svinīgi vadīja to cauri skatītāju pūlim, un viņam gadījās jāt garām, pareizāk sakot, — tikt vestam, tieši garām lēdijai Mārgarelai un viņas mazmeitai. Kapteinis Papagailis un mis Belendena tumši pietvīka, meitenei mulsā pieklājībā atbildot, kad uzvarētājs, jādams garām viņai, zemu paklanījās, noliecoties līdz pašam seglu lokam.

—  Vai tu pazīsti šo jauno cilvēku? — jautāja lēdija Mārgareta.

—  Es… es… esmu viņu redzējusi, kundze, pie tēvoča un… un nejauši vēl kaut kur, — stostīdamās atbildēja mis Edīte Belendena.

—  Es dzirdu runājam, — teica lēdija Mārgareta, — ka šis jaunais frants esot vecā Milnvuda brāļadēls.

— Viņa tēvs ir nelaiķis pulkvedis Mortons no Milnvudas, kas ļoti drosmīgi komandēja kavalērijas pulku pie Danbaras un Inverkeitingas, — no seglu augstumiem teica kāds džentlmenis, kura zirgs stāvēja līdzās lēdijas Mārgarelas zirgam.

—  Un kas pirms tam cīnījās puritāņu pusē gan pie Marston- mūras, gan pie Eiliphovas, — piebilda lēdija Mārgareta, ar nopūtu izrunādama šos pēdējos liktenīgos vārdus, kas viņā uzvandīja atmiņas par vīra nāvi.

—   Jūsu augstdzimtības atmiņa ir nevainojama, — teica džentlmenis pasmaidīdams, — bet būtu labāk, ja tas viss būtu aizmirsts.

—   Viņam to vajadzētu atcerēties, Cilbertšklū, — atteica lēdija Mārgareta, — un neuzbāzties sabiedrībai, kam viņa vārds izraisa nepatīkamas atmiņas.

— Jūs aizmirstat, mana mīļā lēdija, — iebilda viņas sarunas biedrs, — ka jaunais cilvēks ir ieradies te izpildīt sava tēvoča saistības un pienākumus. Kaut katra muiža šajā apgabalā sūtītu tādus puišus!

—  Viņa tēvocis, jādomā, ir tāds pats apaļgalvis* kā viņa nelaiķa tēvs, — sacīja lēdija Mārgareta.

—  Viņš ir vecs sīkstulis, — teica Cilbcrtšklū. — Smags naudas gabals katrā laikā gūs virsroku pār viņa politiskajiem uzskatiem, un tāpēc, kaut arī varbūt pret savu pārliecību, viņš ir atsūtījis uz skati jauno džentlmeni, lai izvairītos no naudassodiem un citām pārmācībām. Nu, bet kas attiecas uz topuisieti, tad tas ir bezgala laimīgs, ka uz dieniņu izsprucis no vecās piesmakušās mājas Milnvudā, kur neredz nevienu citu kā tikai savu grūtsirdīgo tēvoci un viņa iemīļoto saimniecības vadītāju.

Vai jūs zināt, cik daudz vīru un zirgu ir jādod Milnvudas zemēm? — taujāja tālāk vecā lēdija.

—  Divi apbruņoti jātnieki, — atbildēja CiIbertšklū.

—  bet mūsu zeme, — teica lēdija Mārgareta, cienīgi izslie- damās, — no laika gala ir sūtījusi uz skatēm astoņus vīrus, brālēn Cilbertšklu, un bieži vien pat trīsreiz vairāk, turklāt no brīvas gribas. Nāk prātā, ka svētā majestāte karalis Kārlis, brokastodams Tilitudlemā, sīki izvaicāja…

—  Es redzu, ka hercoga kariete jau kustas, — teica Cilbert- šklū, šajā brīdī izjuzdams visiem lēdijas Mārgaretas draugiem pazīstamo satraukumu, kas viņus pārņēma ikreiz, kad lēdija ierunājās par karaļa apmeklējumu viņas ģimenes mājā. — Es redzu, ka hercoga kariete jau kustas. Domāju, ka jūsu augstība izmantos savas tiesības tūlīt pēc hercoga atstāt šo pļavu. Vai neatļausit pavadīt jūsu augstību un mis liclcndcnu uz mājām? Apkārt klaiņo mežonīgo vigu bandas, un stāsta, ka viņi liekot kaunā un atbruņojot tos, kuri brauc bez pienācīgas apsardzes.

—  Pateicamies, brālēn Cilbertšklū, — atbildēja lēdija Mārgareta, — bet, tā kā mūs pavada pašu ļaudis, tad ceru, ka mums mazāk nekā citiem būs vajadzība apgrūtināt savus draugus.

Tiī rojālirtti nicīgi dēvēja puritāņus nu Kromvela piekritējus.

Esiet lik laipns un lieciet, lai llarisons ved šurpu mūsu ļaudis mazliet ātrāk; viņš kustas lik gausi, il kā jātu l>ēru gājiena priekšgalā.

Viens no pavadoņiem nodeva lēdijas rīkojumu uzticamajam pārvaldniekam.

Godavīram I larisonam bija savi iemesli šaubīties, vai saņemtais rīkojums ir saprātīgs, taču, ja jau tas bija uzdots un saņemts, atlika vienīgi paklausīt. Tāpēc viņš palaida zirgu sīkā riksītī; vecais virssulainis sekoja ar stāju, kas piederējās tādam, kurš dienējis Montrouza vadībā, un nicīgu skatienu, ko aizvien spī- vāku un niknāku vērta garaiņi no brendija mēriņa, kuru viņš pārtraukumos starp militārajiem pienākumiem bija ierāvis uz karaļa veselību un puritāņu galu. Diemžēl šā stiprā atspirdzinājuma iespaidā vīram bija pilnīgi izgājis no prāta, ka nepieciešams pievērst kaut cik uzmanības Zoslēna Džibija ligām un grūtībām. Līdzko zirgi bija pārgājuši slaidos rikšos, Džibija botforti, kurus nabaga zēna kājas nespēja savaldīt, sāka pamīšus dunkāt zirgam pa sāniem, un, tā kā zābakiem bija gari, aszobaini pieši, tad dzīvnieka pacietībai pienāca gals, tas sāka lēkāt un svaidīties, l>et nelaimīgā Džibija lūgumi palīdzēt nesasniedza nevērīgā virssulaiņa ausis, noslīkstot daļēji zem zēnam galvā uzmauktās tērauda ķiveres velvēm, daļēji kareivīgajā dziesmiņā par varonīgo Cremsu, ko misters Gjudžils svilpoja lik sparīgi, eik vien jaudāja viņa plaušas.

Iznākums bija tāds, ka zirgs ātri pārņēma vadību savā ziņā un, par milzīgu uzjautrinājumu skatītājiem palēkājis te šurpu, te turpu, pilnā gailā drāzās pie jau aprakstītās, milzīgās ģimenes karietes. Džibija pīķis, izslīdējis no cilpas, bija nogāzies guļus viņam uz rokām, kuras — man skumji to sacīt — apkaunojošā kārtā meklēja glābiņu, ieķeroties, cik vien bija spēka, zirgam krēpēs. Turklāt vēl ķivere bija noslīdējusi zēnam uz sejas, tā ka viņš priekšā neredzēja vairāk kā aizmugurē. Patiesībā, ja arī viņš redzētu, tas šajos apstākļos maz ko būtu līdzējis, tāpēc ka zirgs, it kā vienojies ar pašu nelabo, pilnā sparā joņoja virsū hercoga parādes ekipāžai, un uz priekšu izstieptais Džibija pīķis draudēja iztriekties lai cauri no loga līdz logam, vienā rāvienā uzdurot ne mazāk cilvēku kā slavenais Rolanda* dūriens, kas, ja var ticēt itāļu episkajam dzejniekam, izurbies cauri tikpat daudziem mauriem, cik vardēm franču iesms.

Redzot šā bezjēdzīgā auļojuma virzienu, ar ekipāžu braucošie cilvēki, gan iekšāsēdēlāji, gan ārpusē stāvošie, visi kā \ iens šausmās un dusmās paniski iekliedzās, un tas iedarbojās labvēlīgi, novēršot draudošo nelaimi. Džibija niķīgais zirgs, ko troksnis bija sabiedējis, aši apcirties, tūlīt attapās un kā negudrs sāka spārdīties un lēkāt. Botforti bija īstais negadījuma cēlonis un, uzturot labo slavu, ko bija iemantojuši, kalpojot izveicīgākiem jātniekiem, atbildēja uz katru zirga lēcienu ar jaunu piešu piecirlienu, tomēr, būdami diezgan smagi, saglabāja savu iepriekšējo stāvokli kāpšļos. Pavisam citādi bija ar Zoslēnu Džibiju, kas kā nieks lika izsviests no platajām un smagajām kāju bruņām un par bezmērīgu uzjautrinājumu daudzajiem skatītājiem nokūleņoja pār zirga galvu. Krītot zēns pazaudēja pīķi un ķiveri, un, lai apkaunojums būtu pilnīgs, lēdija Mārgarela Belendena, nebūdama īsti pārliecināta, ka tas, kurš sagādājis klātesošajiem tādu uzjautrinājumu, ir viens no viņas karavīriem, piejāja klāt lieši lajā brīdī, lai redzētu, kā viņas mazajam bruņiniekam rauj nost viņa lauvas ādu, tas ir, vēršādas jaku, kurā zēns bija ietuntuļots.

Tā kā lēdija Mārgarela neko nezināja par šīm pārvērtībām un piil nevarēja uzminēt to iemeslu, viņas pārsteigums un sašutums

llāļii dzejnieka Ludoviko Arioslo (1474— l">.'i:) poēmas «Mežonīgais Rolands» galvenais varonis.

sila jo augstu vilni, un to nespēja vājināt nedz pārvaldnieka, nedz virssulaiņa atvainošanās un paskaidrojumi. Viņa steigšus alkāpās uz māju pusi, pagalam noskaitusies par pūļa izsaucieniem un zobgalībām un gatava izgāzt dusmas uz stūrgalvīgo zemkopi, kuru tik neveiksmīgi bija aizstājis Zoslēns Džibijs. Vairums muižnieku arī devās atpakaļ, un dīvainais negadījums, kas bija piemeklējis Tilitudlemas gēns d'arrmrie[9], viņus ārkārtīgi uzjautrināja atceļā uz mājām. Arī jātnieki mazās grupiņās atstāja pulcēšanās vietu; palika vienīgi tie, kuri bija parādījuši savu izveicību «papagaiļa» šaušanā un kuriem saskaņā ar senu paražu pirms šķiršanās vajadzēja iztukšot kopā ar savu kapteini goda kausu.

4. nodaļa

Viņš piedalījās gadatirgos, Kur jokus plēsa, ļaudīm ņirdzot Un ķiverēm un šķēpiem mirdzot,

Tur visu sveikts. Kas tagad dziedās vīriem zirgos, Kopš I lobijs beigts?

*Elēģiju sakarā ar Hrhija Siinpsoīui lutri»

Jātnieku kavalkādei pa priekšu ceļā uz nelielo pilsētiņu uz sava baltā zirdziņa jāja pilsētas dūdinieks Nīls Blcins, bruņojies ar dunci un platu zoltenu un turēdams rokā dūdas, ap kurām plandījās tik daudz lenšu, ka ar tām pietiktu, lai izgreznotu vismaz sešas lauku daiļavas pirms došanās uz gadatirgu vai sprediķi. Nīls, piemīlīgs, mazrunīgs, stalli noaudzis puisis ar stiprām plaušām, bija licis pie pilsētas muzikanta amata ar visām no tā izrietošajām tiesībām un labumiem, proti, ar dūdi- nieka zemes gabalu, kā to saue joprojām, — apmēram vienu akru lielu lauku, ar piecu merku* gada atalgojumu un ik gadu izsniedzamu jaunu parādes tērpu pilsētai piešķirtajās krāsās, ar zināmām cerībām uz dolāru pilsētas varas iestāžu vēlēšanu dienā, pieņemot, ka mērs spēs un gribēs pasniegt tādu naudas balvu, kā arī ar tiesībām katru pavasari apbraukāt visus ievērojamākos tuvākās apkaimes zemes īpašniekus, lai ielīksmotu viņu sirdis ar savu mūziku, bet pats savējo priecētu arelu un brendiju un izlūgtos no katra kādu mazumiņu sēklas labības.

Piedevām pie šīm nenovērtējamām priekšrocībām Nīla personīgo, bet varbūt arī profesionālo dotību dēļ savu sirdi viņam atdeva kāda jauka atraitne, kas tolaik turēja visiecienītāko krogu pilsētiņā. Viņas iepriekšējais vīrs bija bijis stingrs prez- biterietis, tik nesamierināms, ka šīs seklas pārstāvju vidū dēvēts par Caju krodzinieku [10] , tāpēc visnelokāmākajos no viņiem sašutumu radīja atraitnes izraudzītā otra laulātā drauga profesija. Tomēr viņas «brūzis» saglabāja savu nepārspēto slavu un vairums krogus agrāko apmeklētāju vēl arvien deva tam priekšroku. Jaunā krodzinieka raksturam patiesi piemita spēja visam pielāgoties, un tas viņam ļāva, nenolaižot acis no stūres, arslingru roku vadīt savu kuģīti cauri politisko juku paisumiem un bēgumiem. Viņš bija labsirdīgs, saprātīgs, domāja tikai par sevi, izturējās vienaldzīgi pret strīdiem par baznīcu un valsti, un viņa vienīgās rūpes bija nodrošināt jebkura apmeklētāja labvēlību. Taču viņa raksturs, tāpat kā valsts stāvoklis, būs labāk izprotams, ja atstāstīsim lasītājam viņa norādījumus savai meitai,gadus astoņpadsmit vecai meitenei, ko viņš iepazīstināja ar rūpēm, kuru nastu uzticīgi bija nesusi viņa laulātā draudzene līdz tam, kad vēl kādu pusgadu pirms še aprakstītajiem notikumiem godīgā sieviete bija aizvadīta uz kapu kalniņu.

—  Dženij, — teica Nīls Kleins, kad meitene palīdzēja viņam noņemt dūdas, — šodien tev pirmo reizi jāstājas savas cienījamās mātes vietā, lai apkalpotu cilvēkus. Viņa bija lādzīga sieviete, laipna pret apmeklētājiem, un viņu mīlēja gan vigi, gan toriji, gan tic, kas dzīvo ielas augšgalā, gan tie no lejasgala. Tev būs grūti aizpildīt viņas vietu, it īpaši tik trakā dienā kā šī, taču debesu gribai ir jāklausa. Dženij, lai ko arī pasūtītu Milnvuds, viss ir jāizdara pēc viņa prāta, tāpēc ka viņš ir Kapteinis Papagailis un pie vecajām paražām ir jāturas. Ja viņš pats nevar apmaksāt rēķinu — es zinu, ka viņu tur īsā pavadā, — gan es pratīšu nokaunināt viņa tēvoci un atdabūt parādu. Mācītāja palīgs spēlē kauliņus ar kornetu Grēmu. Ksi laipna un pieklājīga pret viņiem abiem: mūsu laikos ir garīdznieki, ir virsnieki var sagādāt milzīgi daudz nepatikšanu, pamēģini tikai iemantot viņu nelabvēlību. Dragūni auros un prasīs elu, tā viņi raduši, un lai dzer — viņi gan ir nevaldāmi puiši, lx't šā vai lā par cienastu samaksā. Es nopirku to rāmo govi, kas lagad mūsu kūtī ir vislaltākā, no melnīgsnējā Trenkā Inglisa un seržanta Bosvela pārdesmit skotu mārciņām, un vini nodzēra šo naudu vienā rāvienā.

—  Bet, tēt, — šo runu pārtrauca Dženija, — stāsta, ka abi trakuļi atņēmuši šo govi Belsmūras saimniecei tikai tāpēc, ka viņa viensvēldien aizgājusi paklausīties kāda iebraukuša garīdznieka pēcpusdienas sprediķi.

—   Muti ciet, muļķa žagata! — teica tēvs. — Nav mūsu darīšana, kā viņi tikuši pie lā lopa, kuru pārdod, — tas lai paliek viņu ziņā un uz viņu pašu sirdsapziņas. Ievēro, Dženij, todrūm- sejīgo lamzaku, kurš sēž pie paša pavarda ar muguru pret visiem. Viņš izskatās pēc viena no tiem, kas aizgājuši kalnos, jo es redzēju, ka viņš mazlietiņ satrūkās, ieraugot sarkanās jakas, un man ir aizdomas, ka viņš labprāt jātu prom, taču viņa zirgs (viņam ir labs auzainis) ir pārlieku piekusis, tāpēc viņš gribot negribot spiests paliki. Apkalpo viņu prātīgi, Džcnij, uti bez lielas steigas un nepievērs viņam kareivju uzmanību ar saviem jautājumiem, bet neierādi viņam arī atsevišķu istabu, citādi vēl varēs sacīt, ka mēs šo slēpjam. Kas atliecas uz tevi pašu, Džcnij, tad esi laipna pret cilvēkiem un neliecies zinis par visādām blēņām un muļķībām, ko tie puisieši iedzēruši var tev sagvelzt. Tam, kurš nāk no krodzinieka ģimenes, daudz kas ir jāpacieš. Tava māte, lai viņai vieglas smiltis, bija panesīga kā vairums sieviešu, bet tikai, kamēr tā liela ir tīra, bez roku palaišanas, liet, ja kāds sāk uzbāzties, pakliedz mani. Kad dzeršana jau ņems virsroku pārēšanu, viņi sāks runāt par baznīcas un valsts vadību un tad, Džcnij, ņemsies strīdēties. Ļauj viņiem vaļu: dusmās allaž slāpst, un, jo vairāk viņi spriedīs, jo vairāk dzers, un tad labāk pasniegt viņiem kādu pinli viegla ela, tas mazāk sit galvā, bet viņi nekad neapjēgs, kāda tur atšķirība.

—  bet, tēt, — ierunājās Dženija, — ja viņi sāk dot pa mizu cits citam kā pagājušoreiz, vai lad arī man saukt fevi?

—   Nekādā ziņā, Džcnij: samierinātājam tādā kautiņā tiek visvairāk. Ja kareivji velk ārā zobenus, sauc kaprāli un sardzi. Ja zemnieki ķeras pie dunčiem un krāsns kruķa, sauc tiesnesi un pilsētas sardzi. Bet nekādā gadījumā nesauc mani, es esmu noguris, cauru dienu pūzdams dūdas, un gribu mierīgi paēst pusdienas savā istabā. Un ko vēl es domāju: Likitapas muižnieks (las ir, las, kurš bija muižnieks) pasūtīja drusku dzeramā un sālītu siļķi; parausti viņu aiz piedurknes un iečuksti ausī, ka es labprāt paēstu kopā ar viņu pusdienas. Savā laikā viņš bija izdevīgs apmeklētājs, un viņam ir vajadzīga tikai nauda, lai atkal kļūtu par tādu, — viņam arī tagad patīk iedzert. Un, ja vien tu zini no mūsu pazīstamiem kādu nabadziņu, kas žņaudzas tāpēc, ka viņam nav ne graša pie dvēseles, liet līdz mājām tālu ko iet, tad bez kavēšanās iedod viņam kādu malciņu iedzert un kādu miežu rausi: mēs nekad nepaliksim tukšā, un tādā mājā kā mūsējā tas izskatās cienījami. Un tagad, medainīt, ej un apkalpo cilvēkus, bet vispirms atnes man pusdienas, divas kvartas ela un pinti brendija.

Uzlicis visus mājas pienākumus Dženijai kā savam premjerministram, Nīls Kleins un ci-devunl* muižnieks, viņa kādreizējais aizgādnis, kas tagad jutās iepriecināts par savu liekēža stāvokli, apsēdās, lai atlikušo vakara daļu izklaidētos tālu no kopējās istabas kņadas.

Dženijas iestādījumā valdīja vispārēja rosība. «Papagaiļa» bruņinieki pieņēma sava kapteiņa bagātīgo cienastu un atlīdzināja viņam ar to pašu, turpretī kapteinis, kaut arī tikpat kā nepieskārās kopējam kausam, gādāja, lai tas ar pienācīgu ātrumu apstaigā pārējos, kuriem likās, ka viņi savu mūžu nav tik devīgi cienāti. Viesu skaits pamazītiņām saruka, un galu galā bija palikuši kādi četri vai pieci, kuri arī sāka runāt par iešanu mājās. Pie otra galda, netālu no viņiem, sēdēja divi dragūni, kurus bija pieminējis Nīls Kleins: seržants un ierindnieks no slavenā miesassardzes pulka, ko komandēja Džons Crems Kle- verhauzs. Pat šo armijas daļu apakšvirsnieki un ierindnieki netika uzskatīti par parastiem algotņiem; pret viņiem izturējās drīzāk kā pret franču musketieriem, uzskatot viņus par tādiem kā kadetiem, kas pilda ierindnieku dienestu ar izredzēm tiki paaugstinātiem par virsniekiem, ja izdotos izcelties.

Viņu rindās bija sastopami daudzi jauni cilvēki no godājamām ģimenēm, un šis apstāklis vairoja pulku uzpūtību un pašapziņu. I'ar tāda jauna cilvēka ievērības cienīgu paraugu varēja noderēt seržants, par kuru būs runa. Viņa īstais vārds bija I ransiss Stjuarts, taču visi viņu pazina ar vārdu bosvels, tāpēc ka viņš bija tiešs pēctecis pēdējam grāfam Bosveļam, — nevis nelaimīgās karalienes Marijas nekrietnajam mīļākajam, bet I rensisam Stjuartam, Bosvelas grāfam, kura trakulības un vairākkārtējās sazvērestības bija sagādājušas grūtības Jēkaba Sestā valdīšanas laika sākumposmā un kurš beidzot bija nomiris trimdā dziļā trūkumā. Sā grāfa dēls bija lūdzis Kārli Pirmo atdot viņam kaut daļu konfiscēto tēva īpašumu, taču augstmaņiem, kuriem šie īpašumi bija piešķirti, bija pārāk ciešs tvēriens, lai tos varētu izraut viņiem no rokām. Pilsoņu kari izputināja grāfu galīgi, atņemot pat to niecīgo pensiju, ko bija atvēlējis Kārlis Pirmais, un viņš nomira galējā nabadzībā. Viņa dēls, nodienējis par kareivi ārzemēs un Anglijā un piedzīvojis dažādas likteņa pārvērtības, bija spiests samierināties armiesassardz.es seržanta stāvokli, kaut arī bija tieši cēlies no karaļnama, tāpēc ka grāfs Bosvels, kura īpašumi tika konfiscēti, bija karaļa Jēkaba Sestā ārlaulības dēls. Neparastais fiziskais spēks un meistarīgā prasme rīkoties ar ieročiem, tāpat kā augstā izcelsme, bija pievērsuši viņam pulka virsnieku uzmanību. Tomēr viņam stiprā mērā piemita izlaidība un despotiskas tieksmes, kas bija raksturīgi vairumam kareivju, kuri bija raduši pildīt valdības aģentu pienākumus, piedzenot soda naudas, pieprasot privātmītnes un \ isādi apspiežot nepakļāvīgos prezbiteriešus. Tik ļoti pieraduši pie tādiem uzdevumiem, viņi iedomājās, ka var rīkoties pēc sava prāta, it kā būtu pilnīgi brīvi no likuma un citas varas, izņemot viņu virsnieku varu. Šādos gadījumos Bosvels parasti bija priekšgalā.

Iespējams, ka Bosvels un viņa biedri nebulu lik ilgi valdījušies, ja nebijis klāt viņu korneta, kas komandēja pilsētiņā izvietoto nelielo daļu un šobrīd spēlēja kauliņus ar vietējās draudzes mācītāja palīgu. Bet, kad abus spēlmaņus piepeši atrāva no interesantās nodarbošanās, aicinot neatliekamās darīšanās uz maģistrātu, Bosvels bez vilcināšanās izrādīja savu nicinājumu pret visiem pārējiem.

—  Vai tas nav dīvaini, I lelidej, — viņš uzrunāja savu biedru,

—   ka šī lempju saujiņa, nodzīrojusi tc visu šo vakaru, nav ne reizi iedzērusi uz mūsu karaļa veselību?

—  Viņi ir dzēruši uz karaļa veselību, — teica Helidejs.

—   Es dzirdēju, ka tas zaļais kāpostu lārps uzsauca tostu uz viņa augstības veselību.

—  Ej nu ej? — norūca Bosvels. — Tādā gadījumā, Tom, mēs liksim viņiem iedzert uzSentendrjū arhibīskapa veselību, un lai viņi to izdara, tupot uz ceļiem.

—  Iet tā lieta, Dieva vārds, — piekrita Helidejs, — bet to, kurš atteiksies, aizstiepsim uz sargbūdu un iemācīsim jāt uz kumeļa, kas atnesies zīlei, piesienot pie katras kājas pāris karabīnu, lai būlu drošāka sēdēšana*.

—  Pareizi, Tom, — turpināja Bosvels, — un, lai viss būtu kā pienākas, es sākšu ar to saīgušu zilcepuri pie pavarda.

Viņš piecēlās un, pal)āzis padusē savu plato zolienu ar visu maksti, lai ar spēku atl>alslīlu iecerēto nekaunīgo izlēcienu, nostājās priekšā svešiniekam, par ko Nīls Bleins savos norādījumos meitai bija teicis, ka tas, ļoti iespējams, ir viens no kalniešiem jeb, citiem vārdiem sakot, nepakļāvīgajiem prezbiteriešiem.

—  Es iedrošinos pieprasīt nojums, mīļumiņ, apliecinājumu, — uzsvērti svinīgā tonī teica kavalērists, runādams caurdegunu kā

It una ir par tālai ka disciplināru sodu: vainīgo kareivi uzsēdināja lielā koka zirgā un turēja uz tā, piesienot pie kājām rnuskeles.

lauku sprcdiķotājs, — ka jūs, mīļumiņ, pieeelsities no savas vietas un lieksit savas ciskas tik ilgi, kamēr ceļi pieskarsies pie grīdas, mīļumiņ, kā arī iztukšosit šo mēriņu (prolani to sauc par ceturtdaļpinti) ar dzīvinošo padzērienu, ko mirstīgie dēvē par brendiju, uz viņa gaišības Sentcndrjū arhibīskapa, visas Skotijas cienījamā primāta, veselību un viņam par godu.

Visi gaidīja svešinieka atbildi. Viņa skarbie, gandrīz vai mežonīgie vaibsti, sānis vērstais skatiens, kas likās šķielējošs, kaut īstenībā tāds nebija, piešķīra sejai drūmu izteiksmi un apvienojumā ar drukno, stūraino, spēcīgo un muskuļoto miesas- būvi, lai gan viņš bija nedaudz mazāks par vidēju augumu, lika saprast, ka šis cilvēks diezin vai cietīs rupjos jokus un atstās apvainojumus nesodītus.

—  Un kas lad būs, ja es nevēlēšos izpildīt jūsu nepieklājīgo prasību? — viņš atjautāja.

—  Pirmkārt, būs tas, mīļumiņ, — atbildēja bosvels tajā pašā zobgalīgajā tonī, — ka es iekniebšu lavā smeeerī jeb degunā. Otrk āri, mīļumiņ, es iegāzīšu ar dūri pa tavām sašķiebtajām blisenēm, un noslēgumā, mīļumiņ, es praktiski pielāgošu sava zobena plakano pusi dumpinieka pleciem.

—  Ak tā gan? — teica svešinieks. — Tādā gadījumā pasniedziet man kausu. — Un, paņēmis to rokā, viņš dīvainā balsī sacīja: — Par Sentcndrjū arhibīskapu un vietu, ko viņš patlaban godam ieņem. Ixii katrs Skolijas prelātsdrīzumā kļūst par to, kas ir viņa taisnīgā eminence Džeims Sarps!

—  Viņš ir izturējis pārbaudi! — līksmi iesaucās llelidejs.

—   Ne gluži, — iebilda Bosvels. — Es nesaprotu, ko tas strupausainais velna vigs īsti domā.

—  Pieliek, džentlmeņi, — iejaucās Morlons, kuru bija izvedusi no pacietības kareivju nekaunīgā izturēšanās. — Mēs le esam uzņemti kā labi pavalstnieki, turklāt sakarā ar patīkamu notikumu, un mums ir tiesības rēķināties ar to, ka mūs netraucēs ar tamlīdzīgiem strīdiem.

Bosvelam jau bija uz mēles skarba atbilde, taču llelidejs čukstot viņam atgādināja, ka ir dols stingrs norādījums neļaut kareivjiem apvainot cilvēkus, kas atsūtīti uz skati saskaņā ar Slepenās padomes rīkojumu. Un tā, pagodinājis Mortonu ar ilgstošu un niknu skatienu, Bosvels teica:

—  Labi, mister Papagaili, es nejaukšos iekšā tavā valdīšanā. Domāju, ka pusnaktī tā būs beigusies. Vai nav jokaini, llclidej, — viņš turpināja, uzrunādams savu biedru, — ka viņi sataisa tādu jezgu, ar savām pulnu bisēm bllkšķinādami pa mērķi, ko jebkura sieviete vai puika var nogāzt zemē, vienu dienu pavingrinājies? Ja Kapteinis Papagailis vai kāds no viņa karaspēka kaut reizi pamēģinātu vai nu ar palašu, vai vienpusējo zobenu, vai vienkārši ar rapieri vai rapieri un dunci reizē, nosakot likmi — viena zelta monēta par pirmo asins lāsi, tad viņos būtu kaut cik dūšas, vai arī, velns lai parauj, šie lauki būtu gatavi kaut vai lauzties vai mētāt stieni, vai spārdīt akmeni, vai svaidīt ratu asi, ja jau (viņš ar zābaka purngalu nicīgi piedūrās Mortona zobenam) viņi apkārušies ar ieročiem, kurus baidās vilkt ārā.

Mortona pacietība un apdomība bija pilnīgi izsīkusi, un viņš jau grasījās dusmīgi atbildēt uz Bosvela aizskarošajām piezīmēm, kad svešinieks panācās uz priekšu.

—  Strīds izcēlās manis dēļ, — viņš teica, — un taisnās lietas labad es pats gribu darīt tam galu. Paklau, draugs, — viņš uzrunāja Bosvelu, — vai negribi paspēkoties ar mani?

—  Ar vislielāko prieku, mīļumiņ, — atbildēja Bosvels. — Jā, es cīnīšos ar tevi, līdz kamēr viens vai otrs, vai mēs abi nogāzīsimies uz grīdas.

—  Tādā gadījumā, ticot tam, kas vienīgais var palīdzēt, — atbildēja viņa pretinieks, — es uz karstām pēdām pataisīšu tevi aukstu par paraugu visiem tādiem zobgaļiem Kabšeikiem*.

To teikdams, viņš nometa no pleciem vienkāršo, pelēko jātnieka jaku un, izstiepis uz priekšu stiprās, muskuļainās rokas, ar apņēmības pilnu skalu sagatavojās cīniņam. Kareivi nenieka nemulsināja ne pretinieka muskuļainais slāvs, ne platās krūtis, ne varenie pleci un drošais skatiens; mierīgi svilpodams, viņš atsprādzēja jostu, novilka un nolika malā kara- jaku. Klātesošie stāvēja apkārt, nepacietīgi gaidīdami iznākumu.

Pirmajā cīņā, kā likās, pārsvars bija Bosvela pusē, otrajā lāpai, kaut arī neviens nevarēja pateikt, kā viss beigsies. Taču bija skaidrs, ka viņš pārāk ātri izlicis visu savu spēku cīņā ar pretinieku, kam bija liela pacietība, veiklība, izturība un stipras plaušas. Trešajā gājienā zemnieks pilnīgi atrāva pretinieku no grīdas un trieca prel zemi ar tādu spēku, ka tas uz brīdi apdulla un palika nekustīgi guļam. Viņa biedrs llelidejs izrāva zobenu.

—   Tu esi nogalinājis manu seržantu, — viņš uzkliedza uzvarētājam, — un, zvēru pie visiem svētajiem, atbildēsi par to!

—  Pagaidiet! — uzsauca Mortons un viņa biedri. — Tā bija godīga spēle. Jūsu biedrs pats meklēja kašķi, un viņš ir dabūjis, ko gribēja.

Taisnība gan, — sacīja Bosvels, gausi sliedamies augšā.

Liec nost zobenu, Tom. Es nedomāju, ka starp visiem šiem slrupaušiem atradīsies kāds, kas varētu karaļa miesassardzes lepnumu nogāzi uz grīdas kādā draņķīgā dzertuvē. Ei, draugs, padod man roku.

Bīlnlē minēts Asīrijas ķēniņa vēstnesis, kas zaimojis izraēļu Dievu, puritāņu valodā nekaunības iemiesojums.

Svešinieks izstiepa roku.

—   Apsolu tev, — teica Bosvels, cieši paspiezdams pretiniekam roku, — ka pienāks laiks, kad mēs atkal satiksimies un atkārtosim šo spēli, l>ct jau daudz nopietnāk.

—   Un es apsolu, — atteica svešinieks, tikpat stipri paspiezdams Bosvela roku, — ka, tiekoties nākamreiz, es nolikšu jūsu galvu tikpat zemu, cik zemu tā gulēja tagad, un jums nepietiks spēka to pacelt.

—   Labi, mīļumiņ, — atbildēja Bosvels. — Ja tu tiešām esi vigs, tad drosmes un vīrišķības tev netrūkst, un tev pašam būs labāk, ja ņemsi savu kleperi, kamēr kornets nav ieradies apgaitā; tici man, viņam ir izdevies aizturēt arī daudz aizdomīgākas personas nekā tu.

Svešinieks acīmredzot nosprieda, ka šo mājienu nedrīkst neņemt vērā; viņš nometa uz galda naudu par tēriņu, aizgāja uz stalli, apsegloja un izveda laukā brašu melni, kas bija atpūties un pabarots, un tad, vērsdamies pie Mortona, teica:

—  Es jāju uz Milnvudas pusi, kur, kā esmu dzirdējis, ir jūsu mājas. Vai jūs nesagādātu man prieku un godu, jājot kopā ar mani?

—   Protams, — piekrita Mortons, kaut arī šā cilvēka izturēšanās veidā bija kaut kas nomācošs un nepielūdzams un tas Mortonu atgrūda. Viņa biedri, laipni novēlējuši labu nakti, cēlās kājās un izklīda kur kurais; daži pavadīja Mortonu un svešo kādu jūdzi, pamezdami viņus cits pēc cita, un beidzot abi ceļinieki bija palikuši vieni.

Drīz pēc tam, kad viņi visi bi ja atstājuši «Pajumti», kā sauca Bleina traktieri, klusumu iztraucēja taures un limpānu skaņas. Paklausot negaidītajam aicinājumam, kavalēristi paķēra ieročus un sapulcējās tirgus laukumā, bet kornets Grems, Klever- hauza radinieks, un pilsētiņas mērs, kurus pavadīja pusducis kareivju un pilsētas sargu aralebardēm, ar satraukuma un raižu izteiksmi vaigā iegāja Nīla Kleina krodziņā.

— Sardzi pie durvīm! — bija kornete pirmie vārdi. — Nevienu neizlaist no mājas! Ko tas nozīmē, Kosvel? Vai jūs nedzirdējāt trauksmes signālu?

Viņš tieši gatavojās iet uz kazarmām, — atbildēja viņa biedrs, bet nokrita un sasitās.

—  Kautiņā, jādomā, — teica Grems. — Ja jūs arī turpmāk nevērīgi izturēsities pret saviem pienākumiem, diezin vai jums ko līdzēs jūsu karaliskās asinis.

—  Kādā ziņā es esmu nevērīgi izturējies pret saviem pienākumiem? — īgni iejautājās Kosvels.

—  Jums vajadzēja atrasties kazarmās, seržant Kosvel, — atbildēja virsnieks. — Jūs esat palaidis garām neredzētu izdevību. Ir pienākusi ziņa, ka dīvainos apstākļos zemiski noslepkavots Sentendrjū arhibīskaps. Dumpīgu vigu banda vajājusi un apturējusi viņa karieti Magusmūrā, netālu no Sentendrjū, izrāvusi viņu ārā un sakapājusi ar zobeniem un dunčiem*.

Visi stāvēja, šīs ziņas sastindzināti.

—  Te ir noziedznieku pazīmes, — turpināja kornets, vilkdams ārā uzsaukumu. — l'ar katra slepkavas galvu noteikta tūkstoš merku liela atlīdzība.

—  Kārbaude, pārbaude, ne gluži izturēta! — teica Kosvels llclidejam. — Tagad es visu saprotu… Velns lai parauj, un mēs viņu neaizturējām! Seglo zirgus, llelidej! Vai viens no viņiem, kornet, nav bijis dūšīgs, plecīgs, platām krūtīm, gurnos tievs, ar, līku degunu?

Ziņa par So slepkavību atrodama visās tā laika hronikās. Izsmeļošāku stāstījumu var atrast kāda šā nolikuma dalībnieka Džeimsa Rasola atminās, kas ievietotas pielikumā Kērklona «Skotijas baznīcas vēsturei», kuru izdevis Čārlza Kērkpalriks Sarļjs, e-kvairs. Rdinbtirga. 1H ! 7. (Autora piezīme.)

—  Pag,pag, — atbildēja kornets Grems, — ļaujiet ielūkoties tajā papīrā. I lekstons no Ketilctas, garš, tievs, melniem matiem.

—  Tas nav manējais, — teica Bosvels.

—  Džons Belfurs, saukts Bērlijs, ērgļa deguns, rudi mati, piecas pēdas astoņas collas garš…

—  Tas ir viņš, īstais! — sacīja Bosvels. — Ar vienu aci pamatīgi šķielē, vai ne?

—  Pareizi, — turpināja Grems, — un jājis uz spēcīga melna zirga, ko ap slepkavības laiku paņēmis no primāta.

—  Tas ir tas pats vīrs, — iesaucās Bosvels, — un tas pats zirgs! Viņš bija šajā istabā pirms nepilnas stundas.

Daži steigā uzdoti jautājumi nostiprināja viņā pārliecību, ka atturīgais un drūmais svešinieks ir bijis Belfurs no Bērlijas, viņš komandējis slepkavas, kuri akla fanātisma trakumā nogalinājuši nejauši satikto primātu tajā laikā, kad kareivji meklējuši citu personu, pret kuru viņi izjuta naidu*. Vigu uzbudinātā iztēle uztvērusi nejaušo satikšanos kā likteņa iejaukšanos, un viņi nonāvējuši arhibīskapu ar saltu nežēlību, ticot, ka pats Dievs, kā viņi izteikušies, ielicis arhibīskapu viņiem rokās.

Runa ir par kādu Kerinaiklu, Faifas grāfistes šerifu — deputātu, kas visādā veidā ar sodiem vērsies pret sektantiem. Viņš medījis purvā, bet, nejauši uzzinājis, ka ir izsūtīta nodaļa, lai viņu sameklētu, atgriezies mājās un tādējādi izbēdzis viņam lemtajam liktenim, kas piemeklējis viņa aizgādni arhibīskapu. (Autora piezīme.)

5. nodaļa

Steidz, jaunība! Ne cilvēks tevi sauc, Bel Dieva baznīca. Uz priekšu trauc, Kur augstu celtie krusta karogi Liek godam mirt vai arī uzvarēt!

Džeiniss Dafo

IV'e pilsētas atstāšanas Mortons un viņa ceļabiedrs kādu laiku jāja, nepārmijotsavā starpā ne vienu vienīgu vārdu. Kā jau minējām, svešiniekā bija kaut kas atbaidošs, kas neļāva Mortonam pirmajam uzsākt sarunu, bet otram, kā likās, nebija ne mazākās vēlēšanās sarunāties. Piepeši viņš sīrupi noprasīja:

—  Kas lika tāda tēva kā jūsējais dēlam noņemties ar tādiem prastiem kumēdiņiem, kuros jūs, kā es uzzināju, šodien piedalījāties?

—  Es izpildīju savu pavalstnieka pienākumu un nodevos nevainīgajām izpriecām savas patikas pēc, — atbildēja Mortons, mazliet aizskarts.

—   Vai tiešām jūs domājat, ka jūsu vai kāda cita krislīga jaunekļa pienākums ir ar ieročiem kalpot tiem, kas tuksnesī kā ūdeni izlējuši Dieva svēlo asinis? Un vai tā ir nekaitīga izklaidēšanās tērēt laiku, šaujot uz spalvu skumšķi, bet vakaru nožū- pot krogos un gadatirgos, kad Viņš, kas ir visvarens, atnācis uz mūsu zemi ar vēlīkli, lai atdalītu kviešus no pelavām?

—  Spriežot pēc jūsu runasveida, — sacīja Mortons, — jūs esat viens no tiem, kas nolēmuši pa īstam stāties pretī valdībai. Man jāatgādina jums, ka nav vajadzības nejauša ceļabiedra klātbūtnē ielaisties tik bīstamās runās un ka šajos laikos arī man ir bīstami tajās klausīties.

—  Tur nu jūs neko nevarat līdzēt, llenrij Morton, — sacīja viņa biedrs. — Jūsu kungam ir cerības uz jums, un, ja viņš aicina, jums ir jāklausa. Es skaidri nojaušu, ka jūs neesat dzirdējis īsla sprediķotajā aicinājumu, citādi jūs būtu tāds, par kādu vienā jaukā dienā, bez šaubām, kļūsit.

—  Mēs, tāpat kā jūs, pēc ticības esam prezbiterieši, — teica Mortons, tāpēc ka viņa tēvoča ģimene piederēja pie vienas no to daudzo prezbileru draudzēm, kuriem ar zināmiem noteikumiem bija atļauts brīvi sprediķot. Sī indulgence*, kā to dēvēja, radīja stipru šķelšanos prezbiteru vidū, un tos garīdzniekus, kuri indulgenci pieņēma, bargi nosodīja visdedzīgākie sektanti, kas atraidīja piedāvātos nosacījumus. Lūk, kāpēc svešais ar tādu nicinājumu uzklausīja Mortona atzīšanos par viņa ticību.

—  Tas nav nekas vairāk kā atrunāšanās, nožēlojama atrunāšanās. Svētdienās jūs klausāties saltas, pasaulīgas, laika garam pielāgotas runas, kuras saka tas, kas tik ļoti aizmirsis savu augsto aicinājumu, ka ieguvis apustulību, pateicoties galminieku un viltus prelātu aizbildniecībai, un to jūs saucat par tā kunga vārda uzklausīšanu! No visiem kārdinājumiem, ar kuriem velns šajās asiņu un tumsības dienās zvejo ļaužu dvēseles, šī melnā indulgence ir vispostošākā. Tas ir bijis briesmīgs darījums: gans ir nogalināts, bet aitas izklīdušas kalnos, viens kristīgais karogs pacelts pret otru, un tumsības spēki uzbrūk gaismas bērnam.

—  Mans tēvocis ir tādās domās, — sacīja Mortons, — ka šo indulgenci pieņēmušo garīdznieku aizbildnībā mēs baudām pietiekamu sirdsapziņas brīvību, un man katrā ziņā jāņem vērā tēvoča ieskati, ļaujot, lai viņš izvēlas ģimenei dievkalpojumu vietu.

— Jūsu tēvocis, — teica svešinieks, — ir viens no tiem, kam visupēdējais jērs viņa paša aplokos Milnvudā irdārgāks par visu

1672. gadā publicēts Kārļa Otrā dekrēts par dievkal|>ojumu brīvību visu ticību piekritējiem.

kristiešu saimi. Viņš ir viens no tiem, kas labprāt kristu ceļos Beteles zelta teļa priekšā un zvejotu laukā atliekas pēc tam, kad teļš bija saberzts pulverī un iemests ūdenī. Jūsu tēvs bija cita kaluma cilvēks.

—  Mans tēvs, — teica Mortons, — patiešām bija drosmīgs un godīgs cilvēks. Un jūs varbūt esat dzirdējis, ser, ka viņš cīnījās par to pašu karaļnamu, kura vārdā arī es šodien ņēmu rokā ieročus.

—  Jā gan, bet, ja viņš būtu nodzīvojis līdz šīm dienām, viņš būtu nolādējis to stundu, kad izvilka zobenu, lai cīnītos par viņu lietu. Bet kādreiz parunāsim par to vairāk. I\s stingri apsolu, ka arī jūsu stunda sitīs, un tad vārdi, kurus jūs nupat dzirdējāt, dursies jums krūtīs kā atskabarga i nas bultas. Man jājāj pa šo ceļu.

Svešinieks norādīja uz pāreju, kas veda augšup uz mežonīgu novadu drūmos un vientulīgos kalnos, bet, kad viņš jau gribēja nogriezties pa grubuļaino taku, kas atzarojās no lielā ceļa norādītajā virzienā, sarkanā apmetnī ietinusies veca sieva, kura bija sēdējusi pie krustcelēm, pienāca viņam klāt un noslēpumainā balsī sacīja:

—  Ja jūs esat no mūsējiem un jums ir dārga dzīvība, nejājiet šonakt pa šo pāreju. Uz takas ir nogūlies lauva: Brazcrsteinas draudzes mācītāja palīgs ar desmit kareivjiem ir nosprostojis laku, lai laupītu dzīvību katram no mūsu nabaga ceļiniekiem, kas mēģinātu pa šo pāreju pievienoties llamiltonam un Ding- volam.

—  Vai vajātie ir izvēlējuši no sava vidus kādu vadoni? — jautāja svešinieks.

Viņu ir kādi sešdesmit vai septiņdesmit jātnieki un kājnieki, — teica sirmgalve, — bet, ak vai, viņi ir trūcīgi bruņoti, un vēl sliklāk ir ar ēdamo.

—   Dievs palīdzēs savējiem, — teica jātnieks. — Pa kuru ceļu man jājāj, lai viņus sameklētu?

—  Šovakar tas nav iespējams, — atbildēja sieviete. — Kareivji modri uzrauga pāreju, un stāsta, ka no austrumiem pienākušas dīvainas vēstis, tāpēc viņi savā cietsirdībā ārdās vēl briesmīgāk nekā jebkad agrāk. Pirms došanās tīreļos jums Šai naktij jāatrod kāds patvērums un jānoslēpjas līdz rīta krēslai, bet pēc tam varat jāt caur Dreika staignāju. Kad izdzirdēju varmāku briesmīgos draudus, es apņēmu apmetni un nosēdos pie paša ceļa brīdināt mūsu nabaga izklīdinātos cietējus, kam gadītos nākt pa šo taku,

lai viņi neiekristu ļaundaru tīklos.

—  Vai jūs dzīvojat netālu no šejienes? — jautāja svešinieks. — Vai es nevarētu paslēpties pie jums?

—    Mana būda ir ceļa malā, — sacīja sirmgalve, — kādu jūdzi no šejienes, bet lajā ir iemitināti četri Reliala* vīri, kurus sauc par dragūniem, lai viņi sev par prieku mani aplaupīlu, tāpēc ka es negribēju klausīties tā pasaulīgā cilvēka Džona llalfleksta, garīdznieka, bezjēdzīgajā, nebeidzamajā un apnicīgajā pļāpāšanā.

—    Arlabunakti, labā sieviete, un paldies par padomu, — jādams prom, noteica svešinieks.

—   Lai tas kungs jūs svētī, — novēlēja sirmgalve. — Lai jūs sargā Viņš, kam ir vara pārjums.

—   Amen, — atsaucās ceļinieks, — mirstīgā prāts nespēj izdomāt, kur man šonakt paslēpt savu galvu.

—    Man ļoti žēl, ka esat nokļuvis tik grūtā stāvoklī, — ierunājās Mortons, — ja man būtu māja vai kāda cita paspārne, ko es varētu saukt par savu, domāju, ka es drīzāk riskētu izpelnīties vislielāko likuma bardzību, nekā pameslu jūs lādā ķibelē. Taču mans tēvocis tā baidās no visādiem sodiem, kurus Atbilstoši kristīgajai mitoloģijai, velns, visu ļaundarību vaininieks.

likumi paredz tiem, kas atbalsta un uzņem valdībai naidīgas personas vai saietas ar.tām, ka viņš uz stingrāko ir noliedzis mums visiem uzturēt ar tām jebkādus sakarus.

—   INeko eilu es arī negaidīju, — teica svešinieks, — un tomēr jūs varētu mani piemitināt bez tēvoča ziņas: klēts, gulsnis, ratnīca — jebkura viela, kur es varētu noliklies guļus, ņemot vērā manu pieticību, man būtu kāarcicdradēļiem apsists sudraba tabernakuls*.

—  Ticiet man, — stipri apjucis, teica Mortons, — es nekādā ziņā nevaru uzņemt jūs Milnvudā liez tēvoča piekrišanas un ziņas un, pat ja varētu to darīt, arī tad neatļautos pat neapzināti pakļaut viņu briesmām, no kurām viņš visvairāk baidās un norobežojas.

—   Nu, — teica svešinieks, — tad man ir sakāms vēl viens vārds. Vai kādreiz esat dzirdējis savu tēvu pieminam Džonu Belfuru Bērliju?

—   Viņa seno draugu un biedru, kas izglābis viņam dzīvību, gandrīz vai pazaudējot pats savējo, kaujā pie Longmarston- mūras? Bieži, ļoti bieži.

—   Es esmu šis Belfurs, — teica Mortona ceļabiedrs. — Be, kur jūsu tēvoča māja, es redzu gaismu starp kokiem. Man uz pēdām ir tas, kas alkst man atriebties, un mani gaida droša nāve, ja neatradīšu te patvērumu. Nu, izvēlieties, jaunekli: vai nu bēgt prom no sava tēva drauga kā zaglim naktī un līdz ar to nolemt šo draugu mokpilnai nāvei, no kādas viņš izglābis jūsu tēvu, vai arī pakļaut tēvoča pasaulīgos labumus tām briesmām, kas šajā samaitātajā laikā draud tiem, kuri pasniedz kumosu maizes vai malku vēsa ūdens no bada vai slāpēm bojā ejošam kristietim?

Katoļu baznīcā baldahīnam līdzīga altāra virsbūve, kā arī tvertne misas upurim un komūnijai lietojamo svētīto maizīšu glabāšanai.

Mortonam uzreiz prātā uzplaiksnīja tūkstošiem atmiņu. Viņa tēvs, kura piemiņu dēls godāja kā svētumu, bieži bija gari un plaši stāstījis, ka ir pateicību parādā šim cilvēkam, un nožēlojis, ka pēc tik ilgas draudzības abi šķīrušies ar zināmu nepaliku viens pret otru; tas noticis tajos grūtajos laikos, kad visi Skotijas karaļvalsts iedzīvotāji sadalījušies divās naidīgās nometnēs — «rezolueionistos» [11] un «protestētājos»; pirmie kļuvuši par Kārļa Otrā piekritējiem pēc tam, kad viņa tēvs miris uz ešafota, turpretī otri tiekušies pēc savienības ar uzvarējušajiem republikāņiem. Bēri i ja negantais fanātisms sasaistījis viņu ar «protestētāju» partiju, un draugi izšķīrušies, lai nekad vairs nesatiktos, l'ar visu to nelaiķis pulkvedis Mortons bieži bija stāstījis dēlam un ikreiz paudis dziļu nožēlu, ka viņam nav izdevies tā vai citādi pateikties Bērlijam par vairākkārt sniegto palīdzību.

Mortona šaubas izgaisināja nakts vējiņš, kas atnesa no tālienes ļaunu vēstītājas taur" Kaņas; likās, ka tās nāk ar katru mirkli tuvāk, un las liecināja, ka uz mūsu ceļinieku pusi virzās kavalēristu nodaļa.

— Tas acīmredzot ir Kleverliauzsar sava pulkaatlickām. Bet ko gan varētu nozīmēt šis nakts gājiens? Ja dositics tālāk, jūs noteikti iekritīsit viņiem nagos, ja atgriezīsities pilsētiņā, būsit ne mazāk apdraudēts, tāpēc ka tur ir kornets Crerns ar saviem ļaudīm. Taku uz kalniem ir aizšķērsojuši dragūni. Man vai nu jāpaslēpj jūs Milnvudā, vai jāpamet drošai nāvei. Slarp citu, likuma bardzībai pēc taisnības ir jānāk pār mani vienīgo, lā nedrīkst skart tēvoci. Jājam!

Bērlijs ar pilnīgu vienaldzību bija gaidījis Mortona lēmumu un tagad devās viņam nopakaļ.

Milnvuda māja, ko bija cēlis tās pašreizējā īpašnieka tēvs, bija pieticīgs miteklis, atbilstošs pašai muižai; turklāt kopš pāriešanas tagadējā saimnieka rokās tā bija manāmi paplukuši. Netālu no mājas stāvēja saimniecības ēkas. Te Mortons apstājās.

—    Man būs uz neilgu laiciņu jāpamet jūs vienu, — viņš nočukstēja. — Jāsadabū jums guļamais.

—    Ak, tādas ērtības man nav vajadzīgas, — teica liērlijs. — l'ēdējos trīsdesmit gados šī galva ir biežāk atdusējusies uz kūdras kaudzītes vai laukakmeņa nekā uz vilnas vai dūnu spilvena. Malks ela, kumoss maizes, lūgšana pirms naktsmiera un nedaudz sausa siena gultas vietā — man tas ir tas pats, kas citiem izgleznota guļamistaba un kungu galds.

Šajā mirklī Mortonam ienāca prātā, ka, mēģinot ievest bēgli mājā, viņš to pakļaus jaunām briesmām tikt atklātam, tāpēc, iegājis zirgu stallī un sameklējis viņam atstāto posu un šķiltavas, viņš iešķīla uguni un, piesējis steliņģī abus zirgus, pavadīja Bērlijii līdz koka lāviņai staļļaugšā, kas bija pa pusei pilna ar sienu; agrāk te bija gulējis dienas strādnieks, bet tēvocītis aizvien pieaugošā skopuma lēkmē bija viņu atlaidis. Atstājot nejaušo ciemiņu šajā dzīvošanai nederīgajā telpā, Mortons ieteica viņam piesegt gaismu, lai tā nebūtu redzama logā, un izgāja, lai drīz atgrieztos ar ēdamo, ko viņam izdotos sagrabināt tik vēlā stundā. Par to viņš gan nebija sevišķi pārliecināts, tāpēc ka iespēja dabūt kaut vienkāršāko ēdmaņu bija pilnīgi atkarīga no noskaņojuma, kādā būs vienīgais cilvēks, kas baudīja tēvoča uzticību, — viņa vecā saimniecības vadītāja. Ja viņa būtu jau aizgājusi gulēt, kas bija pilnīgi iespējams, vai sliktā noskaņojumā, kas bija tikpat iespējams, tad viņa cerības uz panākumiem būtu vismaz apšaubāmas.

Klusībā lādēdams pretīgo sīkstulību, kas bija iezīdusies visās vecās Milnvudas saimniecības porās, viņš kā parasti pieklauvēja pie aizbultētajām durvīm, pa kurām tika iekšā mājā, kad viņam gadījās aizkavēties vēlāk par to visai agro stundu, kad muižā izdzēsa ugunis. Viņš klauvēja bikli, nedroši, it kā apzinoties savu vainu; šķita, ka viņš drīzāk izlūdzas, nekā pieprasa uzmanību. Mortonam bija jāpieklauvē vairākkārt, iekams saimniecības vadītāja, ņurdēdama caur zobiem, tāpēc ka viņai bija jāizraušas no siltās vietiņas pie priekšnama krāsns, apsējusi rūtainu kakla lakatu, lai pasargātu galvu no aukstā gaisa, atšļūca pa akmens plāksnēm un, drošības labad vairākas reizes atkārtojusi savu «Kas tur ir lik vēlu?» — atbīdīja bultas, atslēdza un bailīgi pavēra durvis.

—   Ir gan piemērots laiks, mister Henrij, — viņa teica lajā valdonīgajā un izaicinošajā tonī, kas raksturīgs iemīļotiem un izlutinātiem kalpotājiem. — Arā dziļa nakts, īstā reize traucēt mājas mieru un neļaut nogurušiem cilvēkiem, kas jūsu gaida, beidzot likties gultā. Jūsu tēvocītis tik šņāc jau kādas trīs stundiņas, Robiņu pievārējis reimatisms, un viņš guļ kā bluķis savā gultā, lln man jūsu dēļ bija jāsēž vienai pašai, lai kā mani mocīja klepus.

Un viņa pāris reizes noklepojās, lai parādītu, kādas nedzirdētas mokas viņai nācies izciest.

—   Esmu jums ļoti pateicīgs, Elisone, tūkstoškārt paldies.

—   Ak, ser, mēs taču esam tik labi audzināti! Daudzi mani sauc par misis Vilsoni, un Miinvuds vienīgais visā muižā sauc mani par Elisoni, bet arī viņš bieži uzrunā mani kā visi pārējie — «misis Elisone».

—   Lai nu tā būtu, misis Elisone, — teica Mortons. — Man tiešām žēl, ka jums manis dēļ bi ja tik ilgi jāpaliek nomodā.

—  Ret ja nu esat pārnācis, mister I Iem ij, — teica rūcīgā vecā sieva, — kāpēc neņemat sveci un neejat gulēt? Un pieraugiet, lai sveces tauki nenopil uz paneļiem, jums ejot pa viesistabu, un nebūtu atkal visā mājā jāberž nost tauki.

—   Hct, Elisone, pirms gulētiešanas es gribu kaut ko ieēst un icd/.ert malku cla.

—   Ieēst? Un elu, mister llenrij? Dieviņ, tētiņ, jūs tak" nemaz neesat pacienāts! Vai domājat, ka mēs neesam dzirdējuši par jūsu varoņdarbu ar «papagaili», ka jūs esat izšķiedis tik daudz pulvera, ar ko pietiktu meža putnu šaušanai no šīs dienas līdz pašai Sveču dienai, un pēc tam kopā ar tiem dīkdieņiem un palaidņiem devies uz dūdinieka «Pajumti» un tur līdz saules rietam dzēris, bez šaubām, uz sava nabaga tēvoča rēķina ar visvisādiem salašņām no piekrastes, un tagad jūs pārrodaties mājās un pieprasāt elu kā īsts kungs un saimnieks!

Galīgi nokaitināts, tomēr atcerēdamies, ka viņam par katru cenu ir jāsagādā savam viesim vakariņas, Mortons apslāpēja dusmas un ņēmās labsirdīgi pārliecināt misis Vilsoni, ka viņš patiešām ir izsalcis un izslāpis.

—   Bet ja runa ir par «papagaiļa» šaušanu, tad esmu nojums dzirdējis, ka jūs pati, misis Vilsone, esat bijusi šajās sacensībās. Žēl, ka neatbraucāt paskatīties uz mums.

—   Ak, mister llenrij, — teica vecā sieviete, — liet man žēl, ka jūs jau mācāties čukstēt sievietei austiņā glaimīgus vārdus! Starp citu, pļāpājiet, cik tīk, bet tikai tādām vecām sievām kā es, nebūs nekāda nelaime. Bet sargieties no jaunajām meičām, manu zēn. «Papagailis»… Jūs uzskatāt sevi par nez kādu brašuli, un kas nu ir, tas ir (šajā mirklī viņa ar sveci apgaismoja Morto- nu)! Nav nekas peļams būt piemīlīgam no ārpuses, ja vien iekšpuse ir tāda pati. Man palicis prātā, ka tad, kad vēl biju draišķīgs skuķēns, cs redzēju Hercogu, to pašu, kuram Londonā nocirta galvu. Ļaudis runāja, kadiezeik laba tā galva gan neesot bijusi, tomēr viņam, nabaga kungam, bijis žēl to zaudēt. Nu redzat, viņš sašāvis «papagaili», tāpēc ka reli kurš gribējis pārspēt viņa gaišību. Viņš bija izskatīgs no vaiga, un, kad augstmaņi sēdās zirgos, lai ļaužu priekšā padrasētu, viņa gaišība bija tikpat tuvu man kā es jums pašreiz un viņš man teica: «Sargies, jauko meitēn (tie ir viņa paša vārdi), mans zirgs nav sevišķi izveicīgs.» Bet tagad, kad jūs sakāt, ka esat par maz ēdis un dzēris, es pierādīšu, ka nekad neesmu jūs aizmirsusi, jo es nedomāju, ka jauniem cilvēkiem būtu labi likties gultā ar tukšu vēderu.

L'ii misis Vilsonei nebūtu nodarīts pāri, jāpiebilst, ka viņas nakts spriedelējumi šādos gadījumos diezgan bieži beidzās ar šo gudro frāzi, pēc kuras galdā vienmēr parādījās kaut kas ēdams, turklāt mazliet labāks nekā parasti, un tā notika arī šoreiz. Īstenībā viņas rūkšanas galvenais iemesls bija vēlēšanās parādīt savu svarīgumu un varu, tāpēc ka dziļākajā būtībā misis Vilsone nebija slikta sieviete un, protams, vairāk par visu pasaulē mīlēja savu veco un jauno saimnieku, kaut arī mocīja abus bez sava gala. Tagad viņa ļoti apmierināta vēroja, kā misters Henrijs, kā viņa to godāja, bauda atstāto cienastu.

— Ēdiet vesels, manu skaistulīt. Es domāju, ka pie Nīla Blcina jūs tādus gardumus nedabūjāt. Viņa sieva bija prātīgs cilvēks un mācēja ļoti labi gatavot visādus ēdienus saviem viesiem, bet ar saimniecību kārtīgā mājā viņa galā netiktu, tas ir vairāk nekā skaidrs. Bet es baidos, ka viņas meita ir auša: izgājušo svētdien viņa bija baznīcā sagriezusi matus zem tīkliņa tādā jocīgā ērkulī. Jādomā, ka gan jau dabūsim dzirdēt jaunumus par viņu vīnūzi. Nu, bet manas vecās acis līp ciet; nesteidzieties, manu skaistulīt, neaizmirstiet nopūst sveci; vēl ir rags ar clu un glāze ar neļķu ūdeni; es to nevienam nedodu, glabāju kā zāles tām reizēm, kad man uznāk vēdergraizes; jūsu jaunajām asinīm lās ir labākas par brendiju. Arlabunakl, mister I lenrij, un nepiemirstiet, ka jābūt uzmanīgam ar sveci.

Mortons apsolīja precīzi izpildīt viņas norādījumus un lūdza neuztraukties, ja viņa izdzirdētu atveramies šīs durvis, jo viņam taču kā parasti vēlreiz jānāk apraudzīt savu zirgu un parūpēties par to. Misis Vilsone aizgāja, un, Mortons, paņēmis ēdamo, jau gribēja steigties pie sava ciemiņa, kad, mādama ar galvu, durvīs atkal parādījās vecā saimniecības vadītāja ar atgādinājumu pirms došanās pie miera noteikti atskaitīties sev par aizvadītās dienas darbiem un izlūgties aizgādību tumsas stundām.

Tādi bija zināmas kalpotāju šķiras tikumi, kas savā laikā bija pazīstami Skotijā un varbūt vēl tagad ir dzīvi kaut kur attālu grāfistu vecās muižās. Viņi bija kā savi cilvēki ģimenēs, kur kalpoja, un, tā kā nespēja iedomāties, ka, dzīvi būdami, varētu šķirties no saviem saimniekiem, tad, protams, bija no visas sirds pieķērušies katram ģimenes loceklim*. No otras puses, savu kungu iecietības vai kūtrības samaitāti, viņi nereti kļuva par untumainiem, iedomīgiem tirāniem, tā ka reizēm saimniece vai saimnieks gandrīz bija gatavi nomainīt viņu stūrgalvīgo uzticību ar mūslaiku kalpa pieglaimīgo un iztapīgo divkosību.

Katlam vīriešu kārtas kalpotājam, kas bija ārkārtīgi apvainojis savu kungu, tika pavēlēts nekavējoties iet prom no dienesta. «To nu gan es nedarīšu,» atbildēja mājkalpotājs. «Jūsu godība nezina, ka jums ir labs kalps, toties es zinu, ka man ir labs saimnieks.» Otrā, līdzīgā gadījumā saimnieks teica: «Džon, mēs ar tevi nekad vairs negulēsim zem viena jumta,» — uz ko Džons ļoti naivi atbildēja: «Pie kāda velna tad jūsu godība domā apmesties?»

6. nodaļa

Šā vīra vaigs kā lapa traģiska Liek jaust, ka traģiska būs grāmata.

Šekspīrs

Beidzot ticis vaļā no saimniecības pārzines, Mortons savāca visu ēdamo, ko viņa bija atnesusi, un gatavojās nest vakariņas savam paslēptajam ciemiņam. Viņš nolēma iztikt bez gaismas, jo pazina katru ejamā ceļa līkumu kā savus piecus pirkstus, un labi vien bija, ka viņš nepaņēma līdzi lukturi: Mortons vēl lāgā nebija pārkāpis pār slieksni, kad smaga zirgu soļu dimdoņa pavēstīja, ka lejā pa ceļu, kas vijās apkārt muižas uzkalnam, garām jāj tā pati kavalērijas nodaļa, kuras timpānus* viņi pirmīt bija dzirdējuši. Viņš skaidri sadzirdēja virsnieka komandu «stāt!». Tad uz īsu brīdi iestājās klusums, ko reizēm iztraucēja likai kāda nepacietīga karazirga zviedziens vai kārpīšanās.

—   Kam pieder šī māja? — kāds ierunājās valdonīgā un pavēlošā balsī.

—   M iInvudam, ar jūsu godības atļauju, — skanēja atbilde.

—   Vai īpašnieks ir uzticams cilvēks? — jautāja pirmais.

—  Viņš klausa valdības pavēlēm un bieži apmeklē garīdznieku, kas piedod grēkus.

—   Ak tā? Piedod grēkus? Tā ir likai nodevības maska, ko ļoti neapdomīgi atvēl katram, kas ir pārāk gļēvs, lai atklāti turētos piesavas pārliecības. Vai labāk nebūtu aizsūtīt vairākus vīrus un kārtīgi pārmeklēt māju? Ja nu tur slēpjas kāds no tiem asinskārajiem neliešiem, kuri iejaukti šajā pretīgajā slaktiņā?

Kara mūziku naktī nes|>ēlē. Bet kas mums var galvot, ka Kārļa Otrā laika to nemēdza darīt? Kamēr es neesmu to pamatīgi izdibinājis, timpāni dārdēs, tāpēc ka tas piešķir kaut ko gleznainu nakts pārgājienam.

lokāms Milnvuds bija paguvis apvaldīt šā priekšlikuma uz- dzīto satraukumu, sarunai pievienojās trešais:

— Es nedomāju, ka tas būtu nepieciešams. Milnvuds ir vārgs, grūtsirdīgs večuks, viņš nekad nejaucas iekšā politikā un vairāk par visu pasaulē mīl savu naudas maisu un parādzīmes. Viņa brāļadēls, kā cs dzirdēju, šodien esot piedalījies ieroču skatē un sašāvis «papagaili», tā ka arī viņš neizskatās pēc fanātiķa. lvs domāju, ka viņi jau sen ir aizgājuši gulēt un satraukums šajā nakts stundā var iedzīt kapā nabaga večuku.

Labi, — atbildēja komandieris, — lai notiek pēc lava prāta. Pārmeklēt māju nozīmē zaudēt laiku, kura mums tāpat jau ir par maz. Miesassardzes kungi, uz priekšu! Marš!

lielas tauru skaņas, reizi pa reizei iedārdoties timpāniem, kas sita ritmu, kopā ar pakavu klaboņu un ieroču šķindu vēstīja, ka nodaļa atkal devusies ceļā. Kad kolonnas pirmās rindas sasniedza piekalni, pa kuru augšup uzvijās ceļš, no mākoņiem izlīda mēness un tā gaismā blāvi paspīdēja ķiveres, un tumsā likko varēja saredzēt zirgu un jātnieku izplūdušos slāvus. Tic kāpa uzkalnā un nozuda aiz tā kores, tas turpinājās tik ilgi, ka bija noprotams — nodaļa ir skaitliski diezgan liela.

Kad pēdējais jātnieks bija nozudis, jaunais Mortons steidzās pie sava ciemiņa. Iegājis slēptuvē, viņš ieraudzīja to sēžam uz vienkāršās lāviņas ar kabatas Bībeli rokās, un likās, ka ciemiņš ir pilnīgi nodevies lasīšanai. Platais zobens, ko viņš bija izvilcis no maksts, ierodoties dragūniem, gulēja viņam uz ceļiem, un vaska svecīte blakām uz vecās kastes, kas aizstāja galdu, mela vāju, nespodru gaismu uz viņa bargajiem un rupjajiem vaibstiem, kuru negantumu svinīgāku un cēlāku darīja traģiskas pacilātības nokrāsa. Sā vīra vaigā bija tāda izteiksme, il kā viņu būtu pārņēmusi kāda visas citas kaislības un jūtas nomācoša doma, kā augstākais paisuma brīdis, kad skatienam pazūd piekrāsies akmeņi un bangas ap zemūdens klintīm un par to esamību liecina tikai putās sažķīstošie viļņi, kas verd un virpuļo virs tiem. Viņš pacēla galvu tikai tad, kad Mortons jau bija kādu minūti viņu vērojis.

—    Es manu, — ierunājās Mortons, paskatīdamies uz zobenu, — ka esat dzirdējis mums garām aizjājam dragūnus; viņu ierašanās aizkavēja mani kādu laiku.

—  Es tikpat kā nepievērsu tam uzmanību, — atteica Belfurs. — Mana stunda vēl nav situsi, bet es esmu pilnīgi pārliecināts, ka kādu dienu kritīšu viņu asiņainajās rokās un ar godu tikšu piepulcināts tiem svētajiem, kurus viņi ir nobendējuši. Un es ilgojos, jaunekli, lai šī stunda pienāk; tā būs man tikpat gaidīta kā kāzas līgavainim. Bet ja manam kungam vēl vajadzīgs mans darbs zemes virsū, tad man jāstrādā bez kurnēšanas.

—   Paēdiet un atpūtieties, — teica Mortons. Rīt, līdzko varēsit saredzēt taku cauri purvam, jūsu paša drošības labad jums jādodas projām, lai nokļūtu kalnos.

—   Jaunekli, — atteica Belfurs, — cs jums jau esmu līdz kaklam un, iespējams, būtu vēl vairāk, ja jūs zinātu, kādu nastu es nupat esmu uzņēmies. Un par to arī nav ko brīnīties, tāpēc ka reizumis es pats sev esmu līdz kaklam. Vai jūs domājat, ka tas nav smags pārbaudījums miesai un garam būt aicinātam izpildīt taisnīgos debesu spriedumus, kamēr pats vēl esi šai saulē un saglabā sevī tās aklās jūtas un līdzcietību pret miesas ciešanām, kas liek nodrebēt mūsu pašu miesai, izdurot zobenu cauri svešajai? Un vai jūs domājat, ka tad, ja kāds no galvenajiem tirāniem ir aizraidīts uz viņpasauli, soda izpildītājs var visu laiku skatīties atpakaļ un garā stingrs un nesatricināts atcerēties savu līdzdalību tirāna nomaitāšanā? Vai viņam reizēm nav jāuzdod jautājums, cik taisnīga ir degsme, ko viņš izjuta un kuras iespaidā rīkojās? Vai viņam nav reizēm jāšaubās, no kurienes cēlies šis stiprais dzinulis, kas radās un nostiprinājās viņā, lūdzot par debesu vadību šajā grūtajā darbā, un vai savā jūtu apjukumā viņš nav sajaucis no pašas Patiesības nākošās atbildes ar kādiem stipriem, ienaidnieka iedvestiem maldiem?

—   INo šīm lietām, mister belfur, es pārāk maz ko saprotu, lai strīdētos ar jums, — atbildēja Mortons, — bet atzīstos, ka dziļi šaubos, vai tie ir dievišķas izcelsmes dzinuļi, ja tie mudina uz rīcību, kura ir pretrunā ar tām dabiskajām cilvēkmīlestības jūtām, ko debesis mums uzticējušas kā mūsu izturēšanās galveno likumu.

Belfurs likās mazliet satraukts; viņš strauji izslējās, tad saņēmās un dzedri atbildēja:

—   Tas ir dabiski, ka jūs tā domājat: jūs vēl sēžat likuma pazemes cietumā, bedrē, kas tumšāka par to, kurā bija iemests Jeremija [12] , drūmāka par liamclmeleha dēla Malkaja cietumu, kur ūdens vietā bija dubļi. Tomēr uz jūsu pieres ir derības zīmogs, un tā taisnā cilvēka, kas nežēloja savas asinis, aizstāvot kalnos pacelto karogu, dēls pilnīgi neaizies pazušanā kā kādi tumsas l)ērni. Vai jūs domājat, ka šajā skarbajā un' nelaimīgajā laikā no mums neprasa neko citu kā vien turēties pie morāles likuma, cik vien mūsu vārgā miesa atļauj? Vai jūs uzskatāt, ka mums jāuzvar tikai pašiem savas netikumīgās un grēcīgās jūtas un kaislības? Nē, kopš tā brīža, kad apjozām savus gurnus, mēs esam aicināti drosmīgi sāki cīņu un, kad zobens izvilkts, iznīcināt katru neticīgo, kaut arī las būtu mūsu kaimiņš, un cietsirdīgo varasvīru, kaut arī las būtu no mūsu pašu dzimtas vai mūsu pašu sirdī lolots draugs.

—   Tie ir tie paši ieskati, — teica Mortons, - ko jums piedēvē jūsu ienaidnieki un kas, ja arī neattaisno, tad vismaz izskaistina nežēlīgos pasākumus, kuri ir vērsti prel jums. Viņi apgalvo, ka jūs piesavinoties tiesības uz patvarīgu rīcību, attaisnojot to, kā jūs sakāt, ar kaut kādu iekšējo gaismu, noraidot likumīgās varas priekšrakstus, valsts likumus un pat vienkāršu cilvēcību, ja tā ir pretrunā ar to, ko jūs saucat par sevī mītošo garu.

—  Viņi mūs apmelo, — atbildēja kovenantietis. — Zvēresta lauzēji ir viņi, kas atmetuši visus likumus, gan Dieva, gan cilvēku likumus, un tagad vajā mūs par uzticību Svinīgajai līgai un līgumam starp Dievu un Skotijas karalisti, līgumam, kuram viņi visi, izņemot dažus nelabojumus pāvesta piekritējus, agrāk ir zvērējuši uzticību un kuru tagad dedzina tirgus laukumos un ņirgādamies mīda kājām. Kārlis Stjuarts atgriezās mūsu kara- lislēs, bet vai tad šie ļaundari palīdzēja viņam atgriezties? Viņi mēģināja to izdarīt ar stingru roku, tomēr viņiem, es domāju, nekas neiznāca. Vai tad Džeimss Grems Monlrouzs un viņa kalnieši laupītāji būtu varējuši uzcelt Kārli Stjuartu atpakaļ tēva tronī? Viņu vadoņi pie Rietumu vārtiem ilgi stāstīja kaut ko pavisam citu. Tie bija svēta darba veicēji — tabcrnakula skaistuma atjaunotāji, kas aicināja viņu atpakaļ tronī, no kura bija gāzts viņa tēvs. Bet ar ko mums atlīdzināja? Kā teicis pravietis: «Mēs gaidījām mieru, bet nekā laba nav, gaidījām izdziedināšanu, bet ieraudzījām slimības. No Dana bija dzirdama zirgu sprauslāšana, no zirgu zviedzieniem drebēja visa zeme, un viņi ir atnākuši un iznīcinājuši šo zemi un visu, kas tajā dzīvo.»

—   Mister Relfur, — atbildēja Mortons, — es neņemšos nedz piekrist jūsu apsūdzībām pret valdību, nedz arī tās atspēkot. Esmu centies atlīdzināt parādu sava tēva biedram, dodot jums patvērumu nelaimes brīdī, bet atvainojiet mani, ja neizsakos nedz par, nedz pret jūsu uzskatiem. Es jūs atstāšu, lai varat atpūsties, un no visas sirds vēlos, kaut manos spēkos būtu sagādāt jums lielākas ērtības.

—   Ceru, ka redzēšu jūs rīt pirms ai/jāšanas? Ks neesmu no tiem, kas ar visu sirdi ilgojas pēc tuviniekiem un draugiem šajā pasaulē. Kad ķēros pie arkla, es noslēdzu līgumu ar savām pasaulīgajām tieksmēm, ka neskatīšos atpakaļ uz to, kas palicis man aiz muguras. Bet mana vecā cīņu biedra dēls man ir gluži kā savējais, un es nevaru neskatīties uz viņu ar dziļu un stipru ticību, ka reiz pienāks diena, kad redzēšu viņu apjožam zobenu, lai cīnītos par to cēlo un taisnīgo lietu, par ko cīnījies un lējis asinis vina tēvs.

Mnrtons apsolīja pamodināt bēgli, kad būs laiks turpināt ceļu, un viņi šķīrās, lai dotos pie miera.

Mortons apgūlās, lai kaut nedaudz nosnaustos, taču aizvadītās dienas notikumu satrauktā iztēle nedeva vēlamo atpūtu. Acu priekšā rēgojās bezsakarīgas šausmu ainas, kurās galvenā darbības persona, šķiet, bija viņa jaunais draugs. Sapnī iejaucās arī Edītes Belendenas daiļais tēls, vienās asarās, sajukušiem matiem; likās, ka tas meklē viņa mierinājumu un atbalstu, ko viņš nespēja sniegt. Mortons satraukts pamodās no caurā miega, un sirds viņam sažņaudzās ļaunā nojautā. Tālo kalnu kores jau mirdzēja žilbinošā gaismā, un pār zemi visā savā spirgtumā pletās vasaras rīta blāzma.

—   Esmu aizgulējies, — viņš uzsauca pats sev, — un tagad jāskubina šis nelaimīgais bēglis, lai ātrāk jāj projām.

Viņš apģērbās, cik ātri vien bija iespējams, atvēra durvis, cik klusi vien varēja, un steidzās uz kovenantieša slēptuvi. Mortons iegāja tajā uz pirkstgaliem, tāpēc ka šā savādnieka noteiktais tonis un izturēšanās gluži tāpat kā neparastā izturēšanās un uzskati bija iedvesuši viņam jūtas, kas līdzinājās godbijīgām bailēm. Belfurs vēl gulēja. Saules stars apspīdēja viņa neapsegto guļamvietu, un Mortons varēja redzēt, kā raustās skarbā seja, kas likās atspoguļojam kādu sīvu iekšēju cīņu. Viņš nebija noģērbies. Rokas gulēja uz segas, labā, stingri savilkta dūrē, šad un tad nesekmīgi mēģināja sist, kā parasti mēdz būt murgos; kreisā bija izstiepta gar sāniem un laiku pa laikam noraustījās kā atgrūzdama kādu. Uz pieres bija izspiedušās sviedru lāses «kā burbuļi uz nupat savirmotas upes», un šīs saviļņojuma pazīmes pavadīja atsevišķi vārdi, kas ik pa brīdim izspruka no viņa lūpām: «Tu esi man rokā, Jūda… tu esi man rokā… Neķeries man ap ceļiem… neķeries man ap ceļiem… Gāz viņu zemē!… Garīdznieks? Jā gan, Bāla* garīdznieks, kas jāsasien un jānogalē turpat Kišonas [13] krastā… Ugunsieroči neko nevar viņam padarīt… Sitiet… duriet ar auksto asmeni… Dariet galu vina ciešanām… dariet galu vina ciešanām kaut vai aiz cienās pret viņa sirmajiem matiem.»

Gaužām satraukts par šo izsaucienu jēgu (tie pat miegā lauzās ārā no gulētāja mutes ar drūmu kaismi), kas liecināja par kādu viņa pastrādātu varmācību, Mortons paraustīja savu ciemiņu aiz pleca, lai pamodinātu. Pirmie vārdi, ko viņš izrunāja, bija: «Vediet mani, kurp gribat, esmu gatavs atbildēt par visu padarīto.»

Paskatījies apkārt un pilnīgi atmodies, viņš vienā mirklī atguva savu parasto bargo un drūmo izskatu un, nokritis ceļos, pirms sākt sarunu ar Mortonu, izplūda kaismīgā lūgšanā par cietēju Skotijas baznīcu, par to, lai nogalināto svēto un mocekļu asinis būtu tīkamas debesīm un lai visuvarenā vairogs tiktu pacelts pār viņu izkliedētajām atliekām, kas Viņa vārdā mīt tuksnesī. Atmaksu, ālru un pilnīgu atmaksu apspiedējiem — tāda prasība izskanēja viņa lūgšanas beigās, ko viņš pauda enerģiskā un spilgtā valodā, kuru vēl iespaidīgāku vērta svēto rakstu austrumnieciskie izteicieni.

Pabeidzis lūgšanu, viņš pieeēlūs un, paņēmis Mortonu pie rokas, kopā ar viņu nokāpa lejā stallī, kur Ceļinieks (ar tādu vārdu viņu pazina seklā) sāka gatavot zirgu tālākam ceļam. Kad segli un iemaukti bija uzlikti, Bērlijs palūdza Mortonu pavadīt viņu kaut šāviena attālumā cauri mežam un parādīt taisnāko ceļu uz purvu. Mortons labprāt piekrita, un viņi kādu laiku klusēdami gāja vecu, kuplu koku ēnā pa aizaugušu taku, kas, apmēram pusjūdzi vijusies cauri mežam, izveda kailā un neapdzīvotā apvidū, kurš pletās līdz kalnu piekājei.

Saruna lāgā nevedās, kamēr Bērlijs pēkšņi neiejautājās Mor- tonam, vai vārdi, ko viņš teicis pagājušajā naktī, nav nesuši augļus jaunekļa dvēselē.

Mortons atbildēja, ka viņš palicis pie saviem agrākajiem uzskatiem un ir pilns apņēmības, vismaz cik lielā mērā un cik ilgi būs iespējams, apvienot sevī labu kristieti un mierīgu pavalstnieku.

— Citiem vārdiem sakot, — piebilda Bērlijs, — jūs gribat kalpot gan Dievam, gan Mamonam* — vienu dienu paust ar savu muti patiesību, l»ct nākamajā dienā ar ieroci rokā pēc pasaulīgas un tirāniskas varas pavēles nogalināt tos, kuri tās pašas taisnības dēļ ir atteikušies no šīs pasaules labumiem? Jūs domājat, — viņš turpināja, — ka var piedurties darvai un palikt neaptraipīts, iestāties velna apsēsto rojālisma atbalstītāju, pāvesta piekritēju, pāvesta episkopālisma aizstāvju, brīvdomātāju un Dieva zaimotāju rindās, piedalīties viņu izpriecās, kas ir vienlīdzīgas ar upurēšanu elkiem, pie izdevības saieties ar viņu meitām, kā Dieva dēli pirms grēku plūdiem sagājās ar cilvēku meitām… Jūs domājat, es saku, ka varat darīt visas šīs rie- beklības un palikt neapgānīts? Bet es jums saku, ka jebkura biedrošanās ar baznīcas ienaidniekiem ir briesmīgs, Dievam nīstams ļaunums! Neskarieties klāt, neaiztieciet, neņemiet rokā! Un nelodājiet ies, jaunekli, it kā jums vienīgajam būtu jānomāc sevī pasaulīgās jūtas un jāatsakās no baudām, kas gluži kā lamatas nosviestas jums pie kājām… Es saku, ka Dāvida dēls [14] nav pasludinājis cilvēku ciltij to labāko likteni.

Viņš uzlēca zirgā un, pagriezies pret Mortonu, atkārtoja svēto rakstu tekstu:

— «Un smaga nasta lika uzkrauta Ādama dēliem no tās dienas, kad viņi iznāca no mātes miesām, līdz lai dienai, kad viņi atgriezīsies visu lietu mātē: gan tam, kas tērpts zilā zīdā un valkā kroni, gan arī tam, kuram mugurā vienkāršas linu drānas, ir viens liktenis — naids, skaudība, raizes, nemiers, grūtības, nesaskaņas un nāves bailes atpūtas brīdī.»

Izrunājis šos vārdus, viņš paskubināja zirgu un drīz vien nozuda mežā.

«Ardievu, bargais fanātiķi,» nodomāja Mortons, nolūkodamies viņam pakaļ. «Cik bīstama varētu būt šāda cilvēka sabiedrība, ja man būtu citāds noskaņojums! Ja mani atstāja vienaldzīgu viņa dedzīgā aizrautība ar abstraktām mācībām jeb, pareizāk, ar neparastu baznīcas iekārtu (tāda bija viņa spriedelējumu jēga), vai tad es varu būt cilvēks, turklāt vēl skots, un vienā mierā noraudzīties uz šīm vajāšanām, kas prātīgus cilvēkus padara neprātīgus? Vai mans tēvs necīnījās par pilsonisku un reliģisku brīvību? Un vai cs rīkošos pareizi, palikdams bezdarbīgs vai nostādamies despotiskas valdības pusē, ja radīsies patiesa iespēja izlīdzināt neciešamās pārestības, kas nodarītas maniem nelaimīgajiem tautiešiem? Bet kas man galvos, ka šie ļaudis, kurus vajāšana padarījusi mežonīgus, uzvaras stundā nekļūs tikpat nežēlīgi un neiecietīgi kā tie, kuri viņus tagad vajā? Kādu mērenību vai žēlastību var sagaidīt no šā

Hērlija, kas ir viens no viņu galvenajiem cīnītājiem un, liekas, vēl tagad nav atdzisis pēc kādas pastrādātas varmācības un jūt sirdsapziņas pārmetumus, kurus nespēj apslāpēt pat viņa fanātisms? Man apnicis redzēt sev visapkārt vienu vienīgu varmācību un niknumu — tc zem likumīgas valsts varas, te zem reliģiskas kaismes maskas. Man netīkama kļuvusi dzimtene, es pats, mana atkarība, nepieciešamība apspiest savas jūtas, šie meži, upe, māja — viss, izņemot Edīti, bet arī viņa nekad nekļūs mana! Kālab izsekot viņu pastaigas laikā? Kālab maldināt sevi un varbūt arī viņu ar nepiepildāmiem sapņiem? Viņa tik un tā nebūs mana. Kālab tad vēl ilgāk mocīt sevi ar maldīgām cerībām?»

— bet es neesmu vergs, — viņš teica skaļi, izsliedamics visā augumā, — neesmu vergs, vismaz vienā ziņā droši neesmu. Es varu atrast sev mājvietu citur: tēva zobens ir mans zobens, un visa Eiropa ir manā priekšā, kā savā laikā tā pavērās viņam un simtiem manu tautiešu, kas piepildījuši to ar savu varoņdarbu slavu. Varbūt kāda laimīga nejaušība arī mani pielīdzinās mūsu Rūsveniem, Leslijicm vai Monro [15] , slavenā protestantisma cīnītāja Gustava Ādolfa labākajiem karavadoņiem, vai arī, ja las nenotiks, mani gaida kareivja dzīve vai kareivja kaps.

Nonācis pie šādas pārliecības, Mortons attapās, ka stāv pie pašām tēvoča mājas durvīm, un nolēma, nezaudējot laiku, iepazīstināt vinu ar sav iem nodomiem. i

«Vēl viens Edītes skatiens, vēl viena pastaiga ar Edīti, un mana apņēmība izgaisīs. Tāpēc mati jānogriež sev atkāpšanās ceļš un tikai tad pēdējo reizi jātiekas ar viņu.»

Šo domu pārņemts, viņš iegāja ar paneļiem apdarinātajā viesistabā, kur tēvocis jau sēdēja pie brokastu galda, uz kura bija milzīgs šķīvis ar auzu putru un attiecīgs daudzums paniņu.

Turpat atradās arī tēvoča iemīļotā saimniecības vadītāja, pa pusei stāvus, pa pusei noliekusies pār viņa krēsla at/.veltni pozā, kas liecināja tiklab par brīvu izturēšanos, kā arī par cieņu. Jaunības dienās vecais kungs bija bijis apbrīnojami garš, bet nu viņš šo priekšrocību bija zaudējis un sakņubis tādā mērā, ka reiz sapulcē, kur lika spriests par iecerēto arkveida lilta būvi pār diezgan platu strautu, kāds mēlgalīgs kaimiņš piedāvāja Miln- vudam pieklājīgu summu par viņa līko mugurkaulu, apgalvodams, ka sīkstulis labprāt pārdos kairu viņam piederošu lietu. Neparasti lielā izmēra kleinās kājas, garās, (ievās rokas, rotātas ar nagiem, kam reti kad bija pieskārušās šķēres, grumbainā un saverkšķītā seja, kas ar savu garumu atbilda visam augumam, kopā ar mazajām, pelēkajām plēsonīgajām ačtelēm, kuras mūždien likās meklējam, kur ko varētu ieraut, padarīja pilnīgu neko labu nesološo Milnvudas saimnieka mistera Morlona ārieni. Tā kā būtu bijis ļoli nesaprātīgi ievietot tādā necienīgā šķirstiņā augstsirdību vai devību, tad daba bija apgādājusi viņa miesu ar ārienei pilnīgi atbilstošu dvēseli, tātad zemisku, patmīlīgu un alkatīgu.

Kad šī simpātiskā persona pamanīja ienākušo brāļadēlu, tā, iekams uzrunāja viņu, pasteidzās norīt pilno putras karoti, ko pašreiz lieši cēla pie mutes, bet, tā kā putra bija dedzinoši karsta, tad lejup pa barības vadu uz kuņģi ejošās sāpes vēl uzkurināja saīgumu, ar kādu misters Milnvuds gaidīja savu radagabalu.

—   Kaut velns parautu to, kas to putru vārījis! — tāds bija viņa pirmais izsauciens, kas bija domāts ēdienam.

—   I'utra šodien ir laba, — teica misis Vilsone, — jums tikai vajadzēja padzesēt. I'.s pati to vārīju, bet, ja cilvēkiem trūkst pacietības, tad viņiem ir vajadzīgas alvotas rīkles.

—   Palieciet klusu, Elisone! Es runāju ar brāļadēlu. INu, ko teiksit, ser? Kur jūs bijāt aizdrāzies? Vakar jūs nebijāt mājā gandrīz līdz pusnaktij.

—  Apmēram tā laikam bija, ser, — v ienaldzīgā tonī atbildēja Mortons.

—   Apmēram, ser? Kas tā par atbildi, ser? Kāpēc jūs neatgriežaties mājās kopā ar visiem, kas piedalījās skatē?

—   Es domāju, ka jūs ļoti labi zināt iemeslu, ser, — tcica Mortons. — Man vakar palaimējās izcīnīt pirmo vietu starp šāvējiem, un es, kā tas ir pieņemts, mazliet aizkavējos, lai pacienātu citus jauniešus, kas piedalījās skatē.

—   Velns parāvis, ser! Un jūs esat atnācis pateikt to man taisni acīs! Jūs gribat cienāt citus, jūs, kas nezinātu, ko ēst pusdienās, ja jūs nebarotu tāds gādīgs cilvēks kā es? liet, ja jūs liekat man tērēties, tad jums tas ir jāatpelna. Es nesaprotu, kāpēc jūs nevarētu ķerties pie arkla, īpaši tagad, kad no mums aizgājis arājs. Tas jums piestāvētu labāk nekā ģērbšanās zaļās drēbēs un sudraba naudas tērēšana par pulveri un svinu: jums būtu rokās godīgs amats, un jūs pelnītu maizi, nebūdams nevienam par slogu.

—   Man ļoti gribas iemācīties šo amatu, ser, bet es neprotu vadīt arklu.

—  Un kāpēc ne? Tas ir daudz vieglāk par šaušanu armusketi vai loku, kas jums tik dikti patīk. Vecais Deivijs vēl nav pabeidzis aršanu, un jūs varētu divas trīs dienas pastrādāt pie viņa par dzinēju, tikai pielūkojiet, ka nenodzenat vēršus. Iemācīsities, ka nebūs ko redzēt, par to es galvoju. I legiholmā ir smaga zeme, un Deivijs ir par vecu, lai noturētu lemesi zemē.

—   Atvainojiet, ka pārtraucu jūs, ser, bet es esmu pieņēmis lēmumu, kas atbrīvos jūs no šā sloga un izdošanām, kuras ir saistītas ar manu uzturēšanos šeit.

—   Ak tā? Patiešām? Pašam savs lēmums? Tam jābūt kaut kam gudram! — teica tēvocis, dīvaini pavīpsnādams. — Nu,lad paklausīsimies, puis.

—   Es to izstāstīšu divos vārdos, ser. Esmu nodomājis atstāt šo zemi un dienēt ārzemēs, kā to izdarīja mans tēvs pirms tam, kad pie mums vēl nebija sākušās šīs nedienas. Viņa vārds vēl nebūs aizmirsts zemēs, kur viņš dienējis, un tas radīs iespēju viņa dēlam vismaz izmēģināt laimi kā karavīram.

—   Dievs, esi mums žēlīgs! — iesaucās saimniecības vadītāja. — Mūsu jaunais misters Henrijs lai brauktu uz ārzemēm? Nē, nē, ak nē, tas nevar būt!

Milnvudu, kam ne prātā nenāca šķirties no brāļadēla, kas turklāt daudzējādā ziņā bija viņam ļoti noderīgs, kā zibens spēriens pārsteidza šī pēkšņā neatkarības deklarācija, turklāt no tā paša jaunekļa, kurš līdz šim bija izturējies pret viņu ar bezgalīgu cieņu.

—   Bet kā jūs domājat, jaunais cilvēk, kas jums dos līdzekļus, lai varētu dzīties pēc neiespējamā? Es jau nu tas nebūšu, tas man ir skaidrs. Es tāpat ar pūlēm spēju uzturēt jūs savā mājā. Jūs apprecēsities, par to esmu pārliecināts, tāpat kā darīja jūsu tēvs, un atsūtīsit savam tēvocim veselu baru bērneļu, kuri manās vecumdienās plēsīsies cits ar citu un piebļaus visu māju, bet vēlāk, kad viņiem būs izauguši spārni, aizlidos projām tāpat kā jūs, ja viņus palūgs muižā kaut ko padarīt.

—   Man nenāk ne prātā precēties, — iebilda Henrijs.

—   Nu, paklausies tik viņu! — iejaucās saimniecības vadītāja. — Kauns klausīties, ka tāds nosvērts jauns cilvēks runā tādas lielas, kad katram zināms, ka ir jāprecas, citādi sākas palaidņošanās.

—   Palieciet jel mierā, Elisone! — viņu apsauca saimnieks. — Un jūs, llenrij, arī (viņš piebilda rāmāk), un metiet ārā no galvas šīs blēņas. Tas ceļas no tā, ka jūs vakar bijāt karavīrs… IJn ņemiet vērā, puis, ka jums nav naudas, lai piepildītu šos neldzīgos plānus.

—   I.ūd/.u, piedodiet, ser, bet manas vēlēšanās būs ļoti pieticīgas, un, ja jūs būtu tik laipns un atdotu man zelta ķēdi, ko markgrāfs pasniedza manam tēvam pēc kaujas pie Lucenas…

—   Apžēliņ! Zelta ķēdi? — iesaucās tēvocis.

—   Zelta ķēdi! — kā atbalss atkārtoja saimniecības vadītāja; abus bija pagalam pārsteigusi priekšlikuma nekaunība.

—  Es paturēšu tikai dažus posmus, — turpināja jauneklis,

—   lai tie man atgādinātu cilvēku, kas nēsājis ķēdi, un vietu, kur tā viņam pasniegta. Ar pārējo man pieliks, lai uzsāktu tādu pašu dzīves ceļu kā las, uz kura mans tēvs saņēma šo atzinības zīmi.

—  Žēlīgais Dievs! — izsaucās misis Vilsone. — Mans saimnieks to nēsā katru svētdienu.

—  Svētdienu un sestdienu, — piebilda vecais Milnvuds,

—    ikreiz, kad es uzvelku savus melnos samta svārkus. Un Vilijs Maktrikits gandrīz vai ir tādās domās, ka šī ķēde ir mantots īpašums, kas drīzāk pieder ģimenes galvai nekā bijušā īpašnieka tiešajam pēcnācējam. Ķēdei ir trīs tūkstoši posmu, esmu tos pārskaitījis nezin cik reižu. Tā maksā trīs tūkstošus sterliņu mārciņu.

—   Tik daudz man nemaz nevajag, ser; ja jūs gribēsit izsniegt man trešo daļu no šīs naudas un piecus ķēdes posmus, tā pilnīgi pietiks mana mērķa sasniegšanai, l>et pārējais būs kaut neliela atlīdzība par izdevumiem un rūpēm, ko esmu jums sagādājis.

—   Tas puisis ir jucis! — iesaucās tēvocis. — Kas noliks ar Milnvudas ēkām, kad cs būšu miris un prom no šīs pasaules? Viņš pameslu pat Skotijas kroni, ja tas viņam būtu.

Pagaidiet, ser, — ierunājās vecā saimniecības vadītāja,

man jāteic, ka daļēji tā ir jūsu paša kļūda. Nevajadzēja tik stingri turēt viņu grožos, un, ja jau viņš ir bijis tajā «Pajumtē», tad vairāk kā skaidrs, ka jums rēķins ir jāapmaksā.

— Met tikai lai tas rēķins nepārsniegtu divus dolārus, Elison, — I>e/.gala negribīgi teica vecais džentlmenis.

—    Es pati sarunāšu ar Nīlu bleinu, ļaujiet tikai man nobraukt uz ciemu, — sacīja Elisone. — Tas iznāks lētāk, nekā iznāktu jūsu žēlastībai un misteram Henrijam. — Tad viņa čukstus sacīja Henrijam: — Tikai neuztrauciet viņu vairs. Es apmaksāšu rēķinu no sviesta naudas, un par to vairāk ne vārda. — Un viņa atkal skaļi turpināja: — Un jūs nerunājiet ar jauno cilvēku par staigāšanu aiz arkla: mūsu apvidū pietiek nabadzīgu, bēdu sagrauztu vigu, kas ar prieku darīs to par maizes kumosu un zupas bļodiņu — viņiem tas piestāv daudz labāk nekā tādam kā viņš.

—   Un tad mums uzklupsdragūni, — iebilda Milnvuds, — par dumpinieku slēpšanu un ēdināšanu. Jūs iejauktu mūs vienā pamatīgā jezgā! liet paēdiet taču brokastis, l lenrij, bet pēc tam noģērbiet savu jauno zaļo tērpu un uzvelciet pelēko; tās ir vīrišķīgākas un praktiskākas drēbes, turklāt izskatās pieklājīgākas par tām pludurīgajām lupatām un lentēm.

Mortons izgāja no istabas, skaidri saprazdams, ka pašreiz nav nekādu izredžu sasniegt nosprausto mērķi, un varbūt nemaz nejuzdamies sarūgtināts par šķēršļiem, kas traucēja atstāt Tili- tudlemai tik tuvu atrodošos muižu. Saimniecības vadītāja sekoja Henrijam līdzi blakusistabā, plikšķinādama viņam pa muguru un lūgdama viņu «būt labam zēnam un mest ārā no galvas šīs trakās iedomas».

—   Un es apšūšu ar tresi jūsu cepuri un noņemšu visas tās lentes, — sacīja līdzjūtīgā dāma. — Jūs nekad ne par kādu cenu nedrīkstat runāt par dzimtenes atstāšanu vai zelta ķēdes pārdošanu, tāpēc ka tēvocis ar milzīgu prieku raugās uz jums un skaita ķēdes locekļus. Jūs nedrīkstat pamest veco vīru uz visiem laikiem, tāpēc ka šī ķēde, šīs zemes kādreiz piederēs jums un jūs varēsit mūsu novadā apprecēt jebkuru meiteni, kas jums iepatiksies, un dzīvot pārticis Milnvudā, tāpēc ka te visa kā ir papilnam. Un vai tad nav vērts pagaidīt, manu balodīt?

Šā pareģojuma nol>eiguma daļā bija kaut kas Mortona ausij lik patīkams, ka viņš sirsnīgi paspieda vecajai dāmai roku un sacīja, ka esot ļoti pateicīgs par vērtīgo padomu un visu to labi apsvēršot, iekāms rīkosies tālāk saskaņā ar savu iepriekšējo apņemšanos.

7. nodaļa

Te dzīvoju kopš agras jaunības. Nu gribu citur mājvietu .sev rast. Kad septiņpadsmit gadu — sapņu daudz, Aļ» septiņdesmit sapņot vairs nav ļauts.

«Kā jums tīk»

Tagad mums jāaizved lasītājs uz Tilitudlemas pili, kur lēdija Mārgareta Belendena atgriezās, izsakoties romantiskā stilā, neapmierināta un smagu sirdi par negaidīto un, kā viņa uzskatīja, neizdzēšamo kauna traipu, ko viņas godam bija sagādājusi Zoslēna Džibija publiskā izgāšanās. Šis neveiksmīgais bruņnesis nekavējoties tika aizsūtīts ganīt savus spalvainos aizbilstamos uz vistālāko tīreļa stūri, lai no jauna neuzplēstu kundzes sūrstošās dvēseles brūces, parādoties viņai acīs, kamēr nav izgaisušas atmiņas par neseno apkaunojumu.

Tad lēdija Mārgareta sarīkoja svinīgu miertiesu, kurā pieaicināja llarisonu un virssulaini, daļēji kā drošus lieciniekus, daļēji kā piesēdētājus, lai spriestu par arāja Kadija lledriga nepaklausību un kūdīšanu no viņa mātes puses, tāpēc ka abas šīs personas tika uzskatītas par galvenajiem Tilitudlemas bruņniecības sakāves vaininiekiem. Tā kā izmeklēšana bija pilnīgi pabeigta un vaina pierādīta, lēdija Mārgareta nolēma personiski norāt vainīgos un, ja viņi nenožēlos grēkus, tad spriedumā paredzēt arī viņu padzīšanu no baronijas [16] īpašumiem. Vienīgi mis belcndena iedrošinājās aizlikt kādu vārdu par notiesātajiem, taču viņas atbalsts nedeva to labumu, ko būtu devis citos apstākļos. Uzzinājusi, ka viņas neveiksmīgais kavalērists pats nav cietis, un atceroties viņa nedienas, Edīte nebija spējusi valdīt vēlēšanos pasmieties, un par spīli lēdijas Mārgarctas sašutumam ceļā uz mājām smiekli bija nākuši vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa, kā parasti mēdz būt, bija mēģinājusi tos apspiest, līdz kamēr vecāmāte, kuru nekādā veidā nevarēja apmānīt daži izdomātie iemesli, ko jaunā lēdija minēja par attaisnojumu savai nevietā pasprukušajai jautrībai,gaužām rūgtiem vārdiem sabāra viņu par neiejūtīgu attieksmi pret savas ģimenes godu. Tāpēc arī bija maz vai nebija nemaz izredžu, ka šoreiz mis Belcndenas aizrunāšana varētu tikt uzklausīta.

It kā lai uzsvērtu, cik bargi viņa nolēmusi rīkoties, lēdija Mārgareta šajā svinīgajā gadījumā nūjiņu ar ziloņkaula rokturi, ko parasti ņēma līdzi pastaigās, nomainīja pret milzīgu spieķi ar zelta rokturi, pret spieķi, kurš bija piederējis viņas tēvam, nelaiķim grāfam Torvudam un kuru savā ziņā kā tādu amata zizli viņa lietoja tikai sevišķi svinīgos gadījumos. Atbalstīdamās uz šā bijību iedvesošā valdnieces zižļa, lēdija Mārgareta Belendena iegāja noziedznieku būdiņā.

Veca Mouza ar apmulsuma izteiksmi sejā piecēlās no pīta krēsla pie pavarda stūra, taču ne ar parasto priecīgo skubu, kas citkārt liecināju par to, cik glaimojošs viņai ir kundzes parādītais gods, bet ar zināmu svinīgumu un mulsu, kā apsūdzētais, kas pirmo reizi ierauga tiesnesi, kura priekšā viņš tomēr apņēmies aizstāvēt savu nevainīgumu. Kokas viņai bija sakrustotas uz krūtīm, sakniebtās lūpas pauda godbijību sajaukumā ar stūrgalvību, visa viņas būtne liecināja par gatavību šai svinīgajai sarunai. Iztaisījusi dziļu reveransu un klusueiešot paklanījusies, Mouza norādīja uz krēslu, uz kura agrāk lēdija Mārga- reta (lādzīgajai lēdijai palika papļāpāt) reizēm bija nosēdējusi savu pusstundu, klausoties visādus jaunumus par grāfisti un tuvējo pilsētiņu. Taču šoreiz viņas kundze bija pārāk noskaitusies, l i atļautos tādu laipnību. Viņa ar augstprātīgu žestu noraidīja piedāvājumu un, runājot izsliedamas visā augumā, uzdeva sekojošo jautājumu lādā tonī, kam vajadzēja satriekt apsūdzēto.

—  Vai tas taisnība, Mouza, kā man ziņoja I larisons, Gjudžils un citi mani kalpi, ka, pārkāpjot savas tiesības Dieva, karaļa un manā, jūsu likumīgās lēdijas un kundzes, priekšā, jūs esot uzdrošinājusies atturēt savu dēlu no piedalīšanās skatē, kas notiek pēc šerifa pavēles, un atdot viņa ieročus un uzkabi tajā brīdī, kad vairs nav bijis iespējams atrast Kadi ja vietā piemērotu pārstāvi,ar koTilitudlema gan tās īpašnieces, gan ļaužu personā ir piedzīvojusi tādu pazemojumu un negodu, kādu mūsu ģimene neatceras kopš Malkolma Kenmora* laikiem?

Mouzas cieņa pret kundzi bija neizmērojama; tagad viņa apjuka un, pāris reizes aprauti ieklepojusies, negribot atklāja, cik viņai grūti aizstāvēt sevi.

—   Protams… mana kundze… hm, hm… Protams, man žēl… man ļoti žēl, ka iznākušas tādas nepatikšanas… bet mana dēla slimība…

—   Nestāstiet man par sava dēla slimību, Mouza! Ja viņš patiešām jutās nevesels, jums vajadzēja no paša rīta atnākt uz pili un palūgt viņam kādas zāles; gandrīz vai nav tādu kaišu, pret kurām man nebūtu līdzekļa, un tas jums labi zināms.

—   Ak jā, mana kundze! Esmu pārliecinājusies, ka jūs protat apbrīnojami ārstēt. Tas dziedēklis, ko jūs atsūtījāt Kadijam pēdējoreiz, kad viņam bija piemetušās vēdergraizes, taisni kā ar roku atņēma to ligu.

—  Tātad kāpēc, mīļā, jūs nenācāt pie manis, ja patiešām bija tāda vajadzība? Tāpēc, ka nebija nekādas vajadzības, jūs, nodevīgais dzimlcilvēk[17]

—  Jūsu gaišība nekad agrāk nav mani tā apsaukājusi. Ak vai! Kāpēc gan es esmu nodzīvojusi tik ilgi, lai dzirdētu kaut ko lādu! — viņa turpināja, izplūzdama asarās. — Es, kas kopš dzimšanas kalpoju Tilitudlemas nama īpašniekiem. Skaidrs, ka mūs abus ar Kadiju uzskata par ļaundariem, ja jau saka, ka viņš līdz ceļiem asinīs necīnītos par jūsu gaišību un mis Edīti, un veco pili. Nav tiesa, viņš cīnītos, un es labāk redzētu viņu ejam bojā zem tās drupām, nekā pametam jūs, bet jāšana, ieroču skates, mana kundze… es gan neesmu nekādās labajās domās par tām. Nesaprotu, kam tās vajadzīgas.

—  Kam tās vajadzīgas? — iesaucās augstdzimusī dāma. — Vai jūs nesaprotat, sieviete, ka jums kā maniem vasaļiem ir jāpiedalās visās medībās un zemessardzē, jāsargā un jāaizstāv mani, kad jūs uz likumīga pamala aicina to darīt manā vārdā? Jūs nekalpojat bez atlīdzības. Es domāju, ka par to jūs dabūjat zemi. Jūs esat labi nomnieki, jums ir mājiņa, sakņu dārzs, ganības govij manā gabalā, lieli kuram klājas labāk pārjums, bet jūs kurnat, kad jūsu dēlam vienu vienīgu dienu jāpakalpo man ierindā!

—   Nē, mana kundze… nē, mana kundze, tā nemaz nav, — iesaucās Mouza, ārkārtīgi samulsusi. — liet nevar taču kalpot diviem kungiem, un, ja jau jāsaka visa taisnība, tad vēl pastāv kāds, kura pavēles man jāizpilda pirms jūsējām. Skaidrs, ka cs neklausīšu ne karalim, ne ķeizaram, ne kādam citam pasaulīgam radījumam, neizpildījusi viņa gribu.

—   Ak tā, vecā muļķe? Vai jūs domājat, ka es pavēlu darīt kaut ko pret sirdsapziņu?

—   Attiecībā uz jūsu gaišības sirdsapziņu, mana kundze, es to negribu sacīt, tāpēc ka tā ir audzināta paklausībā prelātisma likumiem, taču katram ir jāiet savs ceļš, apgaismojot to ar paša gaismu, bet mana ticība, — teica Mouza, saņemdama drosmi, sarunai kļūstot spraigākai, — liek man drīzāk atteikties no mājas, no dārza un ganībām govij un ļauties ciešanām, nekā man vai manam dēlam tērpties bruņās netaisnas lietas labā.

—   Netaisnas! — iesaucās viņas pavēlniece. — Tas, uz ko jūs aicina jūsu likumīgā kundze un pavēlniece, karaļa griba, Slepenās padomes priekšraksts, lordleitnanta pavēle un šerifa rīkojums?

—  Ak, mana kundze, par to nav šaubu, taču ncsirdieties, jūsu gaišība, atcerieties, svētajos rakstos minēts valdnieks vārdā Nebukadneears*. Duras līdzenumā viņš uzcēlis zelta tēlu upes malā, tādā pašā augstā vietā kā tā, kur vakar bija saziņots kopā pulks un prinči, vietvalži, karavadoņi un paši tiesneši, un vēl mantziņi, padomnieki un šerifi sapulcināti, lai godinātu milzi, un viņiem pavēlēts krist zemē un, taurēm, flautām, arfām, tromboniem, psalmiem un citai mūzikai skanot, godināt to.

—   Nu, un kas par to, jūs, muļķa sieviete? Kas Nebukad- necaram kopīgs ar ieroču skati Klaidsdeilas Augšvordā?

—  Tikai las, mana kundze, — apņēmīgi turpināja Mouza, — ka episkopālisms ir tas pats, kas zelta tēls Duras līdzenumā, un, tāpat kā Sadrahs, Mešahs un Aheelmego atteicās klanīties un godināt to, tā arī Rādijs Hedrigs, jūsu gaišības nožēlojamais arājs, vismaz ar savas vecās mātes piekrišanu nedz vaikstīsies jeb, kā viņi saka, locīs ceļus prelātu un draudžu mācītāju palīgu mājā, nedz apjozīs zobenu, lai cīnītos viņu labā, limpāniem, ērģelēm un dūdām vai kādai citai mūzikai skanot.

Lēdija Mārgareta Belendena klausījās šo svēto rakstu izklāstu līdz pēdējai iespējai saniknota un izbrīnīta.

—   Kedzu gan, no kuras puses vējš pūš! — viņa iesaucās pēc īsa pārsteiguma brīža. — Seši simti četrdesmit otrā gada [18] ļaunais gars atkal darbojas pilnā sparā, un katra vecene kaktā pie pavarda strīdas ar mācītiem Dieva vārda zinātājiem un dievišķiem baznīcas tēviem.

—  Ja jūsu gaišība ar to domā bīskapus un draudžu mācītājus, tad es nešaubos, ka Skotijas baznīcai viņi nav bijuši nekas vairāk kā patēvi. IJn, ja jau jūsu gaišībai labpatīk runāt par šķiršanos no mums, es varu skaidri un gaiši pateikt vēl vienu lietu. Jūsu gaišībai un pārvaldniekam ir labpaticis ierosināt, lai mans dēls Kadijs strādā šķūnī pie jaunmodīgās mašīnas [19] graudu vētīšanai un atdalīšanai no pelavām, šādējādi necienīgi rīkojoties pretēji Dieva gribai un taisot jūsu gaišības pašas vajadzībām vēju ar cilvēka izmaņu, nevis ļoti lūdzoties to vai pacietīgi gaidot, kad liktenim labpatiks raidīt vēju uz pakalnu, kur stāv mūsu mājcle. Un tad vēl, mana kundze…

—   Šī sieviete ir spējīga pataisīt traku jebkuru saprātīgu būtni! — lēdija Mārgareta teica un tad valdonīgi un v ienaldzīgi piebilda: — Labi, Mouza, es beigšu ar to, ar ko man vajadzēja sākt: jūs man esat pārāk izglītota un pārāk dievbijīga, lai es ar jums strīdētos. Teikšu tikai vienu: vai nu Kadijs piedalīsies skatēs, kad viņu uz likumīga pamata iesauks mans pārvaldnieks, vai arī labāk viņam un jums ātrāk atstāt manus īpašumus — veceņu un arāju mums netrūkst. Bet, ja arī trūktu, tad labāk lai Tililudlemas laukos aug smilgas un ligzdo cīruļi, nekā tos ar dumpinieki, kas sacēlušies pret savu karali.

—   Ja tā, tad tā, mana kundze, — sacīja Mouza. — Esmu te dzimusi un domāju, ka nomiršu tepat, kur miris mans tēvs, bet jūsu gaišība vienmēr ir bijusi laba kundze, es to nemūžam nenoliegšu un nemitēšos lūgt pārjums un mis Edīti, un par to, lai jums atvērtos acis un jūs saskatītu savas sirds maldus. Tomēr…

—  Manas sirds maldus! — neizturēja lēdija Mārgarela. — Manas sirds maldus! Ak jūs, nekaunīgā sieviete!

—   Ak jā, mana kundze, mēs kā akli dzīvojam šajā asaru un tumsas lejā, visi bez sava gala maldāmies, tiklab šīspasaules dižie, kā mazie, bet, kā jau teicu, mana niecīgā svētība aizvien būs ar jums un jums tuvajiem, vienalga kur es pati būtu. Es jutīšu jums līdzi, ja izdzirdēšu par jūsu bēdām, un būšu priecīga, izdzirdot par jūsu labklājību, tiklab laicīgo, kā garīgo. Taču cs nevaru klausīt kādas pasaulīgas kundzes pavēlēm pretēji debesu valdnieka gribai un esmu pat gatava ciest taisnības dēļ.

—    Ļoti jauki, — teica lēdija Mārgarela, aizvainojumā pagriezdama muguru savai sarunas biedrei. — Mana griba jums ir zināma, Mouza. Es negribu nekādas vigu būšanas savā Tililudlemas baronijā: vēl mazdrusciņ, un jūs sarīkosit sektantu saietu manis pašas viesistabā.

To pateikusi, viņa ļoti cienīgi izgāja, bet Mouza, ļaudama vaļu sarunas laikā apspiestajām jūtām — tāpat kā pavēlniecei viņai bi ja savs pašlepnums —, sāka skaļi raudāt.

Kadijs, kam slimība, īsla vai iedomāta, joprojām neļāva izkāpt no gultas, visu šo sarunas laiku zvilnēja pcrdu[20], droši paslēpts savā guļamvietā aiz dēļu šķērssienas, līdz nāvei nobijies, ka tikai lēdija Mārgareta, pret kuru Kadijs izjuta iedzimtu cienu, neatklāj viņa klātbūtni un negāž virsū arī viņam tikpat rūgtus pārmetumus, ar kādiem apl>ēra māti. bet, līdzko saprata, ka kundze vairs nevar sadzirdēt, viņš izlēca no sava kaktiņa.

—  Tu neesi pie pilna prāta, tocs tev teikšu! — viņš uzkliedza mātei. — Tu nevari pievaldīt savu garo mēli, kā teica mans tēvs, godavīrs. Vai tu nevarēji likt mierā lēdiju ar savu vigu būšanu? Un es, zābaks, atļāvu tev pierunāt mani līst zem segām kā tādam ezim, bet nevis kopā ar citiem jāt uz skati. Lai nu kā, bet man izdevās apvest tevi ap stūri: tu vēl nebiji paspējusi pagriezt pret mani savu veco dibenu, kad es jau biju ārā pa logu un aizlaidies lapās, lai pašautu uz «papagaili», un divas reizes trāpīju arī. Es piešmaucu mūsu lēdiju, lai tev būtu ko pakulslīt mēli, bet es netaisījos šmaukt savu mīļoto, bet tagad viņa var precēties, ar ko grib, jo tagad es esmu uz visiem laikiem izmests no šejienes. Tas nu ir pamatīgāks brāziens par to, ko mums sadeva misters Cjudžils, kad tu vienos Ziemsvētkos piespiedi mani atteikties no putras ar rozīnēm, itin kā Dievam vai kādam cilvēkam nebūtu viena maksa, vai arājs vakariņās ēd pīrāgus ar žāvētiem augļiem vai ieskābušu auzu miltu putru.

—   Ak, klusē jel, mans l>ērns, klusē, — atbildēja Mouza. — Tu neko nesaproti no tādām lietām. Tas bija aizliegts ēdiens, atļauts tikai īpašās dienās un svētkos, bet pārējā laikā protestanti nedrīkst tam pieskarties.

—   bet tagad, — turpināja dēls, — tu esi izraisījusi kundzes dusmas pret mums! Ja būtu varējis picklājīgāk apģērbties, es būtu izlēcis no gultas un palcicis kundzei, ka jāšu, uz kurieni vien viņa gril>ēs, naktī vai dienā, un viņa atstātu mums māju un dārzu, kur aug vislabākie agrie kāposti visā šajā kalnu apvidū, un ganības govij.

—   Vai dieniņ, mans dārgais bērns, Kadij, — turpināja vecā sieviete, — nekurni par šo mums uzlikto pārbaudījumu, nekad ncīgņojies, ciezdams par taisnu lietu.

—  bet kā lai es, māt, zinu, vai tā ir taisna vai nav, — iebilda Kadijs. — Varbūt tā ir taisna tāpēc, ka tu tik daudz runā par to? Es no tā galīgi neko nesajēdzu. Pēc manas saprašanas, starp šīm abām ticībām nav nekāda lielā atšķirība, kā ļaudis iedomājas. Skaidri zinām, ka garīdznieki lasa tos pašus vārdus, ko lasa pie mums, bet kas par to, ja tie ir pareizi vārdi. Labu pasaku nav nekāds grēks pastāstīt divreiz, cs tā domāju, un tad cilvēkam ir vieglāk to saprast. Neba visi ir tik apķērīgi kā tu, māt.

—  Ak, manu mīļo Kadij, tas man arī ir tas rūgtākais, — teica satrauktā māte. — Cik bieži esmu tev skaidrojusi atšķirību starp tīru evaņģēlisku ticību un ticību, ko samaitājuši cilvēku izdomājumi. Ak, mans bērns, ja ne savas dvēseles, tad manu sirmo matu dēļ…

—  Labi, māt, — Kadijs viņu pārtrauca, — kāda tev vajadzība taisīt tādu troksni? Es vienmēr esmu darījis to, ko tu man liki, svētdienās gājis baznīcā, kā tu gril>ēji, turklāt katru dienu daudz rūpējies par tevi. bet visvairāk es raizējos, kad padomāju, kā lai tevi paēdinu šajos nemierīgajos laikos. Man nav nekādas skaidrības, vai varēšu paart kādā citā laukā, izņemot kungu un Maklhcma laukus, vismaz nekad neesmu mēģinājis strādāt uz citus zemes, un tā man būs neierasta. Un neviens no apkārtējiem zemes īpašniekiem neuzdrošināsies ņemt mūs pie sevis pēc tam, kad mēs esam padzīti kā nonenormisli.

—    Nonkohiformisti [21] , mīļotais, — pārlaboja Mouza. — Tā mūs iesaukuši cilvēki.

—    Nu ko, tad mums jāiet tālāk, varbūt vienpadsmit vai divpadsmit jūdzes no šejienes. Es, protams, varētu dienēt dragūnos, tāpēc ka protu jāt un maķenīt arī rotaļāties ar zobenu, bet tu atkal brēksi par savām bēdām un sirmajiem matiem. (Sajā brīdī Mouzas vaimanas kļuva nedzirdēti izmisīgas.) 1.abi jau, labi, es tāpat vien parunāju, turklāt tu esi par vecu, lai tupētu kā ķipis kravas ratos kopā ar Epiju Dambleinu, kaprāļa sievu. Bet es nudien nezinu, ko lai iesākam. Diezvai man vajadzētu doties kalnos pie tiem mežonīgajiem vigiem, kā viņus dēvē; tur mani nošaus kā zaķi kādā žogmalē vai aizraidīs uz debesīm ar kaņepāju apkakli ap rīkli.

—   Ak, mans mīļais Kadij, — teica dievticīgā Mouza, — atturies no šīm grēcīgajām, patmīlīgajām runām, kas nav labākas par Dieva gribas apšaubīšanu. «Es neesmu redzējis taisnā cilvēka dēlu, kas lūgtu dienišķo maizi,» tā sacīts svētajos rakstos, bet tavs tēvs bija labs un godīgs cilvēks, kaut arī diezgan stipri pieķēries pasaulīgiem priekiem un līdzīgi tev, mana laime, raizējās par laicīgām lielām.

—   Nu, — īsu brīdi padomājis, teica Kadijs, — cs redzu tikai vienu izeju, bet tas, māt, ir tikpat kā pūst uz atdzisušām oglēm. Tu, māt, droši vien šo to zini par mis Edītes draudzību ar jauno misteru Henriju Mortonu, ko sauc par jauno Milnvudu; es reizēm nesu viņai no viņa un atpakaļ pa grāmatai, varbūt arī kādu vēstuli un izlikos neko nesaprotam, kaut arī tīri labi zināju visu. Heizēm cilvēkam ir izdevīgi izlikties par muļķīti, un es bieži redzēju viņus pastaigājamies pa taciņu gar Dinglvudas strautu. Zinu, ka man nav nekāda gaišā galva, bet esmu godīgs kā mūsu vecais priekšējais jūga vērsis… Nabadziņš, žēl, ka vairs nestrādāšu ar viņu. Ceru, ka tas, kas nāks manā vietā, rūpēsies par viņu tāpat kā es. bet es saku,noiesim uz Milnvudu un izstāstīsim misteram I lenrijam par savu nelaimi. Viņiem ir vajadzīgs arājs, un zeme tur līdzīga mūsējai… Esmu pārliecināts, ka misters Henrijs nostāsies manā pusē, tāpēc ka viņš ir labsirdīgs. Lielu algu es tur nesaņemšu, tāpēc ka viņa tēvocim, vecajam Nipijam Milnvudam, tvēriens ir stingrs kā pašam velnam. Tomēr kāds kumoss maizes, drusciņ kāpostu, vieta pie pavarda un jumts virs galvas mums būs, un kas cits mums sākumā vajadzīgs. Tā ka celies augšā, māt, un vāc kopā savas mantas, lai varam iet: ja jau lik un tā ir jāiet prom, tad labāk negaidīt, kamēr misters llarisons un vecais Gjudžils atnāk paši un izsviež mūs laukā aiz apkakles.

8. nodaļa

Lai viņš Initu puritānis vai cits kas,

jupis viņu rauj; galu galā viņš ir

tikai nelga, kas ļaujas aizpūstie* no vēja.

«Divpadsmitā nakts»

bija jau vakars, kad misters Henrijs Mortons ieraudzīja Milnvudas mājai tuvojamies rūtainā pledā ietinušos vecu sievu, ko pie rokas balstīja spēcīgs padumja izskata puisis rupjā vadmalas svārkā. Vecā Mouza paklanījās, liet Kadijs pirmais uzbilda Morlonu. Pa ceļam viņš bija norunājis ar māti, ka visu kārtos pēc sava prāta; kaut arī viņš ar patiku atzina mātes garīgo pārākumu un parasti dēla godbijībā klausīja mātei, tomēr šoreiz paziņoja, ka, lai atrastu darbu vai tiktu šai pasaulē uz priekšu, viņš ar savu mazo prātiņu varot panākt daudz vairāk nekā māte, kaut arī viņa varot kā mācītājs tarkšķēt par visu ko.

Kā bija vienojušies, viņš arī uzsāka sarunu ar jauno Mortonu:

—   Lielisks vakars rudziem, jūsu godība; rietumu iecirknis šovakar dūšīgi pacelsies.

—   Šaubu nav, Kadij, bet kas gan atvedis šurp tavu māti? Tā taču ir tava māte, vai ne? (Kadijs pamāja ar galvu.) Kas gan atvedis šurp lavu māti un tevi lietū un tik vēlu?

—   Taisnību sakot, ser, tikai tas, kas spiež vecenes doties ceļā — trūkums, ser… Es meklēju vietu, ser.

—  Vietu, Kadij, šajā gadalaikā? Ko tas nozīmē?

Mouza vairs nespēja valdīties.

Lepna uz to, ka cieš taisnas lielas dēļ, viņa sāka uzsvērti pazemīgā tonī:

—   Debesīm labpatika, ar jūsu godības atļauju, apveltīt mūs ar kādu apmeklējumu…

—   Pats velns ir šajā sievietē un nekā laba! — čukstēja Kadijs mātei. — Ja tu atkal sāksi klāstīt par savām vigu būšanām, tad neviens visā šajā apvidū nevērs mums vaļā savas mājas durvis! — Tad viņš sāka skaļi runāt, pievērsdamies Mortonam: — Mana māte ir veca, ser, un viņa aizmirsās sarunā ar manu kundzi, kas necieš ne mazāko pretimrunāšanu (cik es zinu, neviens to necieš, ja var būt sev noteicējs), īpaši no pašas ļaužu puses, un arī pārvaldniekam misteram llarisonam un virssulainim Gjudžilam mēs ne visai esam pa prātam, bet ir slikti dzīvot Komā un strīdēties ar pāvestu. Tā nu es nodomāju, ka vislabākais ir laisties lapās, kamēr nav piedzīvota vēl lielāka nelaime. Te ir arī vēstulīte jūsu godībai no kāda drauga, tajā varbūt būs pateikts vairāk par to visu.

Mortons paņēma zīmīti un, nosarkdams līdz ausīm aiz prieka un pārsteiguma, izlasīja šādus vārdus: «Ja palīdzēsit tiem l>ez- spēeīgajiem cilvēkiem, jūs iepriecināsit lv b.»

Tikai pēc kāda brīža viņš savaldījies pajautāja:

— Ko tu gribi, Kadij, un ar ko es tev varu palīdzēt?

—    Man vajadzīgs darbs, ser, darbs, kāda pajumte mātei un pašam — mums ir visādas mantas, ka tik būtu rati, ar ko atvest uz šejieni —, un pieniņš, un milti, un zaļumi, tāpēc ka piegaida es neesmu skubināms un māte tāpat, lai viņai veselība… Un kaut kāda aldziņa arī, bet to es atstāšu saimnieka un jūsu ziņā. Es zinu, jūs neļausit darīt pāri nabaga cilvēkam, ja varat viņam līdzēt.

Mortons papurināja galvu.

—    Kas attiecas uz uzturu un pajumti, Kadij, tad šajā ziņā, domājams, es varu kaut ko solīt, turpretī ar algu, es baidos, būs grūti.

—   Kā nu būs, tā būs, ser, — atteica darba meklētājs. — Tomēr labāk, nekā vilkties uz Ilamiltonu vai vēl kaut kur tālāk.

—    Labi, ejiet uz virtuvi, Kadij, es darīšu jūsu labā visu iespējamo.

Gaidāmās sarunas nesolījās būt vieglas. Vispirms Mortonam vajadzēja pielauzt saimniecības vadītāju, kas, kā parasts, minēja lūkstoš iebildumu, lai tikai sagādātu sev prieku uzklausīt lūgumus un prasības, bet, kad viņu bija izdevies pārliecināt, tad bija diezgan viegli pierunāt veco Milnvudu pieņemt kalpotāju, kam viņš varēja maksāt algu pēc saviem ieskatiem. Tā nu Mouzai un viņas dēlam ierādīja kaktu dzīvošanai kādā piebūvē un nosprieda, ka uz laiku, kamēr viņi paši iekārtos savu saimniecību, tiem atvēlēs piedalīties visas saimes pieticīgajās mailītēs. Mor- tons savukārt patukšoja savus trūcīgos naudas krājumus, lai pasniegtu Kadijam dāvanu — «rokasnaudu», kas varētu noderēt par cieņas apliecinājumu viņam nodotajam ieteikumam.

—  Tā, atkal esam iekārtojušies, — teica Kadijs mātei, — un, ja arī mums nav lik labi un ērti kā agrāk, tad tomēr dzīve paliek dzīve un mēs esam kopā ar godājamiem un dievbijīgiem lavas pašas ticības cilvēkiem, māt. I'ar to mums vairs nebūs strīd u.

—   Manas ticības, mīļotais! — sacīja viņa pārāk izglītotā māte. — Gatavā nelaime man artavu un viņu aklumu! Ak, Kadij, viņi taču ir pagānu pulkā un, es domāju, nekad netiks no tā laukā; viņi nav daudz labāki par pašiem prelātistiem. Viņi klausās, ko māca maldu ceļos nogājušais cilvēks l*īters Paund- leksls, kas savā laikā bijis cienījams tā kunga vārda sludinātājs, bet tagad kļuvis par ticības atkritēju, kurš par algu un tādēļ, lai uzturētu ģimeni, ir nogājis no askētisma ceļa un iet pēc tās melnās indulgences. Ak, mans dēls, ja tev būtu nācis par labu evaņģēliskais sprediķis, ko tu noklausījies Bengonaras ielejā, kad tur runāja mūsu neaizmirstamais Ričards Ramblberijs, šis patīkamais jauneklis, kas beidza savu dzīvi mokpilnā nāvē Siena tirgū* īsi pirms Sveču dienas! Vai tad tu nedzirdēji viņu sakām, ka erastisms [22] ir tikpat slikts kā prelātisms*** un ka indulgence ir tikpat slikta kā erastisms?

—   Kur tas dzirdēts! — viņu pārtrauca Kadijs. — Mūs padzīs arī no šejienes, un mums nebūs kur likties. Paklau, māt, es teikšu tikai vienu: ja es vēl kaut reizi dzirdēšu, ka tu taisi troksni, protams, cilvēkos, tāpēc ka man no tavas bļaustīšanās ne silis, ne auksts, man lā uzdzen miegu, tātad, ja vēl kaut reizi dzirdēšu, ka tu cilvēkos taisi troksni, kā jau teicu, par nez kādiem tur paundtekstiem un ramblberijiem, visādām ticībām un ļaundariem, es kļūšu par kareivi, !>cl varbūt arī par seržantu vai kapteini, ja tu man vēl kritīsi uz nerviem, un tad ejiet abi ar Ramblberiju pie velna. Man nav bijis nekāda labuma no viņa mācības, tikai vēdergraižu lēkme pēc četras stundas ilgās tupēšanas slapjajās sūnās tajā jūsu sanākšanā, bet kundze pēc tam dakterēja mani ar kaut kādu dziedēkli, un, ja viņa būtu zinājusi, kā esmu saķēris to kaili, viņa nebūtu steigusies to zāļot.

Klusībā nopūzdamās par to, ka viņas dēls Kadijs ir tik ietiepīgs un nenožēlo grēkus, Mouza tomēr nedz iedrīkstējās uzmākties ar sarunām par aizliegto tēmu, nedz ignorēt viņa brīdinājumu. Viņa pazina sava mirušā laulātā drauga raksturu, tam viņu abu savienības dzīvā atvase bija ļoti līdzīga, un atcerējās, ka, lai arī vairumā gadījumu vīrs bez jebkādiem iebildumiem pakļāvās viņas prāta pārākumam, tomēr atsevišķos gadījumos, kad viņam, līdz izmisumam novestam, uznāca stūrgalvības lēkmes, nelīdzēja nedz pierunāšana, nedz glaimi, nedz draudi. Tāpēc, drebēdama, ka tikai Kadijs patiešām neīsteno savus draudus, Mouza valdīja mēli un pat tad, kad viņas klātbūtnē Paundtekstu cildināja kā spējīgu un daiļrunīgu sludinātāju, viņai pietika prāta apspiest vēlēšanos dot pretī, paužot savas jūtas vienīgi smagās nopūtās, kuras klausītāji piedēvēja saviļņojošām atmiņām par viņa sprediķa patētiskākajām vietām. Grūti pateikt, cik ilgi viņai izdotos apspiest savas jūtas. Negaidīts gadījums paglāba viņu no šīs nepieciešamības.

Milnvudas īpašnieks stingri turējās pie visiem vecajiem paradumiem, kas bija saistīti ar taupību. Šā iemesla dēļ viņa mājā saglabājās ieraža, kas pirms gadiem piecdesmit bija izplatīta visā Skotijā: kalpotāji, nolikuši ēdienus uz galda, apsēdās tā zemākajā galā un ieturēja maltīti kopā ar saimniekiem. Tā otrajā dienā pēc Kadija ierašanās un trešajā dienā pēc šā stāsta sākuma vecais Robins, kas Milnvuda namā pildīja virssulaiņa, kambarsulaiņa, sulaiņa un sazin vēl kādus pienākumus, uzlika galdā milzīgu bļodu ar viru, kam par aizdaru bija pielikti klāt auzu milti un jaunie kāposti, turklāt cītīgāki vērotāji šķidruma okeānā pamanīja te parādāmies, te nozūdam divu trīs negaru liesa jēra ribiņu neskaidrās aprises. Divi prāvi grozi, viens ar maizi, kas bija cepta no miežu miltiem uz pusēm ar zirņu miltiem, otrs ar auzu plāceņiem, papildināja šo parasto ēdienu. Liels vārīts lasis mūsu dienās liecinātu par devīgu saimniekošanu, bet tajos laikos lašus visās kaut cik nozīmīgās upēs ķēra tādos daudzumos, ka zivi nevis uzskatīja par delikatesi, bet gan ar to baroja galvenokārt kalpus, par kuriem stāsta, ka dažreiz viņi pat uzstādījuši noteikumu, ka lādu pliekanu un apnikušu ēdienu viņiem nedos biežāk kā piecas reizes nedēļā. Ietilpīgais ādas maiss ar Milnvudas pašdarināto ļoti plāno elu bija nodots visu pusdienotāju rīcībā, tāpat kā maize, plāceņi un vira, turpretī jēra gaļa bija domāta tikai kungiem, ieskaitot misis Vilsoni, un arī els sudraba kausā, kas zināmā mērā bija pelnījis ela vārdu, bija nolikts atsevišķi tikai viņu vajadzībām. Milzīgs no aitas un govs piena gatavota siera ritulis un trauciņš ar sālītu sviestu arī bija paredzēti kopīgai lietošanai.

Lii pagodinātu šo izmeklēto cienastu, galda galā sēdēja pats vecais muižas īpašnieks ar brāļadēlu vienā un sirdij mīļo saimniecības vadītāju otrā pusē. Diezgan lielā attālumā un, protams, aiz sālnīcas, sēdēja vecais Robins, kalsns, nomērējis kalps, ko bija sarāvis čokurā un sakropļojis reimatisms, un netīrīga, nevīžīga istabene, kas bija nejūtīga pret ikdienišķajiem pārmetumiem, kuri viņai sava tikuma dēļ bija jāuzklausa no saimnieka un misis Vil- sones. Tur sēdēja vēl arī klētnieks, gaišmatains ganuzēns, kura pārziņā bija govis, un nule pieņemtais arājs Kadi js ar savu māti. Pārējie muižas darbinieki dzīvoja savās mājās, laimīgi jau par to vien, ka, ja arī viņu ēdiens nebija smalkāks par nule aprakstīto, toties viņi varēja pieēst pilnu vēderu, nebaidoties no M ilnvuda dzēlīgajām un skaudīgajām pelēkajām acīm, kas likās izmērām katra sava kalpa norītā ēdiena daudzumu un sekoja katram kumosam no lūpām līdz kuņģim. Šī ciešā vērošana nenāca par labu Kadijam, kas ar ātrumu, ar kādu pazuda viņam priekšā noliktā ēdmaņa, izpelnījās sava jaunā saimnieka nepaliku. Ik pa laikam Milnvuds novērsa acis no pārliekā negauša, lai uzmestu sašutuma pilno skatienu brāļadēlam, kura riebums pret lauku darbiem bija galvenais iemesls nepieciešamībai pēc arāja un kurš bija tieši atbildīgs par šā briesmīgā izēdāja nolīgšanu.

«Maksāt tev algu?» nodomāja Milnvuds. «Nedēļā tu man apēdīsi vairāk, nekā nopelnīsi mēnesī.»

Sīs nepatīkamās pārdomas iztraucēja skaļi klauvējieni pie vārtiem. Visā Skotijā bija pieņemts laikā, kad saime sēž pie pusdienu galda, turēt pagalma vārtus, bet, ja lādu nebija, tad mājas durvis, aizvērtus un aizslēgtus, un tikai svarīgi viesi vai tie, kas bija ieradušies steidzamās darīšanās, cenlās panākt, lai viņus pieņem, vai arī lika uzaicināti ierasties šajā laikā. Miln- vudas saime jutās pārsteigta un, lā kā laiki bija nemierīgi, pat mazliet satraukta par valdonīgo un uzstājīgo klaudzināšanu, kas atsākās pie vārtiem. Misis Vilsone pati piesteidzās pie durvīm un, pa spraudziņu, kas vairumā skolu māju bija izgrieztas tieši tādiem īpašiem gadījumiem, izlūkojusi, kas tur tā ņemas, atgriezās, lielās izbailēs mētādama rokas un saukdama: «Sarkanās jakas! Sarkanās jakas!»

—     Hobin! Arāj… nu, kā levi sauc? Klētniek! brāļadēls Hcnrij! Taisiet vaļā vārtus, taisiet vaļā! — izrīkoja vecais Milnvuds, paķerdams un iebāzdams kabatā divas trīs sudraba karotes, ar kurām bija servēts galda augšējais gals, aiz sālnīcas atstājot skaistās kaula karotes. — Runājiet ar viņiem laipni, kungi… Dieva dēļ, runājiet laipni. Viņi var mūs sakropļot… Mēs esam izpostīti! Mēs esam izpostīti!…

Kamēr kalpi laida iekšā kareivjus, kas jau lādējās un draudēja tiem, kuru dēļ v iņiem bija iznākusi šī aizkavēšanās, Kadijs paguva iečukstēt ausī mātei:

—   Nu, vecā, stulbā ragana, tā kā tu tagad kļūtu kurla — līdz šim tu pataisīji kurlus mūs — un ļautu runāt man! Man nav nekādas patikas bāzt galvu cilpā vecas sievas pļurkšķēšanas dēļ, kaut arī tā būtu mana māte.

—    Ak jā, mīļotais, es klusēšu, lai tev nesariebtu, — atčukstēja vecā Mouza, — bet atceries, mans dārgais, ka to, kas noliedz vārdu, vārds noliedz pašu…

Viņas pamācības aprāva četri miesassargi, kas parādījās ar bosvelu priekšgalā.

Viņi nāca iekšā, saceldami uz akmens grīdas šaušalīgu troksni ar milzīgo bollbrlu apkaltajiem papēžiem un žvadzinādami un klinkstinādami garos, smagos palašus ar platajiem spaliem. Milnvuds un viņa saimniecības vadītāja drebēja aiz bailēm, labi zinādami, ka šie iebrukumi parasti saistīti ar izspiešanu un laupīšanu. Henrija Mortona uztraukumam bija īpašs pamats: viņš atcerējās, ka ir atbildīgs likuma priekšā par patvēruma došanu bērlijam. Atraitne Mouza I ledriga, kas baiļojās par dēla dzīvību un vienlaikus, sava neapslāpējamā fanātisma urdīta, pārmeta sev par solījumu klusueiešot panest ņirgāšanos par viņas reliģiskajām jūtām, bija neparasti apmulsusi. Pārējie kalpi drebēja, lāgā nezinādami, par ko. Tikai Kadijs ar pilnīgas vienaldzības un muļķības izteiksmi, ko skolu zemnieki reizēm izmantoja atjautības un viltības maskēšanai, turpināja pilnām karotēm strēbt viru; lai tiktu ar to galā, viņš bija pievilcis lielo bļodu sev klāt un vispārējā apjukumā atlīdzināja sev ar septiņ- kārtīgu porciju.

—   Ko vēlaties, kungi? — jautāja Milnvuds, pazemodamies varas pārstāvju priekšā.

—  Mēs esam ieradušies karaļa vārdā, — atbildēja bosvels. — Kāda velna pēc jūs likāt mums tik ilgi nīkt pie vārtiem?

—   Mēs pusdienojām, — taisnojās Milnvuds, — un vārti bija aizslēgti, kā jau tas šā novada ciemos parasts. Ja es, kungi, būtu zinājis, ka pie vārtiem stāv mūsu labā karaļa kalpi… bet vai jūs nebūtu tik laipni uti neiebaudītu mazliet ela… vai varbūt brendiju… vai glāzi heresa vai sarkanvīna? — viņš jautāja, pēc katra piedāvājuma ieturēdams ne mazāk garu pauzi kā skops solītājs ūtrupē, kurš negrib pārmaksāt par iecerēto mantu.

—   Man sarkanvīnu, — teica viens no kareivjiem.

—  Man labāk garšo els, — teica otrs, — ja vien las patiešām nāk no Džona Micžagrauda.

—   Ltbāka par to nav, — sacīja Milnvuds. — Par sarkanvīnu gan cs nevaru teikl to pašu. Tas ir pašķidrs un auksts, kungi.

—  Te līdzēs brendijs, — ierunājās trešais kareivis. — Glāze brendija uz trim glāzēm vīna pasargā no burkšķēšanas vēderā.

—  Brendiju, elu, heresu vai sarkanvīnu? Mēs nogaršosim visus, — teica Bosvels, — un paliksim pie tā, kas būs vislalīākais. Tam ir sava jēga, kaut arī to teicis kāds trīskārt nolādēts skotu vigs.

Nadzīgi, tomēr negribot drebēdams pie visām miesām, Milnvuds izvilka no kabatas divas smagas atslēgas un pasniedza tās saimniecības vadītājai.

- Saimniecības vadītāja, — paziņoja Bosvels, pievilkdams klāl krēslu un apsēzdamies, — nav ne tik jauna, ne tik glīta, lai kāds izjustu kārdinājumu sekot viņai līdz mucu steķiem, un, velns lai parauj, te nav neviena, ko būtu vērts sūtīt viņas vielā. Kas tad tas?… Gaļa? (Vandīdamies ar dakšiņu pa viras bļodu un mēģinādams izzvejot jēra ribiņu.) Ks laikam apēdīšu kādu gabaliņu… bet tas ir tik ciets, il kā to būtu laidusi pasaulē pīti velna mātīte.

—  Ja mājā atradīsies kaut kas labāks, ser… — teica Milnvuds, uztraukts par šiem neapmierinātības simptomiem.

—    Nē, nē, — attrauca Bosvels, — nav ko pūlēties, man jāķeras pie lietas. Jūs apmeklējat Paundlekstu, prezbiteriešu draudzes mācītāju, vai ne, mister Morton?

Misters Mortons steidza atbildēt apstiprinoši un sāka taisnoties:

—   Saskaņā ar viņa visužēlīgās augstības un mūsu valdības indulgenci, tāpēc ka es nedaru neko tādu, kas nav ar likumu atļauts… Man nav nekas iebilstams pret mērenu episkopālismu; es esmu lauku cilvēks, bet mūsu garīdznieki ir vienkāršāki ļaudis un viņu sprediķus cs saprotu labāk, un, ar jūsu atļauju, ser, tas ietaupa mūsu valstij diezgan daudz naudas.

—   Nu, tā galīgi nav mana darīšana, — sacīja Bosvels. — Viņi ir dabūjuši indulgenci, un Iteigla IkiIIc, liet, kas attiecas uz mani, ja man būtu jāizdod likumi, tad neviens no visas lasīsi apcirpto plušķu bandas nekad nerietu no kanceles Skotijā. Taču man ir jāklausa pavēlēm. Arc, dzērieni arī klāt. Lieciet te, mana lādzīgā vecenīte.

Viņš ielēja apmēram pusi pudeles, kurā gāja vesela kvarta sarkanvīna, koka kausā un izdzēra to līdz pēdējai lāsei.

—  Velti jūs nopēlāt savu labo vīnu, mans draugs: tas ir labāks par jūsu brendiju, kaut arī brendijs nav slikts. Vai jūs neiedzertu kopā ar mani uz karaļa veselību?

—   Elu labprāt, — piekrita Milnvuds, — bet sarkanvīnu cs nedzeru, to es turu kādu mazumiņu saviem godājamiem viesiem.

—   Tādiem kā es, jādomā, — piezīmēja Bosvels un, sniegdams pudeli Henrijam, leiea: — Lai notiek, jaunais cilvēk, — uz karaļa veselību!

Henrijs klusēdams pielēja vidēja lieluma glāzi, nelikdamies zinis par tēvoča mājieniem un bikstīšanu, kas laikam nozīmēja, ka viņam vajadzētu sekot tēvoča piemēram un dot priekšroku elam, nevis vīnam.

—  Nu, — teica bosvels, — vai visi ir iedzēruši? Kas tā par veceni? Iedodiet viņai glāzi brendija, viņa iedzers uz karaļa veselību…

—  Ar jūsu žēlastīlias atļauju, — nesakustoties sejā ne vaibstam, ierunājās Kadijs, — tā ir mana māte, ser, un viņa ir tikpat kurla kā Koralina [23] ; mēs nevaram neko viņai iestāstīt. Bet, ja jūsu žēlastībai labpatīk, esmu ar mieru viņas vietā izdzert uz karaļa veselību tik daudz glāžu brendija, cik, pēc jūsu prāta, vajadzīgs.

—   Esmu gatavs apzvērēt, ka tu runā taisnību, — atbildēja bosvels. — Tu nudien izskaties pēc tāda zeļļa, kam patīk sūkt brendiju… Droši, draugs! Kur esmu cs, tur visa kā papilnam. Tom, ielej tai meičai kārtīgu mēriņu, kaut arī viņa ir apmulsusi svētule. Ielej vēlreiz visiem… So glāzi par mūsu cildeno komandieri pulkvedi Ciemu Klcverhauzu! Pie velna, ko tā vecā tur burkšķ? Viņa izskatās pēc viena no visīstākajiem vigiem, kas jebkad dzīvojuši kalnos… Nu, lāga dvēselīt, vai jūs atsakāties no Derības?

—    Kādu derību jūsu žēlastība domā? Darba derību vai varbūt žēlastības derību? — steigšus iejaucās Kadijs.

—  Jebkuru derību, visas, kādas vien ir izperinātas, — atbildēja seržants.

Māt, — kliedza Kadijs, it kā sarunātos ar kurlu, — šis džentlmenis grib zināt, vai tu atsakies no darba derības.

—  No visas sirds, Kadij, — atbildēja Mouza, — un cs lūdzu, lai mani pasargā no tajā paslēptajām lamatām.

—   Skat, ko, — teica Bosvels, — nemaz negaidīju, ka vecā sieva lik veikli izgrozīsies. Laižam kausu vēlreiz apkārt un tad ķeramies pie lietas. Jūs visi, jādomā, esat dzirdējuši par Sent- endrjū arhibīskapa šausmīgo un zvērisko noslepkavošanu? To izdarījuši desmit vai vienpadsmit apbruņoti fanātiķi.

Visi nodrebēju un saskatījās; beidzot ierunājās Milnvuds:

—   Mēs bijām dzirdējuši par kaut kādu nelaimi, bet cerējām, ka baumas ir nepatiesas.

—  Te ir valdības uzsaukums. Ko jūs, tētiņ, par to domājat?

—    Ko domāju, ser? Vi… visu, ko vien labpatīk domāt Slepenajai padomei, — izstostīja Milnvuds.

—    Es vēlos, lai jūs, mans draugs, izteiktos skaidrāk, — pavēlošā tonī sacīju dragūns.

Milnvuds ātri pārlaida acis paziņojumam, lai izķertu no tā visstiprākos nosodošos izteicienus, no kuriem teksts mudžēt mudžēja, un šajā ziņu vākšanā viņam ļoti palīdzēja tas apstāklis, ka teksts bija iespiests trekniem burtiem.

—   Es domāju, ka tā ir… asiņaina un pretīga… slepkavība un ļaundarība… ko izgudrojusi cl ļišķa un nepielūdzama cietsirdība… visaugstākā mērā drausmīga un ka tas ir negods mūsu zemei.

—   Labi teikts, vecīt! — sacīja pratinātājs. — Paklausieties, man prieks par jūsu pareizo nostāju. Jūs esat man parādā pateicības kausu par visu, ko esmu jums iemācījis. Nē, tu uzsauksi man tostu, dzerot pats savu heresu — valdībai uzticīgā vēderā skābam elam nav īstā viela. Tagad jūsu kārta, jaunais cilvēk. Ko jūs domājat par šo jautājumu?

—   Es labprāt atbildētu, — teica Henrijs, — ja zinātu, kādas jums tiesības uzdot šo jautājumu.

—   Dievs, pasargi! — sacīja vecā saimniecības vadītāja. — Jautāt kaut ko tādu kareivim, kad visi zina, ka viņi šajā kalnu novadā izdarās ar vīriešiem un sievietēm, ar lopiņiem un visiem pārējiem, kā vien ienāk prātā!

Vecais kungs, uzņemdams brāļadēla pārdrošību ar tādām pašām šausmām, iesaucās:

—   Valdieties, ser, un atbildiet džentlmenim, kā pienākas. Vai jūs esat nodomājis miesassardzes seržanta personā apvainot karaļa varu?

—    Klusu! — uzkliedza bosvels, uzbliezdams ar dūri pa galdu. — Klusu visi un klausieties mani! Jūs jautājat, vai man ir tiesības jūs pratināt, ser (Henrijam). Mana kokarde un zobens ir mana pilnvara, turklāt labāka par tām, ko vecais Nols kādreiz izdeva saviem apaļgalvjiem, un, ja jūs gribat zināt par to kaut ko vairāk, varat uzmest aci Slepenās padomes pavēlei, kas pilnvaro viņa augstības virsniekus un kareivjus izdarīt kratīšanas, pratināt un arestēt aizdomīgas personas. Lūk, uz kāda pamata es vēlreiz jautāju, kādas ir jūsu domas par arhibīskapa Sarpa noslepkavošanu. Tas ir jauns pārbaudes akmens, ar ko mēs pārliecināmies, no kāda metāla ir izlieti cilvēki.

Henrijs šajā brīdī jau bija nonācis pie secinājuma, ka būtu veltīgi pakļaut riskam visu ģimeni, pretojoties tirāniskajai varai, kas bija uzticēta tik rupjām rokām, tāpēc viņš izlasīja paziņojumu un mierīgi atbildēja:

—    Varu teikt bez šaubīšanās, ka tie, kas vainojami šajā nodevīgajā slepkavībā, manuprāt, ir pastrādājuši pārsteidzīgu un ļaunu darbu, ko es nožēloju vēl jo vairāk tādēļ, ka paredzu tā sekas: liks vajāti cilvēki, kam nav nekāda sakara ar šo lietu un kuri stāv tikpat tālu no lās atzīšanas par labu kā es pats.

Kamēr Henrijs teica šos vārdus, Bosvels, kas nenovērsa no viņa savu aso skatienu, pēkšņi it kā atcerējās kaut kur redzējis viņa vaibstus.

—   Āre, mans draugs Kapteinis Papagailis! Es jūs kādreiz laikam esmu redzējis, turklāt visai aizdomīgā sabiedrībā.

—    Es jūs arī redzēju, — atbildēja Henrijs. — Tas bija pilsētiņas krogā.

—   Un kopā ar viņu jūs atstājāt šo krogu, manu zēn? Vai tas nebija Džons belfurs no bērlijiis, viens no arhibīskapa slepkavām?

—   Jā, es atstāju krogu kopā ar jūsu minēto personu, — atbildēja Henrijs. — Es uzskatu par necienīgu to noliegt, bet tobrīd es nezināju, ka viņš ir primāta slepkava, tāpat kā nezināju, ka ir pastrādāts šis noziegums.

—  Kungs, apžēlojies par mani, esmu izputināts! Galīgi izputināts un lieigts! — izsaucās Milnvuds. — Šī puiša mēle zvanīs tik ilgi, kamēr nozvanīs galvu no pleciem un izputinās manu labumu tā, ka man mugurā paliks vienīgi šis pelēkais apmetnis!

—   bet jūs zinājāt, ka Bērlijs, — turpināja Bosvels, joprojām vērsdamies pie Henrija un nelikdamies dzirdot viņa tēvoča izsaucienus, — ir ārpus likuma pasludināts dumpinieks un nodevējs, zinājāt, ka ir aizliegts ielaisties darīšanās ar tādām personām. Jūs zinājāt, ka jums kā uzticamam pavalstniekam, piedraudot ar visbargākajiem sodiem, ir aizliegts dot patvērumu šim atmaskotajam nodevējam, apgādāt viņu vienalga ar ko, saieties, sazināties ar viņu mutiski, rakstiski vai ar trešās personas starpniecību, apgādāt viņu ar ēdamo, dzeramo, mājokli, patvērumu vai citiem iztikas līdzekļiem… Jūs visu to zinājāt un tomēr pārkāpāt likumu. (I lenrijs klusēja.) Kur jūs ar viņu izšķīrāties? Uz lielceļa vai varbūt devāt viņam patvērumu šajā pašā mājā?

—  Šajā mājā! — iekliedzās Milnvuds. — Es viņam apgrieztu sprandu, ja viņš ieveslu manā mājā nodevēju!

—  Vai viņš uzdrošināsies noliegt, ka ir to izdarījis? — jautāja Bosvels.

—   Ja jūs to piedēvējat man kā noziegumu, — sacīja Henrijs, — tad ar prieku uzklausīsit visu, ko teikšu kā apsūdzību pats sev.

—   Ak, manas Milnvudas zemes! Jaukās Milnvudas zemes, kas atradušās Mortonu īpašumā divsimt gadu! — iesaucās viņa tēvocis. — Uz izputēšanas robežas mani tālie un tuvie lauki, tīrumi un palieņu pļavas!

—   Nē, ser, — teica I Icnrijs, — manis dēļ jums nebūs jācieš. Es pats, — viņš turpināja, pagriezies pret Bosvclu, — cs devu šim cilvēkam naktsmājas, tāpēc ka viņš ir vecs mana tēva cīņu biedrs. Es to izdarīju ne vien bez viņa ziņas, l>et arī pretēji viņa tiešajiem norādījumiem. Cerams, ja ar šo liecību pietiek, lai mani sodītu, tad tai būs arī zināma nozīme, lai pierādītu mana tēvoča nevainīgumu.

—   Nu, jaunais cilvēk, — teica seržants mazliet pielaidīgākā tonī, — jūs esat diezgan slīpēts zellis, un man ir jūs žēl; jūsu tēvocis arī ir burvīgs vecs drosulis, laipnāks, es redzu, pret visiem nekā pats pret sevi, tāpēc ka mūs cienā ar vīnu, bet pats dzer savu pliko elu… Izstāstiet visu, ko zināt par šo Bērliju, ko viņš jums teica šķiroties, kurp viņš devās un kur viņu šobrīd varētu meklēt, un, velns lai parauj, es skatīšos uz jūsu līdzdalību šajā lietā caur pirkstiem, cik atļaus mans pienākums. Par šā slepkavnieka viga galvu ir izsolītas tūkstoš merkas. Ak, kaut es varētu likt viņam uz pēdām!… Nu, tad klājiet vaļā! Kur jūs ar viņu izšķīrāties?

—   Atvainojiet, bet es nevaru atbildēt uz šo jautājumu, ser, — teica Mortons. — Tie paši neapstrīdamie iemesli, kas pamudināja mani parādīt viņam viesmīlību, kaut arī tas bija zināms risks man un maniem draugiem, liek man glabāt viņa noslēpumu, ja vien viņš ir uzticējis man tādu.

—    Tātad jūs atsakāties atbildēt? — jautāja Bosvels.

—    Man nav ko atbildēt, — attcica Henrijs.

—    Varbūt cs varu pateikt priekšā atbildi, ieliekot jums pirkstu starpā aizdedzināta degļa gabaliņu, — noteica bosvels.

—   Dieva dēļ, ser, — sāka lūgties vecā Hlisone, vērsdamās pie sava saimnieka, — dodiet v iņiem naudu — to vien viņi grib! Viņi nomocīs misteru Henriju, bet pēc tam būs jūsu kārta.

Milnvuds apjukumā un dvēseles sāpēs novaidējās un tādā balsī, it kā izlaistu garu, iesaucās:

—   Ja divdesmit m… m… mārciņas izbeigtu šo nelaimīgo lietu…

—  Mans saimnieks, — Edisone pieglaimīgi teica seržantam, — dos divdesmit mārciņas…

—   Divdesmit skotu mārciņas, jūs, kuce tāda! — iebrēcās Milnvuds, skopulības ciešanām gūstot virsroku tiklab pār viņa puritānisko precizitāti izteicienos, kā pār ierasto laipno izturēšanos pret saimniecības vadītāju.

—   Sterliņu mārciņu, — palika pie sava saimniecības vadītāja, — ja būsit ar mieru izturēties iecietīgi pret mūsu puisēna kļūmīgo soli. Viņš ir no tiem stūrgalvniekiem, ko var sagriezt gabalos, un tomēr jūs neizspiedīsit no viņa ne vārda, bet es esmu pārliecināta, ka no tā jums būs maz labuma, ja apdedzināsit viņa jaukos pirkstiņus.

—   Nudien nezinu… — teica bosvels šaubīdamies. — Lielākā daļa manu amata brāļu ņemtu naudu un paķertu līdzi arī apcietināto, bet man ir sirdsapziņa un, ja jūsu saimnieks atbalstīs jūsu piedāvājumu un apņemsies galvot par savu brāļadēlu un ja visi šajā mājā dos zvērestu, es tiešām nezinu…

—  Jā, jā, ser! — iesaucās misis Vilsone. — Jebkuru zvērestu, jebkuru solījumu, kādu vien vēlaties! — Tad, pagriezusies pret saimnieku: — Ejiet ātrāk, ser, un nesiet šurpu naudu, citādi viņi nosvilinās līdz pamatiem māju.

bargus nepieeiešamīlias spiesLs, vecais Milnvuds lx~dīgi paskatījās uz savu padomdevēju un aizlipināja kā holandiešu pulksteņa figūriņa, lai izlaistu brīvībā savus ieslodzītos eņģeļus. Seržants bosvels pa to laiku sāka nozvērināšanu gandrīz vai ar tādu pašu cieņu, kā las vēl līdz šim laikam notiek viņa augstības muitnīcās.

—  Jūs… kā jūs sauc, sieviete?

—   Elisone Vilsone, ser.

—   Jūs, Elisone Vilsone, svinīgi zvērat, apstiprināt un paziņojat, ka uzskatāt par pretlikumīgu pavalstniekiem ar baznīcas reformas ieganstu vai vispār jebkuru citu ieganstu iestāties visādās līgās un kovenantos…

Sajā mirklī zvēresta ceremoniju izjauca strīds starp Kadiju un viņa māli, kuri pēc ilgas sačukstēšanās pēkšņi sāka izskaidroties, visiem dzirdot.

—    Kuš, māt, kuš! Viņi jau iet uz izlīgšanu… Kuš, viņi labi sapratīsies.

—   Es neklusēšu, Kadij, — atbildēja māte. — Es pacelšu balsi un to netaupīšu — es atmaskošu šo grēcinieku, kaul arī viņš tērpies koši sarkanās drānās, un mana balss izraus misteru Henriju no tā putnu ķērāja tīkla.

—   INu ir zirgā, — teica Kadijs. — Lai aptur viņu, kas var… Es jau redzu viņu kratāmies dragūnam aiz muguras ceļā uz Tolbūtas cietumu… Es jūtu, ka manas kājas ir sasietas zirgam zem vēdera… Ak vai, līdzko viņa paver muti, tā beigas klāt, pagalam mēs visi, jātnieki un kājnieki!

—  Vai jūs domājat, ka uz šejieni varat nākt… — teica Mouza, viņas sažuvušajai rokai trīcot vienā taklī ar saprāta apstaroto grumbaino soju, kas kvēloja svētā sašutumā; jau pati iemi- nēšanās par zvērestu bija atbrīvojusi viņu no pašas apdomības un Kadija pierunāšanas uzspiestās savaldības. — Vai domājat, ka uz šejieni varat nākt ar saviem dvēseli nāvējošajiem, svētumu zaimojošajiem un sirdsapziņu maitājošajiem lāstiem, izpraš- ņāšanām un viltībām, ar saviem kārdinājumiem, slazdiem un džiniem? 'Hkls tik tiešām ir izlikts veltīgi pulna aeu priekšā.

—  Ak tā gan, mīļo kundzīti — teica seržants. — Redz ko, te ir pats vigu vigs! Vecene ir atguvusi gan ausis, gan mēli, un tagad mēs savukārt kļūsim kurli no viņas bļaušanas. I'",i tu, paliec mierā un neaizmirsti, vecā idiote, ar ko tu runā.

—   Ar ko es runāju! Ak vai, ser, visa mūsu bēdu pārņemtā zeme zina, kas jūs esat. Ļauni prelālu piekritēji, neauglīgas un zemiskas lielas satrunējuši balsti, asinskāri plēsoņas, slogs pasaulei.

—   Zvēru pie savas dvēseles, — sacīja Bosvels, tikpat pārsteigts, cik pārsteigts būtu angļu dogs, kad, sargājot savus mazuļus, tam virsū mestos irbju māte, — tie ir burvīgākie izteicieni, kādus es jebkad esmu dzirdējis! Vai tu nevari pateikt mums vēl kaut ko tādā pašā garā?

—   Pateikt vēl kaut ko tādā pašā garā? — atsaucās Mouza un nokremšļojusies turpināja: — Es liecināšu pret jums atkal un atkal. Jūs esat vīlistieši un edomīti*, jūs esat leopardi un lapsas… nakts vilki, kas nograuž kaulus līdz rītam… mežonīgi suņi, kas perina ļaunus nodomus pret izredzētajiem… trakas govis un nikni vērši no Rasanas [24] … jūs esat visur lienošas čūskas un pēc vārda un dabas esat rada lielajam sarkanajam pūķim. Parādīšanās grāmata, divpadsmitā nodaļa, trešais un ceturtais pants.

Te veeā sieva apstājās, šķiet, vairāk aiz elpas nekā sakāmā trūkuma.

—    Lai nolādēta tā vecā ragana! — iesaucās viens no dragūniem. — Aizbāz viņai muti un vedīsim viņu līdzi uz štābu.

—    Kaunies, Endrjū, — sacīja bosvels. — Atceries, ka šī jaukā dāma pieder pie daiļā dzimuma un liek lietā tikai savas mēles priekšrocības, bet paklausieties, labā sirds, ne katrs basanas vērsis un sarkanais pūķis būs tik pieklājīgs kā es vai samierināsies arto, ka atstās jūs konsteblaziņā, lai viņš sēdinātu jūs slīcināmkrēslā*. bet pagaidām man jāaizgādā šis jaunais cilvēks līdz štābam. Es nevaru ziņot savam virsniekam, ka esmu atstājis viņu mājās, kur man bijis jāpieredz lik daudz nodevības un fanātisma.

—  Redzi nu, māt, kolu ievārīji, — čukstēja Kadijs. — Vīlislieši, kā lu viņus nosauci, grasās vest projām misteru Henriju, un tas viss tavas nepiedienīgās klabēšanas dēļ, kaut velns to parāvis!

—    Pievaldi mēli, gļēvais nelieli, — atcirta māte, — un nebāzies man virsū ar saviem pārmetumiem. Ja lu un tie nekur nederīgie izēdāji, kas tur sēž, l>olīdami acis kā no āboliņa uzpūtušās govis, cīnītos par taisnību ar rokām tāpat, kā es cīnos ar mēli, viņi nekad neaizslieptu šo jauko zēnu uz cietumu.

Kamēr risinājās šis dialogs, kareivji jau bija ielenkuši savu gūstekni. Sajā brīdī atgriezās Milnvuds un, šīs rosības satraukts, steidza pasniegt Rosvelam, kaut arī ar smagām nopūlām, zutni ar zellu, ko bija apņēmies izlikt kā izpirkšanas maksu par brāļadēlu. Seržants ar pilnīgas vienaldzības izteiksmi sejā paņēma zutni, pasvārstīja to rokā, pameta gaisā un noķēra kritienā, tad papurināja galvu.

—  Paklausieties, vecais, — viņš teica Milnvudam, — man jāved jūsu brāļadēls uz štābu, tāpēc cs, patiesību sakot, nevaru ņemt vairāk par to, kas man pienākas par labu apiešanos ar apcietināto.

Atsējis vaļā zulni, viņš iedeva katram kareivim pa zelta gabalam, bet pats sev paņēma trīs.

—  Tagad, — viņš teica, — jūs varat mierināt sevi ar apziņu, ka jūsu radinieks, jaunais Kapteinis Papagailis, būs labās rokās un pret viņu izturēsies laipni. Atlikušo naudu cs jums atdodu.

Milnvuds alkatīgi izstiepa roku.

—    Tikai jums ir darīts zināms, — turpināja bosvels, joprojām rotaļādamies ar zulni, — ka katrs zemes īpašnieks ir atbildīgs par savas saimes krietnumu un uzticību un ka mani puiši nav spiesti klusēt par lielisko sprediķi, kas mums bija jādzird no šīs vecās puritānietes rūtotajā apmetnī, un, es domāju, jūs saprotat, ka, ja vien kāds paziņos par notikušo, Slepenā padome uzliks jums pamatīgu naudassodu.

—   Labais seržant, cienījamais kapteini, — iesaucās nobiedētais sīkstulis, — galvoju, ka manā mājā, cik es zinu, nav neviena, kas varētu jūs apvainot!

—   Nekā, — atbildēja bosvels, — tūlīt jūs dzirdēsit, kā viņa sāks sludināt, kā viņa to sauc, savu taisnību. Klau, puis (Kadi- jam), paej nost, un lai tava māte klāj vaļā visu,' kas uz sirds. Es redzu, ka viņa pēc pirmās zalves atkal ir pielādēta un uzvilkta.

—   Lord, cēlais ser, — teica Kadijs, — vecas sievas mēles dēļ nav vērts taisīt tādu troksni. Ne mans tēvs, ne cs nekad neklausījāmies mūsu mātes gvelšanā.

—   Liecies nu mierā, manu zēn, tu pats esi labais, — sacīja bosvels. — Tici man, tu esi daudz slīpētāks, nekā grilx"tu izlikties. Nu, labā kundze, jūs dzirdat, jūsu saimnieks negrib licēt, ka jūs spējat mums tik spoži sludināt taisnību.

Mouzas kaismei nemaz nebija vajadzīgi šie pieši, lai viņa alkal drāztos pilnos auļos.

—   Ak vai šiem piekāpīgajiem un miesaskāros pārņemtajiem patmīļiem, — viņa teica, — kas apgāna un lemj pazušanai savu sirdsapziņu, pakļaudamies negodīgām prasībām un ziedodami nekrietno mamonu Reliala dēliem, lai tikai dzīvotu saskaņā ar viņiem! Tā ir grēcīga piekāpība, zemiska savienība ar ienaidnieku. Tas ir ļaunums, ko Menahems pastrādāja tā kunga acu priekšā, kad viņš pasniedza Asīrijas valdniekam bulam tūkstoš talantu [25] , lai tā roka viņam palīdzētu. Otrā Ķēniņu grāmata, piecpadsmitā nodaļa, deviņpadsmitais pants. Tas irarī ļaunums, ko nodarīja Ahabs [26] , nosūtot naudu Tiglatpeleseram [27] . Skaties to pašu otro Ķēniņu grāmatu, sešpadsmitā nodaļa, astotais pants. Un, ja par atkritēju tika uzskatīts pat dievbijīgais Ecckija, kas pakļāvās Sanheribam [28] , dodams viņam naudu un apsolīdams pildīt to, kas viņam būs uzlikts (skaties to pašu otro Ķēniņu grāmatu, astoņpadsmitā nodaļa, četrpadsmitais un piecpadsmitais pants), tad tas pats notiek ar tiem no šīs stūrgalvju un atkritēju paaudzes, kas maksā nomu, nodokļus un soda naudas rijīgajiem un nekrietnajiem muitniekiem, algu uzpirktajiem mācītājiem (šiem mēmajiem suņiem, kuri pat nerej, bet guļ, nolikušies zemē, jo viņiem gaužām patīk snauduļot) un sniedz dāvanas, lai varētu būt par palīgiem un kalpiem mūsu apspiedējiem un mocītājiem. Viņi visi ir gluži tādi paši kā tic, kas klāj galdu karaspēkam un piedāvā šim baram upurdzē- rienus.

—   Lūk, mister Morton, brīnišķīgs viņu mācības paraugs! Kā jums tas patīk? — jautāja Bosvels. — Kā, pēc jūsu domām, uz to skatīsies Slepenā padome? Es domāju, ka pašu galveno mēs varam paturēt galvā, iztiekot bez tādas grifeles un tāfelītēm, kādas jūs nēsājat līdzi uz savām saiešanām. Vai tev neliekas, Endrjū, ka viņa aicina atteikties no nodokļu maksāšanas?

—    Jā, Dieva vārdā, — atbildēja Endrjū, — un viņa arī apgalvoja, ka esot grēks pacienāt kareivi ar kausu ela vai uzaicināt viņu apsēsties pie galda.

—   Jūs dzirdat, — bosvels uzrunāja IVlilnvudu, — bet tā ir jūsu darīšana. — Un viņš deva atpakaļ zutni, kas bija kļuvis manāmi tukšāks.

Milnvuds, kas likās apdullis no visām šīm vienlaikus uzklu- pušajām nelaimēm, neapzināti stiepa roku pēc zutņa.

—    Vai jūs esat prātu zaudējis? — čukstus jautāja saimniecības vadītāja. — Sakiet, lai viņi to patur. Viņi to tik un tā paturēs, vai nu ar labu vai ar ļaunu, un mums tā ir vienīgā iespēja viņus nomierināt.

—  Es to nevaru izdarīt, Elij… nevaru, — līdz sirds dziļumiem sarūgtināts, teica Milnvuds. — Es nespēju šķirties no naudas, ko tik bieži esmu pārskaitījis, es nespēju to atdot šiem neģēļiem.

—    l ad es pati to izdarīšu, Milnvud, — sacīja saimniecības vadītāja, — citādi viss saies grīstē. Mans saimnieks, ser, — viņa vērsās pie bosvela, — nespēj ne iedomāties, ka varētu vienalga ko ņemt atpakaļ no tāda godājama kunga rokām kā jūs; viņš ļoti lūdz pieņemt šo naudu un izturēties pret viņa brāļadēlu tik laipni, cik laipni vien jums iespējams, un būt vēlīgam, ziņojot priekšniecībai par noskaņojumu mūsu mājā, un vēl viņš lūdz nedarīt mums pāri tās vecās ķēves stulbās izrunāšanās dēļ (te viņa nikni paskatījās uz Mouzu, lai atlīdzinātu sev par pūliņiem, ko viņai prasīja pielaidīgā izturēšanās pret kareivjiem), tās vecās vigu mežones dēļ. Līdz vakardienai viņa (kaut jupis viņu parāvis!) nedzīvoja mūsu mājā un nekad vairs nespers savu kāju pār šo slieksni, kad būšu viņu izdzinusi no šejienes.

—   Ak vai, ak vai, — Kadijs čukstēja mātei, — allaž viens un tas pats! Es jau zināju, ka mums atkal būs jādodas ceļā, ja tu atvērsi muti un izrunāsi trīs vārdus pēc kārtas. Es biju drošs, ka iznākums būs tieši tāds, māt. '

Klusē, bērns, — teica Mouza, — un nekurni par mūsu krustu… Nespers kāju pār slieksni! Es pati negribēšu kāpt pār viņu slieksni. Šīs mājas durvju priekšā nav zīmes, lai atmaksas eņģelis aizietu tai garām. IJn viņus piemeklēs tā roka, tāpēc ka viņi lik daudz domā par šo ielikteni un tik maz domā par radītāju, tik daudz par pasaulīgajiem labumiem un tik maz par pārkāpto derību, tik daudz par tiem dažiem dzelteno mēslu gabaliem un lik maz par Dieva vārda tīro zeltu, lik daudz par saviem draugiem un radiem un tik maz par izredzētajiem, kurus liesā, moka, vajā, pārmeklē, kar, sarausta gabalos un saplosa četrās daļās, turklāt simtiem citu liek padzīti no savām mājām un ir spiesti mitināties tuksnešos, kalnos, purvos, sūnekļos, sūnainos muklājos un pamestās kūdras bedrēs, lai klausītos Dieva vārdu kā tie, kas paslepšus ēd savu dienišķo maizi.

—   Nu gan viņa dod vaļā gluži kā savā saiešanā, seržant. Vai mums nevajadzētu ņemt viņu līdzi? — ierosināja viens no kareivjiem.

—  Nerunā blēņas! — atteica Bosvels. — Vai tu neapjēdz, ka labāk atstāt viņu tepat, kamēr te saimnieko tāds cienījams, piekāpīgs un devīgs mantinieks kā misters Mortons Milnvuds, kura rīcībā ir visi līdzekļi viņas ļaunprātību izpirkšanai? Lii lā vecā muša izlaiž vēl vienu spietu, viņa ir pārāk spīlīga, lai viņai kaut ko padarītu… Tātad, — viņš uzsauca, — laižam apkārt vēl vienu par Milnvudu un viņa brīnišķīgo viesmīlību, un par palī- kamo atkaltikšanos, kas, es domāju, nav aiz kalniem, ja jau viņiem ir tik fanātiska saime.

Tad viņš pavēlēja kareivjiem seglot zirgus un izraudzījās Milnvuda stallī labāko zirgu, lai, pildot karaļa dienestu, sēdinātu uz tā gūstekni. Misis Vilsone pa to laiku, asaras slaucīdama, savīkša nelielu sainīti ar visu I lenrijam viņa piespiedu ceļojumā nepieciešamo un, rosīdamās pa istabu, atrada iespēju, nevienam no klātesošajiem nemanot, iegrūst viņam rokā mazliet naudas, bosvels un viņa biedri pildīja savu solījumu un izturējās pieklājīgi. Viņi nesasēja Morlonu, liet aprobežojās ar to, ka ieveda viņa zirgu starp savējiem. Tad visi salēca zirgos un jāja projām, mētādamies ar jokiem un jautri smiedamies, bet Milnvudas iemītnieki palika briesmīgā apjukumā. Vecais muižas saimnieks, brāļadēla aresta un bezjēdzīgā divdesmit sterliņu mārciņu zaudējuma nomākts, visu vakaru nedarīja nckocitu kā tikai dīdījās savā lielajā atzveltnes krēslā, vienā laidā vaimanādams:

—    Izputināts, galīgi izputināts… Aplaupīts un beigts… aplaupīts un beigts… Ak, mana miesa un īpašums, mana miesa un īpašums!

Misis Elisone Vilsone savās bēdās atrada daļēju atvieglojumu un mierinājumu lamu straumē, ko viņa gāza virsū Mouzai un Kadijam, izraidīdama abus no Milnvudas.

—    Kaut tavu miesu ēstu augoņi! Skaistākais puisis Klaids- deilā no šodienas ir kļuvis par cietēju, un las viss levis un tavas muļķīgās vigu būšanas dēļ!

—    Ej prom! — atkliedza Mouza. — Es domāju, ka jūs esat grēka pinekļos un ļaunuma varā, ja nevarat bez kurnēšanas atdot savu visjaukāko un vismīļāko par Viņu, kas jums viņu dāvājis. Zvēru, ka es darītu mistera I lenrija labā ne mazāk, kā darītu pati sava dēla labā, un, ja Kadijs izrādītos cienīgs liecināt par taisnību Siena tirgū…

—   Kādās, ka lā arī būs, — teica Elisone, — ja tu un viņš neizvēlēsities citu ceļu.

—    Un ja, — turpināja Mouza, atstādama neievērotu šo piezīmi, — asiņainie suņi un lišķīgie zifieši [29] mēģinātu ievilkt mani tīklos ar solījumu palaist viņu vaļā par grēcīgas piekāpšanās cenu, es tomēr paliktu pie sava un joprojām liecinātu pret pāvesta varu, episkopālismu, antinomismu [30] , erastismu, lapsarismu [31] , sublapsarismu un citiem mūsu laika grēkiem un kārdinājumiem, es kliegtu kā sieviete radībās, nolādot indulgenci, kas bijusi klupšanas akmens mācītiem vīriem, es paceltu balsi kā visu uzklausīts sludinātājs.

—    Pietiek, māt! — apsauca Kadijs, iejaukdamies strīdiņā un ar varu v ilkdams projām māti. — Nepataisi muižnieci kurlu ar savu pātarošanu. Nu jau esi sasprediķojusi sešām dienām uz priekšu. Tu aizsprediķoji tiktāl, ka mūs izlidināja no mūsu ērtās mājas un labā dārza, un arī no šā jaunā patvēruma, kur vēl nebijām ne kārtīgi dibenu iegrozījuši; tu aizsprediķoji tiktāl, ka misteru Henriju aizrāva uz cietumu; tu aizsprediķoji tiktāl, ka divdesmit mārciņas saimniekam ārā no kabatas kā nebijušas, un tu labi zini, cik grūti viņam šķirties no naudas. Varbūt tagad tu kādu brītiņu paklusēsi, lai lavas sprediķošanas dēļ man nebūtu jārāpjas augšā pa kāpnēm, bet pēc tam jākrīt lejā ar virvi ap kaklu. Nu, nāc prom, nāc, šie ļautiņi ir gana klausījušies tavā sludināšanā, viņi to atcerēsies labu laiku.

To teikdams, viņš vilka Mouzu projām, lai tūliņ postos jauniem klejojumiem, meklējot patvērumu, bet viņas mēle nespēja norimt un no viņas lūpām nemitējās nākt vārdi «taisnības sludināšana», «derība», «ļaundari», «indulgence».

— Nejauka, traka, prātā sajukusi dumiķe, lūk, kas viņa ir! — iesaucās saimniecības vadītāja, noskatīdamās, ka Mouza ardēlu atstāj muižu. — Iztēloties, ka viņa, vecā slota, ir labāka par visiem pārējiem, un ienest mūsu mierīgajā, klusajā mājā tik daudz nepatikšanu! Ja es pēc sava stāvokļa nebūtu vairāk nekā par lielo pusi dāma, es būtu ielaidusi visus desmit nagus viņas sažuvušajā ādā!

9. nodaļa

Es esmu Marsa dēls, kam dzīvības nav žēl, Ne velti rētas man uz miesas redzat jūs: ['ar kādu skuķi tā,l>etsī no tranšejām, Kad, rīl * >t Im ludziņām, mēssveiiājnfraiKŪžus.

Beriiss

—   Nenokariet degunu, — seržants Bosvels uzmundrināja savu gūstekni ceļā uz štābu. — Jūs esat zēns uz goda, jums ir plaša pazīšanās, ļaunākajā gadījumā jūs par to pakārs, bet tāds nu irdaudzu godavīru liktenis. Teikšu atklāti — jūsu dzīvība ir likuma varā, ja vien nebūsit pazemīgs un neizkulsities no šīs ķezas, samaksājot pamatīgu naudassodu no sava tēvoča līdzekļiem, liet viņš taču to var atļauties.

—   Tas mani uztrauc visvairāk, — teica Henrijs. — Viņam sāp sirds, šķiroties no naudas, un, tā kā ne jau tēvocis, bet es biju tas, kas deva šim cilvēkam naktsmājas, lad cs lūdzu Dievu, lai sods, ko cietīšu, ja paglābšos no nāvessoda, skartu vienīgi mani.

—    Var jau gadīties, — sacīja Bosvels, — ka viņi jums piedāvā stāties skotu pulkos un dienēt ārzemēs. Tas nebūt nav slikti: ja jūsu draugi neturēs rokas klēpī un piespiedīs, kur vajag, jūs varat drīz tikt paaugstināts par virsnieku.

—  Esmu caur un cauri pārliecināts, — atteica Mortons, — ka tas ir pats labākais, kas ar mani var notikt.

—    N11,1 >et kāpēc tad jūs neesat īsts vigs? — jautāja seržants.

—    Līdz šim laikam neesmu saistījies ne ar vienu no mūsu valsts partijām, — atbildēja Henrijs. — Es mierīgi sēdēju mājās un nc vienreiz vien nopietni domāju par iestāšanos kādā no mūsu ārzemju pulkiem.

—   Ak tā? — brīnījās bosvels. — Nu, par to es jums izsaku savu cieņu. Pats esmu diezgan ilgi dienējis skolu gvardes pulkā h'rancijā; tur gan pierod pie disciplīnas, velns parāvis. Viņiem nav nekāda daļa, kur jūs paliekat brīvajā laikā, bet pamēģiniet nokavēt pārbaudi, un tad jums lā sados… Velns parāvis, vecais kapteinis Monlgomerijs lika man stāvēt sardzē pie arsenāla bruņās un ķiverē sešas stundas pēc kārtas, turklāt tādā svelmē, ka es izeepos kā ūbele uz iesma Portrojalā [32] . Es nozvērējos, ka tad, kad pārbaudē nokliegs: «l'ransiss Stjuarts!» — es vienmēr būšu klāt, kaut arī man vajadzētu pamest savas kārtis uz bungām… (), disciplīna ir viena varena lieta.

—   bet vai citādā ziņā jums šis dienests patīk? — jautāja Mortons.

—  l'arexcrlU'nce[33], — atbildēja bosvels. — Sievietes, vīns, iedzeršanas, atliek tikai izteikt vēlēšanos, un, ja jums sirdsapziņa atļauj iestāstīt kādam resnam priesterim, ka viņam ir izredzes pārvilkt jūs citā ticībā, viņš pats palīdzēs jums sagādāt šo prieku, lai likai izpelnītos kaut nelielu atzinību nojums. Kur jūs atradīsit lādu apcirptu vigu mācītāju, kas būtu tik vēlīgs?

—    Piekrītu jums, tādu neatrast, — sacīja Henrijs. — bet kāds bija jūsu galvenais pienākums?

—    Apsargāt karaļa personu, — atbildēja bosvels, — gādāl par Ludviķa Lielā drošību, manu zēn, un laiku pa laikam sarīkot hugenotu, tas ir, protestantu, tvarstīšanas. Tur gan mēs varējām izvērsties, un es pamatīgi ievingrināju roku dienestam šajā zemē. bet paklausieties, tā kā jūs, man rādās, esat lion camerado [34] , kā saka spāņi, tad man jāiedod arī jums kāds no jūsu vecā tēvoča suvenīriem. Tāds ir cirtēja likums: mēs nevaram mierīgi noskatīties, kad lāga zēns ir tukšā, bet mums kabatā šķind nauda.

To teikdams, viņš izv ilka zutni, izņēma dažus naudas gabalus un bez skaitīšanas pasniedza tos Henrijam. Jaunais Mortons atteicās no šīs dāvanas, bet, nospriedis, ka nav prālīgi, neraugoties uz šā vīra devību, darīt zināmu seržantam, ka viņam, Mortonam, pašreiz ir drusku naudas, viņš pārliecināja bosvelu, ka nebūtu grūti dabūt tēv(xv :a atbalstu.

—  Tādā gadījumā, — teica bosvels, — lai šie dzeltenie blēži vēl kādu laiciņu paguļ manā makā. Es vienmēr turos pie likuma neatstāt krogu (ja vien to neliek darīt dienesta pienākums), kamēr mans maks ir lik svarīgs, ka varu to pārsviest pāri ceļa rādītājam [35] . Kad maks kļuv is tik viegls, ka vējš to nes atpakaļ, tad — palīgā! — jāgudro, kā to atkal papildināt, bet kas tas par torni tajā stāvajā nokalnē mūsu priekšā meža vidū?

—  Tas ir Tililudlemas tornis, — teica viens no kareivjiem.

—   Tur dzīvo vecā lēdija Mārgareta Belendena. Viņa ir viena no karalim visuzticamākajām sievietēm šajā novadā un mūsu kareivju draugs. Kad mani !>ija ievainojis viens no tiem sasodītajiem vigu suņiem, kas šāva uz mani no paslēptuves aitu aplokā, es nogulēju tur veselu mēnesi un mīļuprāt dabūtu vēlreiz tādu pašu brūci, lai tikai varētu atkal padzīvot tādā jaukā mājoklī.

—   Ja jau tā, — teica bosvels, — tad, jājot garām, es apliecināšu viņai savu cieņu un palūgšu, lai ļauj vīriem un zirgiem mazliet atpūsties. Man jau tā gribas dzert, it kā es Milnvudā neko nebūtu dzēris, bet tas gan šajos laikos ir labi, — viņš turpināja, griezdamies pie Henrija, — ka karaļa kareivis nevar paiet garām nevienai mājai bez pacienāšanas. Tādās mājās kā Tili… nu, kā to sauc?… jūs pacienā no visas sirds; visiem zināmo fanātiķu mājās jūs uzcienājat ies pats, liekot lietā spēku, bet mērenie prezbiterieši un citas aizdomīgas personas jūs aptekā aiz bailēm. Tā nu iznāk, ka šā vai tā, bet jūsu slāpes vienmēr tiek remdētas.

—   Un jūs esat nodomājis, — jautāja satrauktais Henrijs,

—   tādēļ doties uz to pili?

—   Es noteikti to darīšu, — atbildēja bosvels. — Kā lai es pārliecinoši ziņoju saviem virsniekiem par šīs cienījamās dāmas prātīgajiem uzskatiem, ja nezinu, kā garšo viņas heress? Viņa taču liksgaldā heresu, tas man ir pats par sevi saprotams; heress ir jūsu vecās augstu stāvošās atraitnes iemīļotais mierinājums, tāpat kā plānais sarkanvīns ir jūsu novada muižnieku dzēriens.

—   Tādā gadījumā, Dieva dēļ, — lūdza Henrijs, — ja esat nolēmis jāt uz turieni, neminiet manu vārdu un nerādiet mani ģimenei, ar ko esmu pazīstams. Ļaujiet man šajā laikā ietīties kāda jūsu kareivja apmetnī un sauciet mani vienkārši par arestēto, ko jūs konvojējat.

—   Ar lielāko prieku, — piekrita Bosvels. — Es apsolīju labi apieties ar jums un nemēdzu lauzt doto vārdu. Ei, Endrjū, ievīsti mūsu gūstekni apmetnī un nemini nedz viņa vārdu, nedz arī kur mēs viņu saņēmām ciet, citādi dabūsi pajāt uz koka ķēves.

I'a to laiku jātnieki bija sasnieguši vārtu arku, abpus kuras slējās izrobota siena ar diviem tornīšiem, no kuriem viens bija pilnīgi sabrucis, izņemot apakšējo dalu, kuru par govju kūti izmantoja pilnīgi veselajā tornītī dzīvojošais zemnieks. Vārtus pilsoņu kara laikā bija izlauzuši Monka* kareivji, un tie līdz šim vēl nebija iecelti atpakaļ virās, tāpēc nebija nekāds šķērslis Bosvelam un viņa nodaļai. Ļoti stāvais, šaurais un lieliem apaļiem akmeņiem bruģētais piebraucamais ceļš, līkločus mezdams, veda ieslīpi augšup pa kraujā uzkalna nogāzi, tc atklādams, te apslēpdams skatienam pili un tās ārējos bastionus, kas likās gandrīz vertikāli slejam ies pār viņu galvām.

Gotisko nocietinājumu fragmenti, kas pavērās viņu acīm, bija tik vareni, ka Bosvels iesaucās:

—   Labi gan, ka šis cietoksnis ir godīgās un drošās rokās! Ja tas piederētu mūsu pretiniekiem, kāds ducis vigu veceņu ar saviem vērpjamajiem ratiņiem nudien spētu to aizsargāt pret dragūnu nodaļu, ja viņām būtu iekšā kaut vai puse no tā spara, kas vecajai spīganai Milnvudā. Zvēru pie savas dzīvības, — viņš turpināja, piejājot pavisam klāt divstāvu tornim, tā bastioniem un flangu nocietinājumiem, — tas ir lielisks cietoksnis, ko nodibinājis, kā teikts pusizdzisušajā uzrakstā virs vārtiem — ja vien neesmu galīgi aizmirsis latīņu valodu —, sers Balfs dc Belendens 1350. gadā. Cienījams vecums! Man jāapsveic vecā dāma ar pienācīgu cieņu, kaut arī šajā nolūkā man būs jāpapūlas

* Džorrlžs Monks (1(>08 — 1670) republikāņu armijas ģenerālis, kas cīnījās ar rojālistiem Skotijā.

atsaukt atmiņā dažus no tiem komplimentiem, kurus bārstīju tajā laikā, kad vēl mēdzu uzturēties tādā sabiedrībā.

Kamēr seržants tādā veidā sarunājās pats ar sevi, virssu- lainis, ieraudzījis pa šaujam lūku sienā kareivjus, pavēstīja savai kundzei, ka pie vārtiem apstājusies dragūnu vai, kā viņš domāja, miesassardzes gvardes nodaļa, kas apsargājot kādu gūstekni.

—   Esmu pārliecināts, — teica Cjudžils, — un pilnīgi drošs, ka sestais jātnieks ir viņu gūsteknis, jo viņa zirgu ved pavadā un abi dragūni, kas nāk pa priekšu, ir izņēmuši no maisiņiem karabīnes un tur tās pie gurna. Dižā marķīza laikos mēs tieši tāpat apsargājām savus gūstekņus.

—   Karaļa kareivji? — jautāja saimniece. — Iespējams, ka viņi gribēs iestiprināties. Ejiet, Gjudžil, uzņemiet viņus un sagādājiet visu mūsu mājā pieejamo, kas viņu vīriem un zirgiem vajadzīgs. Pag, pasakiet manai istabenei, lai atnes melno šalli un apmetni. Es pati noiešu lejā viņus uzņemt. Jāapliecina taču cieņa karaļa miesassargiem laikā, kad viņi tā pūlas karaļa labā. Un paklausieties, Gjudžil, lai Dženija Denisone apliek mežģīņu apmetni, viņa ies manai mazmeitai un man pa priekšu, bet trīs sievietes nāks aiz mums, un palūdziet, lai mana mazmeita nekavējoties nāk šurp.

Ģērbusies parādes tērpā un pavadīta saskaņā ar viņas norādījumiem, lēdija Mārgareta jo cēli un svinīgi izpeldēja savas pils iekšējā pagalmā. Seržants bosvels sveicināja iespaidīgo un augsti godājamo muižas īpašnieci ar pašpārliecību, kurā bija kaut kas no vieglās un bezrūpīgās vaļības, kas piemita izlaidīgajiem KārļaOtrā laika franliem un nemaz nelīdzinājās dragūnu apakšvirsnieka rupjajām un neveiklajām manierēm. Viņa valoda, tāpat kā izturēšanās, šķita izsmalcinātāka, pielāgojoties šim gadījumam un apstākļiem, kaut arī īstenībā šajās dēkainās un netiklās dzīves pārvērtībās Bosvels dažreiz vadīja kompāniju, kas vairāk atbilda viņa izcelsmei nekā pašreiz ieņemamajam stāvoklim. Uz lēdijas Mārgaretas jautājumu, ar ko viņa var pakalpot dragūniem, Bosvels, zemu palocījies, atbildēja: tā kā viņiem šonakt esot jānojāj vēl vairākas jūdzes, tad viņi būtu ļoli pateicīgi par atļauju kādu stundiņu pirms došanās tālāk atpūtināt pilī zirgus.

—    Ar lielāko prieku, — atbildēja lēdija Mārgareta. — Es ceru, ka mani ļaudis parūpēsies, lai jūsu zirgiem un cilvēkiem visa kā būtu papilnam.

—   Mēs esam pilnīgi pārliecināti, kundze, — turpināja bosvels, — ka Tilitudlemas sienās tos, kas kalpo savam karalim, tā uzņem vienmēr.

—    Mēs vienmēr esam centušies pildīt savu pienākumu godam un uzticīgi, ser, — atbildēja lēdija Mārgareta, apmierināta ar seržanta komplimentu, — gan attiecībā pret mūsu monarhiem, gan pret viņu piekritējiem, bet it īpaši — pret viņu uzticamajiem karavīriem. Nesen — var būt, ka viņa augstībai, kas tagad valda pār mums, tas vēl palicis atmiņā — pats karalis pagoditiāja manu pieticīgo namu ar savu klātbūtni un brokastoja vienā no šīs pils istabām, mister seržant, kuru mana istabene jums parādīs. Vēl šobaltdien mēs to saucam par karaļa istabu.

Pa to laiku bosvels bija pavēlējis saviem ļaudīm nokāpt no zirgiem un uzdevis vieniem pieskatīt zirgus, bet citiem sargāt gūstekni, tā ka pats varēja turpināt sarunu, ko tik labvēlīgi bija uzsākusi šī lēdija.

—   Ja jau pašam karalim, manam pavēlniekam, ir bijis tas gods iepazīt jūsu labvēlību, es nemaz nebrīnos, ka tā attiecas arī uz tiem, kas viņam kalpo un kuru galvenais nopelns irtas, ka viņi to dara uzticīgi. Un tomēr man ir tuvākas attiecības ar viņa augstību, nekā varētu iedomāties, paskatoties uz šo rupjo, sarkano jaku.

—   Patiešām, ser? — jautāja lēdija Mārgarela. — Varbūt jūs esat piederējis pie viņa saimes?

—   Tā gluži nav, kundze, drīzāk pie viņa nama, un šī pazīšanās dod man tiesības apgalvot, ka radniecība mani saista ar lielāko daļu no labākajām Skotijas ģimenēm, ieskaitot, es domāju, arī Tilitudlemu ģimeni.

—  Ser, — teica vecā dāma, cienīgi izsliedamās, dzirdot šos vārdus, ko viņa uztvēra kā nepiedienīgu joku, — es jūs nesaprotu.

—    Kundze, cilvēkam manā stāvoklī ir muļķīgi runāt par tādām lietām, — atbildēja kavalērists, — l>ct jums varbūt ir gadījies dzirdēt par mana tēvoča Fransisa Stjuarta dzīvi un likstām; Jēkabs Pirmais, viņa brālēns vācietis, dāvāja viņam titulu Rosvels, un tā arī mani iesaukuši mani dienesta biedri. Viņam tas galu galā neatnesa vairāk laimes kā man.

—    Ko jūs sakāt! — izbrīnīta un pārsteigta teica lēdija Mārgareta. — F.s patiešām vienmēr domāju, ka pēdējā grāfa mazdēls dzīvo spiedīgos apstākļos, tomēr nekad nebūtu gaidījusi, ka ieraudzīšu viņu tik zemā pakāpē. Kas tad, ņemot vērā tādus sakarus, jūs novedis pie…

—    Nekas īpašs, kundze, visparastākā notikumu gaita, es domāju, — pasteidzās atbildēt Bosvels, pārtraukdams viņu un paredzējis šo jautājumu. — Esmu piedzīvojis laimes mirkļus, kā gadās katram: esmu tukšojis pudeli kopā ar Kočesteru [36] , bezrūpīgi spēlējis kauliņus ar Bekingemu [37] un cīnījies Tanžerā [38] plecu pie pleca ar Sefīldu [39] . Tomēr mana laime nekad nav bijusi ilga, es nekad neesmu pratis padarīt savus pudeles brāļus par noderīgiem draugiem… Varbūt man pietrūka pārliecības, — viņš ar sarūgtinājumu turpināja, — ka skotu Stjuartu pēcnācējam ir jājūtas pagodinātam, ka viņu ielūdz godībās pie Vilmota vai Viljē.

—   bet jūsu draugi Skotijā, mister Stjuart, jūsu tik daudzie un varenie radinieki šajā zemē?

—   Ak, mana kundze, — atteica seržants, — domāju, ka daži no viņiem būtu gatavi piedāvāt man sava mežsarga vielu, tāpēc ka es diezgan labi šauju, daži varbūt pieņemtu mani par savu algoto slepkavu, tāpēc ka es veikli rīkojos ar zobenu; viņu vidū bija arī tādi, kas, ja nav labākas kompānijas, uzaicinātu mani par savu pudeles brāli, tāpēc ka varu vienā paņēmienā izdzert trīs pudeles vīna. Tomēr es nezinu, kāpēc tā, bet, ja man ir jākalpo saviem radiem, tad labāk esmu kalps savam brālēnam Kārlim kā viscienījamākajam no viņiem visiem, kaut arī atalgojums par šo dienestu ir trūcīgs un tērps nav nekāds spožais.

—   Tas ir negpds, Uts ir dziļš kauns! — teica lēdija Mārgarela. — Kāpēc jūs negriezāties pēc palīdzības pie viņa svētītās augstības? Viņam jābūt pārsteigtam, dzirdot, ka viņa cēlās dzimtas atvase…

—  Piedodiet, kundze, — viņu pārtrauca seržants, — es esmu parasts kareivis un ceru, ka atvainosit mani, ja teikšu, ka viņa svētītā augstība vairāk rūpējas par paša pēcnācējiem nekā par tiem, kas nāk no viņa vecvectēva.

—    Labi, mister Stjuart, — sacīja lēdija Mārgarela, — es gribu, lai jūs man apsolāt, ka paliksit šonakt Tilitudlemā; rīt es gaidu jūsu komandieri, drosmīgo Klevcrhauzu, viņam karalis un zeme ir tik daudz parādā par viņa cīņu pret tiem, kas labprāt apgrieztu pasauli ar kājām gaisā. Ks parunāšu ar viņu, lai drīzāk paaugstina jūs, un esmu pārliecināta, ka viņš izjūt pārāk lielu cieņu pret asinīm, kas tek jūsu dzīslās, un pret manu — ar viņa augstības karaļa laipnību apveltītas dāmas — lūgumu, lai neatstātu jūs šādā nožēlojamā stāvoklī, kādā esat atradies līdz šim.

—    Esmu ļoti pateicīgs jūsu augstdzimtībai un katrā ziņā palikšu te kopā ar savu gūstekni, ja jūs tā uzstājat, jo vairāk tāpēc, ka šādā veidā cs varu visātrāk nodot viņu pulkvedim Ciemam un saņemt pulkveža pavēles attiecībā uz šo puiš- cilvēku.

—  Sakiet, lūdzu, — kas ir jūsu gūsteknis? — jautāja lēdija Mārgarela.

—  Jauneklis no diezgan kārtīgas ģimenes, kas dzīvo netālu no šejienes. Viņš bijis tik neuzmanīgs, ka devis patvērumu vienam no arhibīskapa slepkavām un veicinājis tā suņa bēgšanu.

—   Ak, kāds kauns! — iesaucās lēdija Mārgarela. — Esmu ar mieru aizmirst pāridarījumus, ko esmu cietusi no šo laupītāju rokām, kaut arī daži no šiem pāridarījumiem, mister Stjuart, nav aizmirstami, liet tiem, kas atbalsta noziedzniekus, kuri tik cietsirdīgi un pārdomāti noslepkavojuši neaizsargātu cilvēku, sirmgalvi, turklāt svētā arhibīskapa amata pārstāvi… Tiem viņu nekaunība nav piedodama! Ja gribat ielikt savu arestēto drošā vietā, lai jūsu vīriem būtu mazāk rūpju, es uzdošu l larisonam un Gjudžilam sameklēt mūsu bedres jeb galvenā cietuma atslēgu. Tas nav taisīts vaļā kopš tā laika, kad mans nabaga sers Arturs belendens nedēļu pēc Kilsaitas uzvaras ieslodzīja tur divdesmit vigus, cietums neieiet zemē dziļāk par diviem stāviem, tā ka nevar būt kaitīgs veselībai, īpaši tāpēc, ka tur, liekas, ir caurums āra gaisam.

—   Ludzu, piedodiet, kundze, — atbildēja seržants, — es nešaulios, ka jūsu cietums ir brīnišķīgs, taču esmu apsolījis labi apieties ar šo jauno cilvēku un gādāšu, lai viņu rūpīgi apsargā un viņam nebūtu iespējams izbēgt. Es likšu tiem, kurus norīkošu sardzē, uzmanīt gūstekni tik stingri, lai viņš justos tā, it kā kājas būtu ie/.ņaugtas spāniešu zābakos, bet pirksti — skrūvspīlēs.

—   Dariet, kā redzat, mister Stjuart, — atbildēja lēdija Relen- dena, — jūs labāk zināt savu pienākumu. No visas sirds novēlu jums jauki pavadīt vakaru un uzticu jūs sava pārvaldnieka llarisona gādībai. Es labprāt uzaicinātu jūs pievienoties mūsu sabiedrībai, bet es… es…

—    0, kundze, nav vajadzīga nekāda taisnošanās; es labi saprotu, ka šī karaļa Kārļa Otrā karaspēka rupjā sarkanā jaka atņem tās valkātājam, un atņem pamatoti, karaļa Jēkaba Piektā zilo asiņu privilēģijas.

—   Tikai ne manās acīs, ticiet man, mister Stjuart; jūs esat netaisns pret mani, ja tā domājat. Rīt parunāšu ar jūsu virsnieku un ceru, ka drīz jūs sasniegsit tādu stāvokli, kas pasargās no šādām nepat i k ša n ām.

—    Es domāju, kundze, — sacīja Rosvels, — ka jūsu labsirdība jūs maldina, tomēr esmu pateicīgs par jūsu nodomu un, lai būtu kā būdams, šo nakti ar misteru llarisonu pavadīšu jautri.

I.ēdija Mārgarela ceremoniāli atvadījās, tādējādi pauzdama visu savu cieņu pret karaliskajām asinīm, pat ja tās tek karaļa miesassardzes seržanta dzīslās, un vēlreiz apliecināja misteram Stjuartam, ka itin visu, kas vien atrodams Tilitudlemas pilī, no visas sirds nodod viņa, kā arī viņa pavadoņu rīcībā.

Seržants Bosvels nelaida garām izdevību izmantot lēdijas uzaicinājumu un drīz vien aizmirsa savu augsto izcelsmi jautrās dzīrēs, kuru laikā misters llarisons centās pasniegt vislabāko vīnu, kāds vien glabājās pils pagrabā, un skubināja savu viesi būt jaut ram ar to vi I inošo piemēru, kas šādā sveiku noskaņojumā v 131 pārkāpj noteiktās robežas. Vecais Cjudžils pievienojās viņa sirdij tik mīļajām viesībām, tāpat kā Devijs «Henrija Ceturtā»

v

otrajā daļā piedalās sava kunga, ciema tiesneša Selova uzdzīvē. Riskējot nolauzt kaklu, viņš noskrēja pagrabā, lai pavandītos kādā, kā viņš lielījās, viņam vienīgajam zināmā pakaklē, no kuras viņa kalpošanas laikā ne reizi neesot izvilkta un nekādā veidā arī nevarētu tikt izvilkta neviena pudele kādam citam, izņemot uzticīgus karaļa draugus.

— Kad le pusdienoja hercogs, — teica virssulainis, kas aiz cieņas pret bosvela radurakstiem bija apsēdies patālāk no galda, bet pēc katra garāka savas runas teikuma pavilka sēžamo par pusjardu tuvāk, — mana kundze pieprasīja pudeli bur- gundieša (viņš pievirzījās mazliet tuvāk), bet es nezinu, kā tas gadījās, mister Stjuart, mani pārņēma šaubas. Man radās aizdomas, ser, ka hercogs nemaz nav tāds valdības draugs, par kādu grib izlikties: dzimtas vārdam vien vēl nevar ticēt. Vecais hercogs Džeimss pazaudēja godu ātrāk nekā galvu, un izrādījās, ka šis vusterietis ir pliekana tume un neder ne cepšanai, ne vārīšanai, ne ēšanai aukstā veidā. (Ar šo dziļdomīgo piezīmi viņš nobeidza pirmo paralēli un sāka mest līkločus kā pieredzējis izgudrotājs, lai virzītos vēl tuvāk pie galda.) Tā 11u, ser, jo biežāk mana kundze sauca: «burgundieli viņa gaišībai… Veco bur- gundieti… Vislabāko burgundieli… Trīsdesmit devītā gada burgundieli…» — jo biežāk es pie sevis atkārtoju: «Pie velna! Neviena lāse nenonāks vina iekšās, kamēr nebūšu ticis skaidribā par hercoga uzskatiem; viņam pieliks ar heresu un sarkanvīnu.» Nē, nē, džentlmeņi, cik ilgi vien es pildīšu virssulaiņa pienākumus Tilitudlemu namā, tikmēr raudzīšos, lai neviens neuzticams vai apšaubāms cilvēks nedabūtu neko no mūsu krājumiem, bet, kad satieku īstu karaļa draugu un viņa taisnīgās lielas, kā arī mērena episkopālisma aizstāvi, kad satieku cilvēku, kurš, kā es saku, stāvēs par baznīcu un kroni, kā cs pats stāvēju, kad bija dzīvs mans kungs — tas bija Montrouza laikā —, mūsu pagrabā nav nekā tāda, kā viņa dēļ būtu žēl.

Sajā laikā viņš jau bija pieracics pie cietokšņa sienas jeb, citiem vārdiem sakot, pievirzījies pie paša galda.

— bet tagad, mister Fransis Stjuart no bosveļas, man ir tas gods iedzert uzjūsu veselību, uzjūsu paaugstinājumu un uz lielu veiksmi šīs zemes attīrīšanā no vigiem un apaļgalvjiem, fanātiķiem un kovenanta piekritējiem.

Bosvels, kas — to viegli iedomāties — sen vairs neizturējās ar sīkmanīgu piesardzību pret sabiedrību, kuras izvēlē vairāk ņēma vērā savu izdevīgumu un stāvokli nekā izcelsmi, labprāt atbildēja uz virssulaiņa tostu, pie viena uzslavēdams viņa vīnu. Līdz ar to misters Gjudžils bija uzņemts šajā kompānijā kā pilntiesīgs tās loceklis un turpināja to apgādāt ar līksmības avotu līdz nākamā rīta agrumam.

10. nodaļa

Vai tikai tad man lavā kuģī kāpt. Kad jūra gluda un pēc vēja slāpst, liet tad, kad vētra kauc un briesmas briest, No kuģa bēgt un krastā patverties?

Pra lors

Kamēr risinājās lēdijas Mārgaretas un augstdzimušā dragūnu seržanta saruna, ko mēs atstāstījām iepriekšējās lappusēs, viņas mazmeita, kas ne tik ļoti jūsmoja par visiem, kuru dzīslās tek karaliskās asinis, pagodināja seržantu Bosvelu ar vienu vienīgu skatienu, ieraugot spēcīgu gara auguma cilvēku ar vēja appūstu seju, kam lepnums un izlaidīgais dzīvesveids bija piešķīruši neapmierinātības un bezrūpīgas, izmisuma pilnas jautrības izteiksmi. Pārējie kareivji vēl mazāk bija pelnījuši viņas interesi, toties viņa, pat gribēdama, nevarēja novērst aeis no apmetnī ietīstītā un tādējādi nomaskētā gūstekņa. Taču viņa norāja sevi par to, ka ļāvusi vaļu ziņkārei, kas acīm redzami kaitināja šīs ziņkāres objektu.

—   Es gribu, — viņa teica savai sirdsdraudzenei Dženijai Denisonei, — es gribu zināt, kas ir šis nelaimīgais.

—   Es pati nule domāju par to, mis Edīte, — teica istabene, — bet tas nevar būt Kadijs I ledrigs, tāpēc ka šis ir garāks un izskatās tievāks.

—   bet tas var būt, — turpināja mis belendena, — kāds no mūsu nabaga kaimiņiem, par ko mums vajadzētu parūpēties.

—   Es varētu izdibināt, kas viņš ir, — teica uzņēmīgā f)že- nija, — lai tikai kareivji iekārtojas un aiziet pie miera, tāpēc ka es ļoti labi pazīstu vienu — visskaistāko un visjaunāko no

viņiem.

—   Man liekas, tu pazīsti visus jaunos slaistus šajā apkaimē, — atbildēja viņas kundze.

—    Ko jūs, mis Edīte, cs nemaz tik ātri neiepazīstos, — atbildēja fille-de-cluimbrc*. — Protams, kā lai ļaudis nepazīst pēc skala tos, kas glūn un skatās uz viņiem baznīcā un tirgū, bet lā, lai parunātos pa īstam, es pazīstu tikai dažus puišus, un tie ir no Tililudlemas, tad vēl trīs Steinsonus, Tomu Kendu, jauno dzirnavnieku, piecus llovisonus Nezerscilā, garo Tomu Džilriju un…

—    Lūdzu, saīsini izņēmumu sarakstu, tas draud būt bezgalīgs, un pasaki, kā tu uzzināji, kas ir šis jaunais kareivis, — teica mis belendena.

Islahuu-ila. (Franču vai.)

—   Ak Dievs, mis Edīte, tas taču ir Toms Helidejs, kareivis Toms, kā viņu sauc, kuru ievainoja dumpīgie kalnieši savā saietā Autersaidmūrā un kurš nogulēja pie mums, līdz atlaba. Es varu pajautāt viņam visu ko, Toms neatteiksies atbildēt, par to es varu galvot.

—    Tad pamēģini, — teica mis Edīte, — ja vari atrast izdevību paprasīt viņam gūstekņa vārdu, ienāc manā istabā un pastāsti, ko uzzināji.

Dženija Dcnisonc devās izpildīt uzdevumu, bet drīz atgriezās ar tādu pārsteiguma un izbaiļu izteiksmi sejā, kas liecināja, cik dziļi viņu saviļņojis gūstekņa liktenis.

—   Kas noticis? — satraukti vaicāja Edīte. — Vai tas tomēr ir Kadijs? Nabaga zēns!

—   Kadijs, mis Edīte? Nē, nē, tas nav Kadijs, — šņukstēdama izdvesa uzticīgā istabene, kas cieta no tā, ka viņas jaunumi ievainos pašā sirdī jauno kundzi. — Ak, mīļā mis Edīte, tas ir pats jaunais M ilnvuds!

—   Jaunais Milnvuds!— iesaucās šausmu pārņemtā Edīte.

—    Tas nav iespējams… Galīgi nav iespējams… Viņa tēvocis pieder pie draudzes, kuras mācītājs ir pieņēmis indulgenci un neuztur nekādas sakarus ar tiem nepakļāvīgajiem; viņš pats arī nekad nav jaucies tajā nelaimīgajā strīdā; viņš ne pie kā nav vainīgs, ja nu vienīgi iestājās par kāda pārkāptajām tiesībām.

—   Ak, mana dārgā mis Edīte, — teica viņas apkalpotāja,

—   tagad nav īstā reize jautāt, kur taisnība, kur netaisnība; ja arī viņš būtu nevainīgs kā nupat piedzimis zīdainis, viņi izdomātu, kā padarīt viņu vainīgu, ja tikai gribētu; bet Toms I lelidcjs saka, ka runa esot par mistera Henrija dzīvību, tāpēc ka viņš devis patvērumu vienam no pieciem džentlmeņiem, kas nogalinājuši to veco ķēmu arhibīskapu.

—  Par viņa dzīvību! — iesaucās Edīte, strauji pieceldamās; viņa izmisīgā balsī steigšus turpināja: — Viņi nevar… viņi to nedarīs… Es aizrunāšu par viņu… Viņi tam neko nedarīs!

—    Ak, manu dārgo kundzīt, padomājiet jel par savu vecmāmiņu, padomājiet par visām briesmām un grūtībām, — piebilda Dženija. — Viņu tur stingrā apsardzībā, kamēr rīt no rīta atnāks Kleverhauzs, un, ja viņš tam neizstāstīs visu, tad, kā saka Toms llelidejs, ar viņu izrēķināsies viens divi: uz ceļiem… sagatavoties… notēmēt… šaut — tāpat kā viņi izrīkojušies ar veco kurlo Džonu Makbraijeru, kas nav sapratis nevienu pašu jautājumu, ar ko viņi plijušies virsū, un tā viņš kurluma dēļ pazaudējis dzīvību.

—   Dženij, — teica jaunā kundze, — ja viņš mirs, es miršu kopā ar viņu; tagad nav laika runāt par briesmām vai grūtībām… Es aplikšu sev apmetni, un mēs abas iekļūsim tur, kur viņš tiek apsargāts… Es kritīšu pie kājām sargam un lūgšos viņu, lai viņš neaizmirst savas dvēseles glābšanu…

—   Dievs, pasargi! — meitene pārtrauca mis Edīti. — Mūsu jaunā kundzīte pie kareivja Toma kājām un runā ar viņu par dvēseli, kad nabaga bērns labi ja pats zina, vai viņam tāda ir vai nav, kaut arī viņš reizumis zvēr pie tās… Nē, tas neies cauri, bet, lai būtu kā būdams, es nekad nepametīšu lietu, kur iejaukta īsta mīlestība… Ja nu jums ir jāsatiek jaunais Milnvuds, kaut arī zinu, ka no tā nebūs nekāda labuma, tikai jūsu sirdīm būs vairāk rūgtuma, es riskēšu un mēģināšu tikt galā ar Tomu I lelideju, bet jums jāļauj man pilnu vaļu un jūs nedrīkstat bilst ne vārda; viņš apsargā Milnvudu mūsu pils austrumu spārnā.

—   Ej atnes man pledu, — teica Edīte. — Ļauj mati tikai satikties ar viņu, un gan cs atradīšu līdzekli, kā paglābt viņu no briesmām… Pasteidzies, Dženij, ja negribi pazaudēt manu mīlestību.

Džcnija aizsteidzās un drīz vien bija atpakaļ ar pledu, kurā Edīte ietinās tā, lai pilnīgi apslēptu seju un nebūtu sazīmējams augums. Tajā gadsimtā un nākamā gadsimta sākumā skotu dāmas tā parasti valkāja pledu, un cienījamie prezbiteriešu baznīcas tēvi, baidīdamies, ka šī mode var pavedināt uz mīlestības intrigām, izdabūja no asamblejas vairākus aklus, kas vērsās pret mantijas valkāšanu. Tomēr mode, kā parasts, nebija varai pa zobam, un, kamēr vien pledi tika lietoti, visu kārtu sievietes šad un tad izmantoja tos kā šalles vai plīvurus [40] . Tā apslēpusi seju un augumu, Edīte, turēdamās savai pavadonei pie rokas, nedrošiem soļiem steidzās uz Mortona ieslodzījuma vietu.

Tas bija neliels kambarītis vienā no torņiem, ar durvīm uz galeriju, pa kuru šurpu un turpu soļoja sargs: pedantiski turēdams doto vārdu, bet varbūt arī mazliet juzdams līdzi savam gūsteknim viņa jaunības un pieklājīgās uzvedības dēļ, seržants bosvels bija vairījies viņu aizvainot, iemitinot tajā pašā telpā arī sargkareivi. Tā nu Ilelidcjs ar karabīni rokā pastaigājās pa galeriju, reizi pa reizei atspirdzinādamies ar malku ela no milzīgas krūkas, kura stāvēja uz galda galerijas galā, bet pa starpu dungodams možo skotu dziesmiņu:

No Džonstonas ceļš mūs uz Dandiju sauc… Klau, mīļotā meitene, līdzi man brauc!

Dženija Denisone vēlreiz nobrīdināja savu kundzi, lai tā ļauj viņai pašai rīkoties.

— Gan es tikšu galā ar kareivi, — Džcnija teica. — Viņš ir parupjš, bet lāga puisis, es viņu pazīstu caur un cauri, bet jūs nesakiet ne vārda.

Atbilstoši saviem apsvērumiem Džcnija atvēra durvis uz galeriju tieši tajā brīdī, kad sargs bija pagriezies ar muguru pret ieeju, un, uztvērusi puiša dungoto melodiju, koķetā, parupji zobgalīgā tonī nodziedāja:

Ja sekošu kareivim, saproti pats, būs draugiem un mātei uz mani ļauns prāts. Kāds muižnieks vai lords drīzāk derētu man, Un tāpēc tev sekot es negribu gan…

—  Nav slikts izaicinājums, nudien! — iesaucās sargkareivis, pagriezdamies apkārt. — Turklāt no divām uzreiz. Un nav nemaz tik viegli iegāzt kareivim ar viņa paša patronsomu! — Un viņš sāka dziedāt no tās vietas, kur meiča bija apstājusies:

Ja dosies tu līdzi, kurp aicinu es, Tad dalīsim gultu un maltīti mēs. Vai dzirdi, rīb bungas un ceļā mūs sauc, Klau, mīļotā meitene, līdzi man brauc!

—   Panāc šurp, manu meitēn, un nobučo mani par šo dziesmiņu.

—   Nenāk ne prātā, mister llelidej, — attrauca Džcnija, ar skatienu un balss noskaņu izteikdama vajadzīgo sašutuma pakāpi. — Un ticiet man, jūs vairs neredzēsit mani, kamēr nebūsit iemācījies pieklājīgāk uzvesties… Es ar savu draudzeni neesmu atnākusi uz šejieni, lai klausītos tādas muļķības, un jums vajadzētu nokaunēties par sevi, jā gan, nokaunēties.

—    Mm… Un kādas muļķības tad jūs, mis Denisone, atvedušas uz šejieni?

—   Manai radiniecei kārtojams kaut kas īpašs ar jūsu gūstekni, jauno misteru I Icnriju Mortonu, un es esmu atnākusi līdzi, lai piedalītos viņu sarunā.

—    Velna milti! — izgrūda sargkareivis. — bet atļaujiet pajautāt, mis Denisone, kā jūsu radiniece un jūs domājat likt iekšā? Jūs esat mazliet par apaļīgu, lai ielīstu pa atslēgas caurumu, bet par durvju vēršanu vaļā nevar būt ne runas.

—   Par to nav ko runāt, tas ir jāizdara, — atteica neatlaidīgā meiča.

—   Lika drusciņ pagaidīt, manu mīļo Dženij. — Un kareivis atkal sāka staigāt šurpu un turpu pa galeriju, dungodams:

Ej akā ieskaties tūlīt, Dženeta, Dženeta, Tur parādīsies vaidziņš glīts, Mīļotā Dženeta.

—   Tātad jums nenāk ne prātā laist iekšā mūs, mister lleli- dej? Nu, labi, lai tā būtu… Palieciet sveiks, jūs vairs neredzēsit mani un šo jauko naudas gabalu arī, — teica Dženija, turēdama pirkstos spožu sudraba dolāru.

—   Dod viņam zelta, dod zelta, — uzbudināta nočukstēja jaunā dāma.

—   Tādiem kā viņš pat sudrabs ir par labu, — atbildēja Dženija, — ja jau skaistas meitenes acis viņam vienaldzīgas… Un, kas ir visļaunākais, viņš var nodomāt, ka te ir kaut kas vairāk nekā mana radiniece. Dievs kungs! Mums nav līdzi tik daudz sudraba, lai svaidītos ar zeltu. — Pačukstējusi šo padomu savai kundzei, viņa skaļi teica: — Mana māsīca vairs negrib ilgāk gaidīt, mister llclidej. Tātad, kā vēlaties, ja ne, tad palieciet sveiks.

—    Pagaidiet drusciņ, pagaidiet, — teica kareivis. — Pievelciet grožus, Dženij, un aprunāsimies. Ja es ielaidīšu jūsu radinieci parunāt ar manu ieslodzīto, jums jāpaliek tepat un jāpakavē man laiks, kamēr viņa iznāk ārā, un tad, zināt, visi būs apmierināti.

—  Tad velns dzīsies man pa pēdām, — sacīja Dženija. — Vai patiešām jūs domājat, ka mana radiniece un es līdz ar viņu gribam pazaudēt savu labo slavu, ļaujot tādiem kā jūs un jūsu ieslodzītais gvelzt un plātīties, nevis spēlēt godīgi? Jā, jā, kungi, paskatieties, lūdzami, kāda atšķirība ir starp dažu solījumiem un šo solījumu izpildi! Jūs visi bijāt gatavi noniecināt nabaga Kadiju, bet, ja es palūgtu, lai viņš kaut kādā ziņā man izpalīdz, divreiz tas viņam nebūtu jāatkārto, kaut vai par to draudētu pakāršana.

—   Sasodītais Kadijs! — atcirta dragūns. — Gan jau viņu pakārs pa īstam, es tā ceru. Es redzēju viņu šodien Milnvudā kopā ar to vceo puritāņu kuci, viņa māti, un, ja būtu zinājis, ka viņš lien manā šķīvī, es būtu to zelli piesējis savam zirgam pie astes un atrāvis šurpu… Mums bija pietiekams pamats, lai nebūtu par to jāatbild.

—   Labi, labi… Tikai pielūkojiet, ka Kadijs neielaiž jums no tālienes lodi pēc tam, kad būsit iedzinuši viņu purvā kopā ar daudziem kārtīgiem cilvēkiem. Viņš vareni šauj mērķī, bija trešais «papagaiļa» šaušanā, un viņš ir tikpat uzticīgs savam solījumam, cik uzticīga ir viņa acs un roka, kaut arī nelielās ar to kā daži jūsu paziņas… bet tā jau nav mana darīšana… Ejam, māsīc, projām.

—   Pagaidiet, Dženij! Lai esmu nolādēts, ja tūļājos vairāk par citiem, ja esmu kaut ko apsolījis, — teica kareivis, sākdams tā kā šaubīties. — Kur ir seržants?

—   Dzer un piesūcas, — atbildēja Dženija, — kopā ar pārvaldnieku un Džonu Ojudžilu.

—   Ak tā… INu, tas neskaitās… bet kur ir pārējie zēni? — jautāja llclidcjs.

—  Tukšo vara kannu kopā ar putnu ķērāju, mednieku un vēl kādu no saimes ļaudīm.

—   Vai v iņiem ir daudz ela?

—  Seši galoni, pielieti līdz pašai augšai, — atteica meiča.

—  Tad viss kārtībā, mana labā Dženij, — sacīja sargkareivis, kļūdams pieļāvīgāks. — Tad līdz sardzes maiņai var neuztraukties, varbūt pat vēl ilgāk. Tātad, ja apsolāt nākamreiz atnākt viena…

—  Var būt, ka atnākšu, var būt, ka ne, — teica Dženija, — bet, ja jūs dabūjat dolāru, tad taču jums viss vienalga.

—   Lai esmu nolādēts, ja to ņemu, — sacīja I lelidejs, paņemdams naudu. — Tā tomēr ir riskanta padarīšana: ja Klcverhauzs padzirdēs, koesmu izdarījis, viņš uzcels man tik augstu zirgu kā jūsu Tilitudlemas pils. bet šajā pulkā katrs ņem, ko var, un es nešaubos, ka bosvels ar savām karaliskajām asinīm rāda labu paraugu. Paļauties uz jums, koķetais velnēn, man nozīmētu veltīgi tērēt laiku un pulveri, bet šis zellis, — viņš turpināja, raudzīdamies uz monētu, — visur būs labs, vienalga, kur iekritīs. INu, tad ejiet, durvis jums ir vaļā, tikai nečīkstiet un neskaitiet lūgšanas kopā ar jauno vigu, bet esiet gatava, kad cs piiī durvīm uzsaukšu, dot kājām ziņu, it kā būtu notaurēts «Zirgos — uz priekšu!».

Aršiem vārdiem I lelidejs atslēdza kambara durvis, ielaida Dženiju un viņas iedomāto radinieci iekšā, atkal aizslēdza durvis un no jauna sāka vienmērīgiem soļiem staigāt pa galeriju, īsinot laiku ar svilpošanu, kā jau kārtīgam sargkareivim postenī pieklājas.

Durvīm lēni veroties, mis Edīte ieraudzīja Morlonu, kas sēdēja, salicis rokas uzgaida, bet galvu nolaidis uz rokām,dziļas nomāktības pozā. Izdzirdējis nočīkstam durvis, viņš pacēla galvu un, ieraudzījis tajās abas siev ietes, visai pārsteigts pietrūkās kājās. Edīte, kurā kautrība cīnījās ar izmisuma radīto drosmi, stāvēja kādu jardu no durvīm, nespēdama ne parunāt, ne pieiet tuvāk. Visi plāni, ar kuriem viņa bija nākusi pie sava mīļotā, lai palīdzētu, atbalstītu vai mierinātu viņu, likās pagaisuši noatmi- ņas, atstājot vienīgi mokošu ideju haosu, kam klāt jaucās hailes, vai viņa nav pazemojusi sevi Mortona priekšā ar rīcību, kas varēja rādīties pārsteidzīga un nesievišķīga. Nekustīga un gandrīz pilnīgi l>ezspēka viņa turējās pie rokas savai pavadonei, kas veltīgi pūlējās viņu nomierināt un iedrošināt, čukstot:

—  Ja jau esam iekšā, kundze, tad mums pienācīgi jāizmanto laiks: kaprālis vai seržants, bez šaubām, iznāks apstaigāt posteņus, un būtu žēl, ja nabaga I lelidejs saņemtu sodu par savu laipnību.

Mortons pa to laiku bikli panāca pretī, nojauzdams patiesību, jo kura cita sieviete, izņemot Edīti, varēja šajā mājā ņemt pie sirds viņa likstas?Tomēr pustumsa un tērps, kas nejāva saredzēt nepazīstamās seju, biedēja viņu, ka tikai negadās kāds misēklis, kas varētu kaitēt viņa pielūgsmes objektam. Dženija, kuras apķērība un naskums bija īsti piemēroti šādai lomai, steidza salauzt ledu.

—   Mister Morton, mis Edīte ļoti nožēlo, ka esat nonācis tādā stāvoklī, un…

Vairāk nekas nebija jāsaka; Henrijs bija Edītei klāt, gandrīz vai pie kājām, spieda viņas rokas, ko meitene nebija atvilkusi atpakaļ, un apbēra viņu ar pateicības un atzinības vārdiem, kuru nesakarīgais birums diezin vai būtu saprotams, ja neaprakstītu intonāciju, žestus, kaismīgās un trauksmainās dziļo un stipro jūtu izpausmes, kas pavadīja šos vārdus.

Divas trīs minūtes Edīte stāvēja nekustīgi kā statujā atveidota svētā jaunava, kas pieņem pielūgsmes apliecinājumu, tad, attapusies un atbrīvojusi rokas no Henrija tvēriena, gandrīz nedzirdami sacīja:

—   Esmu atļāvusies dīvainu rīcību, mister Morton… rīcību, — viņa turpināja sakarīgāk, ar lielu piepūli sakopodama juceklīgās domas, — kas varbūt izpelnīsies jūsu nopēlumu… bet jau sen es esmu atļāvusi jums lielot draudzības valodu — varbūt pat vēl i Igāk —, pat pārāk sen, lai pameslu jūs brīdī, kad jūs acīmredzot pametusi visa pasaule. Kā un kāpēc jūs esat apcietināts? Ko te var līdzēt? Vai mans tēvocis, kas ir tik augstās domās pārjums, vai jūsu radinieks Milnvuds nevar būt noderīgi? Kas būlu darāms? lln kas jums varētu draudēt?

—   I.ai būtu kā būdams, — atbildēja Henrijs, cenzdamies satvert izslīdējušo Edītes roku, ko viņa tagad atkal atdeva, — lai būlu kā būdams, kopš šā brīža viss ar mani notikušais ir pats skaistākais manā garlaicīgajā dzīvē. Jums, dārgā Edīte… piedodiet, man būlu jāsaka — mis Belendena, l>et nelaime prasa īpašas priekšrocības — jums esmu pateicību parādā par tiem dažiem laimes mirkļiem, kas apmirgoja manu drūmo eksislcnci, un, ja tagad tam tiks darīts gals, tad atmiņas par šo godu aplaimos mani pat pēdējā ciešanu stundā.

—   Vai tiešām ir tik ļauni, mister Morton? — jautāja mis Belendena. — Vai tiešām jūs, kas parasti turējāties tālāk no šīs nelaimīgās naidošanās, esat iejaukts tik negaidīti un dziļi, ka necerat saglabāt…

Viņa aprāvās, nespēdama izrunāt vārdu, kam tagad vajadzēja sekot.

—   Dzīvību, jūs gribējāt teikt? — mierīgā, bet skumīgā tonī viņas vārdiem atsaucās Mortons. — Spriedums, cs domāju, ir pilnībā atkarīgs no maniem tiesātājiem. Mani sargi uzskata, ka nāvessodu man var aizstāt ar nosūtīšanu uz kādu no mūsu ārzemju pulkiem. Es domāju, ka varu tam piekrist, bet tagad, saticis jūs vēlreiz, saprotu, ka trimda būtu mokošāka par nāvi.

—  Tātad taisnība, — jautāja Edīlc, — ka jūs esat pārgalvīgā steigā ielaidies sakaros ar vienu no tiem nežēlīgajiem ļaundariem, kas noslepkavojuši arhibīskapu?

—  Dodams naktsmājas un patvērumu, — atbildēja Mortons, — vienam no tiem neprātīgajiem un nežēlīgajiem cilvēkiem, mana tēva senajam draugam un līdzgaitniekam, es nelaimīgā kārtā nemaz nezināju, ka ir pastrādāts tāds noziegums. Taču šī nezināšana man maz ko līdzēs, jo vai tad vēl kāds, izņemot jūs, mis belendena, tam ticēs? Un visjaunākais irtas, ka csnemūžam nevaru droši apgalvot, ka, pat zinot par noziegumu, es būtu spējis piespiest sevi jebkuros apstākļos atteikties uz kādu laiku sniegt patvērumu šim bēglim.

—    Un kas, — satraukta vaicāja Edīte, — vai kā vadībā izmeklēs jūsu lietu?

—  Man lika saprast, ka pulkveža Cncma Kleverhauza vadīl», — teica Mortons. — Viņš ir viens no militārās komisijas locekļiem, kurai karalim, Slepenajai padomei un parlamentam, kam vajadzētu vairāk rūpēties par mūsu brīvību, it labpaticis piešķirt tiesības rīkoties ar mūsu mantu un dzīvību.

—   Kleverhauza? — noplakušā balsī teica Edīte. — Žēlīgais Dievs, jūs esat pagalam pirms stāšanās liesas priekšā! Viņš rakstīja manai vecmāmuļai, ka rit no rīta būs te pa ceļam uz mūsu grāfistes galveno pilsētu, kur daži neprātīgi vīri, ko iedvesmojusi divu vai trīs arhibīskapa slepkavu klātbūtne, esot sanākuši kopā, lai rīkotu sacelšanos pret valdību. Viņa izteicieni lika man nodrebēt, kaut arī cs toreiz nezināju, ka… ka… mans draugs…

—    Pārāk neuztraucieties par mani, dārgā Edīte, — teica Henrijs, viņu apskaudams. — Kaut arī Klcverhauzs ir bargs un nepielūdzams, visi viņu atzīst par drosmīgu, taisnīgu un godīgu. Es esmu karavīra dēls un aizstāvēšos kā karavīrs. Viņš varbūt labvēlīgāk uzklausīs atklātu un neizpušķotu aizstāvēšanās runu, nekā to darītu lišķīgs un iztapīgs tiesnesis. Patiešām, laikā, kad liesa ir caurcaurēm pērkama, labāk lai man dzīvību atņem neslēpta militārā patvaļa, nekā to ar saviem trikiem laupa kāds untumains tiesasvīrs, kas mūsu aizstāvēšanai domātos likumus izmanto mūsu sodīšanai.

—   Jums ir beigas… jums ir beigas, ja jūsu liela atkarīga no Kleverhauza! — nopūzdamās sacīja Edīte. — «Iznīdēt līdz saknei» — tas ir vismaigākais no viņa izteicieniem. Nelaimīgais arhibīskaps bija viņam tuvs draugs un jaunības dienu aizbildnis. «Nekādas piedošanas, nekādas atrunāšanās,» teikts viņa vēstulē, «neglābs nedz tos, kas tieši saistīti ar šo ļaunprātību, nedz tos, kas atbalstījuši slepkavas vai devuši viņiem patvērumu, no likumā paredzētā soda, iekāms atriebībā par šo zvērīgo asinsdarbu es nebūšu paņēmis tik daudz dzīvību, cik sirmu malu bija uz šā godājamā vecā vīra galvas.» Nav ko cerēt uz viņa līdzcietību vai labvēlību.

Dženija Denisone, kas līdz šim bija klusējusi, redzēdama, ka mīlētāji šajā galējā izmisumā nespēj atrast līdzekli pret to, uzdrošinājās dot padomu.

—   Ar jūsu gaišības, mis Edīte, kā arī ar jūsu, jaunais mister Morton, atļauju, mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Lai Milnvuds ņem manu apmetni un tērpu; es nometīšu to tumšajā kaktā, ja viņš apsola neskatīties, un viņš paies garām Tomam I lelidejam, kas ir pa pusei akls no sava ela; es izstāstīšu, kā var likt ārā no mūsu pils, bet jūsu gaišība mierīgi dosies uz savu istabu; es savukārt uzvilkšu viņa pelēkos svārkus, uzlikšu galvā platmali un tēlošu ieslodzīto, kamēr briesmas būs garām, tad pasaukšu Tomu llelideju un piespiedīšu viņu izlaist mani ārā.

—    Izlaist ārā? — teica Mortons. — Jums par lo būs jāsamaksā ar savu dzīvību.

—   Nemaz ne, — atbildēja Dženija. — Toms pats sevis dēļ neuzdrošināsies atzīties, ka viņš kādu ir ielaidis, un gan es viņu piespiedīšu kaut kā izskaidrot šo aizbēgšanu.

—  Ak tā, velns parāvis! — teica sargkarci vis, pēkšņi atvērdams kambara durvis. — Ja es esmu pa pusei akls, tad kurls gan ne, un jums nevajadzēja lik skaļi prātot par Inlgšanu, ja jau gribējāt dabūt to gatavu. INu, mis Dženeta, marš! Nodaļa, rikšiem! Auļiem, velns lai mani parauj! bet jūs, radinieces kundze — es pat negribu zināt jūsu īsto vārdu, kaut arī jūs grasījāties izspēlēt ar mani lik zemisku joku, — man ir jāattīra mans postenis, tāpēc dodiet atkāpšanās signālu, kamēr neesat man iezāģējusi.

—   Ceru, — noraizējies teica Mortons, — ka jūs nestāstīsit par šo notikumu, mans draugs, un varat paļauties uz manu vārdu, ka es pratīšu novērtēt jūsu laipnību, paturot visu noslēpumā. Ja noklausījāties mūsu sarunu, tad jums vajadzēja ievērot, ka mēs nepieņēmām un neapspriedām šīs lādzīgās meitenes pārsteidzīgo priekšlikumu.

—  Sasodīti lādzīga, kā tad! — teica llelidejs. — Kas attiecas uz pārējo, tad es noprotu, par ko ir runa, un man nepatīk nēsāt apkārt nevalodas vai pļāpāt niekus kā citiem, bet tam koķe- tīgajam velnēnam Dženijai Denisonci gan nav par ko teikt paldies: viņa ir pelnījusi pamatīgu kāvienu par to, ka mēģināja ievilkt godīgu puisi ķezā un tikai tāpēc, ka viņam dullumā bija iepaticies viņas vasarraibumainais ģīmītis.

Dženijai nebija labāku sevis aizstāvēšanas līdzekļu par tiem, pie kuriem kā pēdējiem ķeras daiļā dzimuma pārstāves un parasti sekmīgi: viņa piespieda pie sejas mutautiņu un sāka sirdīgi šņukstēt, un vai nu viņa tiešām raudāja, vai arī izlikās, kā varētu teikt I Iclidejs, l>el šņukstēšana meitenei padevās apbrīnojami labi.

—   Bet tagad, — turpināja kareivis, mazliet nomierinājies, — ja jums vēl kas sakāms, tad dodu jums divas minūtes, un tā kā es pēc tam redzētu jūsu muguras; ja piedzērušajam bosvelam iešaujas prātā nomainīt sardzi kādu pusstundu ātrāk, tad mums visiem vakars.

—   Ardievu, Edīte, — nočukstēja Mortons, saņemdams kopā visu savu stingrumu, kura viņam šajā brīdī nebija sevišķi daudz.

—    Ejiet projām… atstājiet mani likteņa ziņā… Tas viss ir izturams, ja jūs domājat par mani. Arlabunakt, arlabunakt! Ejiet, lai jūs te neierauga.

Sacīdams šos vārdus, Mortons nodeva Edīti viņas pavadonei, kas, paņēmusi zem rokas, bez steigas izveda viņu no gūstekņa istabas.

—  Katram ir sava gaume, protama lieta, — teica I lelidejs,

—   bet velns lai mani parauj, ja es apbēdinātu tik jauku meiteni kaut vai visu kovenantam zvērējušo vigu dēļ.

Atgriezusies savā istabā, Edīte ļāva vaļu izmisumam, tādējādi satraukdama Dženiju Denisoni, kas steidza viņu mierināt kā vien prazdama.

—   Nevajag tā bēdāties, mis Edīte, — teica uzticīgā apkalpotāja. — Kas zina, no kuras puses var nākt palīdzība jaunajam Mortonam? Viņš ir drošsirdīgs zēns, lādzīgs, un godīgs, un viņi to neraus augšā kā nabaga vigus, kurus tvarsta purvos un pēc tam kar kā sīpolu virtenes; varbūt viņu izpestīs paša tēvocis, bet varbūt jūsu vectēvs aizliks par viņu kādu labu vārdu… Viņš labi pazīst šos kungus sarkanajās jakās…

—    Tev taisnība, Dženij, tā tas ir, — piekrita Edīte, algū- damās no apstulbuma, kas bija viņu pārņēmis. — Tagad ir nevis jāļaujas izmisumam, l)et gan jārīkojas. Tev jāatrod kāds, kas šonakt pat aizjātu pie mana tēvoča ar vēstuli.

—   Uz Carnvudu, kundze? bet ir jau ļoti vēls un līdz turienei sešas jūdzes un vēl gabals lejup līdz upei; šauUis, vai mums šonakt izdosies sameklēt cilvēku un zirgu, īpaši, ja viņi nostādījuši pie vārtiem sargkareivi. Nabaga Kadijs! Prom viņš ir, nabaga zēns, citādi viņš izdarītu visu, ko vien es lūgtu, un pat nejautātu, kam tas vajadzīgs… Man vēl nav bijis laika iepazīties ar jauno arāju, turklāt, kā ļaudis runā, viņš gatavojoties precēties ar Megu Merdisoni, to nožēlojamo neglīteni.

—    Un tomēr tev ir jātrod kāds, kas aizjātu, Dženij; no tā atkarīga dzīvība vai nāve.

—   Es ietu pati, mana kundze, tāpēc ka varu izlīst pa pieliekamā lodziņu un tīri labi norāpties lejā pa veco īvi… Esmu to darījusi ne vienreiz vien. bet ceļš uz Carnvudu ir briesmīgs, visur tik daudz sarkano jaku, kur 11u vēl vigi, kas nav nemaz labāki (jaunie puiši, protams), ja sastop cilvēku, turklāt purva vidū. Tas nekas, ka man jāiet kājām… Es varu noiet desmit jūdzes, kad spīd mēness.

—   Vai tiešām tu nevari iedomāties kādu, kas par naudu vai aiz labvēlības būtu ar mieru man izpalīdzēt? — nobažījusies jautāja Edīte.

—   Nevaru gan, — brīdi padomājusi, atzinās Dženija. — Ja 11u vienīgi Zoslēns Džibijs, bet viņš varbūt nezina ceļu, kaut arī nav grūti to atrast, ja turas uz zirgu takas vai neaizmirst pagriezties pie Kaperkljū, vai nenogrimst llumlekernas dumbrājā, vai nebaidās nogāzties no klints pie Velna pļavas, vai nepaklūp uz kādas no Vokvorijas pārejām, vai vigi neaizved sev līdzi kalnos, vai sarkanās jakas neiebāž cietumā.

—    Tomēr ir jāmēģina, — teica Edīte, apraudama negadījumu virkni, kas varētu traucēt Zoslēnam Džibijam laimīgi sasniegt sava ceļojuma galamērķi. — Ir jāriskē, ja jau tu nevari atrast drošāku ziņnesi. Ej, liec zēnam sagatavoties un izved viņu no pils tā, lai neviens nepamana. Ja kādu saliek, lai saka, ka nes

v

vēstuli majoram belendenam no Carnvudas, bet lai nenosauc citus vārdus.

—   Saprotu, kundze, — teica Dženija Denisone. — Esmu pārliecināta, ka puisis tiks galā, bet putnkopei Tibai piekodināšu, lai gādā par zosīm, un Džibijam pateikšu, ka jūsu gaišība izlūgsies viņam piedošanu no lēdijas Mārgaretas, un mēs viņam dosim dolāru.

— Divus, ja viņš sekmīgi izpildīs uzdevumu, — piemetināja Edīte.

Dženija gāja modināt Zoslēnu Džibiju no miega, kam viņš parasti ļāvās jau ap saulrietu vai mazliet vēlāk kopā ar putniem, kuri atradās viņa aprūpē. Kamēr Dženijas nebija klāt, Edīte paņēma rakslāmrīkus, un, kad meitene atgriezās, jau bija sagatavota šāda vēstule, adresēta «Tieši rokās majoram belendenam no Carnvudas, manam augsti godājamam tēvocim»:

«Dārgais tēvoci! Ar šo daru Jums zināmu, ka vēlētos zināt, kā ir ar Jūsu ģikti, tāpēc ka skatē mēs Jūs neredzējām un tas darīja nemierīgas mūs abas ar vecmāmiņu. Un, ja vien tas netraucē Jums ceļot, tad mēs būsim laimīgas redzēt Jūs savā pieticīgajā mājoklī rīt brokastu laikā, tāpēc ka ar savu pulku garām ies pulkvedis Grems Kleverhauzs un mēs gribētu, lai Jūs palīdzat mums sagaidīt un uzņemt tik godājamu armijascilvēku, kas, iespējams, nebūs sajūsmā parsieviešu sabiedrību, bez tam, dārgais tēvoci, pasakiet, lūdzu, savai saimniecības vadītājai misis Kērfortai, lai atsūta manu Padujas zīda tērpu ar tādu pašu oderi un nokarenajām piedurknēm; to viņa atradīs trešajā atvilktnē riekstkoka skapī zaļajā istabā, ko Jūs aiz savas laipnības saucat par manējo, bez tam, dārgais tēvoci,atsūtiet, lūdzu, «Ķīra Lielā» otro sējumu, tāpēc ka esmu izlasījusi tikai līdz Filidaspa ieslodzīšanai cietumā septiņi simti trīsdesmit trešajā lapaspusē, bet galvenais — ļoti lūdzu Jūs atbraukt pie mums rīt no rīta pirms astoņiem, tāpēc ka Jūsu aidinieks ir lik labs un Jums nemaz nav jāceļas agrāk par parasto laiku. Tātad, lūdzot Dievu saudzēt Jūsu veselību, palieku Jūsu padevīga un mīloša brāļameita

Edīte belendena.

I\ S. Vakarvakarā vairāki kareivji atveda uz šejieni arestētu Jūsu jauno draugu Henriju Mortonu no Milnvudas. Es spriežu, ka Jūs apbēdinās nolikums ar šo jauno džentlmeni, tāpēc daru Jums to zināmu gadījumam, ja Jums ienāktu prātā viņa labā parunāt ar pulkvedi Grēmu. Vecmāmiņai viņa vārdu es neesmu minējusi, zinot viņas aizspriedumus pret šo ģimeni.»

Kad vēstule bija pienācīgi aizzīmogota un atdota Dženijai, uzticamā līdzzinātāja aizsteidzās to nodot Zoslēnam Džibijam, kas jau bija gatavs atstāt pili. Viņa sīki izstāstīja zēnam ceļu, paredzēdama, ka viņš, iespējams, nomaldīsies, jo nebija iepriekš piecas vai sešas reizes jājis pa to un daba bija viņu apveltījusi ar tikpat skopu atmiņas, cik prāta devu. Beigās viņa klusiņām izdabūja zēnu laukā no mazā garnizona pa pieliekamā logu, no kurienes viņš pārrāpās uz kuplo īvi, kas auga pie pašas sienas, un meitene atviegloti noskatījās, kā Džibijs laimīgi nonāk zemē un, sākdams ceļojumu, uzņem pareizo virzienu. Atgriezusies pie savas jaunās kundzes, Dženija centās pierunāt viņu likties gultā un kaut vai mazliet nosnausties, apgalvodama, ka Džibijs tiks galā ar savu sūtņa uzdevumu, vienīgi garāmejot pasūkstīdamās, ka nav vairs pie rokas viņas uzticamā Kadija, kas paveiktu šo uzdevumu daudz labāk.

Džibijs ziņnesis izrādījās veiksmīgāks par Džibiju kava- lēristu; drīzāk pateicoties laimīgai nejaušībai nekā izveicībai, ne mazāk kā deviņas reizes nomaldījies un ļāvis savam apģērbam nogaršot ūdeni visās peļķēs, strautos un muklājos starp Tilitudlcmu un Čarnvudu, viņš jau rītausmā nonāca pie majora Belendena mājas vārtiem, nogājis desmit jūdzes mazliet vairāk nekā desmit stundās.

11. nodaļa

Visbeidzot ir gaidītā nodaļa klāt, Un pagalmā kapteinis uzkliedz lai: «Stāt!»

Svifis

Majora belendena mūžsenais sulainis Gedeons Paiks, pienesis kungam pie gultas drēbes, kas bija sagatavotas godājamā veterāna tualetei, un il kā atvainodamies par to, ka pamodinājis viņu stundu agrāk nekā parasti, paziņoja, ka ieradies ziņnesis no Tilitudlemas.

—    No Tilitudlemas? — pārjautāja vecais kungs, steigšus pieceldamies nogultas un apsēzdamies uz tās. — Attaisi slēģus, Paik… Ceru, ka mana svaine ir vesela… Atvelc gultas aizkaru… Ko tas nozīmē? — viņš turpināja, uzmezdams skatienu Edītes vēstulei. — Ģikts? Viņa taču zina, ka man kopš Sveču dienas nav bijusi lēkme. Ieroču skate? Es taču pirms mēneša teicu viņai, ka nedomāju tur būt. Padujas zīda tērps ar nokarenām piedurknēm? To čigānēnu pašu pakārt!… Vai tas skuķis ir prātu pazaudējis, vai? Vai bija vērts sūtīt kurjeru un modināt mani piecos no rīta tādu grābšķu dēļ! bet kas teikts postskriptumā? Apžēliņ! — viņš iesaucās, izlasījis piezīmi. — Paik, uz karstām pēdām apseglo veco Kilsaitu un otru zirgu sev!

—  Ceru, ser, ka nav nekādu satraucošu ziņu no Tilitudlemas? — apjautājās Paiks, saimnieka pēkšņā satraukuma pārsteigts.

—   Jā… nē… jā… tas ir, man neatliekamās darīšanās ir jāsatiek Kleverhauzs, tāpēc auj kājas un seglos, Paik, cik ālri vien vari… Ak, kungs! Ir nu gan laiki! Nabaga zēns… Mana vecā sirdsdrauga dēls!… Un muļķa meitēns iebāzis to ziņu postskriptumā, kā viņa to nosauc, pēc visām tām blēņām par vecām kleitām un jauniem romāniem!

Dažās minūtēs vecais, labais virsnieks bija pilnīgi sagatavojies ceļam, un, uzsēdies savā kara zirgā tikpat cienīgi, kā to būtu darījis pats Marks Antonijs [41] , viņš devās uz Tilitudlemu.

Ceļā viņš saprātīgi nosprieda nevis stāstīt vecajai dāmai (par kuras iesīkstējušo nepaliku pret visādiem prezbiteriešiem viņš zināja), kas ir un pie kādas kārtas pieder viņas pils mūros ieslodzītais cilvēks, l>el gan liki lietā pats savu ietekmi uz Kleverhauzu, lai panāktu Mortona atbrīvošanu.

«Viņam, tik uzticamam cilvēkam, ir jādara kaut kas tāda veca rojālista kā es lalw,» viņš prātoja, «un, ja viņš ir tik labs karavīrs, kā ļaudis runā, nu, tad jau arī labprāt palīdzēs veca karavīra dēlam. Neesmu salicis nevienu īstu karavīru, kas nebūtu atklāts, godīgs zēns, un es domāju, ka būtu tūkstoškārt labāk, ja likumu sargāšanu (kaut arī žēl, ka viņi uzskata par nepieciešamu izdot tos tik bargus) uzticētu armijas cilvēkiem, nevis sīkumainajiem tiesas kungiem un ciclpaurainajiem lauku muižniekiem.»

Tādas bija majora Mailsa Bclcndena pārdomas, ko pārtrauca iedzērušais Džons Gjudžils, paņemdams no atjājušā pavadu un palīdzēdams viņam nokāpt no zirga ar lieliem akmeņiem bruģētajā Tilitudlemas pagalmā.

—    Nu, Džon, — teica vecais karotājs, — kas tā Icv, velns parāvis, par disciplīnu? Jau no paša rīta esi salasījies kalvīnistu smērējumus.

—   Es lasīju litāniju, — teica Džons, šūpodams galvu dzērāja nopielnīliā, uztvēris vienu vienīgu vārdu no majora sacītā. — Dzīve irīsa, ser; mēs esam lauku puķītes, scr… hik… un ielejas lilijas.

—   Puķītes un lilijas? Nu, draudziņ, diezin vai lādi sakārņi kā tu un es ir pelnījuši, ka viņus sauc citādi kā par suņuburkšķiem, sapuvušām nātrēm vai sažuvušām nezālēm, bet tu laikam gan domā, ka mūs vēl ir vērts aplaistīt.

—   Es esmu vecs karavīrs, ser, paldies Dievam… hik…

—  Vecs virssulainis, tu gril>ēji tcikl, Džon. Nu, labi, vecais, ved mani pie savas kundzes.

Džons Cjudžiis aizveda ciemiņu uz akmens plāksnēm izlikto zāli, kur. visus izrīkodama, visu kārtodama un pārkārtodama, grozījās lēdija Mārgarela, kas gatavojās uzņemt slaveno Klever- hauzu, kuru vieni godāja un cēla debesīs kā varoni, turpretī citi lādēja kā asinskāru apspiedēju.

—    Vai es tev neteicu, — lēdija Mārgareta uzrunāja savu galveno palīdzi, — vai es tev neteicu, Mizij, ka speciāli gribu ievērot tieši to pašu galda kārtojumu, kāds bija lajā neaizmirstamajā rītā, kad viņa svētītā augstība ieturēja brokastis Tilitudlemā?

—    bez šaubām, tāds bija jūsu gaišības rīkojums, un es izdarīju pēc labākās saprašanas… — mēģināja taisnoties Mizija, bet viņas gaišība pārtrauca viņu:

—   Kāpēc tad brieža gaļas pastēte ir nolikta pa kreisi no troņa, l>el karafe ar sarkanvīnu — pa labi,ja tu labi atceries, Mizij,ka viņa svētītā augslība pīts ar savu roku pārlika pastēti tajā pašā pusē, kur stāvēja karafe, teikdams, ka tie ir pārāk labi draugi, lai tos šķirtu?

—   Es to ļoti labi atceros, kundze, — teica Mizija, — bet, ja biju piemirsusi, tad jūsu gaišība atgādināja par to brīnišķīgo rītu bez sava gala, bet cs nodomāju, ka katra liela ir jānoliek tā, kā tā stāvēja, kad istabā ienāca viņa augstība — lai Dievs viņu svētī —, kas vairāk būtu izskatījies pēc eņģeļa nekā pēc cilvēka, ja nebūtu tik tumsnējs no vaiga.

—   Tādā gadījumā tu muļķības vien esi domājusi, Mizij; lai arī kā viņa svētītā augstība būtu pārlicis maizes dēlīšus un karafes, tam ne mazākā mērā kā viņa karaliskajai gribai svarīgākās lietās ir jābūt likumam viņa pavalstniekiem un tas vienmēr būs tāds Tililudlemas nama iemītniekiem.

—   Viss ir, kā vajag, kundze, — teica Mizija, pārkārtodama visu, kā vēlēts. — Šī kļūda ir viegli labojama, liet, ja katrai lietai ir jābūt tādai pašai, kādu to atstājis viņa augstība, tad šajā pastētē vajadzētu būt pamatīgam caurumam.

Šajā brīdī atvērās durvis.

—   Kas tur, Džon Gjudžil? — iesaucās vecā dāma. — Šobrīd es nevienam neesmu runājama. Tas esat jūs, dārgais brālīt? — viņa turpināja, mazliet pārsteigta, redzot ienākam majoru. — Agri gati mūs apciemojat.

—   Kaut arī esmu agrs ciemiņš, ceru, ka tomēr vēlams, — atteica majors Belendcns, sasveicinādamies ar sava mirušā brāļa atraitni. — Nozīmītes, ko atsūtīja Edīte uzČarnvudu sakarā ar kaut kādiem viņas tērpiem un grāmatām, es uzzināju, ka pie jums šorīt būs Klevcrhauzs, un nodomāju, ka tāda veca kramenīca kā cs mīļuprāt patērzētu ar šo cerības rosinošo karavīru. Liku Paikam apseglot Kilsaitu, un te nu mēs abi esam.

—   Un īstajā laikā, — sacīja vecā dāma. — Tieši lo es jums gribēju lūgt, taču nodomāju, ka ir jau par vēlu. Kā redzat, esmu aizņemta ar gatavošanos. Visam jābūt tieši tāpat kā toreiz…

—   … kad Tilitudlemā brokastoja karalis, — teica majors, kas, tāpat kā visi lēdijas Mārgarctas draugi, baidījās no stāstījuma par šo notikumu un pasteidzās to apraut. — To es labi atceros; atcerieties, es taču apkalpoju viņa augstību.

—   Pilnīgi pareizi, brālīt, — piekrita lēdija Mārgareta, — un varbūt jūs varat palīdzēt man atcerēties, kā viss bija izkārtots.

—   Nudien nevaru, — teica majors. — Sasodītās pusdienas, ar ko pēc pāris dienām mūs cienāja Nols pie Vusleras [42] , ir aizslaueījušas no manas atmiņas visus jūsu gardumus, bet ko es redzu? Jums pat ir nolikts vietā lielais turku atzveltnes krēsls ar gobelēnspilveniem.

—   Tronis, brālīt, ja jums tīk, — pamācoši noteica lēdija Mārgareta.

—   Ja tronis, tad tronis, — turpināja majors. — Tas laikam kalpos Kleverzam kā izejas pozīcija uzbrukumam pastētei?

—   Nē, brālīt, — teica dāma, — šiem spilveniem savā laikā ir bijis tas gods sagādāt ērtības mūsu svētītajam monarham, un, kamēr es būšu dzīva, tos nekad, lai Dievs dod, nespiedīs nev iena mazāk cienīga persona.

—   Tādā gadījumā, — sacīja vecais karavīrs, — jums nevajadzētu tos atstāt ceļā godājamam vecam kavalēristam, kas pirms brokastīm nojājis desmit jūdzes, tāpēc ka tie, jāatzīstas, izskatās ļoti vilinoši, bet kur tad ir Edīte?

—  Pie sargtornīša robojumiem, — atbildēja vecā dāma, — gaida, kad parādīsies mūsu viesi.

—   Nu, tad es arī iešu uz turieni, un, ja jau šī zāle ir pilnīgā kaujas gatavībā, tad jums, lēdija Mārgareta, arī vajadzētu nākt man līdzi. Tas ir brīnišķīgi, varu jums pateikt, redzēt kavalērijas pulku pārgājienā.

To sacīdams, majors ar vecmodīgu galantumu piedāvāja lēdijai Mārgaretai roku, ko viņa pieņēma ar tādām atzinības izpausmēm, kādas bija parastas I loi irūdhauzā [43] līdz 1642. gadam, kurš uz kādu laiku padarīja nemodernas gan galma ceremonijas, gan galmus.

Tornītī, kur abi nonāca pa līkumotām ejām un grubuļainām kāpnēm, viņi ieraudzīja Edīti, kas ar savu izturēšanos nelīdzinājās meitenei, kura deg nepacietībā ieraudzīt iznesīgu dragūnu pulku, bet bija bāla un nomākta, un viņas seja liecināja, ka pagājušajā naktī miegs nav bijis draugos ar meitenes spilvenu. Veco labo karavīru sāpināja viņas izskats, ko gatavošanās steigā vecmāmiņa bija palaidusi garām neievērotu.

—   Kas ar tevi noticis, muļķīte? — viņš jautāja. — Tu izskaties pēc virsnieka sievas, kas pēc kaujas atšķir «l\'ews-letler»[44] un l>aidās ieraudzīt kritušo un ievainoto sarakstā sava vīra vārdu, liet es zinu gan iemeslu: dienu un nakti tu lasi tosaplamīgos romānus un pinkšķi par ciešanām, kuras neviens nekad nav izjutis. Kā tu vari, velns parāvis, ticēt, ka Artcmains vai kā nu viņu sauc ir viens pats cīnījies ar veselu Itataljonu? Vienam cīnīties ar trijiem un uzvarēt — arī tas ir brīnums, un es savu mūžu neesmu pazinis nevienu, atskaitot veco kaprāli Kedlbeinu, kas būtu uzņēmies tādu cīņu. liet tās nolādētās grāmatas attēlo kaut kādus neiedomājamus varoņdarbus. Uzdrošinos apgalvot, ka tu nebūtu sevišķi augstās domās par Bcdll)cinu, ja viņš stāvētu blakus Artemainam. Tos zeļļus, kas raksta tādas aplamības, es norīkotu priekšpostenī par nepatikas radīšanu cilvēkos.

Lēdija Mārgareta, kas pati bija diezgan stipri aizrāvusies ar romānu lasīšanu, ņēmās tos aizstāvēt.

—   Mesjē Skjuderī, — viņa teica, — pats ir karavīrs, brālīt, un, cik esmu dzirdējusi, īsts, un tāds ir arī d'Jurfē kungs.

—   Jo ļaunāk viņiem: lai nu kam, bet viņiem gan vajadzētu labāk zināt, ko viņi raksta. Kas attiecas uz mani, tad es pēdējos divdesmit gadus neesmu lasījis nevienu citu grāmatu kā tikai Bībeli, «Cilvēka pienākumu» un pavisam nesen — Tērnera «l'allas Ar mata jeb Traktātu par vingrinājumiem ar pīķi», un es nepiekrītu viņa ieteikumiem. Viņšgrib izvietot kavalēriju priekšā pīķnešicm, nevis to flangos. Ks nešaubos, ja viņš būtu tā rīkojies pie К i īsai tas, nevis nolicis saujiņu jātnieku flangos, pati pirmā zalve būtu viņu atsviedusi atpakaļ starp mūsu kalniešiem… Klau, es dzirdu bungu rīboņu.

Visi noliecās pār lornīša mūra robojumiem, no kurienes pavērās lāls skats uz upes ieleju. Tilitudlemas pils stāvēja, bet varbūt vēl tagad stāv ļoti kraujā Klaidas* krastā tajā vietā, kur upē ietek paliels strauts. I'ār šo strautu netālu no tā ietekas bija uzcelts šaurs izliekts vienarkas tilts, un pa šo tillu, bet tālāk pa augstā un izlocītā krasta piekāji vijās lielceļš, un Tilitudlemai, no kuras pavērās skals gan uz tiltu, gan uz pāreju, kara laikā bija diezgan svarīga nozīme, tāpēc ka tam, kam bija nepieciešams nodrošināt sakarus starp šā novada augšējiem, mežonīgākajiem nostūriem un tiem nostūriem, kas atradās zemāk, kur ieleja kļuva platāka un bija vairāk piemērota zemkopībai, vajadzēja noturēt savās rokās šo nocietināto vietu. Lejā visur pletās meži, bet līdzenajās vietās un nedaudz nolaidenajās nogāzēs pie pašas upes labi iekopti neregulāras formas lauki, atdalīti cits no cita ar dzīvžogiem un pamežu; varēja redzēt, ka šīs iežogotās vietas cilvēks atkarojis apkārtējiem mežiem, kas blīvā masā spiedās virsū no visām pusēm,aizņemot stāvākās un attālākās piekalnes. Dzidrais, brūni dzirkstošais strauts, kam piemita Kerngormas oļu nokrāsa, tecēja pa šo romantisko novadu, mezdams drosmīgas cilpas un līkumus, te parādīdamies, tc nozuzdams starp krastā augošajiem kokiem. Ar citiem Skotijas novadiem svešu tālredzību lielākā daļa šejienes zemnieku bija sastādījuši ap mājām dārzus, un krāšņā ābeļu ziedēšana šajā gadalaikā piešķīra visai ainavas apakšējai daļai milzīga puķu dārza izskatu.

Lūkojoties pa upi uz augšu, ainavas raksturs manāmi mainījās uz slikto pusi. Cieši pie pašiem krastiem pienāca kalnains, neapdzīvots, neiekopts novads; koki tc bija reti un spiedās tuvāk straumei, bet netālu no tās vienmuļos tīreļus nomainīja smagnēji un bezveidīgi pauguri, par kuriem savukārt augstāk slējās pie apvāršņa tik tikko saredzamu diženu kalnu grēda. Tādējādi no torņa pavērās skats divos virzienos: no vienas puses — uz lieliski iekopto un krāšņo apvidu, no otras — uz vienmuļo un neviesmīlīgo drūmo purvaini.

Šoreiz vērotāju skatienus saistīja ainavas apakšējā daļa un ne vien ar to, ka šajā pusē tā bija skaistāka, lx.it arī tāpēc, ka no ielejas, pa kuru augšup vijās lielceļš, kļuva dzirdamas tālas kara mūzikas skaņas, kas vēstīja par gaidītā kavalērijas pulka tuvošanos. Drīz tālumā parādījās tā blāvi mirgojošās rindas, kas, koku un ceļa līkumu slēptas, gan nozuda, gan atkal pavīdēja un bija atšķiramas galvenokārt pēc spožajiem gaismas uzzibsnījumiem, kurus saulē atstaroja ieroči. Kolonna bija gara un iespaidīga: lajā bija apmēram divsimt piecdesmit jātnieku; mirdzošie zobeni un plandošie karogi apvienojumā ar tauru skaņām un bungu rilx>ņu uzreiz iztēlē radīja dzīvas un šausminošas ainas. Viņiem jājot aizvien tuvāk, kļuva skaidri saskatāmas izlases kareivju garās rindas pilnā apbruņojumā uz lieliskiem zirgiem.

— Sis skats padara mani par trīdesmit gadiem jaunāku, — teica vecais kavalērists, — un tomēr man ne visai palīk dienests, ko uzspiež šiem nabaga puišiem. Kaut arī esmu piedalījies pilsoņu karā, tomēr nevaru apgalvot, ka būtu dienējis ar tādu patiku kā kontinentā, kad mēs kāvāmies ar ienaidniekiem, kam bija svešas sejas un sveša valoda. Ir briesmīgi dzirdēt kādu dzimtajā skotu izloksnē lūdzam žēlastību, bet tev šis cilvēks jāsakapā, it kā viņš sauktu: «Miscricorae/» [45] Āre, tur jau viņi jāj pa Nezervudas ieplaku. Puiši kā bildes, goda vārds, un kādi zirgi! Tam, kurš auļo no kolonnas astesgala uz priekšu, jābūt pašam Kleverzam… Kā tad, jau ir priekšā, un uzjāj uz tilta, nepilnās piecās minūtēs viņi būs klāt.

I'ie tilta, zem torņa pulks pārdalījās uz pusēm, un lielākā daļa, jādama uz augšu pa kreiso krastu un vēl mazliet augstāk pa braslu šķērsodama strautu, devās uz Greindžu — tā sauca lielu ēku puduri ar daudzām saimniecības piebūvēm, kas piederēja pie pils, kur lēdija Mārgareta bija pavēlējusi sagatavot visu viņu uzņemšanai un pienācīgai pacienāšanai. Vienīgi virsniekus ar karogu un tā apsardzi redzēja jājam augšā pa stāvo ceļu uz pils vārtiem, laiku pa laikam nozūdotaiz krasta izvirzījumiem un milzīgajiem vecajiem kokiem, ar ko bija noauguši krasti. Kad šaurā taka izbeidzās, jātnieki atradās pie vecās pils, kuras vārti bija viesmīlīgi atvērti, viņus gaidot, lēdija Mārgareta kopā ar Edīti un svaini, steigšus nokāpusi lejā no sava novērošanas posteņa, devās sagaidīt un apsveikt viesus, viņas pavadīja kalpotāju svīta, kas turējās, cik labi vien bija iespējams pēc iepriekšējā vakara orģijām. Galantais jaunais kornets (radinieks un vārdabrālis Kleverhauzam, ar ko lasītājs jau ir iepazīstināts), taurēm skanot, nolaida karogu par godu lēdijas Mārgaretas tituliem un viņas mazmeitas burvībai, un veco mūru atbalsis atbildēja instrumentu krāšņajam skanējumam un zirgu soļu

dimdonai un zviedzieniem.

?

Kleverhauzs bez citu palīdzības nolēca no melna zirga, kas varbūt bija pats skaistākais visā Skotijā. Zirgam nebija neviena balta matiņa, un šis apstāklis līdz ar tā drosmi, ašumu un to, ka viņu nereti izmantoja prezbiteriešu ķeršanai, radīja viņos pārliecību, ka šo rumaku tā saimniekam uzdāvinājis pats lielais Cilvēces Ienaidnieks, lai piedalītos bēgošo klaidoņu vajāšanā. Kad Kleverhauzs ar gluži militāru pieklājību bija apliecinājis savu cieņu dāmām, atvainojies par lēdijas Mārgaretas tuviniekiem sagādātajām neērtībām un par atbildi uzklausījis šādiem gadījumiem piedienīgos apgalvojumus, ka ne par kādu apgrūtinājumu nevar būt ne runas, ja Tilitudlemas sienas ar

savu klātbūtni pagodina tāds izcils karavīrs un tik uzticams viņa svētītās augstības kalps, īsi sakot, kad visi pieklājības un viesmīlības rituāla nosacījumi bija izpildīti, pulkvedis palūdza atļauju uzklausīt bosvelu, kurš turpat stāvēja un ar kuru viņš, pagājis sānis, īsu brīdi aprunājās. Majors belendens izmantoja izdevību, lai, vecmāmiņai nedzirdot, pateiktu brāļameitai:

—   Esi gan tu, Edīt, muļķa auša! Sūtīt man ar ziņnesi vēstuli, kas piestūķēta ar visādām blēņām par grāmatām un tērpiem, un vienīgo, pa ko ir vērts dot maravedi [46] , atstāt pašās beigās!

—   Es nezināju, — apjukusi atbildēja Edīte, — vai man, vai man piedienēja…

—    Saprotu, ko tu gribi teikt: vai būtu pareizi just līdzi prezbiterietim. bet es labi pazinu šā puiša tēvu. Viņš bija drosmīgs karavīrs un, ja kādreiz rīkojās aplami, tad kādreiz rīkojās arī pareizi. Man tevi jāuzslavē, ka esi bijusi piesardzīga, Edīt, neteikdama vecmāmiņai neko par šā jaunekļa lietu. Vari paļauties uz manu klusēšanu… Mēģināšu parunāt ar Kleverzu. Iesim, mīļā, viņi jau dodas brokastīs. Ejam arī mēs.

12. nodaļa

Tie nolēma kārtīgi pabrokastot, Kā ceļotājs apdomīgs vienmēr to prot.

Praiors

Lēdijas Mārgaretas belcndenas brokastis tikpat daudz atgādināja modernas «dejcuner»[47], cik lielā, akmens plātnēm izliktā Tilitudlemas zāle līdzinājās modernai viesistabai. Ne tējas, ne kafijas, ne visvisādu maizīšu, toties solīdi un barojoši

gaļas ēdieni: «garīdznieka» šķiņķis, «bruņinieka» fileja, biezi filejas gabali, karaliska brieža gaļas pastēte, turpat arī ar lielām grūtībām no kovenantiešu ķetnām paglābtas un dienas gaismā izceltas sudraba karafes ar olu, ar medu un ar smalkiem dažādu šķirņu un buķešu vīniem. Viesu ēstgrilia pilnīgi atbilda priekšdarbu vērienam un solīdumam — ne knakstīšanās, ne bērnu spēle, Im'I neatlaidīga un ilgstoša žokļu vingrināšana, ko visvairāk veicināja agrās rīta stundas un skopās porcijas pārgājiena laikā.

Lēdija Mārgareta sajūsmināta vēroja, kā viņas gatavotie gardumi ar pārsteidzošu ātrumu nozūd godājamo viesu iekšās, un viņai tikpat kā nevajadzēja nevienu no šīs sabiedrības, izņemot pašu Kleverhauzu, skubināt uz ēšanu, bet tajā laikmetā dāmām bija paradums darīt to tik uzstājīgi, it kā viņu viesiem būtu jācieš «pcine forte ct dure»*.

bet pats galvenais viesis, kam vairāk rūpēja laipnības izrādīšana mis Belendenai, kurai blakus viņš bija nosēdināts, nekā savas ēstgribas apmierināšana, nešķita pietiekami uzmanīgs pret priekšā nolikto cienastu. Edīte klusēdama uzklausīja daudzos komplimentus, ko viņš bārstīja balsī, kurai piemita laimīgā modulācijas spēja tikpat labi izplūst maigajos toņos interesantā sarunā, kā kaujas troksnī skanēt līdzīgi «sudrabotai taurei». Apziņa, ka viņa atrodas līdzās briesmīgajam vadonim, no kura pavēles iratkarīgs Henrija Mortona liktenis, atmiņas par bailēm un bijību, ko iedvesa jau šā komandiera vārds vien, uz kādu laiku laupīja meitenei ne tikai drosmi atbildēt, liet patapņēmību paskatīties uz viņu. Kad Edīte, saklausījusi Kleverhauza balsī mierīgāku toni, beidzot pacēla acis, lai kaut ko atbildētu, viņa neredzēja blakus sēdošajā cilvēkā neko no tām briesmīgajām īpašībām, ar kādām viņu bija apveltījusi meitenes iztēle.

Grems Kleverhauzs bija spēka gados, ne visai liela auguma un kalsns, tomēr graciozi veidots; viņa žesti, valoda un manieres bija tādi, kādi parasti ircilvēkam, kas dzīvojis aristokrātiskā un jautrā sabiedrībā. Vaibsti viņam bija pareizi kā sievietei. Ovāla seja, taisns, labi veidots deguns, tumšas gazelcs acis, sejas krāsa, kuras brūnais ietonējums pasargāja to no sievišķīguma, maza augšlūpa ar nedaudz uzrautiem kaktiņiem kā grieķu statujai, viegli aizēnota ar šauru, brānīgsnēju ūsu svītriņu, un biezi, lielās cirtās krītoši tādas pašas krāsas mati, kas no abām pusēm ieskāva seju,— tāda bija āriene, kādu patīk gleznot portre- tistiem un aplūkot dāmām.

Viņa rakst ura bardzība, tāpat kā cēlākā īpašība — bezgalīgā un uzņēmīgā drosme, ko bija spiesti atzīt pat Kleverhauza ienaidnieki, slēpās zem kaut kāda ārējā apvalka, kurš bija vairāk piemērots galmam vai saloniem nekā kaujas laukam. Tas pats maigums un jautrība, ko starot izstaroja viņa vaibsti, likās iedvesmojam arī šā cilvēka kustības un žestus; kopumā pēc pirmā acu uzmetiena Kleverhauzu varēja uzskatīt drīzāk par baudas, nevis par godkārības priesteri. Tomēr zem šīs patīkamās ārienes slēpās bezbailībā un centienos nevaldāma dvēsele, vienlaikus piesardzīga un apdomīga kā pašam Makiavelli [48] . Dziļš politiķis un, pats par sevi saprotams, pilns ar to nicinājumu pret personības tiesībām, ko mēdz radīt intrigas, šis pulkvedis bija aukstasinīgs un nosvērts briesmās, pašpārliecināts un dedzīgs panākumu izmantošanā, bezrūpīgs nāves priekšā un nežēlīgs, nesot nāvi citiem. Tādi ir raksturi, kas veidojušies pilsoņu nesaskaņu laikā, kad viņu vērtīgākās īpašības, kuras samaitājis politiskais naids un uzkurinājusi tādās reizēs parastā pretestība, pārāk bieži apvienojas ar netikumiem un galējībām, kas vienā rāvienā atņem tiem viņu tikumus un spožumu.

Cenšoties atbildēt uz sīkajiem laipnības pierādījumiem, ar ko viņai uzmācās Kleverhauzs, Edīte izrādīja tādu kautrību, ka viņas vecmāmiņa uzskatīja par nepieciešamu iet viņai palīgā.

—   Edīte Belendena, — teica vecā dāma, — mūsu vientuļā dzīvesveida dēļ ir salikusi tik maz savu aprindu cilvēku, ka viņai patiešām grūti sarunāties un atbildēt, kā pienākas. Karavīri pie mums ir tik reti ciemiņi, pulkvedi Grem, ka, ja nebūtu jaunā lorda Evendeila, mums nezin vai rastos izdevība uzņemt kādu džentlmeni uniformā. Jā, un, ja runājam par šo lielisko jauno muižnieku, vai drīkstu apjautāties, vai man būs tas gods redzēt viņu šorīt jūsu pulkā?

—   lords Evcndeils, kundze, pārgājienā bija kopā ar mums, — atbildēja Kleverhauzs, — bet es biju spiests aizsūtīt viņu kopā ar nelielu nodaļu izklīdināt tos neciešamos bezgožus, kuriem bija pieticis nekaunības sapulcēties piecu jūdžu attālumā no mana štāba.

—    Ko jūs sakāt! — iesaucās vecā dāma. — Tas nu ir nekaunības kalngals, līdz kuram tie dumpīgie fanātiķi, es tā cerēju, neuzdrošināsies uzkāpt. Jā, ir gan dīvaini laiki! Mūsu novadā valda ļauns gars, pulkvedi Grem, kas kūda augstu stāvošu personu vasaļus sacelties pret tiem, kuri viņus uztur un baro. Pirms dažām dienām viens no maniem ļaudīm cieti atteicās izpildīt manu prasību piedalīties ieroču skatē. Vai pret tādu nepaklausību nav likuma, pulkvedi Grem?

—   Es domāju, ka varu tādu atrast, — ļoti savaldīgi atbildēja Kleverhauzs, — ja vien jūsu gaišība darīs man zināmu šā vaininieka vārdu un atrašanās vielu.

—   Viņa vārds, — sacīja lēdija Mārgareta, — ir Kalberts I ledrigs. Par viņa dzīvesvietu gan es neko nevaru pateikt, tāpēc ka varat man ticēt, pulkvedi Grem, viņš ilgi nepalika Tili- tudlemā, jo tika padzīts par nepaklausību. Tomēr es negribētu, ka šis puisis saņem bargu miesassodu, bet ieslodzīšana cietumā vai pat nedaudz rikšu būtu laba mācība visam šim apvidum.

Viņa māte, kuras ietekmē dēls droši vien rīkojās, ir mūsu sena kalpone, un tas mudina mani būt žēlsirdīgai, kaut arī, — turpināja vecā dāma, paskatīdamās uz vīra un dēla portretiem, ar kuriem bija nokārta viena zāles siena, un vienlaikus smagi nopūzdamās, — man pašai, pulkvedi Grem, ir maz tiesību just līdzi šai stūrgalvīgajai un dumpīgajai paaudzei. Viņi ir padarījuši mani par bezbērnu atraitni, un, ja es neatrastos mūsu svētītā valdnieka un viņa varonīgo kareivju apsardzībā, tad viņi drīz vien atņemtu man zemi un īpašumu, pavardu un altāri. Septiņi mani rentnieki, kuru nomas maksa sasniedz gandrīz simt merkas, jau atteikušies maksāt gan to, gan nodokļus un nekaunīgi paziņojuši manam pārvaldniekam, ka neatzīst nedz karali, nedz zemes īpašnieku, l>et tikai tos, kas pieņēmuši viņu kovenanlu.

—   Es aprunāšos ar viņiem… protams, ar jūsu gaišības atļauju, — atteica Kleverhauzs. — Es rīkotos nepareizi, ja neatbalstītu likumīgo varu, īpaši, ja tā ir tik cienījamās rokās kā lēdijas Mārgaretas belendenas rokas. Man tomēr jāatzīst, ka šis novads kļūst jo dienas nemierīgāks un šis apstāklis mani spiež veikt pret nepakļāvīgajiem pasākumus, kas vairāk atbilst manam pienākumam nekā paša nosliecēm. Un, ja jau esam sākuši par to runāt,es nedrīkstu aizmirst, ka man jāpateicas jūsu gaišībai par viesmīlību, ko jūs tik laipni parādījāt manai nelielajai nodaļai, kas atvedusi uz šejieni apcietināto, kura vaina ir tā, ka viņš devis patvērumu asinskārajam slepkavam Belfuram Bērlijam.

—   Tiiitudlcmas nama durvis, — atbildēja mājasmāte, — vienmēr ir atvērtas viņa augstības karaļa kalpiem, un cs ceru, ka akmeņi, no kuriem šis nams ir celts, gulēs cits uz cita tikai līdz tam laikam, kad tas vairs nebūs tiklab karaļa un viņa kalpu, kā arī mūsu rīcībā. Šajā sakarā man ienāca prātā, pulkvedi Grem, ka džentlmenis, kurš komandē šo nodaļu, ņemot vērā to, kā asinis tek viņa dzīslās, diezin vai ieņem armijā pienācīgu vietu, un, ja es varētu priecēt sevi ar cerību, ka mans lūgums tiks uzklausīts, es uzdrošinātos lūgt pie pirmās izdevības paaugstināt viņu pakāpē.

—   Jūsu gaišība domā seržantu Fransisu Stjuartu, ko mēs saucam par Bosvelu? — smaidot atjautāja Kleverhauzs. — Taisnību sakot, šajā novadā viņš mazlietiņ pārcenšas un ne vienmēr ir bijis tik disciplinēts, kā prasa mūsu dienesta likumi. Taču darīt man zināmu, kā cs varu pakalpot lēdijai Mārgaretai be- lendcnai, ir tikpat kā formulēt likumu. Bosvcl, — viņš turpināja, uzrunādams seržantu, kas tieši tajā brīdī parādījās durvīs, — nāciet noskūpstīt roku lēdijai Mārgaretai Relendenai, kas gādā par jūsu paaugstināšanu; līdzko radīsies vakance, jūs tiksit paaugstināts par virsnieku.

bosvels sasveicinājās, kā bija pavēlēts, taču ar acīm redzamu nodomu parādīt, ka paklausa ar augstprātīgu nepaliku, un, kad tas bija izdarīts, paziņoja:

—   Rokas skūpstīšana lēdijai nepazemo džentlmeni, liet, lai kļūtu parģenerāli, es vīrietim, izņemot karali, rokugan neskūpstītu.

—  Dzirdat, — teica Kleverhauzs pasmiedamies, — te ir viņa klupšanas akmens — viņš nevar aizmirst savu izcelšanos.

—   Fs zinu, mans cēlais pulkvedi, — tādā pašā tonī turpināja bosvels, — kajūs neaizmirsīsit savu solījumu, un tad jūs varbūt atļausit kornetam Stjuartam atcerēties savu vectēvu, tāpēc ka seržantam tas ir jāaizmirst.

—  Lii nu paliek, ser, — teica Kleverhauzs parastajā pavēlošajā tonī, — un sakiet man, kāpēc esat atnācis un ko varat paziņot.

—   lords Fvcndeils un viņa ļaudis ir apstājušies uz lielceļa ar dažiem aizturētajiem, — teica Rosvels.

—   Lords Fvcndeils? — iejautājās lēdija Mārgareta. — Jūs, pulkvedi (žrem, protams, atļausit viņam pagodināt mani ar savu sabiedrību un piedalīties šajās pieticīgajās brokastīs, īpaši ņemot vērā to, ka pat viņa svētītā augstība nepabrauca garām Tilitudlemas pilij, neapstājies un drusku neiestiprinājies.

Tā kā lēdija Mārgareta jau trešo reizi šīs sarunas laikā pieminēja šo ievērības cienīgo notikumu, pulkvedis Grcms tik ātri, cik ātri vien atļāva pieklājība, izmantoja pirmo pauzi, lai pārtrauktu šo stāstu, sacīdams:

—   Mūsu pie šā galda tāpat ir vairāk, nekā vajag, bet, saprotot, cik apbēdināts jutīsies lords Evendeils (viņš paskatījās uz Edīti), ja viņam liegs to prieku, kas atvēlēts mums, es riskēšu, ļaunprātīgi izmantojot jūsu gaišības viesmīlību… bosvel, paziņojiet lordam Evendcilam, ka lēdija Mārgareta Belendena lūdz pagodināt viņu ar savu klātbūtni.

—  Un pasakiet llarisonam, — piemetināja lēdija Mārgareta, — lai parūpējas, kā nākas, par ļaudīm un zirgiem.

Sīs sarunas laikā Edītei sirds salēcās no prieka: viņai uzreiz ienāca prātā, ka, pateicoties savai ietekmei uz lordu Evcndeilu, viņa varbūt atradīs paņēmienu, kā paglābt Mortonu no pašreiz draudošajām briesmām, ja tēvoča aizliktais vārds neko nepanāktu no Kleverhauza. Citkārt Edīte nebūtu atļāvusies izmantot šo ietekmi, jo, lai cik nepieredzējusi viņa bija sabiedrībā, iedzimtā smalkjūtība pamācīja, ka jauna, skaista sieviete, pieņemot jauna cilvēka pakalpojumu, uzņemas zināmas saistības. Viņai būtu bijis vēl nepatīkamāk lūgt jebkādu pakalpojumu no lorda Evendeila arī tāpēc, ka Klaidsdeilas pļāpu kules tālāk izklāstīto iemeslu dēļ sen jau spriedelēja par lordu kā Edītes pielūdzēju, un tāpēc, ka viņa nevarēja noliegt pati sev, ka ir vajadzīgs pavisam neliels pamudinājums no viņas puses, lai piepildītos minējumi, kam līdz šim nebija nekāda pamata, bet no tā bija jābaidās visvairāk: ja lords Evendeils sadomātu viņu formāli bildināt, viņam būtu ļoti lielas izredzes uz lēdijas Mār- garetas un citu viņai tuvu cilvēku atbalstu, Edītei nebūtu nekā cita, ko likt pretī viņu pierunāšanai un radniecības varai, kā vienīgi sevišķas simpātijas, ko atklāti atzīt būtu tiklab bīstami, kā veltīgi. Tāpēc Edīte izlēma nogaidīt, ko dos tēvoča iejaukšanās, un, ja tai, kā viņa pieļāva, nebūtu panākumu, tad viņa to drīz vien uzminētu no vaļsirdīgā vecā karavīra skatieniem vai izteiktajām piezīmēm un kā pēdējo Mortona glābšanas līdzekli izmēģinātu uzmanības izrādīšanu lordam Evendeilam. Viņas dvēsele gan ilgi nepalika neziņā par tēvoča panākumiem.

Majors Belendens, pienācīgi novērtējis cienastu, izsmējies un izpļāpājies ar tajā pašā galda galā sēdošajiem virsniekiem, tagad, kad maltīte bija beigusies un viesi varēja celties augšā no galda, atrada izdevību tuvoties Kleverhauzam un palūdza brāļameitu parādīt viņam godu, iepazīstinot tieši ar pulkvedi. Tā kā majora vārds un personība bija labi pazīstami, tad abi karavīri satikās kā cilvēk i, kas ciena viens otru, un Edīte, sirdij satraukti pukstot, redzēja, ka viņas padzīvojušais radinieks kopā ar savu jauno paziņu atstāj pārējo sabiedrību un nošķiras klusā vietā vienā no zāles velvēto logu ailām. Saspringtajās gaidās gandrīz vai neko neredzošām acīm viņa sekoja abu vīru apspriedei, un dvēseles mokas, padarīdamas asāku viņas vērīgumu, ļāva no pantomīmiskajiem žestiem, kas pavadīja šo sarunu, nojaust, kā ir uzņemta tēvoča iestāšanās par Henriju Mortonu un kāds varētu būt tās iznākums.

Sākumā Kleverhauza seja pauda to atklāto un labvēlīgo uzmanību, kas tik ilgi, kamēr nav zināms, kāda palīdzība būs vajadzīga, liecina, cik laimīgs būs sarunas biedrs pakalpot lūdzējam. Taču, sarunai turpinoties, virsnieka seja kļuva aizvien drūmāka un bargāka, vaibsti, kaut arī vēl saglabāja nevainojamas laipnības izteiksmi, vismaz Edītes sašausminātajai iztēlei likās skarbi un nepielūdzami. Te pulkveža lūpas bija

sakniebtas, it kā viņu urdītu nepacietība, te savi Ik tas vieglā smaidā, il kā slēptā nicinājumā pret majora Belendena minētajiem argumentiem. Tēvocis, cik varēja spriest pēc viņa žestiem, dedzīgi centās pārliecināt pulkvedi ar savam raksturam piemītošo naivumu un ietekmi, uz ko viņam deva tiesības viņa vecums un labā slava. Tomēr šķila, ka viņa vārdi neatstāj sevišķu iespaidu uz pulkvedi Grēmu, kas drīz atgāja nost no loga, il kā lai darītu galu majora uzbāzībai un izlieigtu sarunu ar kādu smalku nožēlas frāzi un kategorisku atteikšanos izpildīt šo lūgumu. Viņi pienāca tik tuvu Edītei, ka viņa skaidri dzirdēja Kleverhauzu sakām:

—    Tas nav iespējams, major belenden. Iecietība šajā gadījumā neietilpsi manās pilnvarās, kaut arī visādā citādā ziņā es ar lielāko prieku jums palīdzētu. Lūk, tur jau nāk Evendeils un, jādomā, ar jaunumiem. Kādas vēstis jūs mums nesat, Even- deil? — viņš turpināja, uzrunādams jauno lordu, kas nule bija ienācis zālē gan pilnā formā, bet nekārtīgā apģērbā un dubļiem nešķiestos zābakos, it kā būtu veikts grūts ccļš.

—   Sliktas vēstis, ser, — atbildēja Evendeils. — Pakalnos sapulcējies liels bars bruņotu vigu, un ir uzliesmojusi īsta sacelšanās. Viņi publiski sadedzinājuši aktu paraugstāko varu, tāpat arī to par cpiskopālās baznīcas nodibināšanu, par Kārļa Pirmā mocekļa vainagu un vēl dažus citus dokumentus, kā arī paziņojuši par savu nodomu nošķirties no ieročiem, lai turpinātu reformācijas pasludināto kovenanta kopšanu.

Negaidītā ziņa nepatīkami pārsteidza visus, kas to dzirdēja, izņemot Kleverhauzu.

—   Tās jūs saucat par sliktām vēstīm? — jautāja pulkvedis Crems, tumšajām acīm iedegoties. — Tās ir vislabākās, koesmu dzirdējis pēdējā pusgada laikā. Tagad, kad tie nelieši ir sala-

- sījušies vienkop, mēs ar viņiem ātri tiksim galā. Kad indīga čūska izlien dienas gaismā, — viņš piebilda, ar papēdi uzsizdams pa grīdu, it kā patiesi sašķaidītu kaitīgu rāpuli, — es to varu samīdīt līdz nāvei; tas ir drošībā vienīgi tad, kad slēpjas savā alā vai purvā. Kur irtie nekrietneļi? — viņš jautāja lordam Evendeilam.

—  Apmēram desmit jūdzes no šejienes, kalnos, vietā, ko sauc par Loudonhilu, — atbildēja jaunais augstmanis. — Es izklīdināju saietu, pret kuru jūs mani sūtījāt, un saņēmu gūstā vienu no vecajiem dumpinieku sludinātājiem, puritāņu mācītāju, kas tieši lajā brīdī aicināja savu draudzi uz sacelšanos taisnīgās lietas vārdā, un vēl pāri viņa klausītāju, kuri man likās sevišķi nekaunīgi; to, ko jums pastāstīju, es uzzināju no vietējiem iedzīvotājiem un izlūkiem.

—  Cik lieli varbūt viņu spēki? — jautāja komandieris.

—  Varbūt kāds tūkstotis, taču ziņas par to ir stipri atšķirīgas.

—    Tādā gadījumā, — teica Kleverhauzs, — arī mums nav ko kavēties… bosvel, lieciet, lai taurē sēšanos zirgos.

Bosvels, kas gluži kā kara zirgs svētajos rakstos saoda kauju no tālienes, steigšus deva pavēli sešiem nēģeriem baltos, ar tresēm bagātīgi nošūtos tērpos ar smagām sudraba apkaklēm un aprocēm. Sie melnie kalpotāji bija pulka taurētāji, un drīz vien pilī un apkārtējos mežos atbalsojās viņu tauru aicinošās skaņas.

—   Tātad jums ir mūs jāatstāj? — jautāja lēdija Mārgareta, un viņas sirds sažņaudzās, atdzīvojoties smagām atmiņām par pagātni. — Vai labāk nebūtu aizsūtīt cilvēkus noskaidrot, kādi ir dumpinieku spēki? Ak, cik bieži esmu dzirdējusi šīs baismīgās skaņas, cik daudz ziedošu vīriešu tās aizsaukušas prom noTilitudlcmas pils, lai manas vecās acis vairs nekad neredzētu viņus atgriežamies!

—   Es nevaru palikt te ilgāk, — teica Kleverhauzs. — Sājā zemē ir pietiekami daudz neliešu, lai pieckāršotu dumpinieku spēkus, ja mēs viņus uzreiz nepadarīsim nekaitīgus.

—   Daudzi jau pulcējas ap viņiem, — sacīja Evendeils, — un viņi apgalvo, ka gaidot jūtamu pastiprinājumu no indulgenci pieņēmušajiem prezbiteriešiem, kurus vadot jaunais Mortons, kā viņi to sauc, slavenā vecā apaļgalvja pulkveža Sailasa Mortona dēls.

Klātesošie katrs citādi uzņēma šo ziņu. Edīte gandrīz vai nogāzās no krēsla aiz šausmām, turpretī Kleverhauzs uzmeta majoram belendenam niknu un sarkasma pilnu skatienu, kas it kā nozīmēja: «Redzat nu, kāda pārliecība ir jaunajam cilvēkam, par kuru jūs lūdzat.»

—   Tie ir meli… tie ir šo draņķa fanātiķu nekaunīgi meli, — izgrūda majors Relendens. — Esmu gatavs atbildēt par Henriju Mortonu, kā atbildētu par savu miesīgu dēlu. Pēc saviem reliģiskajiem uzskatiem šis zēns ir tikpat uzticams kā jebkurš miesassardzes virsnieks. Es negribēju nevienu apvainot. Viņš ir bijis kopā ar mani baznīcā savas piecdesmit reizes, un es nekad neesmu dzirdējis, ka viņš dievkalpojuma laikā nebūtu atbildējis kopā ar visiem. Edīte Relcndena var apliecināt, ka tā ir taisnība. Viņi lasa vienu un to pašu lūgšanu grāmatu, un viņš zina tās pamācības ne sliktāk par pašu mācītāju. Paaiciniet viņu šurp un pats uzklausiet viņu.

—    Vai nu viņš ir vai nav vainīgs, no tā nekāds ļaunums necelsies. Major Alan, — viņš teica, pagriezdamies pret vecāko virsnieku, — ņemiet pavadoni un vediet pulku uz Loudonhilu pa ērtāko un īsāko ceļu. Ejiet bez apstājas, bet pielūkojiet, lai ļaudis nenodzen zirgus. Lords Evendeils un es panāksim jūs pēc kāda stundas ceturkšņa. Atstājiet Rosvelu ar nelielu nodaļu, viņš konvojēs arestētos.

Alans paklanījās un izgāja no zāles kopā ar visiem virsniekiem, izņemot Kleverliauzu un jauno augstmani. Pēc dažām minūtēm kara mūzikas skaņas un pakavu klaboņa pavēstīja, ka jātnieki atstāj pili. Drīz skaņas bija dzirdamas tikai laiku pa laikam un beidzot pilnīgi apklusa tālumā.

Kamēr Kleverhauzs pūlējās nomierināt lēdijas Mārgaretas uztraukumu un pārliecināt veco majoru, ka viņa domas par Mortonu ir aplamas, Evendeils, pārvarējis biklumu, kas padara kautrīgu katru vienkāršu jaunekli, tuvojoties savas mīlestības objektam, piegāja pie mis Belendenas un uzrunāja viņu tonī, kurā vienlaikus bija saklausāma cieņa un maigas jūtas.

—     Mums ir jāatstāj jūs, — Evendeils teica, satverdams meitenes roku, ko viņš saspieda ļoti saviļņots, — jāatstāj, jo mūs gaida notikumi, kuri nav bez zināmām briesmām. Ardievu, dārgā mis belendena… atļaujiet man teikt pirmo un varbūt arī pēdējo reizi — dārgā Edīte! Mēs dodamies projām tik neparastos apstākļos, kas var attaisnot zināmu svinīgumu, šķiroties no kādas, kuru es tik ilgi pazīstu un kuru… tik dziļi cienu.

Lorda izturēšanās, kas atšķīrās no viņa vārdu satura, likās izsakām daudz dziļākas un stiprākas jūtas nekā viņa lietotie izteicieni. Droši vien nebūtu tādas sievietes, kas paliktu pilnīgi nejūtīga pret viņa atturīgo un no dvēseles dziļumiem nākošo maiguma izpausmi. Kaut arī Edīti nomāca bēdas un viņas mīļotajam cilvēkam draudošās briesmas, tomēr meiteni aizkustināja ar savu bezcerību un godbijīgo kvēli šis jaukais, jaunais cilvēks, kas atvadījās no viņas, lai ietu pretī grūti aprakstāmām briesmām.

—   Es ceru… es no visas sirds ticu, — viņa teica, — ka jums nedraud nekādas briesmas. Es ceru, ka šīm svinīgajām atvadām nav pamata, ka šos prātu zaudējušos dumpiniekus izkliedēs drīzāk bailes nekā spēks un ka lords Evendeils drīz atgriezīsies un būs tas pats, kas vienmēr — viņu pils iemītnieku dārgs un cienījams draugs.

—    Visu… — atkārtoja Evendeils, skumīgi uzsvērdams šo vārdu. — Lai nu tā būtu: viss, kas ir tuvs jums, ir dārgs un tuvs arī man, un tāpēc es augstu vērtēju viņu uzmanību. Par mūsu panākumiem cs neesmu pārliecināts. Mūsu ir tik maz, ka es neuzdrošinos cerēt uz šīs nelaimīgās sacelšanās ātru un veiksmīgu apspiešanu liez asinsizliešanas. Šie cilvēki ir sajūsmas pilni, apņēmīgi un līdz neprātam drosmīgi, un viņiem ir vadoņi, kas nebūt nav nejēgas karalietās. Es netieku vaļā no domas, ka mūsu pulkveža straujums steidzina mūs pretī viņiem mazliet priekšlaicīgi. Taču retajam ir mazāk iemeslu vairīties no briesmām kā man.

Tagad Edītei radās gaidītā izdevība palūgt jauno augstmani aizlikt kādu vārdu par Henriju Morlonu, un viņai šķita, ka tā ir vienīgā iespēja izglābt viņu no nenovēršamas nāves. Tomēr šajā brīdī Edīte juta, ka, tā rīkodamās, ļaunprātīgi izmanto uzticību un paļāvību, ko parādījis viņā iemīlējies jaunais cilvēks, kura dvēselē notiekošais bija viņai tik skaidri saredzams, it kā būtu atklāti pateikts. Vai nebija zem viņas goda likt lordam Even- deilam izdarīt pakalpojumu sāncensim? Vai bija prātīgi viņam kaut ko lūgt vai kļūt par viņa parādnieci, dodot pamatu cerībām, kam nekad nebūs lemts piepildīties? Taču brīdis bija pārāk kritisks, lai vilcinātos vai ielaistos skaidrojumos, kas citkārt slēptu viņas lūguma patieso iemeslu.

—   Es uzklausīšu to puisi, — teica Kleverhauzs no zāles otra gala, — un tad, lord Evendeil… lai cik žēl man būtu pārtraukt jūsu sarunu, bet mums tomēr būs jāsēžas zirgos… Bosvel, kāpēc jūs nevedāt šurp arestēto? Lai divi kareivji pielādē karabīnes.

Šajos vārdos Edīte saklausīja nāvesspriedumu savam mīļotajam. Viņa vienā acumirklī pārvarēja biklumu, kas līdz šim bija spiedis viņu klusēt.

—    Lord Evendeil, — viņa teica, — šis jaunais cilvēks ir mana tēvoča draugs… Jums acīmredzot ir liela ietekme uz pulkvedi… Atļaujiet lūgt jūs aizrunāt par viņu… Par to mans tēvocis būs jums liels parādnieks.

—  Jūs pārspīlējat manu ietekmi, mis belendcna, — atteica lords Evendeils. — Sādi lūgumi, kad vienkāršas cilvēkmīlestības dēļ esmu griezies pie pulkveža, bieži vien nav neko devuši.

—  Tomēr pamēģiniet vēlreiz mana tēvoča dēļ.

—   bet kāpēc ne jūsu dēļ, Edīt? — jautāja lords Evendeils. — Vai jūs neatļautu man domāt, ka šajā lietā es izpalīdzu tieši jums pašai? Vai jūs tik ļoti neuzticaties vecam draugam, ka negril>at sagādāt viņam to prieku domāt, ka viņš pilda jūsu vēlēšanos?

—   Protams… protams, — atbildēja Edīte. — Jūs mani bezgala iepriecināsit… Man rūp šis gadījums ar jauno Morlonu tāpēc, ka tas uztrauc manu tēvoci… Dieva dēļ, nezaudējiet laiku!

Viņa aizvien drošāk un uzstājīgāk lūdza Evcndeilu, tāpēc ka izdzirdēja zālē ienākam kareivjus ar arestēto.

—   bet vai jūs nebūtu ar mieru, — viņš turpināja, no jauna satverdams Edītes roku, ko meitene apjukumā neiedrošinājās atraut, — par manu uzcītīgo kalpošanu jums izpildīt kādu manu lūgumu?

—   Prasiet visu, ko vēlaties, lord Evendeil, visu, ko māsa var

dot mīļotam brālim.

i

—   Un tas ir viss, — viņš turpināja, — viss, ko jūs varat solīt manām jūtām, kamēr esmu dzīvs, un manai piemiņai, kad būšu miris?

—   Tā nerunājiet, milord, — teica Edīte. — Jūs sāpināt mani un esat netaisns pats pret sevi. Man nav neviena drauga, ko es vērtētu tik augstu kā jūs vai kuram labprātāk apliecinātu visdziļāko cieņu, ja vien… bet…

Edīte vēl nebija izrunājusi pēdējo vārdu, kad dziļa nopūta lika viņai pēkšņi pagriezties, un, kamēr viņa prātoja, kā labāk izteikt ierobežojumu, ar ko bija gribējusi noslēgt frāzi, viņai kļuva skaidrs, ka to dzirdējis Mortons, kas, smagās važās iekalts un kareivju apsargāts, šajā brīdī gāja garām, lai stātos Klc- vcrhauza priekšā. Kad viņu acis sastapās, Mortona skumjais un pārmetošais skatiens šķita liecinām, ka viņš daļēji dzirdējis meitenes vārdus un aplami sapratis teikto. Tikai tā vien vēl trūka, lai Edītes ciešanas un apjukums būtu pilnīgi. Asinis, kas tikko bija sārtojušas viņas seju, pēkšņi atplūda uz sirdi, un viņa kļuva bāla kā nāve. Šī pārmaiņa nepaslīdēja neievērota garām Evendeilam, kura ašais skatiens itin viegli atklāja, ka starp gūstekni un viņa paša pielūgsmes objektu pastāv kāds neparasts un dīvains sakars. Viņš palaida vaļā mis Belendenas roku, vēlreiz uzmanīgāk aplūkoja arestēto, atkal paskatījās uz Edīti un skaidri un gaiši redzēja apjukumu, ko viņa vairs nevarēja noslēpt.

—   Tas, — viņš teica pēc nomācoša klusuma brīža, — man liekas, irtas pats jaunais džentlmenis, kas ieguva balvu šaušanā.

—   Es par to neesmu pārliecināta… — nomurmināja Edīte.

—    Nē… es drīzāk domāju, ka tas nav viņš, — meitene noteica, tikko saprazdama, ko saka.

—  Tas tomēr ir viņš, — apņēmīgi paziņoja Evendeils. — Es viņu pazīstu! Uzvarētājam, — viņš teica mazliet augstprātīgi,

—   vajadzētu atstāt lielāku iespaidu uz skaistu skatītāju.

Tad viņš novērsās no Edītes un, piegājis tuvāk galdam, pie kura bija apsēdies Kleverhauzs, apstājās netālu no tā, atspiezdamies uz zobena kā kluss, !>et nebūt ne kā vienaldzīgs notiekošā vērotājs.

13. nodaļa

Kungs, sargieties no greizsirdības!

«(Jtello»

Lai izskaidrotu dziļo iespaidu, ko uz nelaimīgo gūstekni atstāja fragmenti no nejauši noklausītās sarunas, kuru mēs sīki atstāstījām iepriekš, ir nepieciešams bilst dažus vārdus par viņa dvēseles stāvokli pēdējā laikā un par viņa iepazīšanos ar Edīti.

Henrijs Mortons bija viens no tiem apdāvinātajiem cilvēkiem, kam piemīt daudz dažādu spēju, kuru esamību viņi paši nemaz neapzinās. Viņš bija mantojis no tēva sevišķu drosmi un stingru, nepiekāpīgu riebumu pret jebkuru vardarbību tiklab politikā, kā reliģijā. Tomēr viņa dedzīgā pārliecība bija brīva no jebkura fanātisma un to nebija skāris puritānisma gara sīvums. INo tā visa viņa dvēsele bija tikusi vaļā, pa daļai pateicoties paša asā prāta aktīvai darbībai, pa daļai biežajiem un ilgajiem apmeklējumiem pie majora belendena, kur viņam bija izdevība tikties ar daudzajiem mājastēva viesiem un no sarunām ar viņiem saprast, ka krietnums un tikumīga dzīve nav īpaša privilēģija tiem, kas turas pie kādas noteiktas reliģiskās pārliecības.

Tēvoča nejaukais skopums bija radījis daudzus šķēršļus viņa izglītošanas un audzināšanas ceļā, bet jaunais cilvēks bija tā izmantojis pašas no sevis radušās iespējas, ka gan viņa skolotāji, gan draugi bija pārsteigti par Henrija sekmēm šajos nelabvēlīgajos apstākļos. Tomēr viņa dvēseli stindzināja apziņa, ka viņš ir atkarīgs, nabadzīgs un, galvenais, nepietiekami un virs- pusīgi izglītots. Šis noskaņojums darīja viņu kautrīgu un atturīgu, un neviens, izņemot pašus tuvākos draugus, nenojauta, cik daudzveidīgas ir viņa spējas, cik stingrs un nelokāms viņa raksturs. Tā laika apstākļi bija piešķīruši šai atturībai neizlēmības un vienaldzības izskatu, tāpēc ka, nepiesliedamies nevienai no kliķēm, kas bija sadalījušas karalisti, viņš varēja radīt aprobežota, nejūtīga un patriotisma vai reliģisku jūtu neskarta cilvēka iespaidu. Taču šāds secinājums būtu netaisnāks par netaisnu, jo viņa līdzšinējai tieksmei pēc neitralitātes bija pavisam citi, visnotaļ uzslavas cienīgi iemesli. Viņš bija cieši sadraudzējies ar dažiem vajātajiem un izjuta riebumu pret šo cilvēku aprobežoto un patmīlīgo sektantismu, pret viņu drūmo fanātismu, visu mākslas veidu un pilnīgi nekaitīgu izpriecu šķobīgo nosodījumu, savstarpēja naida saindēto politisko neiecietību, bet vēl lielāku sašutumu viņā radīja valdības tirāniskā un despotiskā rīcība, militārpersonu pastrādātās nelikumības, patvaļa un ne- žēlība, nāvessodi uz ešafoti», slaktiņi klajā laukā, karaspēka izvietošana pa mājām un kara likumi, kas, valdīdami pār brīvu cilvēku dzīvību un mantību, vērta viņus līdzīgus kaut kādiem Āzijas vergiem. Tāpēc, nosodot kā vienu, tā otru pusi pxr galējībām, ko viņam gadījās pieredzēt, jūtot nepatiku pret acu priekšā notiekošo ļaunprātību, ko viņš nespēja mazināt, un dzirdot sev visapkārt gan apspiesto sūdzības, gan apspiedēju gaviles, kurām viņš nevarēja pielialsot, I lenrijs sen jau būtu atstājis skolotāju, ja viņu neatturētu pieķeršanās Edītei bclendenai.

Sākumā jaunie cilvēki bija satikušies Carnvudā, kur majors Belendens, kas mīlestības lietās nebija vērīgāks par pašu tēvoci Tobiju [49] , bija atbalstījis abu pastāvīgo draudzību, ne mazākā mērā nenojauzdams tās dabiskās sekas. Mīlestība, kā vienmēr tādos gadījumos, patapināja no draudzības tās nosaukumu, lietoja tās valodu un pieprasīja tās privilēģijas. Pēc Edītes be- lendenasatgriešanās vecāsmātes pilī bija pārsteidzoši redzēt, ka Edīte bieži saliek jauno Mortonu, īpaši ņemot vērā attālumu starp viņu dzīvesvietām. Tomēr viņa dīvainā kārtā nekad neizteica izbrīnu, ko gluži dabiski būtu vajadzējis izraisīt šīm nejaušajām satikšanās reizēm to biežuma dēļ, un abu attiecības pamazām kļuva sirsnīgākas, l>et saredzēšanās sāka atgādināt iepriekš norunātas salikšanās. Viņi apmainījās grāmatām, zīmējumiem un vēstulēm, un katrs nieka pakalpojums bija sākums jaunai sarakstei. Vārdu «mīlestība» viņi gan vēl nebija izrunājuši, taču katrs no viņiem pals labi apjauta savas sirds stāvokli un nevarēja nezināt, kas notiek otra sirdī. Nespēdami atteikties no šīm burvības pilnajām satikšanās reizēm, drebēdami bailēs no pārāk iespējamām sekām, viņi turpināja šo draudzību, vairoties no galīgas izskaidrošanās, līdz beidzot liktenis nolēma izrīkoties pēe sava prāta.

Visu šo apstākļu, kā arī Mortona raksturam piemītošās mazvērtības apziņas dēļ laiku pa laikam viņu mocīja neticība tām jūtām, kas Edītei varētu būt pret viņu. Pēe sava stāvokļa meitene visādā ziņā atradās daudz augstāk par Mortonu: viņa bija tik bagāta, tik vispusīgi izglītota, tik skaista no vaiga, tik valdzinoša, ka jauneklis dzīvoja mūžīgās bailēs, ka tikai kāds par viņu labāk ieredzēts un Edītes ģimenei par viņu pieņemamāks pielūdzējs nenostājas starp viņu un viņa mīlestības objektu, baumas norādīja, ka tāds sāncensis varētu būt lords Evendeils, kura izcelsme, bagātība, sakari un politiskie uzskati, tāpat kā biežie apmeklējumi Tilitudlemā un pastāvīgā atrašanās visās sabiedriskās vietās līdzās lēdijai Belendenai un viņas mazmeitai gluži dabiski pievērsa viņam uzmanību kā Edītes simpātijai. Nereti gadījās, ka dažādas izpriecas, kurās piedalījās lords Evendeils, traucēja mīlētāju tikšanos un Henrijs nevarēja neievērot, ka Edīte cītīgi izvairās runāt par jauno augstmani vai arī runā par viņu ar acīm redzamu atturīgumu un nevēlēšanos.

Šos simptomus, kurus īstenībā izraisīja meitenes maigās jūtas pret Mortonu, nepareizi iztulkoja viņa iedzimtā neuzticība, un to uzjundītā greizsirdība atrada sev barību Dženijas Denisones nejauši izmestajās piezīmēs. Sī labi audzinātā kalpone bija īsta lauku koķete, un, kad viņai nebija izdevības ķircināt pašai savus pielūdzējus, viņa izmantoja jebkuru izdevību pamocīt savas jaunās kundzes aplidolājus. Tas izrietēja nevis no nelabvēlības pret I lenriju Mortonu, jo ne vien viņas kundze, bet arī viņa pali to staltā auguma un skaistās sejas dēļ vērtēja ļoti augstu. Taču arī lords Evendeils bija skaists; viņš bija daudz devīgāks par Mortonu, kuram nebija tādu līdzekļu, turklāt vēl lords, un, ja mis Edīte belendena pieņemtu viņa bildinājumu, tad kļūtu par barona kundzi un, kas ir vēl svarīgāk, mazā Dženija Dcnisone, kurai bargā Tilitudlemas saimniecības vadītāja darīja pāri pēc sirds patikas, pārvērstos par misis Denisoni, lēdijas Evendeilas personisko kalponi vai varbūt pat par viņas gaišības istabmeitu. Tāpēc Džcnijas Denisones taisnīgums nesniedzās tik tālu kā mis Kviklijas taisnīgums un viņa nevēlējās, lai abi skaistie sāncenši precētu viņas jauno kundzi, jo vaļsirdīgi jāatzīst, ka viņas cieņas svaru kausi nosvērās par labu lordam Evendeilam un meitenes labvēlīgā attieksme pret šo cilvēku izpaudās visdažādākajās formās, kas sagādāja ārkārtīgas mokas Mortonam: te viņa draudzīgi pabrīdināja jaunekli, tc kaut ko slepus iečukstēja ausī, citreiz izmeta kādu bezbēdīgu joku, bet visa tā nolūks bija nostiprināt Mortonā pārliecību, ka agri vai vēlu viņa romantiskajām pastaigām ar jauno kundzi ir jābeidzas un ka Edīte Belendena, neraugoties uz vasaras pastaigām koku paēnā un apmainīšanos ar dzejoļiem, zīmējumiem un grāmatām, beigs ar to, ka kļūs par lēdiju Evendeilu.

Šie mājieni tik pilnīgi atbilda paša Mortona aizdomām un bailēm, ka viņš gandrīz vai sāka just greizsirdību, kuru izjutis katrs, kas īsti mīlējis, l>et uz kuru visvairāk ir nosliece tiem, ko arī mīlestībā traucē draudzīgas līdzjūtības trūkums vai kāds cits nenovīdīgā likteņa radīts kavēklis. Pati Edīte, pēc dabas būdama augstsirdīga, neapzināti maldināja savu mīļoto. Reiz kādā sarunā viņi nejauši pieskārās galējībām, ko nesen bija pieļāvuši kareivji, kuru nodaļu, kā stāstīja (starp citu, nepamatoti), komandējis lords Evendeils. Edīti, kas bija vienlīdz uzticīga kā draudzībā, tā mīlestībā, mazliet aizvainoja no Mortona mutes nākušais nosodījums, ko, iespējams, sevišķi asu vērta nelāgās jūtas pret iedomāto sāncensi. Viņa tik dedzīgi aizstāvēja lordu Evendeilu, ka Mortons jutās aizskarts līdz sirds dziļumiem, un tas sagādāja diezgan lielu prieku Dženijai Denisonei, viņu pastaigu pastāvīgajai līdzgaitniecei. Edīte saprata, ka ir kļūdījusies, un mēģināja glābt situāciju, bet iespaids, ko šis gadījums bija atstājis uz Mortonu, nebija tik lēti izdzēšams, un tas stiprā mērā palīdzēja nostiprināties viņas mīļotā apņēmībai braukt uz ārzemēm, bet to gan izjauca nesen pieminētie apstākļi.

Pēdējam F.dītcs apciemojumam Henrija ieslodzījuma laikā, meitenes dziļajai un satraukuma pilnajai ieinteresētībai viņa liktenī būtu vajadzējis izkliedēt Mortona aizdomas, taču, izgudrodams sev aizvien jaunas mocības, viņš nosprieda, ka arī tas nav nekas vairāk kā draudzības izpausme vai, vislabākajā gadījumā, pārejošas jūtas, kas drīz varbūt piekāpsies apstākļu, Edītes draugu lūgumu, lēdijas Mārgaretas varas un lorda Even- deila neatlaidības priekšā.

«Bet kas tam par iemeslu,» viņš jautāja sev, «ka es nevaru nostāties visu priekšā, kā vīrietim pienākas, un atklāti panākt savu, kamēr neesmu apvests ap stūri? Kas cits, ja ne visuresošā un nolādētā tirānija, kura nes postu mūsu miesām, dvēselēm, īpašumiem un mīlestībai! lln viena tāda algota rīkļurāvēja dēļ man ir jāatsakās no savām pretenzijām uz Edīti Belendenu? Tas nenotiks, zvēru pie Dieva! Es tieku sodīts par to, ka esmu bijis kurls pret sabiedriskajiem ļaunumiem, un tagad tie piemeklē mani pašu līdz ar pārestībām tādā jomā, kur tie visgrūtāk izturami un panesami.»

Sa jā brīdī, kad Mortonā virmot virmoja domas un viņš atmiņā pārlaida acis cīņā par sevi un savu dzimteni ciestajiem aizvainojumiem un pārestībām, tornī ienāca Bosvels, viņam sekoja divi dragūni, un vienam bija līdzi rokudzelži.

—  Jums jānāk man līdzi, jaunais cilvēk, — Icica seržants, — I)ct vispirms mēs jūs mazliet uzposīsim.

—   Uzposīsit? — jautāja Mortons. — Kā tas saprotams?

—   Nu, tā, mums jāuzliek šīs ne visai smalkās aproeītes. Es neuzdrīkstos… nē, pie velna, es uzdrīkstētos visu ko, bet neuzdrīkstētos pat par trīs stundas ilgu laupīšanu triecienuzbrukumā ieņemtā pilsētā vest pie sava pulkveža dzelžos nciekaltu vigu. Nu, nu, jaunais cilvēk, par to nav ko nokārt degunu.

Viņš tuvojās Mortonam, lai uzliktu rokudzelžus, !>et tas, sagrābis ozolkoka krēslu, uz kura bija sēdējis, piedraudēja sadragāt galvu pirmajam, kas iedrošināsies viņam tuvoties.

—   Es varētu jūs savaldīt vienā mirklī, manu zēn, — teica bosvels, — bet būtu labāk, ja jūs pats nolaistu buras.

Šoreiz bosvels runāja tīro patiesību: ne aiz nobīļa vai nevēlēšanās lietot spēku, bet tāpēc, ka baidījās no trokšņaina kauliņa, kura dēļ varēja nākt gaismā, ka pretēji pavēlēm viņš naktī atstājis savu gūstekni bez pienācīga nodrošinājuma.

—   Jums vajadzētu rīkoties prātīgāk, — viņš teica, pēc paša domām, samierinošā tonī, — un nebojāt pašam savu spēli. Pilī runā, ka lēdijas Mārgarelas mazmeitiņa tūlīt pat precoties ar mūsu jauno kapteini lordu Evendeilu. Es redzēju abus tur, zālē, viņi bija kopā, un dzirdēju, ka meitene lūdza viņu aizlikt vārdu pārjums. Viņa izskatījās tik velnišķīgi skaista un bija tik mīļa pret viņu, ka, zvēru pie savas dvēseles… bet, velna būšana, kas ar jums notiek? Jūs esat bāls kā palags… Vai neiedzersit malku brendija?

—    Mis belendena lūdza par mani lordam Evendeilam? — vārgā balsī jautāja gūsteknis.

—    Nūja, nav sievietēm līdzīgu draugu… Viņas panāk visu gan galmā, gan armijā. A, jūs esat nācis pie prāta… Jā, un, kā rādās, atžirdzis.

To teikdams, viņš uzlika arestētajam rokudzelžus, un Mor- tons, šīs ziņas satriekts, vairs nemaz nepretojās.

—    Viņu lūdz saudzēt man dzīvību, un to dara viņa! Šausmas!… Lieciet ātrāk važas… Manas rokas vairs neatteiksies nest tādu pašu smagumu, kāds ielijis manā sirdī… Kdīte lūdz par manu dzīvību un lūdz lordu Evendeilu!

—   Jā, un viņa spēkos ir panākt apžēlošanu, — piebilda bosvels. — Pulkā nevienam nav tādas ietekmes uz pulkvedi.

Aršiem vārdiem Bosvels un viņa ļaudis veda gūstekni uz zāli. Ejot gar Edītes krēsla aizmuguri, nelaimīgais izdzirdēja atsevišķas frāzes no Edītes sarunas ar lordu Evendeilu, un ar to, kā viņam likās, pielika, lai apstiprinātu seržanta teikto. Šajā mirklī viņa raksturā notika spējš un neparasts lūzums. Dziļais izmisums, kurā viņu bija iegrūdusi mīlestība un cerības, viņa dzīvībai draudošās briesmas, Edītes jūtu pārvērtība un iestāšanās par viņu, kas darīja meitenes nepastāvību vēl mokošāku, likās iznīcinām Mortonā visas jūtas pret to, kuras dēļ viņš līdz šim bija dzīvojis, toties pamodinājušas citas, kam līdz šim nebija ļāvušas izpausties maigākas, kaut arī egoistiskākas kaislības. Izmisumā viņš nolēma aizstāvēt savas dzimtenes tiesības, kas tika mīdītas viņa personā. Šajā mirklī Mortona raksturs bija pārtapis tik krasi, kā izskatā pārtop vasaras māja, ko pēkšņs karaspēka nodaļas iebrukums pārvērš no ģimenes miera un laimes mītnes par briesmīgu nocietinātu posteni.

Mēs jau minējām, ka viņš uzmeta Edītei pārmetuma un skumju pilnu skatienu, it kā pateikdams viņai ardievas uz visiem laikiem; pēc tam viņš stingrā solī tuvojās galdam, pie kura sēdēja pulkvedis (žrems.

—    Ar kādām tiesībām, ser, — viņš stingri iesāka, negaidīdams, ka viņam jautās, — ar kādām tiesībām šie kareivji atrāva mani no ģimenes un ieslēdza važās brīva cilvēka rokas?

—   Es lā pavēlēju, — atbildēja Kleverhauzs, — bet tagad es pavēlu jums klusēt un uzklausīt manus jautājumus.

—   Nenāk ne prātā, — apņēmīgā tonī paziņoja Mortons; viņa drosme likās saelektrizējam visus klātesošos. — Es gribu zināt, vai esmu apcietināts likumīgi un stāvu civiltiesas priekšā, ic- kāms manā personā tiek aizskarta manas dzimtenes harta.

—  Tas tik ir zēns, goda vārds! — teica Kleverhauzs.

—    Vai jūs traks, vai? — majors Belendens uzrunāja savu jauno draugu. — Dieva dēļ, 1 Ieti rij Morton, — viņš turpināja balsī, kurā varēja saklausīt gan pārmetumu, gan lūgumu, — neaizmirstiet, ka jūs runājat ar vienu no viņa majestātes virsniekiem, kas ieņem augstu dienesta stāvokli.

—  Tieši tāpēc, ser, — stingri atteica Henrijs, — es arī gribu zināt, kādas viņam tiesības turēt mani apcietinājumā bez likumīga pamata. Ja viņš būtu civilierēdnis, es zinātu, ka mans pienākums ir pakļauties viņam.

—    Jūsu draugs, — Kleverhauzs salti teica vecajam karavīram, — ir viens no tiem sīkumainajiem džentlmeņiem, kas līdzīgi plānprātiņam lugā ncapsics kaklasaiti bez tiesneša l'ār- spīlēlāja [50] sprieduma, bet, pirms aizjāju no šejienes, es viņam pierādīšu, ka manas akselbantes ir tāds pats varas simbols kā tiesneša zizlis. Tātad izlieidzam šo spriešanu un esiet tik laipns, jaunais cilvēk, skaidri un gaiši pasakiet man, kad jūs redzējāt belfuru bērliju.

—  Tā kā es zinu, ka jums nav tiesību uzdot lādu jautājumu, — atbildēja Mortons, — tad atsakos uz to atbildēt.

—   Jūs atzināties manam seržantam, — teica Kleverhauzs, — ka esot redzējis viņu un devis viņam patvērumu, zinot, ka šis cilvēks ir ārpus likuma pasludināts nodevējs. Kāpēc jūs neesat tikpat atklāts arī pret mani?

—   Tāpēc, — atbildēja gūsteknis, — ka jūsu audzināšana, jādomā, ir mācījusi jums cienīt likumus, kurus jūs, šķiet, gra- sāties mīdīt kājām, un es gribētu, lai jūs saprastu, ka ir vēl skoti, kas spēj aizstāvēt Skotijas brīvību.

—    Un šīs iedomātās tiesības jūs esat gatavs aizstāvēt ar zobiem, vai ne? — teica pulkvedis Crcms.

—   Ja cs būtu apbruņots tāpat kā jūs un mēs satiktos vieni kalnos, divreiz jūs man to nejautātu.

—  Ar to pilnīgi pietiek, — mierīgi atbildēja Klevcrhauzs. — Jūsu valoda pilnīgi atbilst tam, ko esmu par jums dzirdējis, tomēr jūs esat karavīra dēls, kaut arī dumpīga karavīra, un nemirsit suņa nāvē; cs jums aiztaupīšu šo negodu.

—   Es miršu, kā varēšu, — atteica Mortons, — es miršu, kā pienākas drosminieka dēlam, un negods, par ko jūs runājat, nāks pār tiem, kas izlej nevainīgas asinis.

—   Tādā gadījumā jūsu rīcībā ir piecas minūtes, lai samierinātos ar debesīm… bosvel, vediet viņu lejā uz pagalmu un nostādiet savus ļaudis.

Sī drausmīgā saruna un tās nobeigums bija sastindzinājuši mēmās šausmās visus klātesošos, izņemot pašus runātājus. Taču tagad no visām pusēm atskanēja skaļi iebildumi un pierunāšana. Vecā lēdija Mārgareta, neraugoties uz savam sabiedriskajam stāvoklim un politiskajiem uzskatiem raksturīgajiem aizspriedumiem, nebija zaudējusi savam dzimumam piemītošo jūtīgumu un, visiem dzirdot, iestājās par arestēto.

—    Ak pulkvedi Grem, — viņa iesaucās, — saudzējiet šīs jaunās asinis! Nododiet viņu likuma rokās… neatmaksājiet man par viesmīlību, izlejot cilvēka asinis pie manas mājas sliekšņa.

Pulkvedi Grem, — ierunājās majors belendens, — jums būs jāatbild par šo varmācību. Nedomājiet, ka, ja esmu vecs un nevarīgs, lad mana drauga dēlu var nesodīli nogalināt man acu priekšā, Gan atradīšu draugus, kas piespiedīs jūs par to atbildēt.

—    Nomierinieties, major belcnden, cs par to atbildēšu, — nesatricināmi atbildēja Klevcrhauzs, — bet jūs, kundze, varētu man aiztaupīt sūro nepieciešamību noraidīt šo dedzīgo lūgumu apžēlot nodevēju, ņemot vērā to, ka jūsu ģimenes dižciltīgās asinis ir izlējuši lādi kā viņš.

—    Pulkvedi Grem, — atbildēja vecā dāma, satraukumā drebēdama pie visām miesām, — atmaksu es atstāju Dieva ziņā, kurš pasludinājis, ka tā pieder viņam. Ja izliesil šā jaunekļa asinis, jūs neatdosi! tos, kas man dārgi, un kā lai es rodu mierinājumu, domājot, ka varbūt vēl kādu atraitni ir atstājusi bez bērniem pie manām durvīm pastrādāta neģēlība!

—    Gatavais ārprāts! — teica Klevcrhauzs. — Man ir jāizpilda pienākums pret baznīcu un valsti. Te ir kāds tūkstotis atklāti sacēlušos neliešu, bet jūs lūdzat, lai cs saudzēju jaunu fanātiķi, ar kuru vienu pašu pietiek, lai aizdedzinātu visu karaļvalsti! Nē, tas nav iespējams… Vediet viņu projām, bosvcl.

Tā, kas vairāk par visiem pārdzīvoja šo drausmīgo lēmumu, divas reizes bija mēģinājusi ierunāties, taēu balss bija pilnīgi atteikusies klausīt, prāts neatrada vajadzīgos vārdus un mēle nespēja tos izrunāt. Viņa pielēca kājās, lai mestos uz priekšu, taču meiteni atstāja spēki, un viņa nokristu garšļaukus uz akmens grīdas, ja viņu nebūtu satvērusi kalpone.

—    Palīgā! — viņa iekliedzās. — Palīgā, Dieva dēļ! Mana kundze mirst.

izdzirdējis kliedzienus, Evendeils, kas visas šīs ainas laikā bija nekustīgi stāvējis, atspiedies uz zobena, tagad pagāja uz priekšu un teica savam komandierim:

—    Pulkvedi Grem, vai jūs pirms sprieduma izpildes neatļautu pateikt jums dažus vārdus zem četrām acīm?

Klevcrhauzs pārsteigts paskatījās uz Evendeilu, bet tūlīt pat piecēlās un kopā ar jauno augstmani iegāja logailā, kur starp viņiem notika šāds dialogs.

—   Domāju, man nav jāatgādina jums, pulkvedi, ka pagājušajā gadā, kad mūsu ģimene izdarīja jums dažus pakalpojumus tajā zināmajā lietā, ko izskatīja Slepenajā padomē, jūs paziņojāt, ka uzskatot sevi par mūsu parādnieku?

—   Protams, mans nūļais Evendeil, — atzina Klevcrhauzs. — Es neesmu no tiem, kas aizmirst tādus parādus, un jūs man sagādātu prieku, norādot, kādā veidā es varētu izrādīt savu pateicību.

—   Es uzskatīšu parādu par dzēstu, ja jūs saudzēsit šā jaunā cilvēka dzīvību.

—   Evendeil, — pagalam pārsteigts, iebilda Grems, — jūs esat jucis… pilnīgi jucis… Kāda jums interese aizstāvēt šo vecā apaļgalvja pēcnācēju? Kā es te stāvu, viņa tēvs bija visbīstamākais cilvēks Skotijā, aukstasinīgs, apņēmīgs, drošsirdīgs un nelokāms savos nolādētajos principos. Viņa dēls ir uz mata kā tēvs; jūs pat nevarat iedomāties, kādu ļaunumu viņš spēj nodarīt. Es pazīstu cilvēkus, Evendeil. Ja viņš būtu nenozīmīgs, fanātisks lauķis, vai tad cs, pēc jūsu domām, būtu atteicis lēdijai Mārgarctai un viņas ģimenei lādu nieku kā viņa dzīvība? bet tas ir degsmīgs, pārliecināts un izglītots jauneklis, un tiem neliešiem ir vajadzīgs tieši tāds vadonis, kas varētu virzīt viņu aklo un fanātisko drosmi. Es runāju par to nevis tāpēc, ka gribu noraidīt jūsu lūgumu, bet tāpēc, lai jums būtu pilnīga skaidrība par šīs rīcības iespējamām sekām… Es nekad neizvairos no savu solījumu pildīšanas un vienmēr atdodu parādus: ja jūs prasāt man viņa dzīvību, tad arī dabūsit to.

—  Turiet viņu stingrā apsardzībā, — atbildēja Evendeils, — un nebrīnieties, ka es tik uzstājīgi lūdzu viņu apžēlot. Uz to mani mudina pamatoti iemesli.

—    Lai notiek pēc jūsu prāta, — piekrita Grems, — bet, jaunais cilvēk, ja gribat kādreiz sasniegt augstu stāvokli, kalpojot savam karalim un dzimtenei, lai jūsu visupirmais uzdevums ir savu kaislību, simpātiju un jūtu pakļaušana sabiedrības interesēm un pienākuma izpildei. Patlaban nav īstais laiks sirmgalvju vecuma plānprātības vai aušīgu sieviešu asaru dēļ atteikties no svētīgās bardzības pasākumiem, ko mūs spiež veikt no visām pusēm draudošās briesmas. Un iegaumējiet, ja šoreiz es, padodoties jūsu neatlaidībai, pieļāvos, tad lai šī piekāpšanās uz visiem laikiem atbrīvo mani no tamlīdzīgiem lūgumiem.

Tad viņš piegāja tuvāk galdam un vērīgi uzlūkoja Mortonu, it kā gribēdams izdibināt, kādu iespaidu uz pašu gūstekni atstājis briesmīgais neziņas brīdis starp dzīvību un nāvi, kas, šķiet, bija sastindzinājis šausmās visus klātesošos. Mortons saglabāja to dvēseles spēku, uz ko spējīgi tikai tie, kas šādā izšķīrējā brīdī neatstāj uz zemes 11c mīlestību, ne cerību.

—    Paskatieties, — čukstēja Kleverhauzs lordam Even- dcilam, — viņš streipuļo gar bezdibeni, kas šķir cilvēka mūžu no m ūžības, s i tuāe ija i r mc >košāka par vi sdrausmīgāko nenovēršamīl >u, un tomēr viņam vienīgajam vaigs nav nobālējis, vienīgajam skat iens ir mierīgs, vienīgajam sirds pukst parastajā ritmā, nervi ir pilnīgā kārtībā. Paskatieties uz viņu labi, Evendeil. Ja šis vīrs kādreiz nostāsies dumpinieku armijas priekšgalā, jums nāksies atbildēt par šā rīta nodarījumu. — Tad viņš skaļi teica: — Jaunais cilvēk, šoreiz jūsu dzīvība tiks saudzēta, pateicoties jūsu draugu aizstāvībai… Aizvediet viņu, Bosvel, stingri apsargājiet viņu un vediet mums nopakaļ kopā ar citiem arestētajiem.

—   Ja manu dzīvību, — teica Mortons, ko dzeldīja doma, ka par soda atlikšanu viņš ir pateicību parādā savam veiksmīgajam sāncensim, — ja man dzīvību saglabā pēc lorda Evendeila lūguma…

—  Aizvediet gūstekni, Bosvel! — pavēlēja pulkvedis Grems, pārtraukdams viņu. — Man nav laika nedz teikt, nedz arī uzklausīt skaistas runas.

liosvels pagrūda Mortonu un, vezdams viņu uz pils pagalmu, sacīja:

—   Vai tad jums, draudziņ, ir kabatā trīs dzīvības, bez tās, kas ir jūsu ķermenī, ka jūs ļāvāt savai mēlei tādu vaļu? Ļabi, labi, es pacentīšos turēt jūs tālāk no pulkveža acīm, citādi nudien nepaies ne piecas minūtes, kad pie nākamā koka vai pie nākamā grāvja jums būs beigas. Nu, ejam pie jūsu bēdubrāļiem.

To teikdams, seržants, kas, lai gan ārēji bija rupjš, tomēr juta simpātijas pret drosmīgojaunckli, skubināja Mortonu iet ātrāk lejā uz pagalmu, kur dragūnu apsardzībā bija palikuši vēl trīs lorda Kvendcila atvesti arestētie (divi vīrieši un viena sieviete).

Kleverhauzs pa to laiku atvadījās no lēdijas Mārgarelas. Tomēr lādzīgajai dāmai nebija viegli piedot to, ka pulkvedis bija ignorējis viņas aizrunāšanu.

—   Līdz šim es domāju, — viņa teica, — ka mana Tilitudlema varētu būt patvērums tiem, kam draud briesmas, pat tad, ja viņi nebūtu tik nevainojami, kādiem viņiem vajadzētu būt, bet es redzu, ka vecajam auglim maz kas palicis no kādreizējās garšas: mūsu ciešanas un mūsu nopelni — tas viss ir bijis pārāk sen.

—   Es tos nekad neaizmirsīšu, jūsu gaišība var man ticēt, — teica Kleverhauzs. — Nekas, izņemot manu svēto pienākumu, nevarētu piespiest mani atraidīt jūsu un majora lūgumu. Tātad, mana labā lēdija, sakiet, ka esat man piedevusi, un, kad es šovakar atgriezīšos, atvezdams līdzi divsimt vigu ganāmpulku, piecdesmit galvas es apžēlošu jūsu dēļ.

—   Es priecāšos, uzzinot par jūsu panākumiem, pulkvedi, — teica majors Belendens, — bet uzklausiet veca karavīra padomu — saudzējiet asinis, kad kauja ir beigusies, un vēlreiz atļaujiet man galvot par jauno Mortonu.

— To mēs nokārtosim pēc manas atgriešanās, — sacīja Kleverhauzs. — bet pagaidām varat būt droši — viņa dzīvībai nekas nedraud.

Sīs sarunas laikā Lvendeils nemierīgi paskatījās apkārt, ar acīm meklēdams Edīti, bet Dženija Denisone aiz piesardzības bija likusi aiznest savu kundzi uz viņas istabu.

Lords lēni un negribīgi paklausīja Kleverhauza nepacietīgajiem rīkojumiem; pēc visiem etiķetes noteikumiem atvadījies no lēdijas Mārgaretas un majora, pulkvedis bija aizsteidzies uz pils pagalmu. Arestētie un viņu konvojs jau bija ceļā, un virsnieki ar saviem pavadoņiem uzlēca zirgos un sekoja viņiem. Viņi steidzās panākt galvenos spēkus, domādami, ka pēc pāris stundām kļūs redzami ienaidniekam.

14. nodaļa

mani suņi projām skrien, Lai vanags mans uz mežu trauc, Lai paņem manu zemi kungs, — Man ceļa atpakaļ vairs nav!

Sena balrltlc

Mēs atstājām Mortonu ejam kopā ar trijiem gūsta biedriem; viņus apsargāja neliela nodaļa, kas veidoja Kleverhauza komandētās kolonnas arjergardu un atradās tiešā seržanta Bosvela pakļautībā. Viņi devās uz kalnu pusi, kur, saskaņā arziņām, bija sapulcējušies bruņotie prezbiterieši. Viņi nebija nojājuši ne ceturtdaļjūdzi, kad garām aizauļoja Kleverhauzs un Evendcils, kam sekoja ziņneši, lai ieņemtu savu vietu uz priekšu aizgājušajā kolonnā. Līdzko viņi bija garām, Bosvels apturēja nodaļu, ko viņš komandēja, un noņēma Mortonam rokudzelžus.

— Karaļa asinīm ir jātur dotais vārds, — paskaidroja dragūns. — F,s apsolīju, ka izturēšos pret jums labi, ciktāl tas atkarīgs no manis. Paklau, kaprāli Inglis, lai šis džentlmenis jāj līdzās tam otram arestētajam puisim, un tu vari ļaut viņiem sarunāties pēc sirds patikas, bet tikai čukstus, un liec, lai viņus pieskata divi ierindnieki ar pielādētām karabīnēm. Ja viņi mēģina dot kājām vaļu, lai šauj viņus nost. Jūs nevarat saukt to par nelaipnu apiešanos, — viņš turpināja, uzrunādams Mortonu, — tādi ir kara likumi, jūs jau zināt. IJn to mācītāju, Inglis, saliec kopā ar veceni, tic ir vispiemērotākie viens otram, velns lai parauj. Viņu apsargāšanai pietiks ar vienu ierindnieku. Ja viņi bilst kaut vārdu nošāvām liekulīgajām blēņām vai fanātiskajiem grābšļiem, uzgāz kārtīgi ar siksnu. Ir cerība, ka apklusināts mācītājs var nosmakt aiz dusmām: ja viņam neatļaus spriedelēt, viņš uzskatīs sevi par nodevēju uti pārsprāgs.

Nodevis šos rīkojumus, Bosvels izjāja nodaļas priekšgalā, bet Ingliss ar sešiem dragūniem noslēdza gājienu. Tad visi palaida rikšos, lai panāktu pulka galvenos spēkus.

Pretrunīgu jūtu māktais Mortons bija pilnīgi vienaldzīgs pret dažādajiem pasākumiem, kas lika veikti viņa apsardzībai, un pat pret atbrīvošanu no rokudzelžiem. Viņš sajuta to dvēseles tukšumu un gurdumu, kas seko kaislību viesuļvētrai, un, tā kā Mortonu vairs nebalstīja sava taisnīguma apziņa un lepnums, kuri diktēja atbildes Kleverhauzam, tad viņš dziļā nomāktībā vēroja meža takas, pa kurām jāja un kur katrs pagrieziens ar kaut ko atgādināja par zudušo laimi un pievilto mīlestību. INo augstienes, kurā nodaļa pašlaik jāja augšā, skatienam vienmēr atklājās senā pils, kad viņš tai tuvojās vai devās mājup, un lieki piebilst, ka te Mortons mēdza uzkavēties un mīlētāja jūsmā aplūkot mūru robotās sienas, kas, izsliedamās tālumā pār augstajiem kokiem, norādīja, kur mīt tā, ko viņš cerēja drīz sastapt jeb no kuras nesen bija atvadījies. Viņš instinktīvi pagrieza galvu, lai pēdējo reizi uzmestu skatienu viņam agrāk tik dārgajai ainai, un tikpat instinktīvi izdvesa smagu nopūtu. Ar smagu vaidu viņam atbalsoja bēdubrālis, kura acis varbūt tādu pašu pārdomu iespaidā bija pagriezušās uz to pašu pusi.

Sis arestētā līdzjūtības apliecinājums izskanēja drīzāk rupji nekā maigi, un tomēr tā bija sāpošas dvēseles balss un šajā ziņā rada Mortona nopūtai. Abiem reizē pagriežot galvu, viņu acis satikās, un Morlons ieraudzīja Kadija Hcdriga flegmātisko seju, kurā žēlums par paša likstām jaucās ar aizkustinošu līdzjūtību pret sava ceļabiedra likteni.

—   Khē, ser! — novilka agrākais Tilitudlemas arājs. — Tas ir kas neredzēts, ka godājamus cilvēkus šitā vazā apkārt pa visu zemi kā nez kādus pasaules brīnumus.

—   Man ļoti žēl, Kadij, redzēt tevi tādos apstākļos, — teica Morlons, kas savās bēdās nezaudēja līdzjūtību pret citu nelaimi.

—   Man arī, mister Henrij, — atbildēja Kadijs, — gan pašam par sevi, gan pārjums, l>ct no tā jau mums nekļūs daudz labāk. Par mani neraizējieties, — turpināja arestētais zemnieks, atvieglodams sirdi ar sarunu, kaut arī gluži labi saprata, ka ar to maz būs līdzēts, — par mani varat būt mierīgs, nav nekāda pamata mani tc turēt: savu mūžu neesmu bildis ne vārda ne pret karali, ne pret mācītāju, liet mana nal>aga māmuļa gan nevarēja savaldīt savu veco mēli, un tagad, kā rādās, mums par to nāksies samaksāt.

—    Vai tad lava māte arī ir saņemta ciet? — izklaidīgi apjautājās Morlons.

—   Kā tad, viņa jāj aiz jums gluži kā tāda līgava blakus tam vecajam ērmam mācītājam, ko viņi sauc par Gabrielu Timpānu… Kaut velns viņu ietupinājis tajā timpānā vai katlā, viņa dēļ tā jezga iznāca. Redzat, mēs vēl nebijām lāgā izsviesti Milnvudā pa durvīm, kad jūsu tēvocis un viņa saimniecības vadītāja aizcirta un aizbultēja tās, it kā mēs būtu spitālīgi. Tad es saku mātei: «Ko nu lai darām? Visas alas un visi caurumi šajā zemē mums būs slēgti, jūs taču apvainojāt manu veco kundzi un piespiedāt kareivjus saņemt ciet jauno Milnvudu.» liet viņa man saka tā: «Nenokardegunu, bet sagatavojies šīsdienas lielajam darbam.»

—  IJn jūs, jādomā, devāties uz sanāksmi? — jautāja Mortons.

—    Par to jūs vēl dzirdēsit, — turpināja Kadijs. — Nevarēdams izdomāt neko labāku, es ar viņu aizgāju pie vienas tādas pašas padumjas vecenes, un tur mums iedeva drusku ūdeņainas putras un auzu plāceņus, bet vispirms viņas nolasīja veselu lērumu lūgsnu un nodziedāja veselu lērumu psalmu; varbūt viņas gribēja pārliecināt arī mani, bet es aiz dusmām biju vēl vairāk izsalcis. Tā viņas mani piecēla mazā gaismiņā, un es biju spiests kopā ar viņām vilkties uz lielu viņu ļaužu saietu pie Staignajiem strautiņiem; tur šis puisis Gabriels Timpāns auroja no kalna nogāzes, lai šie bez šaubīšanās ceļoties aizstāvēt taisnību un ejot kaujā uz Romas Cileādu vai nez kādu tur vietu. F,h, mister I lenrij, samuldēja nu gan viņiem tas lempis! Veselu jūdzi pa vējam varēja viņu sadzirdēt. Viņš bauroja kā govs svešās ganībās. Nu, es nodomāju, mūsu apvidū nav tādas vietas, ko saukļu par Romas Gi Ieadu*, tas varbūt ir kaut kur rietumu puses tīreļos, un, pirms mēs aizkļūsim līdz lurienei, gan jau es ar savu māmiņu aizšmaukšu, tāpēc ka man nav nekādas patikas bāzt savu kaklu cilpā kaut kāda Gabriela Timpāna dēļ. Nu, tātad, — turpināja Kadijs, atvieglodams sirdi ar sīku stāstījumu par savām likstām un it nemaz nedomādams par to, cik uzmanīgi ceļabiedrs viņā klausās, — pašās sprediķa beigās, kad tas man

Apvidus aiz Jordānas, kas Bībelē minēts kā elku pielūgšanas vieta. Puritāņi tās vārdā sauca episkopālo baznīcu un valdību, kas čo baznīcu atbalstīja.

bija jau līdz kaklam, apkārt sāka runāt, ka tuvojoties dragūni. Daži laidās mukt, citi kliedza: «Stāt!», bet daži iebļāvās: «Nost ar vīlistiešicm!» Es metos pie mātes, lai pa kluso pabēgtu tālāk, kamēr nav uzklupušas sarkanās jakas, bet tikpat labi es būtu varējis bez bikstāmā dzīt mūsu veco Tilitudlemas vērsi, kas iejūgā iet pirmais, — šī ne velna, ne soli no vietas. Nu, nekas, grava, kurā mēs atradāmies, bija šaura, nogūlās bieza migla, un varēja cerēt, ka dragūni mūs nepamanīs, ja vien pievaldīsim mēles, bet kur nu! It kā vecais Timpāns viens pats nebūtu sacēlis lādu troksni, ka varētu uzmodināt mironi, viņi sāka pilnā balsī skandēt psalmu, tā ka jūs viņus sadzirdētu kaut vai Lan- rikā. Nu, lūk, lai stāsts iznāktu īsāks, šurpu jāja pats jaunais lords Evendeils, triekdams zirgu, cik ātri vien var, bet aiz viņa divdesmit sarkanās jakas. Divi trīs no mūsu puišiem, kam bija pistole un kāds dzelzs gabals vienā, bet Bībele otrā rokā, stājās pretī; viņus turpat arī piebeidza, un viņi saņēma mocekļa vainagu; tomēr liels ļaunums netika nodarīts, tāpēc ka Evendeils uzkliedza, lai mūs izklīdinot, bet lai atstājot dzīvus.

—  Un jūs nepretojāties? — jautāja Mortons, šajā brīdī varbūt nodomādams, ka pats gan būtu sagaidījis lordu Evendeilu pavisam citādi.

—   Taisnību sakot, nē, — atzinās Kadijs. — Es aizstājos priekšā savai vecajai mātei un lūdzu viņu saudzēt, bet divi no sarkanajām jakām uzklupa mums un viens no viņiem jau grasījās zvelt mātei ar savu palašu. Tad es pacēlu savu bozi un piedraudēju sadot kā nākas. Tad viņi pagriezās pret mani un sāka vicināt palašus, bet es, cik vien varēju, sargāju savu galvu, līdz kamēr piesteidzās lords Evendeils un es uzsaucu, ka esmu kalps no Tilitudlemas, — jūs pats labi zināt, pie mums runāja, ka šis metot aci uz jauno saimnieci, — un viņš pavēlēja, lai es sviežot nost bozi; tā viņi mūs ar māti saņēma ciet. Varēja gadīties, ka mūs būtu palaiduši vaļā, bet turpat tuvumā noķēra arī Timpānu; viņš jāja uz zirga, kas krietni pirms tam bija kalpojis kādam dragūnam, un, jo sparīgāk Timpāns skubināja zirgu, jo ātrāk tas spītīgais lopiņš drāzās pretī dragūniem, ieraudzījis tos tuvojamies. Nu, lūk, kad mana māte un viņš sagāja kopā, viņa sāka lamāt kareivjus un, es domāju, sadeva tiem pamatīgus piparus. Babilonijas prostitūtas izdzimumi — tie bija vismaigākie vārdi, kas nāca no viņu iekšām. Šie atkal sabargojās un mūs visus trīs paņēma līdzi iebiedēšanai, kā viņi to sauc.

—   Tā ir apkaunojoša un neciešama vardarbība, — teica Mortons drīzāk sev nekā sarunas biedram. — Manā priekšā ir nabaga miermīlīgs puisis, kas piebiedrojies prezbiteriešu saietam tikai aiz dēla līdzjūtības, un par to viņš iekalts važās kā nez kāds zaglis vai slepkava un kā tāds, iespējams, arī mirs bez tiesāšanas, ko mūsu likumi neliedz pat vislielākajam ļaundarim! Būt tādas patvaļas lieciniekam, bet vēl vairāk — ciest no šīs patvaļas — no tā pat vispadevīgākajā vergā asinis sāks kūsāt.

—   Protams, — teica Kadijs, uzklausījis un tikai daļēji sapratis rūgtos vārdus, kas Mortonam bija izlauzušies dusmās par viņam nodarītajām pārestībām, — par augstmaņiem nedrīkst runāt sliktu, tā teica mana vecā lēdija, un viņai, bez šaubām, bija tiesības to darīt, tāpēc ka viņa pali bija tāda kā augstmanīša un, taisnību sakot,es ļoti pacietīgi klausījos viņā, jo, pamācījusi, kā mums jāpilda savi pienākumi, viņa reizēm lika mūs pacienāt ar glāzi brandvīna vai kāpostu zupu, vai vēl ko citu. bet pie velna brandvīnu, zupu un visu ko citu — tie lordi no Edinburgas nedod mums neko vairāk kā krūzi auksta ūdens un tomēr cērt mums galvas un kar mūs, rīda mums virsū savus neģēļus, pievāc mūsu mantību un pat drēbes, it kā mēs būtu kādi no sabiedrības izstumtie. Es nevaru teikt, ka tas man patiktu.

—    Būtu savādi, ja tas tev patiktu, — atbildēja Morlons, apspiezdams saviļņojurnu.

—   Bet visļaunākais irtas, — turpināja nabaga Kadijs, — ka tie muldoņas sarkanās jakās lien pie mūsu meičām un atņem mums mīļotās. Man sažņaudzās sirds, šorīt ap brokastlaiku jājot garām Tililudlemas fermai, ieraugot, ka pa manas būdas skursteni nāk dūmi, un zinot, ka pie pavarda sēž kāds cits, nevis mana vecā māmuļa. Bet man siids sažņaudzās vēl sāpīgāk, ieraugot, ka tas pustrakais kavalērists manu acu priekšā bučo Dženiju Denisoni. Es brīnos, kur sievietei tik daudz bezkaunības darīt tādas lietas, liet viņas kā uzburtas uz tām sarkanajām jakām. Kādreiz es pats domāju par iešanu kavalēristos, uzskatot, ka citādi nedabūšu Dženiju, tomēr labāk nelamāšu viņu, var jau būt, ka viņa manis dēļ atļāva Tomam paburzīt savas matu lentes.

—  Tevis dēļ? — pajautāja Morlons, sākdams izrādīt zināmu inleresi par stāstu, kas pārsteidzošā kārlā atgādināja viņa paša pārdzīvojumus.

—   Taisni tā, Milnvud, — apstiprināja Kadijs, — tāpēc ka nabaga meiča mīļi sarunājās ar to zel li (pie velna viņu, es gribētu sacīt), lai pienāktu man tuvāk, un viņa teica, ka lūdzoties, lai Dievs stāv man klāt, un gribēja iegrūst man saujā naudu; varu galvot, ka tur bija puse no viņas algas un naudas balvām, tāpēc ka pārējo viņa bija iztērējusi priekšautiem un rotām, kad nāca skatīties, kā mēs todien šaujam «papagaili».

—   Un tu paņēmi no viņas naudu, Kadij? — jautāja Morlons.

—  Nudien nepaņēmu, Milnvud. Es biju tāds muļķis, ka atmetu to atpakaļ — sitds man bija pārāk pilna, lai es savaldītos, ņudzot, kā tas āmurgalva pieglaimojas un bučo viņu. Bet es izdarīju lielu muļķību: nauda būtu noderējusi manai mātei un man pašam, 1xjI viņa to tik un tā iztērēs par lupatām un visādiem niekiem.

Iestājās ilgs klusuma brīdis. Kadijs droši vien ļāvās nožēlai, ka bija atraidījis savas iemīļotās devību, bet Morlons lauzīja galvu, kādu iemeslu dēļ un kādos apstākļos mis belendenai izdevies panākt lorda Evendeila atbalstu viņa lietā.

Vai nevar būt tā, viņam teica priekšā dzimstoša cerība, ka viņš pārsteidzīgi un aplami izskaidrojis meitenes ietekmi uz lordu Evendeilu? Vai vajadzēja viņu tik bargi nosodīt, ja meitene, izlikdamās viņa labā, ļāva jaunajam augstmanim lolot cerības, ko viņa ir nedomāja piepildīt? bet ja 11u Edīte bija vērsusies pie lorda Evendeila augstsirdības, ar kuru, kā ļaudis runāja, viņš izcēlās, un, pamodinādama šā cilvēka goda jūtas, pamudinājusi viņu glābt savu veiksmīgāko sāncensi?

Tomēr atkal un atkal prātā nāca nejauši dzirdētie vārdi, un tie bija sāpīgi kā indīgas čūskas kodiens.

Viņa neko viņam neatteiks! Vai tad bija iespējams skaidrāk parādīt savu diev ināšanu? Jūtu valodai meitenes mutē nav stiprākas izteiksmes. Viņa ir man zudusi pilnīgi un uz visiem laikiem, un man neatliek nekas cits kā atriebties par paša pārestībām un tām pārestībām, kas ik stundu liek nodarītas manai dzimtenei.

Kadijs acīmredzot ļāvās līdzīgam, tikai vienkāršākam domu gājienam, tāpēc ka viņš piepeši čukstus jautāja Mortonam:

—    Vai tas būtu kas slikts aizlaislies no šiem puišiem, ja patrāpītos tāda izdevība?

—    Nekādā ziņā, — atteica Morlons. — Ja tāda izdevība radīsies, cs to nelaidīšu garām.

—   Man prieks to dzirdēt nojums, — sacīja Kadijs. — Es gan esmu nabadzīgs puisis, bet domāju, ka nebūtu nekāds grēks izrauties ar spēku, ja tikai tas labi beigtos. Es esmu tādseilvēks, kam nav bail gāzt pretī, ja noiet līdz kautiņam, bcl mūsu vecā lēdija saukļu to par pretošanos karaļa varai.

—    Es pretošos jebkurai zemes virsū pastāvošai varai, — paziņoja Mortons, — kas despotiski pārkāpj tiesības, kuras man kā brīvam cilvēkam noteikusi harta, un esmu apņēmies neļaut sevi iemest cietumā vai varbūt pakārt un darīšu visu iespējamo, lai aizbēgtu no šiem cilvēkiem ar viltu vai varu.

—    Es arī domāju to pašu, ja tikai mums būtu izdevība izlauzties brīvībā. Bet tas, ko jūs sakāt par hartu, attiecas tikai uz tādiem kā jūs, kas esat no kungu kārtas, turpretī man tas neko nedod, tāpēc ka esmu zemnieks un nekas vairāk.

—   I larta, par kuru es runāju, — teica Mortons, — ir kopīga visiem skotiem, pat visvienkāršākajiem. Tā ir brīvība no pāta- gošanas un verdzības, to pasludinājisT kā lasāms svētajos rakstos, pats apustulis Pāvils un kairs brīvs piedzimis cilvēks ir aicināts to aizstāvēt tiklab paša, kā savu tautiešu dēļ.

—   Ak tā gan, ser! — teica Kadijs. — Paietu ilgs laiks, kamēr vai nu mana lēdija Mārgareta, vai mana māte atrastu Bīl>elē tik gudras lietas! Viena allažiņ atkārtoja, ka ķeizaram pienākoties tas, kas viņam pienākoties, i>et otra galīgi sajukusi ar savām vigu būšanām. Klausoties abu veceņu muldēšanā, es vairs neko ne- saprotu, bet, ja man izdotos atrast džentlmeni, kas pieņemtu mani sev par kalpu, es, ticiet man, kļūtu pavisam citscilvēks, un es ceru, ka jūsu godīl« pārdomās šos manus vārdus, kad būsit tieis laukā no ieslodzījuma, un pieņemsit mani par savu kamersulaini.

—   Kambarsulaini, Kadij? — atbildēja Mortons. — Ak vai, tas būtu diezgan bēdīgs paaugstinājums, pat tad, ja mēs būtu brīvjliā.

—   Es saprotu, ko jūs domājat: jūs domājat, ka esmu lauķis un jums būtu manis dēļ kauns no cilvēkiem. Bet jums ir jāzina, ka es visu ātri aptveru un visu, ko var izdarīt ar rokām, esmu iemācījies viegli, tikai ar to lasīšanu, rakstīšanu un rēķināšanu man tā ne visai… Bet jūs neatradīsit otru, kas tik labi spēlētu futbolu un arpalašu es rīkojos likpal veikli kā kaprālis Ingliss.

Reiz es viņam jau ielauzu pauri, tas nekas, ka viņš tagad jāj mums iepakaļis. Bet ja nu jūs nepaliekat šajā zemē? — viņš teica, apraudams savu runājamo.

—   Laikam gan nepalikšu, — atbildēja Mortons.

—   Es neprasīšu nojums ne graša. Redzat, es varētu atstāt māti pie viņas vecākās māsas, krustmātes Megas Glazgovā, Gclovgeitā, un es domāju, ka viņu tur nesadedzinātu kā raganu un neļautu viņai nomirt l)adā vai nepakārtu viņu kā vccu vigu sievu, tāpēc ka turienes mērs, kā stāsta, ļoti rūpējoties par tādiem pamestiem nabagiem. Rel mēs ar jums varētu braukt prom un meklēt laimi tāpat kā ļaudis tajās vecajās muļķīgajās pasakās par Džoku M i Izkāvi [51] un Valentīnu un Orsonu [52] , un pēc tam mēs atgrieztos, kā teikts tajā dziesmā, jautrajā Skotijā, es atkal stātos uz ķekatām un taisītu Milnvudas palieņu pļavās tādus tračus, ka būtu vērts izmaksāt kādu pinti, lai tikai vaiētu uz to paskatīties.

—  baidos, — teica Mortons, — ka mums, mans lal>ais draugs Kadij, ir maz izredžu atgriezties pie savām agrākajām nodarbībām.

—   Ejiet nu ejiet, ser! — atbildēja Kadijs. — Vajag turēt galvu augšā — arī sadragāts kuģis dažreiz sasniedz krastu, bet ko es dzirdu? Lai es sastingstu uz vietas, ja mana vecene atkal neskaita savus pātarus! Viņas balsi es pazīstu, kauc kā vējš bēniņos, un Timpāns arī ķeras pie darl>a… Kungs Dievs, ja kareivji sadusmosies, viņi nozūmēs tos abus un mūs piedevām!

Sarunu patiešām pārtrauca tāda kā baurošana viņiem aiz muguras, kurā varēja saklausīt vienlaikus sprediķotāja un vecās sievas balsi, viena no tām atgādināja lagota rūkšanu, l»et otra — ieplaisājušas vijoles spiegšanu. Sākumā abi vecie cietēji bija aprobežojušies ar savstarpējiem līdzjūtības apliecinājumiem, gaužotics un paužot savu sašutumu atturīgos izteicienos, bet, kratīdami viens otram sirdi, viņi aizvien vairāk iekaisa, līdz beidzot vairs nespēja apvaldīt dusmas.

—   Esiet nolādēti, trīskārt nolādēti, jūs, asinskārie varmākas un vajātāji! — kliedza godājamais Gabriels Timpāns. — Nolādēti, trīskārt nolādēti arī līdz tam, kad būs salauzti zieģcļi, pūtīs taures un trauki šļāks ārā valgmi!

—  Jā gan, jā gan, lai nomelnē viņu atbaidošie ģīmji, un soda dienā lai visus ķer Dieva roka! — kā atbalss atskanēja vecās Mouzas alts, iekrītot sarunā kā otrā balss fūgā.

—   Kad es jums saku, — turpināja garīdznieks, — tas, ka jūs kārtojat savas rindas un jājat, ļaujot saviem zirgiem zviegt un slieties uz pakaļkājām, pastrādājat savas asiņainās, barbariskās un necilvēciskās ļaundarības, nomācat, nogalināt Dieva radību apziņu ar lāstiem, zaimiem un iekšēju pretrunu uzkurināšanu, — tas viss ceļas no zemes pret delicsīm kā nekrietns un pretīgs svētuma apgānītāja kliedziens, steidzinot atmaksas un dusmu stundas pienākšanu… khe-khe-khc…

—   liet es saku, — tajā pašā tonī un gandrīz vienlaikus ar garīdznieku kliedza Mouza, — ka, lai arī elpa man ir veca un mani moka aizdusa, un tad vēl šie nejaukie rikši…

—   Velns parāvis, kaut viņi būtu palaiduši auļos, — teica Kadijs, — vismaz las piespiestu viņu valdīt mēli!

—   … lai arī elpa man ir veca un saraustīta, — turpināja Mouza, — es pacelšu savu balsi pret atkrišanu no ticības, nodevību, ķecerību un šaubīšanos šajā zemē, pret visādām pārestībām un to, kas pelnījis atmaksu!

—    Rimstieties, es jūs lūdzu, rimstieties, labā sieviete, — sacīja sprediķotājs, kas nupat bija atguvies pēc negantas klepus lēkmes un atklājis, ka Mouza ar saviem lāstiem ir aizsteigusies viņam priekšā. — Rimstieties un neraujiet altāra kalpam vārdus no mutes. Es saku… Es paceļu balsi un saku jums, ka, pirms spēle būs pabeigta… jā, pirms šī pati saule būs norietējusi, jūs uzzināsit, ka ne briesmīgais Jūda, jūsu bīskaps Sarps, kas jau aizgājis uz turieni, kur viņam bija jāaiziet, ne svētnīcas apgānītājs Ololerns [53] — šis asinskārais Kleverhauzs, ne godkārīgais Diotrcfs [54] — šis jauneklis Evendeils, ne alkatīgais Demass [55] (viņi to sauc par seržantu Bosvelu), kas atņem atraitnei pēdējo artavu un miltu kasti, ne jūsu karabīnes, ne pistoles, ne palaši, ne zirgi, ne segli, ne iemaukti, ne seglu jostas, ne auzu tarlias, nc pavadas nenovērsīs jau uzasinātās bultas un pret jums savilktos lokus!

—    Es domāju gan, ka nenovērsīs, — kā atbalss atkārtoja Mouza. — Viņi visi ir atstumtie… nelaimes slotas, kas piemērotas tikai iemešanai ugunī, kad izmēzušas netīrumus no tā kunga tempļa, pātagas, kas savītas no tievām aukliņām, lai sodītu tos, kuriem pasaulīgā manta un tērpi patīk labāk nekā krusts vai kovenants, bet, kad darbs padarīts, tās noderīgas tikai par velna kurpju valgiem.

—   Lai sātans mani parauj, — Kadijs teica Mortonam, — ja man nešķiet, ka mūsu māmiņa sprediķo tikpat labi kā šis mācītājs. Tikai žēl, ka tieši tad, kad viņš ir pamatīgi iekarsis, viņam uznāk klepus, un šārīla ilgais jājiens viņam arī ir nācis par ļaunu… Citādi viņš būtu padarījis māli kurlu un tad atbildētu pats par sevi. Laime vēl, ka ceļš ir krumuļains un kareivji nepievērš nekādu lielo uzmanību tam, ko šie abi tur mēļo, — pakavu klaboņa ir pārāk skaļa, liet, kad būsim izjājuši uz mīkstas zemes, tad tikai dabūsim dzirdēt.

Kadija minējumi pilnīgi attaisnojās. Kamēr pakavu klaboņa uz grumbuļainā, akmeņainā ceļa nomāca apcietināto vārdus, tikmēr kareivji nepievērsa tiem sevišķu uzmanību, bet tad viņi nonāca tīrelī, kur abu kaismīgo gūstekņu atmaskojumiem pietrūka līdzšinējā glābēja pavadījuma. Un patiešām, līdzko zirgi iebrida viršos un zaļā zālē, Gabriels Timpāns sāka klaigāt: «Tātad es paceļu balsi kā pelikāns tuksnesī…», «Un es savējo arī,» pievienojās Mouza, «kā zvirbulis uz mājas jumta…» — tā kaprālis no tālienes uzbrēca:

—    Ei, jūs! Pievaldiet mēles, kaut velns tās pārklātu ar tulznām, ja ne, tad es tās ielikšu laužņos.

—   Es neklausīšu bezdievja pavēlēm, — paziņoja Gabriels.

—   Es arī neklausīšu, — teica Mouza, — nevienas pasaulīgas trauka lauskas pavēlēm, kaut arī šī lauska būtu nokrāsota sarkana kā paša Bābeles torņa ķieģelis un sauktu sevi par kaprāli.

—   I lelidej, — uzsauca kaprālis, — vai tev, vecīt, nav kādaspunde? ,|āaizl)āž v iņiem mutes, kamēr viņi nav aizrunājuši mūs līdz nāvei.

Bet, pirms I lelidejs paguva atbildēt vai tika pasākts kaut kas, lai izpildītu kaprāļa vēlēšanos, parādījās dragūns, kas aulekšoja pretī savai nodaļai diezgan tālu priekšā aizjājušajam seržantam Bosvelam. Noklausījies viņam paziņotās pavēles, Bosvels tūlīt aizjāja atpakaļ pie savējiem, lika saslēgties ciešākās rindās, pieliki soli, ievērot klusumu un būt uzmanīgiem, jo drīz viņus varot ieraudzīt ienaidnieks.

15. nodaļa

Vairs nedrīkstam, lā visiem šķiet, Cits eita asinis mēs liet, Ir jāmēģina domāt toties Un, abām pusēm vienojoties, Drīz darīt galu ķildām šīm, Beigt divkauju bez asinīm.

Batlers

Jātnieku nodaļai virzoties uz priekšu straujā solī, sagūstītajiem īstās ticības piekritējiem drīz pietrūka elpas, un viņi bija spiesli apklust. Tagad viņi jau vairāk nekā jūdzi nejāja pa mežaino apvidu, kur atsevišķi koku puduri bija pavadījuši ka- reivjus pēc izkļūšanas no Tilitudlemas mežiem. Šauro gravu nogāzes vēl rotāja pa retam bērzam un ozolam, bet vienmuļīgajās tīreļa klajās varēja redzēt arī pa kādam šo koku pudurītim. bet arī tic pamazām izzuda, un jātnieku priekšā pletās plašs tuksnesīgs novidus, kas pārauga kailos, tikai ar viršiem noaugušos uzkalnos; tos šķērsoja dziļas ieplakas, kuras ziemā kalpoja par ceļiem mežonīgi mutuļojošām straumēm, l>et vasarā par nesamērīgi platām gultnēm sīkām urdziņām, kas tik tikko samanāmas meta lokus starp akmeņu un oļu kravatām, šiem ziemas atstātajiem ūdens trakošanas lieciniekiem, un atgādināja kādreizējo pārmērību un neprātību noplicinātus dzīrotājus. Sis neapdzīvotais apvidus likās plešamies tālāk, nekā varēja aptvert skatiens, un tam nepiemita nekāds dižums, pat nekas no kalnu pamestībai piemītošā cienīguma, un tomēr tas pārsteidza ar saviem milzīgajiem izmēriem salīdzinājumā ar vairāk svētītajiem šīs zemes gabaliņiem, kas bija derīgi apstrādei un radīti cilvēka eksistences uzturēšanai, un tādēļ atstāja vērotāja dvēselē neizdzēšamu iespaidu, iedvešot viņam domu, cik visvarena ir daba un cik relatīvi neiedarbīgi ir izslavētie pasākumi, kurus cilvēks spēj likt pretī klimatam un augsnes neauglībai.

Apbrīnojamu iespaidu tādi neapdzīvoti plašumi atstāj ar to, ka iedveš domu par vientulību pat tiem, kas ceļo diezgan prāvās grupās: tik stipri uz viņiem iedarbojas apkārtējā tuksneša un to šķērsojošo cilvēku nesamērīgums. Tā arī tūkstoš dvēseļu garas karavānas locekļi Alrikas un Arābijas smiltājos var izjust pamestību, ko nepazīst vientuļš sava ceļa gājējs plaukstošā un apstrādātā novadā.

Arī Mortonu pārņēma dīvains saviļņojums, kad viņš apmēram pusjūdzes attālumā ieraudzīja galvenos kavalērijas spēkus, pie kuriem piederēja arī viņa pavadoņi, pa stāvu un līkumainu taku no purviem jājam augšā uzkalnos. Jātnieku daudzums, kas likās ievērojams, kad viņi drūzmējās uz šaurā ceļa, un vēl lielāks, kad pavīdēja dažādās vietās starp kokiem, tagad bija šķietami samazinājies, tāpēc ka Mortonam viņi kļuva redzami visi reizē, un ainavā, kuras plašums piešķīra tādas neizmērojamas proporcijas zirgu un cilvēku kolonnām, kas vairāk līdzinājās melnam ganāmpulkam nekā karavīru nodaļai, lēni kāpjot augšup pa nogāzi, tagad izskatījās spēkā un skaitā niecīgs un nožēlojams.

«Pilnīgi skaidrs,» nodomāja Mortons, «ka saujiņa drosmīgu vīru var nosargāt jebkuru šauru ceļu šajos kalnos pret tik vājiem spēkiem, ja vien šo vīru drošsirdība neatpaliek no fanātisma.»

Kamēr viņš par visu to domāja, apsargi ātri nojāja attālumu, kas viņus šķīra no biedriem, un Kleverhauza kolonnas galvgals vēl nebija sasniedzis uzkalna virsotni, kad Bosvels ar savu arjergardu un gūstekņiem bija pievienojies vai, pareizāk sakot, gandrīz pievienojies sava komandiera galvenajiem spēkiem. Ārkārtīgi smagais ceļš, kas dažviet bija stāvs, bet citur purvains, apgrūtināja kustību, īpaši aizmugurējām rindām, tāpēc ka galvenie spēki itin bieži, brienot cauri, izdangāja dūksnājus un padarīja tos tik dziļus, ka kolonnas astē ejošie bija spiesti nogriezties sāņus un, kur vien iespējams, meklēt drošāku ceļu.

* y

Šādās reizēs viņa eminences Gabriela Timpāna un Mouzas I ledrigas ciešanas stipri pieauga, tāpēc ka rupjie kareivji, kas abus apsargāja, spieda viņus, nerēķinoties ar briesmām, kas varēja draudēt tādiem nepieredzējušiem jātniekiem, lēkt pāri grāvjiem un l>edrēm vai arī dzīt zirgus taisni iekšā dumbrājos un slīkšņās.

— Ar Dieva palīgu esmu pārvarējusi sienu! — kliedza nelaimīgā Mouza, kad viņas zirgs, rupjo kavalēristu skubināts, bija pārlēcis pāri tukša aploka velēnu žogam un, veicot šo varoņdarbu, viņas aube bija aizlidojusi pa gaisu, atstājot sirmo galvu kailu.

— Esmu iestidzis dziļā muklājā, man nav uz kā stāvēt… Esmu iebridis dziļā ūdenī, un straume pārklāj mani, — iesaucās Timpāns, kad viņa rumaks līdz pašai seglu jostai iegrima vienā no avotiem, kas baro purvus, un duļķes no apakšas apšļāea sagūstītā sludinātāja seju un apģērbu.

Sie kliedzieni izraisīja dragūnu smieklus, taču turpmākie notikumi padarīja viņus diezgan nopietnus.

Pulka priekšējās rindas gandrīz jau bija sasniegušas minētā stāvā uzkalna virsotni, kad parādījās un pilnos auļos drāzās pie savējiem divi vai trīs jātnieki, kuros ātri atpazina vīrus no viņu pašu uz priekšu izsūtītās patruļas; to zirgi bija nodzīti, un viss liecināja, ka viņi pa galvu pa kaklu bēg. Tiem uz pēdām sekoja pieci vai seši ar zobeniem un pistolēm bruņoti jātnieki, kas, ieraudzījuši tuvojošos miesassardzes gvardus, apstājās uzkalna virsotnē. Divi no viņiem, kuriem bija karabīnes, nolēca no zirgiem, lēni un rūpīgi paņēma uz grauda priekšējā rindā esošos un izšāva, ievainodami divus kareivjus, turklāt vienu smagi. Tad viņi uzlēca zirgos un nozuda aiz uzkalna kores ar tādu mieru, kas acīm redzami liecināja, ka, no vienas puses, viņus nebiedē lik stipra pretinieka tuvošanās un, no otras puses, viņi jūt aiz sevis pietiekami stipru atbalstu. Šis starpgadījums aizkavēja visu kavalērijas vienību, un, kamēr Kleverhauzs uzklausīja kādu izlūku, kas bija spiests šādā veidā atgriezties pie savējiem, lords Evendeils uzjāja pašā uzkalna virsotnē, kuru nupat bija atstājuši ienaidnieka jātnieki, bet majors Alans, kornets Grems un citi virsnieki izveda pulku no neizdevīgās vietas un izvērsa uz nogāzes divās līnijās tā, lai otrā varētu aizsargāt pirmo.

Tad lika dota pavēle uzbrukt, un pēc dažām minūtēm pirmā līnija jau bija uzkalna virsotnē, no kurienes pavērās skats uz pretējo nogāzi. Otrā līnija sekoja pirmajai, un turp devās arī arjergards ar mūsu gūstekņiem, tādējādi Mortons un viņa nelaimes biedri varēja redzēt, kādas grūtības gaida viņu sagūstītājus tālākajā ceļā.

Karaļa miesassardzes ieņemtā uzkalna ieslīpā nogāze (pretējā pusē tai, pa kuru viņi bija jājuši augšā) pletās vairāk nekā eeturtdaļ jūdzi tālu kā lauks, kas, lai gan šur tur nelīdzens, tomēr bija piemērots kavalērijas manevriem gandrīz līdz pašai apakšai, kur nokareni pārgāja purvainā līdzenumā; to visā platumā šķērsoja tāda kā dabas radīta ieplaka, tāds kā cilvēka rakts drenāžas grāvis, kura malas bija izrobojuši avoti, un ar ūdeni pildītas tranšejas; te bija rakta kūdra, bet tagad vietvietām rēgojās biežņās saauguši kusli alkšņi, kuriem tā patika mitrums, ka tur, kur neauglīgā zeme un stāvošais muklāju ūdens neļāva tiem attīstīties parīsliem kokiem, alkšņi dzīvoja tālāk kā krūmi. Aiz šā grāvja vai ieplakas apvidus atkal kļuva stāvāks, veidojot viršiem noaugušu paaugstinājumu vai drīzāk gan uzkalnu, un netālu no tā piekājes, it kā lai aizsargātu šo nelīdzeno zemes gabalu un grāvi, kas viņus sedza no priekšpuses, stāvēja izšķīrējai kaujai gatavie dumpinieki.

Viņu kājnieki bija nostādīti trīs līnijās. Pirmā, diezgan ciešami apbruņota ar šaujamieročiem, bija izvirzīta uz priekšu gandrīz līdz pašai purva malai, tā ka šīs līnijas uguns katrā ziņā sagādātu grūtības karaliskajai kavalērijai, tai jājot lejup pa pilnīgi atklāto pretējā uzkalna nogāzi, taču uguns būtu vēl iznīcinošāka, ja dragūni mēģinātu šķērsot dumbrāju. Aiz pirmās līnijas stāvēja pīķneši, kam vajadzēja atbalstīt priekšējos, ja dragūniem izdotos pārvarēt slīksnāju. Viņiem aiz muguras atradās trešā līnija: to veidoja zemnieki, kas bija bruņojušies ar stateniski pie mietiem piesietām izkaptīm, dakšām, iesmiem, rungām, vēršu bikstāmajiem, žebērkļiem un citiem zemnieku sadzīves piederumiem, kuri bija steigā pārvērsti par kararīkiem. Abos kājnieku līniju flangos, mazliet atstatu no muklāja, it kā lai būtu iespējams darboties sausā un ērtā laukā, ja pretinieks tomēr pārvarētu šķēršļus, bija izvestas nelielas jātnieku grupiņas; gandrīz visi viņi bija diezgan slikti apbruņoti, arī zirgi nebija nekādi sevišķie, toties viņi alktin alka cīnīties par savu taisnību, tāpēc ka bija galvenokārt vai nu sīki zemes īpašnieki, vai arī labāk pārtikuši fermeri, kuriem rocība ļāva doties karā pašiem ar saviem zirgiem. Tie, kas bija dzinušies pakaļ karalisko spēku patruļai, tagad lēni atgriezās pie savējiem. INo dumpinieku karaspēka kustējās tikai šie daži cilvēki. Visi pārējie bija sastinguši nesatricināmā mierā kā visapkārt viršos izsvaidītie pelēkie laukakmeņi.

Kopumā dumpinieku varēja būt apmēram tūkstotis, IhjI jātnieku no viņiem bija labi ja simts, un puse no tiem nebija pat ciešami apbruņoti. Taču sacelšanās vadoņi rēķinājās ar to, ka ieroču, uzkal>es un militārās disciplīnas trūkumu atsvērs izdevīgā pozīcija, izmisumā spertā soļa apziņa, bet vispirmajā kārtā — dumpinieku kvēlais fanātisms.

Uz nogāzes aiz viņu kaujas ierindas bija redzamas sievietes un pat bērni, kurus uz šo mežonīgo apgabalu bija atvedusi reliģiskā kaisme un naids pret vajātājiem. Viņi bija salasījušies, lai vērotu kaujas norisi, no kuras bija atkarīgs gan viņu pašu, gan viņu vecāku, vīru un dēlu liktenis. Griezīgie kliedzieni, ar kuriem viņi līdzīgi seno ģermāņu cilšu sievietēm sagaidīja mirdzošās ienaidnieka rindas, tām parādoties pretējā paaugstinājuma korē, iedarbojās uz viņu tuviniekiem kā aicinājums cīnīties līdz pēdējam, aizstāvot to, kas viņiem šķita visdārgākais. Šie pamudinošie saucieni acīmredzot bi ja ārkārtīgi iedarbīgi, un mežonīgā aurošana, kas aizvēlās pāri rindām, līdzko parādījās kareivji, apstiprināja dumpinieku apņēmību cīnīties līdz pēdējai iespējai.

Kad Kleverhauza jātnieki apstājās uzkalna korē, viņu taures un timpāni izpildīja pārdrošu un kareivīgu tušu, kurā bija saklausāmi draudi un izaicinājums, kas aizviļņoja pār tuksnesīgo apvidu kā iznīcības eņģeļa spalgie saucieni. Izraidītie par atbildi uz to apvienoja savas balsis kopējā korī un kā svinīgu himnu nodziedāja pirmos divus pantus no septiņdesmit sestā psalma Skotu baznīcas pieņemtajā dzejiskajā variantā:

Dievs visā Jūdejā ir slavens, Tam Izraēlā godu dod,

Tam Salemā ir tabernakuls, Bet Ciānā Dievs troni rod.

Viņš sadragājis loka bultas Un visus šķēpus, vairogus.

Par kalniem augstāks, saredzamāks, Par tiem daudz pārāks esi tu.

Šīs rindas noslēdza kliedziens vai drīzāk svinīgs izsauciens, un pēc stingas pauzes dumpinieki nodziedāja nākamās vārsmas, asīriešu bojāeju pravietiski saistot ar viņu pašu gaidāmās divcīņas iznākumu:

Tie garā lepnie nomaitāti

Un tagad nāves miegā slīgst, Un tas, kam piederēja vara, Ir tagad kļuvis nevarīgs.

Dievs, kad pār viņu galvām liki Tu savu dusmu vētrai brāzt, Pār viņu zirgiem, kaujas ratiem Tad dziļa snauda nolaidās.

Atkal atskanēja tas pats izsauciens, un tad iestājās nāves klusums.

Kamēr šīs no tūkstoš mutēm nākušās skaņas atbalsojās apkārtējos uzkalnos, Kleverhauzs vērīgi apskatīja apkārtni un nemiernieku kaujas ierindu, kādā viņi bija nolēmuši sagaidīt uzbrukum u.

—   To bauru vidū, — viņš teica, — droši vien ir daži veci karavīri — lauki nebūtu pratuši izvēlēties tādu pozīciju.

—  Stāsta, ka bēriijs ar viņiem esot noteikti, — atbildēja lords Evendeils, — tāpat Hekstons no Met i Ietas, betons no Mīdov- hedas, Klilends un vēl daži, kam nav svešas karalietas.

—   Tā jau es domāju, — turpināja Kleverhauzs, — spriežot pēc viegluma, ar kādu šie uz priekšu izsūtītie jātnieki pārlēca pār grāvi, atgriežoties pie savējiem. Nebija grūti saprast, ka viņu vidū ir daži kavalēristi no apaļgalvjiem, šiem īstajiem Vecās Derības izdzimumiem. Mums jārīkojas ne tikvien drosmīgi, l>cl arī piesardzīgi. Evendeil, sapulciniet virsniekus pie šā pauguriņa.

Viņš devās pie nelielas ar sūnām apaugušas akmeņu kaudzītes, zem kuras varbūt atdusējās kāda senlaiku ķeltu vadoņa pīšļi, un pēc signāla «Virsnieki, uz priekšu!» tie ātri sapulcējās ap savu komandieri.

—   Es sasaucu jūs, džentlmeņi, kopā, — teica Kleverhauzs, — nevis tāpēc, lai noturētu formālu kara padomi, bet tāpēc, ka es nekad nenovelšu uz citiem atbildību, ko mans stāvoklis uzliek man pašam. Es tikai gribu uzzināt jūsu viedokli, paturot sev tiesības rīkoties saskaņā ar savu viedokli, kā to dara vairums cilvēku, kas prasa padomu. Ko teiksit jūs, kornet GremV Vai bruksim virsū tiem tur lejā baurojošajiem? Jūs esat visjaunākais un visdedzīgākais, tāpēc jums vārds pirmajam.

—   Labi, — teica kornets Grems. — Tā kā man ir tas gods nest miesassardzes gvardes standartu, tad tas pēc savas gribas nekad neatkāpsies dumpinieku priekšā. Es saku: uzbrūciet Dieva un karaļa vārdā!

—   Un ko teiksit jūs, Alan? — turpināja Kleverhauzs. — Even- deils ir tik kautrīgs, ka viņu nekādā gadījumā nepiespiedīsim runāt pirms jums.

—   To puišu, — teica majors Alans, vecs un pieredzējis ka- valērists, — ir trīs, varbūt pat četri uz katru no mums… Es nedomāju, ka klajā laukā tas būtu daudz, l>et viņi ir ieņēmuši ļoti izdevīgu pozīciju un neizrāda ne mazāko vēlēšanos to atstāt. Tāpēc es atšķirībā no korneta Grema domāju, ka mums jāgriežas atpakaļ uz Tilitudlemu, jāieņem pāreja starp uzkalniem un līdzenumu un jāsūta pēc palīgspēkiem pie lorda Kosa, kas ar kājnieku pulku atrodas Glazgovā. Tādā veidā mēs atgrieztu viņus no Klaidas ielejas un vai nu piespiestu iznākt no sava cietokšņa un uzsākt kauju mums izdevīgos apstākļos, vai, ja viņi paliktu turpat, mēs uzbruktu, līdzko būtu pienākuši kājnieki un mums būtu iespēja sekmīgi darboties šajos grāvjos, purvos un slīkšņās.

—    Blēņas! — teica jaunais kornets. — Kāda nozīme ir izdevīgai pozīcijai, ja to ieņēmis tikai psalmus dziedošu liekulīgu veceņu bars?

—   No tā, ka vīrietis tur godā Bīlieli un psalmu grāmatu, — atcirta majors Alans, — viņš necīnās sliktāk. Šie puiši pierādīs, ka ir stipri kā tērauds, es viņus pazīstu sen.

—  Viņu psalmošana caur degunu, — teica kornets, — atgādina mūsu majoram zirgu skriešanās sacīkstes Danbarā [56] .

—  Ja jūs, jaunais cilvēk, būtu piedalījies tajās sacīkstēs, — atbildēja Alans, — jūs vēlētos, kaut nekas jums tās neatgādinātu līdz pēdējai mūža dienai.

—  Klusu, džentlmeņi, klusu, — strīdniekus apsauca Kleverhauzs, — nav īstais laiks tādām asprātībām. Es labprāt paklausītu jūsu padomam, major Alan, ja jūsu nelieši patruļnieki (kurus es pienācīgi sodīšu) būtu mums laikus paziņojuši par ienaidnieka skaitu un pozīciju, bet, tā kā mēs stāvam viņu priekšā izvērstā kaujas ierindā, tad miesassardzes gvardes atkāpšanās tiktu uztverta kā uzkrītošs nedrošības pierādījums un kalpotu par sacelšanās signālu visiem Rietumiem. Tādā gadījumā mēs ne vien nevaram gaidīt palīdzību no lorda Rosa, bet, ticiet man, es stipri bažītos, ka tikai mūs neatgriež vienu no otra, iekāms mēs esam pievienojušies viņam vai viņš pievienojies mums. bēgšana būtu karaļa lietai tikpat liktenīga kā sakāve kaujā, bet, kas attiecas uz mums personīgi draudošajām briesmām, tad es, džentlmeņi, nešaubos, ka neviens no mums par to nedomā. Irjābūt kādām pārejām, pa kurām mēs varētu izlauzties cauri šim dumbrājam, un, ja mēs izkļūsim uz cieta pamata, es ticu, ka mūsu vidū nebūs neviena, kas uzskatīs mūsu eskad- ronus, kaut arī tie ir skaitliski nelieli, par nespējīgiem samalt miltos šos nemākulīgos ākstus, kautarī viņu būtu divreiz vairāk, bet ko teiksit jūs, lord Evendeil?

—   Es vienkārši domāju, — teica lords Evendeils, — ka, lai kā arī šī diena lxiigsies, tā būs ļoti asiņaina un ka mēs pazaudēsim daudzus no saviem drosmīgajiem biedriem un varbūt būsim spiesti apkaut lielu milzumu šo maldu ceļos noklīdušo cilvēku, kas tomēr ir skoti un karaļa Kārļa pavalstnieki tāpat kā mēs.

—   Dumpinieki! Dumpinieki, kas nav pelnījuši nedz skotu, nedz pavalstnieku vārdu, — sacīja Kleverhauzs. — bet turpiniet, milord, kādas tad ir jūsu domas.

—  Sākt sarunas ar šiem tumšajiem un vadoņu piekrāptajiem ļaudīm, — atbildēja jaunais augstmanis.

—   Sarunas! Turklāt ar dumpiniekiem, kam rokās ieroči! Kamēr esmu dzīvs — nekad! — paziņoja Kleverhauzs.

—   Vismaz aizsūtīt pie viņiem taurētāju un parlamentārieti ar pamiera piedāvājumu, lai pamēģinātu pierunāt viņus nolikt ieročus un izklīst, — teica lords Evendeils, — apsolot viņiem piedošanu… Esmu daudzkārt dzirdējis, ka tad, ja tas būtu izdarīts pirms kaujas pie Pentlendas pakalniem, būtu aiztaupīts daudz asinu.

—   Labi, — sacīja Klevcrhauzs, — liet kas, velns parāvis, pēc jūsu domām, mēģinās pārliecināt šos eietpaurainos un neprātīgos fanātiķus? Vini neatzīst nekādus kara likumus. Viņu vadoni, kas visi rosīgi piedalījās Sentendrjū arhibīskapa noslepkavošanā, cīnās ar cilpu kaklā un, iespējams, nogalinās mūsu parlamentārieti, lai tikai aptraipītu savus piekritējus ar karalim uzticīgu cilvēku asinīm un arī tie zaudētu cerības uz piedošanu.

—   Es pats iešu, — teica Evendeils, — ja atļausit. Es bieži esmu riskējis ar savām, izlejot svešas asinis, atļaujiet tagad rīkoties tāpat, lai glābtu cilvēku dzīvības.

—    Nē, milord, ar tādu uzdevumu jūs neiesit, — paziņoja Klevcrhauzs. — Jūsu dienesta pakāpe un sabiedriskais stāvoklis dara jūsu dzīvību sevišķi vērtīgu valstij, it īpaši laikā, kad labi principi ir tik reti sastopami. Kopā ar mums ir mana brāļadēls Diks Grems, kas nebaidās ne lodes, ne asmeņa, it kā pats nelabais būtu viņu ietērpis aizsargbruņās tāpat kā viņa tēvoci, kā saka šie fanātiķi. Viņš paņems parlamentārieša karogu un tauri, aizjās līdz purva malai, lai mēģinātu pierunāt viņus nolikt ieročus un izklīst.

—   Ar vislielāko prieku, pulkvedi, — atbildēja kornets. — Es piesiešu pie pīķa savu kravati, tā man noderēs karoga vietā, — tie nelieši savu mūžu nebūs redzējuši tādu vimpeli no Elandrijas mežģīnēm.

—   Pulkvedi Grcm, — teica Evendeils, kamēr jaunais virsnieks gatavojās izpildīt uzdevumu. — Šis jaunais cilvēks ir jūsu brāļadēls un acīmredzot arījūsu mantinieks. Dieva dēļ, atļaujiet man jāt kopā ar viņu. Tas bija mans padoms, un man jāuzņemas šis risks.

— Ja viņš būtu mans vienīgais dēls, — atteica Kleverhauzs, — arī tas nebūtu īstais iemesls, lai šādos apstākļos saudzētu viņa dzīvību. Es ceru, ka manas personīgās jūtas nekad netraucēs man pildīt dienesta pienākumu. Ja kritīs Diks Grems, šis zaudējums skars galvenokārt mani, ja mirsit jūs,augsti!», tad cietēji būs karalis un visa valsts… Lūdzu, džentlmeņi, ieņemiet savas vietas. Ja jūsu priekšlikumi tiks noraidīti, mēs nekavējoties uzbruksim, un, kā ierakstīts senajā skotu ģerbonī, Dievs palīdzēs taisnajam.

16. nodaļa

Visapkārt būkšķ un lodes spindz, Pret koka vāli zobens šķind.

« Hudibrtiss »

Kornets Kieards Grems jāja lejup no uzkalna ar improvizēto balto karogu rokā, svilpodams dziesmiņu un likdams savam labi iejātajam zirgam lēkāt un taisīt kurbetes dziesmiņas taktī. Viņam sekoja taurētājs. Pieci vai seši jātnieki, kas izskatījās pēc virsniekiem, atdalījās no prezbiteriešu karaspēka flangiem un, sajājuši kopā centrā, cik vien atjāva staignis, tuvojās pa ieplaku tekošajam grāvim. Pretī šai grupai, turēdamies pie pretējās purva malas, savu zirgu vadīja kornets Grems, kuram tagad bija pievērsta abu karojošo pušu uzmanība; nenoniecinot ne vienas, ne otras drosmi, tomēr ir pieļaujams, ka abas puses dedzīgi vēlējās, kaut šī deputāeija novērstu ar asinsizliešanu draudošo sadursmi.

Apstādinājis zirgu tieši pretī tiem, kuri, izjādami priekšā, lai uzklausītu viņa paziņojumu, bija it kā uzņēmušies pretinieka spēku vadoņu lomu, kornets Grems pavēlēja taurētājam pūst sarunu sākšanas signālu. Tā kā nemierniekiem nebija taurētāja, lai pienācīgi atbildētu, tad viens no viņiem skaļā, skanīgā balsī noprasīja, kādā nolūkā viņi ieradušies.

—   Lai mūsu karaļa un Skotijas augsti godājamās Slepenās padomes speciāli pilnvarotā pulkveža Džona Grema Klever- hauza vārdā aicinātu jūs, — atbildēja kornets, — noliki ieročus un allaist mājās jūsu piekritējus, kurus jūs esat iesaistījuši dumpī pret Dieva, karaļa un mūsu zemes likumiem.

—   Jāj atpakaļ pie tiem, kas tevi sūtījuši, — teica viens no nemiernieku vadoņiem, — un pasaki viņiem, ka mēs esam ķērušies pie ieročiem, lai aizstāvētu kājām mīdīto kovenantu un vajāto baznīcu, pasaki, ka atraidām izvirtušo un nepatiesi zvērējušo Kārli Stjuartu, ko jūs dēvējat par karali pal pēc tam, kad viņš ir atteicies no kovenanta, kaut arī ne vienreiz vien tika zvērējis, ka ar visu savu varu rosīgi, neatlaidīgi un no sirds rūpēsies paršā līguma izpildi, rūpēsies visas savas mūža dienas un viņam nebūscitu ienaidnieku kā tikai kovenanta ienaidnieki un citu draugu kā tikai kovenanta draugi. Tomēr viņš lauza savu zvērestu, kam par lieciniekiem bija piesaucis Dievu un eņģeļus, un tūlīt pēc atgriešanās Anglijas karalistēs briesmīgā kārtā sagrāba visspēcīgā varu, izmantojot šo riebīgo aktu par augstāko varu, vienlaikus bez izsaukšanas uz tiesu, bez apsūdzēšanas un tiesas prāvas padzenot simtiem ievērojamu, uzticamu Dieva vārda sludinātāju, tādējādi atņemot dzīvības maizi izsalkušām mutēm, nelaimīgiem radījumiem un ar varu aizbāžot viņiem rīkles ar četrpadsmit viltus priesteru un viņu lišķīgo, bezsirdīgo, miesaskārīgo, cilvēku cilti apkaunojošo un šo priesteru gribai padevīgo garīdznieku nedzīvo, pliekano, bezgaršīgo un remdeno putrojumu.

—    Esmu ieradies nevis klausīties jūsu sprediķi, — teica virsnieks, — bet bez liekas runāšanas noskaidrot, vai jūs izklī- dīsit ar noteikumu, ka tiek pilnīgi piedots visiem, izņemot arhibīskapa Sentendrjū slepkavas, vai ari gaidīsit viņa majestātes karaspēka uzbrukumu, kas sāksies tūlīt pat.

—   Ja jau bez liekas runāšanas, — atbildēja orators, — tad zini, ka mēs esam te ar zobenu pie sāniem, kā pienākas vīriešiem, kas naktī stāv sardzē. Mēs visi kā viens dalīsimies kopējā liktenī kā tiesībās vienādi brāļi. Lai tam, kas mums uzbrūk, uz galvas līst paša asinis. Tātad jāj atpakaļ pie tiem, kas tevi sūtīja, un lai Dievs atklāj viņiem un tev, cik ļauni ir jūsu ceļi.

—   Kā jūs sauc? — jautāja kornets, kam sāka likties, ka viņš kaut kur ir saticis cilvēku, ar kuru patlaban runāja. — Vai jūs neesat Džons belfurs Bērlijs?

—  Un ja arī būtu, — atteica orators, — vai tev būtu kaut kas iebilstams pret to?

—   Tikai tas, — atbildēja kornets, — ka karaļa un mana komandiera vārdā apsolītā apžēlošana neattiecas uz jums un cs to piedāvāju nevis jums, liet šiem lauku ļaudīm un ka esmu atsūtīts uz sarunām ne jau ar jums un jums līdzīgiem.

—  Tu, draugs, esi pavisam jauns kareivītis, — sacīja Bērlijs, — un maz ko vēl esi apguvis savā amatā, citādi tu zinātu, ka parlamentārieša karoga nesējs drīkst vest sarunas ar ienaidnieka armiju tikai ar tās virsnieku starpniecību un, ja viņš pārkāpj šo nosacījumu, tad zaudē tiesības uz neaizskaramību.

To teikdams, bērlijs noņēma no pleca un sagatavoja šaušanai karabīni.

—  Slepkavas draudi nekavēs mani izpildīt savu pienākumu, — teica kornets Grems. — Uzklausiet mani, labie ļaudis: karaļa un sava komandiera vārdā es pasludinu pilnīgu piedošanu visiem, izņemot…

—   Es tevi vēlreiz brīdinu, — sacīja bērlijs, paceldams ieroci.

—… pilnīgu piedošanu visiem, — turpināja jaunais virsnieks, uzrunādams dumpinieku pulku, — visiem, izņemot…

—   Ja jau tā, tad lai Dievs pieņem lavu dvēseli… Amen, — noteica Bērlijs.

To teikdams, viņš izšāva, un kornels Ričards Grems nogāzās no zirga. Šāviens bija nāvējošs. Nelaimīgajam jaunajam cilvēkam tik vien bija spēka, lai pagrieztos uz otru sānu un izdvestu: «Mana nabaga māte!» Sī piepūle paātrināja nāvi. Satrūcinātais zirgs auļoja atpakaļ uz pulku, un tam sekoja ne mazāk pārbiedētais pavadonis.

—   Ko jūs izdarījāt! — teica viens no Belfura cīņasbiedriem.

—   Es izpildīju savu pienākumu, — stingri atteica Bellurs.

—   Vai tad nestāv rakstīts: «Tu būsi dedzīgs, pat nogalinot»? Lai tagad kāds uzdrošinās runāt par pamieru vai apžēlošanu.

Klevcrhauzs redzēja savu brāļadēlu nokrītam. Viņš pameta acis uz Evendeilu, un viņa rāmajos vaibstos uz īsu mirkli iegūla neaprakstāmu skumju izteiksme. Kleverhauzs īsi noteica:

—  Jūs redzējāt.

—   Es vinu atriebšu vai miršu! — iesaucās Evendeils un, piecirtis piešus, kā neprātīgs traucās lejup no uzkalna, aizraudams līdzi savu eskadronu un kritušā korneta kareivjus, kas metās uzbrukumā bez pavēles, un, tā kā ikviens tiecās apsteigt pārējos, lai pirmais atriebtos par savu virsnieku, tad viņu rindas drīz vien sajuka. Šie eskadroni veidoja karalisko spēku pirmo līniju. Veltīgi Kleverhauzs sauca: «Stāt! Stāt! Šis straujums mūs pazudinās.» Vienīgais, ko viņam izdevās panākt, auļojot gar otro līniju, lūdzoties, pavēlot un pat piedraudot ar zobenu, bija tas, ka izdevās atturēt pārējos no sekošanas tik lipīgam piemēram.

—   Alan, — viņš teica, kaut cik nomierinājis savus vīrus,

—    vediet viņus lēnītēm lejup, lai atbalstītu lordu Evendeilu, kuram atbalsts acīmredzot ir ļoti vajadzīgs. Bosvel, tu esi aukstasinīgs un bezbailīgs puisis…

—   Jā gan, — norūca Bosvcls, — tādās reizēs kā šī jums ir pamats to atcerēties.

— Tu vedīsi desmit rindas uz augšu pa ieplaku pa labi, — turpināja komandieris, — un mēģināsi par katru cenu tikt pāri staignājam; tur tu nostādīsi kareivjus un uzbruksi dumpiniekiem no banga un no aizmugures, bet mēs tajā laikā uzbruksim viņiem no priekšpuses.

bosvels deva zīmi, ka saprot uzdevumu un paklausa, un aizauļoja ar saviem ļaudīm.

Pa to laiku Kleverhauza bažīgais paredzējums bija sāeis piepildīties. Kavalēristi, kas līdz ar lordu Evendeilu bija drā- zušies virsū ienaidniekam, drīz vien sadūrās ar šķēršļiem, un tic apturēja viņu nekārtīgo uzbrukumu. Daži pamatīgi iestiga, mēģinādami likt pāri dumbrājam, daži atteicās no šā mēģinājuma un palika malā, citi izklīda, lai meklētu ērtāku pāreju. Šā sajukuma laikā ienaidnieka pirmā līnija, kuras priekšējā rinda notupās uz ceļa, otrā rinda pieliecās, bet trešā stāvēja visā augumā, atklāja blīvu un nāvējošu uguni, kas izgāza no segliem vismaz kādus divdesmit jātniekus un desmitkāršoja apjukumu dragūnu rindās, lordam Evendeilam kopā ar nedaudziem kareivjiem, kuriem bija labāki zirgi, izdevās pārlēkt pāri grāvim, taču, līdzko viņi bija otrā pusē, viņiem uzbruka ienaidnieka kavalērijas kreisā nodaļa, kas, redzot, ka šķēršļus pārvarējušo pretinieku ir tik maz, nevaldāmā niknumā drāzās viņiem virsū, kliegdama: «Ak vai, ak vai neapgraizītajiem vīlisliešiem! Nost ar Dagonu* un viņa piekritējiem!»

Jaunais augstmanis cīnījās kā lauva, bet lielākā daļa viņa kareivju lika nogalināti un arī viņš pats nebūtu izvairījies no tāda paša likteņa, ja viņu ar stipru karabīņu uguni neatbalstītu Kleverhauzs, kas, ar otro līniju pienācis tuvāk grāvim, tā gāza virsū ienaidniekam, ka tā jātnieki un kājnieki sāka atkāpties un

Bībelē minētā feniķiešu augstākā dievība ar cilvēka rokām un galvu un zivs ķermeni.

lords Evendeils, tādējādi paglābts no nevienādās kaujas un palicis gandrīz viens, izmantoja iespēju likt pāri dumbrājam atpakaļ pie savējiem. Tomēr, par spīti zaudējumiem, ko bija nodarījušas Kleverhauza pirmās zalves, nemiernieki drīz vien atskārta, ka skaitliskais un pozicionālais pārākums nāk viņiem par labu tik lielā mērā, ka, aprobežojoties ar sīkstu, bet iedarbīgu aizsardzību, viņi katrā ziņā var sakaut miesassardzes gvardi. Viņu vadoņi joņoja starp rindām, aicinādami turēties stingri un vērsdami uzmanību uz to, cik iedarbīgai jābūt viņu ugunij tur, kur zirgs nošaujams reizē ar jātnieku, tāpēc ka kavalēristi saskaņā ar paražu šāva, nenokāpuši no zirgiem. Klevcrhauzs, redzēdams, ka viņa labākie vīri krīt no zalvēm, uz kurām viņš nevarēja pārliecinoši atbildēt, nc vienu reizi vien mēģināja vairākās vietās tikt pāri staignājam un uzspiest pretiniekam kauju uz cietas zemes un sev izdevīgākos apstākļos. Tomēr dumpinieku blīvā uguns apvienojumā ar dabiskajiem šķēršļiem izjauca visus viņa mēģinājumus.

— Ja Bosvela diversija neizdosies, — viņš teica Evendeilam, — mums būs jāatkāpjas. Bet jūs pa to laiku aizvediet cilvēkus tālāk, kur viņus nesniedz lodes, un atstājiet aiz tiem alkšņu puduriem strēlniekus, lai viņi neļauj ienaidniekam justies droši.

Kad šīs pavēles bija izpildītas, Kleverhauzs sāka ar nepacietību gaidīt Bosvela un viņa vīru parādīšanos. Bet Bosvelam pašam iznāca sadurties ar kavēkļiem. Viņa iesāktais apiešanas manevrs nebija paslīdējis garām Bērlija vērīgajam skatienam, un tas ^savukārt izvirzīja uz priekšu savas kavalērijas kreiso flangu, tā ka Bosvels, nojājis diezgan prāvu gabalu pa ieplaku un atradis vielu, kur ar zināmām grūtībām varētu likt pāri muklājam, ieraudzīja, ka viņa priekšā atrodas spēkos pārāks pretinieks. Sis pārsteigums ne par mata tiesu nemazināja viņa drosmi.

—   Man pakaļ, puiši! — viņš uzsauca saviem ļaudīm. — Lai neviens nevarētu teikt, ka mēs pagriežam muguru, uzdūrušies šiem liekulīgajiem apaļgalvjiern!

Pēe tam viņš kā senču gara iedvesmots iekliedzās: «Bosvel! Bosvel!» un, mezdamies iekšā tieši staignājā, savas nodaļas priekšgalā pārvarēja to un uzbruka Bērlijam ar tādu niknumu, ka atspieda viņu atpakaļ pistoles šāviena attālumā, pašrocīgi nogalinot trīs tā vīrus. Bērlijs, paredzot, kāds iznākums var būt sakāvei šajā vietā, un ņemot vērā, ka viņa ļaudis, kaut arī ir skaitliskā pārākumā, tomēr nav salīdzināmi ar regulārās armijas kareivjiem prasmē rīkoties ar ieročiem un jāšanas mākā, pats aizšķērsoja Bosvelam ceļu un uzsāka ar viņu tuvcīņu. Viņu vadīto nodaļu ļaudis abos cīnītājos saskatīja it kā savus aizstāvjus, un iznākumā norisinājās tas, kam vieta drīzāk romānā nekā patiesa notikuma aprakstā. Abu pušu karotāji tūlīt pat mitējās cirsties un skatījās tādām acīm, it kā visas šīs dienas likteni izšķirtu abu bīstamo pretinieku cīniņa iznākums. Šķila, ka viņi ir tādās pašās domās, tāpēc ka, apmainījušies ar dažiem nepacietīgiem uzbrukumiem un cirtieniem, abi kā norunājuši nolaida ieročus, lai atvilktu elpu pēe iepriekšējiem pūliņiem un sagatavotos jaunai divkaujai, kurā katrs apzinājās saticis sev līdzvērtīgu pretinieku.

—   Tu esi neģēlīgs slepkavnieks, Bērlij, — teica Bosvels, cieši sažņaugdams zobenu un sakozdams zobus. — Vienreiz tu man izspruki, bet (viņš izgrūda lāstu, kas bija pārāk briesmīgs, lai to rakstītu uz papīra) tava galva ir apsolītās naudas vērta, un tā karāsies pie mana seglu loka vai arī mans zirgs atgriezīsies pie savējiem ar tukšiem segliem.

—   Jā, — skarbā un drūmā apņēmībā atsaucās Bērlijs, — es esmu tas pats Džons Belfurs, kas apsolīja nolikt lavu galvu zemē

tā, lai tu nevarētu to vairs pacelt, un lai Dievs izrīkojas ar mani tāpat un vēl ļaunāk, ja cs neturu savu vārdu!

—  Tātad vai nu viršu cisas, vai tūkstoš merku! — atkliedza Bosvels, no visa spēka cirzdams Bērlijam.

—    Tā kunga un Gideona* zobens! — atbildēja Belfurs, atvairīdams cirtienu un atbildēdams ar savu.

Keti kad gadās, ka abi divkaujas dalībnieki būtu tik līdzīgi fiziskajā spēkā, prasmē rīkoties ar ieročiem un zirgiem un nesamierināmajā naidā. Apmainījušies daudziem cirtieniem, vairākas reizes ievainojuši viens otru, kaut arī ne sevišķi smagi, viņi saķērās kā nāvīga naida aklas nepacietības dzīti: Bosvels sagrāba pretinieku aiz portupejas, savukārt Belfurs viņu aiz apkakles, un abi nogāzās zemē. Bērlija biedri steidzās viņam palīgā, bet dragūni viņus atsila un kauja atkal kļuva vispārēja. Tomēr nekas nespēja izšķirt abus cīnītājus vai atslābināt nāvējošo tvērienu, kādā viņi valstījās pa zemi, ar putām uz lūpām žņaugdami un plosīdami viens otru sīksti kā tīrasiņu buldogi.

Vairāki zirgi aizdrāzās viņiem pāri, tomēr viņi neatlaidās viens no otra, kamēr kāda karazirga pakavs nepārlauza Bos- velam labo roku. Apspiezdams smagu vaidu, viņš palaida vaļā pretinieku, un abi uzlēca kājās. Bosvela salauztā roka nevarīgi nokarājās gar sāniem, bet kreisā grābstījās ap to vietu, kur parasti karājas duncis; cīniņa laikā tas bija izslīdējis no maksts, un tagad viņš, pievērsis pretiniekam skatienu, kurā neizsakāmas dusmas jaucās ar izmisumu, stāvēja pilnīgi neaizsargāts, bet Bērlijs, mežonīgi iekliedzies aiz prieka, pacēla zobenu un dūra savam naidniekam. Bosvels tomēr noturējās kājās dūriens bija skāris likai ribas. Viņš vēl mēģināja aizstāvēties, bet, paskatījies uz Belfuru ar bezgalīga ienaida smīnu, izsaucās:

—  Zemiskais lauķi, tu esi izlējis karaliskas asinis!

Izraēliešu varonis, kas sakāva inidiānicšus.

—    Mirsti, nožēlojamais, mirsti! — teica Belfurs, durdams atkārtoti, šoreiz veiksmīgāk; uzlicis kāju uz pakritušā Bosvela ķermeņa, viņš trešo reizi caurdūra to ar zol>enu. — Mirsti, asinskārais suns! Mirsti tāpat, kā esi dzīvojis! Mirsti tā, kā nobeidzas dzīvnieki — ne uz ko necerot, nekam neticot.

—    Un ne ko kā nebaidoties! — nogārdza Bosvels, saņēmis pēdējos spēkus, lai izteiktu šos izmisuma pilnos vārdus, un tūlīt arī izlaida garu.

Bērlijs vienā mirklī notvēra aiz pavadas kādu noklīdušu zirgu, uzlēca tam mugurā un metās pie savējiem pēc palīdzības. Tā kā Bosvela krišana bija piešķīrusi nemierniekiem visu to drosmi, ko bija atņēmusi viņa biedriem, tad atsākušās sadursmes iznākums drīz vien bija izšķirts. Vairāki kareivji bija nogalināti, pārējie aizdzīti atpakaļ pāri muklājam un iztrenkāti, un uzvarētājs Bērlijs ar visu nodaļu savukārt šķērsoja muklāju, nolēmis izmantot pret Kleverhauzu tādu pašu manevru, kādu tas bija uzdevis veikt Bosvclam. Viņš sakārtoja savu vadu, gatavodamies uzbrukt karalisko spēku labajam flangam, un, nosūtīdams galvenajiem spēkiem ziņu par saviem panākumiem, debesu vārdā aicināja tos šķērsot purvu un paveikt līdz galam Dievam tīkamo darbu ar kopēju uzbrukumu ienaidniekam.

Pa to laiku Kleverhauzs bija paguvis cik necik izlabot pēc juceklīgā un nesekmīgā uzbrukuma izveidojušos stāvokli un aprobežojās ar to, ka pavēlēja dažiem no zirgiem nokāpušiem kavalēristiem iztālēm šaut uz nemierniekiem; šāvējus viņš bija izvietojis alkšņu jaunaudzes aizsegā pašā slīkšņas malā, un viņu blīvā, mierīgā un labi tēmētā uguns stipri apgrūtināja ienaidnieku un neļāva nojaust, cik mazi ir viņu spēki. Kleverhauzu, kas vadīja kauju šādā veidā, vēl aizvien cerēdams, ka Bosvela un viņa nodaļas diversija atvieglos vispārēju uzbrukumu, negaidot uzrunāja kāds dragūns, kura asiņainā seja un nodzītais zirgs liecināja, ka viņiem ir gājis smagi.

—   Kas noticis, llelidej? — jautāja Klevcrhauzs, kas pazina pēc vārda katru pulka dragūnu. — Kur Bosvels?

—  Bosvels ir kritis, — atbildēja llelidejs, — un daudzi labi puiši līdz ar viņu.

—   Tādā gadījumā, — leica Klevcrhauzs ar savu parasto savaldību, — karalis ir pazaudējis drosmīgu karavīru. Ienaidnieks, jādomā, ir ticis pāri purvam?

—    Ar lielu jātnieku nodaļu, ko komandē tas pats velns cilvēka izskatā, kurš nogalināja Bosvelu, — atbildēja pārbiedētais kareivis.

—  Klusu, klusu! — viņu pārtrauca Klevcrhauzs, pielikdams pirkstu pie lūpām. — Nevienam citam ne vārda. Lord Evendeil, mums ir jāatkāpjas. Tāda ir likteņa griba. Savāciet kopā vīrus, kas no krūmiem šauj uz ienaidnieku. Lai Alans nostāda pulku, un tad abi atkāpieties uz augšu pa uzkalna nogāzi, sadalījušies divās nodaļās un pamīšus sedzot viens otru. Es aizturēšu tos neliešus ar arjergardu, laiku pa laikam apstājoties un uzsākot tuvcīņu. Viņi tūlīt būs pāri grāvim, es redzu, ka viņi ir sakustējušies un gatavojas lekt pāri, tāpēc nezaudējiet laiku.

—  Kur Bosvels ar saviem ļaudīm? — jautāja lords F.vendeils, pārsteigts par sava komandiera aukstasinību.

—  Norimis uz visiem laikiem, — Klevcrhauzs iečukstēja viņam ausī. — Mūsu karalis ir pazaudējis kalpu, toties velns ir ticis pie kalpa. Bet ķeramies piedarba, Evendeil, jāj iet un sapulcējiet vīrus.

Alanam un jums stingri jātur viņi rokās. Sī liēgšana mums ir neparasta liela, bet gan jau pienāks arī mūsu kārta.

Alans un Evendeils ķērās pie uzdevuma izpildes, bet, iekams divās daļās sadalītais pulks bija pārkārtojies, lai atkāptos, ievērojami ienaidnieka spēki bija šķērsojuši slīkšņu. Klevcrhauzs, kas nekavējoties bija sapulcējis ap sevi dažus no pašiem drosmīgākajiem un pieredzējušākajiem vīriem, pats uzbruka tiem, kas bija šķērsojuši staignāju, bet vēl darbojās katrs par sevi. Daži no viņiem tika nogalināti, citi iedzīti atpakaļ slīkšņā, un tas deva iespēju galvenajiem dragūnu spēkiem, kuru skaits tagad bija stipri sarucis un drosme noplakusi ciesto zaudējumu dēļ, sākt atkāpšanos augšup pa uzkalna nogāzi.

Tomēr ienaidnieka avangards, drīz vien saņēmis pastiprinājumu un atbalstu, piespieda Kleverhauzu sekot savām vienībām. Nekad neviens nebija labāk parādījis karavīra raksturu kā viņš šajā dienā. Melnā zirga un pie cepures plīvojošo balto spalvu dēļ labi saredzams, Kleverhauzs, līdzko radās iespēja, pirmais metās daudzajos uzbrukumos, lai apturētu vajātāju virzīšanos un seglu pulka atkāpšanos. Būdams mērķis katram, viņš likās lodēm nesasniedzams. Māņticīgie fanātiķi, kas uzskatīja, ka šo cilvēku ar pārdabiskiem līdzekļiem sargā pats nelabais gars, apgalvoja, ka redzējuši lodes atlecam no viņa botfortiem un ādas jakas kā krusas graudus no granīta klints, kad viņš auļojis šurpu turpu kaujas viesulī. Daudzi no vigiem todien lādēja savas musketes ar gabalos sagrieztu dolāru, lai sudraba lode (tam viņi ticēja) nogāztu šo svētās baznīcas vajātāju, pār kuru svinam nebija varas.

— Pamēģini nogalināt viņu arauksto ieroci! — bija dzirdami kliedzieni katra no jauna atsākta uzbrukuma laikā. — Nav vērts tērēt pulveri viņa dēļ. Tad jau tikpat labi var šaut arī uz sātanu.

Kaut arī šos kliedzienus dzirdēja visi, tomēr nemiernieku māņticīgās bailes bija tik lielas, ka, ieraugot Kleverhauzu, viņi pašķīrās, it kā tas būtu kāds pārdabisks radījums, un tikai daži uzdrošinājās krustot zobenus ar viņu. Un tomēr viņš bija spiests atkāpties un pieredzēt visus pārbaudījumus, ko sagādā šis kaujas veids. Kareivjus, kuru atkāpšanos Kleverhauzs nodrošināja, redzot, ka pāri purvam tikušo dumpinieku skaits joprojām pieaug, pārņēma nedrošības sajūta, un majoram Alanam un lordam Hvendeilam kļuva ar katru reizi grūtāk piespiest viņus apstāties un saglabāt kaujas ierindu; dragūnu atkāpšanās kļuva pārāk steidzīga, lai varētu izvairīties no sajukuma. Jo vairāk bēgošie kareivji tuvojās uzkalna virsotnei, no kuras tik nelaimīgā reizē bija nokāpuši, jo lielāka kļuva panika. Katrs dega nepacietībā ātrāk tikt pāri uzkalna korei un līdz ar to paglābties no nepārtrauktās vajātāju uguns, un neviens neuzskatīja par prātīgu atkāpties pēdējam uti tādējādi upurēt sevi citu labā. Šādā noskaņojumā vairāki dragūni piecirta piešus un atklāti laidās lapās, pārējo kustība un pārkārtošanās kļuva tik nedrošas, ka virsnieki visu laiku baidījās, vai tikai arī viņi nesekos liedzēju piemēram.

Šajā asiņainajā jūklī, kur cauri pakavu klaboņai bija dzirdami ievainoto vaidi, kur nepārtrauktie ienaidnieka muskešu šāvieni sajaucās ar skaļiem kliedzieniem ikreiz, kad krītošs dragūns apliecināja, ka lode ir sasniegusi mērķi, visās šajās kaujas šausmās un haosā, kad nevarēja zināt, kurā brīdī drosmi zaudējušie kareivji pametīs savus virsniekus pilnīgi vienus, lords Evendeils nevarēja nepamanīt sava komandiera pašsavaldīšanos. Pat šorīt pie lēdijas Mārgarctas brokastu galda viņa skatiens nebija možāks un izturēšanās nosvērtāka. Viņš bija piejājis pie lorda Evendeila, lai dotu rīkojumus un izvēlētos dažus cilvēkus sava arjergarda pastiprināšanai.

— Ja šis slaktiņš turpināsies vēl piecas minūtes, — viņš teica čukstus, — mūsu nelieši sagādās jums, milord, vecajam Alanam un man godu izcīnīt šo kauju pašu rokām. Man kaut kas ir jādara, lai izklīdinātu ienaidnieka musketierus, citādi mēs visi kritīsim kaunā. Necentieties palīdzēt, ja redzat, ka man iet grūti, bet stājieties priekšgalā saviem vīriem un, Dieva dēļ, kā varat, mēģiniet izkļūt no šejienes, un pasakiet karalim un padomei, ka es miru, pildot savu pienākumu.

To pateicis un pavēlējis pārdesmit drosminiekiem sekot viņam, Kleverhauzs ar savu nelielo nodaļu metās tik izmisīgā un negaidītā uzbrukumā, ka atsvieda prezbiteriešu priekšējos cīnītājus mazi iet atpakaļ. Trieciena karstumā viņš ieraudzīja Bēri iju un, gribēdams izraisīt apjukumu tā sekotāju rindās, iezvēla viņam pa galvu ar tik briesmīgu spēku, ka pārcirta ķiveri un nogāza pretinieku no zirga; Bērlijs bija apdullis, bet ne ievainots. Vēlāk daudz sprieda par to, kā tik stipru vīru kā Belfurs varējis notriekt zemē, pēc izskata spriežot, trauslā Kleverhauza sitiens, un vienkāršā tauta, protams, piedēvēja pārdabiskam spēkam to sparu, kādu apņēmīgs gars reizēm piešķir samērā vārgai rokai. Tomēr Kleverhauzs šīs pēdējās kaujas gaitā bija pārāk dziļi iespiedies nemiernieku barā un tika pilnīgi ielenkts.

Ix>rds Evendeils redzēja savam komandierim draudošās briesmas; viņa dragūnu nodaļa tika apstādināta, l>et Alana vadītā nodaļa pa to laiku atkāpās. Nerēķinoties ar Kleverhauza nesavtīgo pavēli neiet palīgā, viņš lika saviem ļaudīm jāt lejā un atbrīvot pulkvedi. Daži sekoja viņam, vairums palika neziņā stāvam uz vietas, daudzi aizjāja projām. Ar tiem, kuri paklausīja pavēlei, Evendeils izglāl>a Kleverhauzu. Viņa palīdzība nāca īstajā laikā, jo viens no zemniekiem bija ar izkapti briesmīgi ievainojis viņa zirgu un grasījās jau cirst vēlreiz, kad lorda Evendeila zobens viņu pieveica. Izkļuvuši noburamas, viņi paskatījās apkārt. Alana nodaļa bija pilnīgi nozudusi aiz uzkalna, un pat šā virsnieka autoritāte nebija varējusi atturēt kareivjus no bēgšanas. Pilnīgi apjukusī Evendeila nodaļa bija izkaisīta pa visu nokalni.

—   Ko lai darām, pulkvedi? — jautāja lords Evendeils.

—   Mēs, kā liekas, esam pēdējie šajā kaujas laukā, — sacīja Kleverhauzs, — bet, ja ļaudis cīnās, kamēr vien var, glābties bēgot nav nekāds kauns. Pats I lektors* teiktu: «Lai velns parauj pašu pēdējo», ja divdesmit vīriem jācīnās ar tūkstoti. Glābieties, mani zēni, un sapulcējieties, līdzko ir iespējams. Jāsim, milord, tā dēļ arī mums ir jāauļo.

To teikdams, viņš iecirta savam ievainotajam zirgam sānos piešus, un augstsirdīgais dzīvnieks, it kā apzinādamies, ka jātnieka dzīvība ir atkarīga no viņa pūlēm, kā bulta traucās uz priekšu, it kā nejustu nekādas sāpes un neciestu no asiņu zaudējuma. Daži virsnieki un kareivji nekārtībā sekoja viņam. Kleverhauza aizjāšana bija signāls visiem atpalikušajiem, kas vēl kaut cik pretojās uzbrucējiem, bēgt pēc iespējas ātrāk, galīgi atdodot kaujas lauku uzvarējušajiem nemierniekiem.

17. nodaļa

Kam pieder tas zirps, kas caur ugunīm trauc Kā neprāta apsēsts, kā v iesuļa rauts?

Kenipbels

Iepriekšējā nodaļā aprakstītās niknās sadursmes laikā Mor- tons kopā ar Kadiju, viņa māli un godājamo Gabriclu Timpānu palika uzkalna galā netālu no nelielā akmeņu krāvuma jeb kapkalniņa, pie kura Kleverhauzs bija pirms kaujas noturējis kara padomi, tāpēc viņi pilnīgi pārredzēja visu, kas notika lejā. Viņus apsargāja kaprālis Ingliss un četri kareivji, kuri, kā viegli iedomāties, daudz uzmanīgāk vēroja ar mainīgiem panākumiem notiekošo kauju nekā savu gūstekņu izturēšanos.

Trojas valdnieka Priāma dēls, viens no galvenajiem Trojas kara varoņiem (I lomēra «lliāda»), *

—   Ja tie puiši noturēsies, — teica Kadijs, — tad mums varbūt vēlreiz laimēsies paglābt savus kaklus no sakām, bet es gan šaubos par to — viņi diezko neprot rīkoties ar ieročiem.

—   Sevišķa māksla nemaz nav nepieciešama, Kadij, — atbildēja Morlons. — Viņiem ir izdevīga pozīcija, ieroči viņiem arī ir, turklāt viņi skaitliskā ziņā pārspēj uzbrucējus vairāk nekā trīs reizes. Ja arī tagad viņi nespēs aizstāvēt savu brīvību, tad viņi un viņu piekritēji ir pelnījuši, ka zaudē to uz visiem laikiem.

—   Ak kungs, — iesaucās Mouza, — nudien skaista izrāde! Mans gars ir līdzīgs svētītā pravieša Elijas garam, tas liesmo manī… Manas iekšas ir kā vīns, kas laužas uz āru, tās var pārsprāgt kā ar jaunu vīnu pildītas pudeles. Ak, kaut Viņš šajā liesas un atbrīvošanas dienā pievērstu skatienu saviem ļaudīm! liet kas apbēdina.tevi, mīļais Gabriel Timpān? Es jautāju, kas apbēdina tevi, kurš savā laikā bija par sniegu tīrāks, par pienu baltāks, par sēru sārtāks nācaretictis* (Mouza acīmredzot domāja safīrus [57] )… Es saku, kas tevi šobrīd apbēdina, kāpēc tu esi kļuvis melnāks par ogli, kāpēc ir zudis tavs skaistums un kāpēc tavs piemīlīgums ir kļuvis sauss kā poda lauska? Tagad ir īstais laiks celties kājās un rīkoties, kliegt pilnā rīklē un nokaut bez saudzības, cīnīties par tiem nabaga zēniem, kas aizstāv savu pārliecību, netaupot ne savas, ne ienaidnieku asinis.

Šajā kvēlajā uzrunā slēpās pārmetums misteram Timpānam, kas, lai gan bija īsts Boanergess [58] jeb pērkona dēls kancelē tālu no ienaidnieka un pieliekami ietiepīgs, kā jau redzējām, nonācis šā ienaidnieka varā, tagad bija kļuvis mēms no visas šaušanas, kliedzieniem un spiedzieniem, kuri kāpa augšā no ielejas, un — tā varētu gadīties katram godavīram tādā situācijā, kad nav iespējams ne cīnīties, ne bēgt — bija tā pārbiedēts, ka nespēja ne vien izmantot izdevību zākāt prezbiterisma vajātājus, ko no viņa bija gaidījusi drošsirdīgā Mouza, bet pat lūgt par veiksmīgu kaujas iznākumu. Tomēr viņš bija saglabājis zināmu aukstasinību un ne mazāk centīgi kā agrāk pūlējās uzturēt nelokāma un dedzīga Dieva vārda sludinātāja slavu.

—   Paliec mierā, sieviete, — viņš teica, — netraucē manas pārdomas un neatrauj mani no cīņas, kas risinās manā sirdī, bet ienaidnieka šāvieni patiesi kļūst biežāki, kāda nomaldījusies lode var atlidot arī līdz šejienei. Es paslēpšos, rau, aiz tiem akmeņiem kā aiz stipras cietokšņa sienas.

—   Viņš galu galā irdiegadvēsele, — teica Kadijs, kuram nebūt netrūka tās drosmes, kas ir vienaldzīga pret tādām briesmām, — viņš ir gatavais dicgadvēsele. Viņš nekad netiks līdzi Kambl- lierijam. Lai nu kā, liet Kambllierijs karoja un lādēja kā spārnots pūķis. Cik žēl, ka nabadziņam neizdevās izvairīties no karātavām! bet stāsta, ka viņš gājis uz soda vietu dziedādams un bezbēdīgs, kā es būtu gājis pie zupas bļodas, ja justu izsalkumu kā patlaban. Eh, skals ir briesmīgs, un tomēr acis nevar no tā atraut.

Mortona un Kadija lielā ziņkāre un vecās Mouzas kvēlā aizrautība patiešām turēja viņus šajā vielā, no kurienes varēja labāk dzirdēt un redzēt notikumu norisi, bet Timpāns pa to laiku tupēja savā slēptnē. Mūsu skatīlāji no uzkalna augstumiem paši savām acīm gan redzēja visas iepriekš aprakstītās kaujas laikā notiekošās pārgrozības, tomēr nespēja tikt īstā skaidrībā, kāds varētu būt iznākums. Tas, ka prezbiterieši turas braši, bija redzams pēc biežo šāvienu zibšņu apgaismotajiem dūmiem, kas mutuļodami piepildīja visu ieleju un pārsedza abas karojošās puses ar zaļganu ēnu. Tomēr nepārtrauktā šaušana no tuvākās dumbrāja malas liecināja, ka ienaidnieks neatlaidīgi uzbrūk un kauja ir ļoti sīva, un var sagaidīt jebkuru iznākumu šai sadursmei, kurā neapmācītajiem zemniekiem jāatvaira lieliski apbruņotu un virsnieku komandētu regulārās armijas daļu uzbrukumi.

Beidzot no ieplakas sāka drāzties laukā zirgi bez jātniekiem; spriežot pēc zirglietām, tie piederēja dragūniem. Pēc tam parādījās no zirgiem nokāpušie kareivji, kas pameta kaujas lauku un steidzās tikt pāri uzkalna korei, lai paglābtos no briesmām. Bēgļu skaitam pieaugot, šķita, ka dienas liktenis ir izlemts. No dūmiem iznira prāva nodaļa, ko virsnieki uz nogāzes kaut cik sakārtoja un ar grūtībām noturēja uz vietas, līdz parādījās steidzīgi atejošā Evendeila nodaļa. Kaujas iznākums bija acīm redzams, un gūstekņu prieku vairoja viņu drīzā atbrīvošana.

—  Tie savu ir padarījuši, — teica Kadijs, — un vairs nekad nestrādās.

—   Viņi bēg! Bēg! — aizgrābta sauca Mouza. — 0, uzpūtīgie tirāni! Viņi jāj tā, kā vēl nekad nav jājuši. 0, viltus ēģiptieši… lepnie asīrieši… vīlistieši… moabiti… edomiti… ismailisti [59] … Tas kungs ir pavērsis pret viņiem asus zobenus, lai padarītu viņus par debesu putnu un zemes zvēru barību. Skatieties, kādi mākoņi veļas un uguņi zibsnī viņiem aiz muguras, kā tie iet pa priekšu izredzētajiem kovenanta dēliem — kā mākoņu un liesmu stabi, kas izveda Izraēļa tautu no Ēģiptes! Taisnīgajiem šī patiešām ir atbrīvošanas diena, pār vajātājiem un bezdievjiem nākošo dusmu diena!

—   Dievs, glāb mūs! Māt, — teica Kadijs, — kaut tu pievaldītu mēli un nogultos aiz tās akmeņu kaudzes kā godavīrs misters Timpāns! Viņu lodes sevišķi neizšķir, kam trāpa, un tikpat viegli var sašķaidīt smadzenes vecenei, kas dzied psalmus, kā dragūnam, kas gānās.

—   I'ar mani nebaidies, Kadij, — sacīja vecā sieviete, sajūsmināta par nemiernieku panākumiem, — par mani nebaidies! Es kā Debora [60] uzkāpšu uz akmeņu kaudzes un dziesmā paudīšu savu nicinājumu šiem cilvēkiem no Harošctas [61] , kuru zirgu pakavi ir salūzuši no bramanīgas jāšanas.

Sajūsmas pārņemtā vecā sieva patiešām būtu izdarījusi, kā iecerēts, un, uzrāpusies uz akmeņiem, kļuvusi, kā pati teica, par kaujas karogu savai lautai, ja Kadijs vairāk ar dēla gādīgumu nekā ar godbijību nebūtu viņu atturējis, cik nu vien ļāva sasietās rokas.

—   Ehē, paskatieties šurp, Milnvud, — viņš teica, ticis ar to galā. — Vai esat redzējis, ka kāds mirstīgais cīnītos tā, kā tas velna Klevcrzs? Viņš trīs reizes bijis pašā biezumā un trīs reizes izkūlies no tā sveikā, liet man rādās, ka arī mēs drīz būsim brīvi, Milnvud. Ingliss ar saviem kareivjiem bieži jo bieži skatās pār plecu, it kā ceļš atpakaļ būtu labāks par to, kas ved uz priekšu.

Kadijs nebija maldījies: kad galvenā bēgošo masa gāja garām nelielā attālumā no tās vietas, kur viņi atradās, kaprālis un viņa ļaudis uz labu laimi izšāva uz tuvojošos dumpinieku pusi un, atteikušies no jebkādām rūpēm par gūstekņiem, pievienojās saviem bēgošajiem biedriem. Mortons un sirmgalve, nezaudējot laiku, atraisīja arī Kadiju un garīdznieku, kuru rokas bija sasietas virs elkoņiem. Kad tas bija izdarīts, pauguram, kura galā slējās jau vairākkārt pieminētais akmeņu krāvums, garām pajāja dragūnu arjergards, vēl saglabājis zināmu kārtību. Visā varēja manīt steigu un apjukumu, ar ko raksturīga piespiedu atkāpšanās, tomēr tas vēl izskatījās pēc karaspēka daļas. Pa priekšu jāja Kle- verhauzs, tā kailais zobens bija nošķiests ar asinīm tāpat kā seja un drānas. Viņa zirgs bija pārklāts ar sarecējušām asinīm un grīļojās aiz nespēka. Lords Hvendeils, kas neizskatījās daudz lal>āk, veda pēdējo dragūnu grupu, joprojām mudinādams kareivjus turēties kopā un ne no kā nebaidīties. Vairāki no viņiem bija ievainoti, un viens vai divi, uzjājuši uzkalnā, nogāzās no zirgiem.

Ieraugot šo skatu, Mouzu atkal pārņēma aizrautība; stāvēdama virsājā ar kailu galvu un vējā plīvojošiem matiem, viņa diezgan labi varētu atveidot saveeējušu bakhanti vai Tesālijas spīganu pašā buršanās karstumā. Viņa tūlīt atpazina bēdzējiem pa priekšu jājošo Kleverhauzu un ar rūgtu ironiju iesaucās:

— Pagaidi, pagaidi, tu, kas allažiņ esi teicis, ka gribot pabūt svēto mocekļu saiešanā, un izjājis visus Skotijas purvus, lai uzietu tādu saiešanu. Ko tad neapstājies, ja beidzot esi to atradis? Vai negribi uzklausīt vēl vienu vārdu? Vai negribi pagaidīt pēcpusdienas sprediķi? Posts tev! — viņa turpināja, piepeši mainīdama toni. — Lai pārtrūkst cīpslas tam radījumam, uz kura straujumu tu paļaujies! Skaties, skaties, gan pienāks gals tev, nekauņa Rabšakeh, zākātāj Šimcj [62] , asinssūcēj Doig [63] ! Ir izvilkts zobens, kas drīz tevi panāks, lai cik ātri tu arī jātu.

Kleverhauzs, kā viegli iedomāties, bija pārāk aizņemts, lai pievērstu uzmanību Mouzas nosodošajai runāšanai: viņš steidza tikt pāri uzkalnam, lai ātrāk izvestu savus atlikušos vīrus no apšaudes, cerēdams sapulcēt bēgļus ap savu standartu. Bet, kad pēdējā dragūnu grupa bija uzjājusi uzkalnā, lode trāpīja lorda Evendeila zirgam un tas uzreiz sabruka, aizraudams līdzi arī viņu. Divi dumpīgo vigu jātnieki, kas bija priekšā pārējiem vajātājiem, joņoja šurp, lai viņu nogalinātu, tāpēc ka tolaik neviens netika saudzēts. Gribēdams glābt augstmanim dzīvību, ja vien tas būtu iespējams, pie viņa drāzās arī Mortons, ko skubināja gan iedzimtā augstsirdība, gan vēlēšanās nolīdzināt lordam Evendeilam šārīta parādu, kura dēļ viņam bija tik sāpīgi jācieš. Kamēr viņš palīdzēja smagi ievainotajam Evendeilam izrausties no beigtā zirga apakšas un piecelties kājās, piesteidzās abi jātnieki un viens no viņiem, iesaukdamies: «Nāvi tirānam sarkanajā jakā!» — cirta jaunajam augstmanim ar zobenu. Cirtienu ar grūtībām atvairīdams, Mortons uzsauca jātniekam, kurš nebija neviens cits kā pats Bērlijs:

—   Apžēlojiet šo džentlmeni, jūs lūdz… jūs lūdz, — viņš piebilda, redzēdams, ka Bērlijs ātrumā nav pazinis viņu, — I lenrijs Mortons, kas pavisam nesen deva jums patvērumu.

—    Henrijs Mortons? — pārjautāja Bērlijs, noslaucīdams asiņaino pieri ar vēl asiņaināku roku. — Vai es neteicu, ka Sailasa Mortona dēls pametīs apspiestības zemi un pārnāks pie mums, ka ilgi vairs nemitīs Ilama [64] teltīs? Tu esi no ugunsgrēka izrauta pagale… Bet šis zābakotais episkopālisma apustulis mirs tādā nāvē, kādā viņam jāmirst! Mums viņi jāiznīcina pilnīgi, no saules lēkta līdz rietam. Mūsu uzdevums ir galēt viņus kā amalekiešus [65] , iznīcināt visu, kas viņiem pieder, nesaudzēt ne vīrieti, ne sievieti, ne mazu bērnu, ne zīdaini, tāpēc netraucē mani, — viņš piemetināja, grasīdamies atkal cirst lordam Evendeilam, — jo šo darbu nedrīkst darīt pavirši.

—   Jūs nedrīkstat viņu nonāvēt, jūs viņu nenonāvēsit, īpaši tagad, kad viņš nespēj aizstāvēties, — teica Mortons, aizstādamies priekšā lordam Evendeilam un gatavs saņemt viņam domāto cirtienu. — Šorīt es paliku viņam parādā par savu dzīvību, par dzīvību, kam draudēja briesmas tikai tāpēc, ka es jums biju devis pajumti, un izliet šā cilvēka asinis tagad, kad viņš nevar pienācīgi pretoties, būtu nevien Dievam uncilvēkam nīstamacietsirdība, l>et arī riebīga nepateicība tiklab attieeīl>ā pret viņu, kā pret mani.

Bērlijs nolaida roku.

—   Tu vēl aizvien esi pagānu l>arā, — viņš teiea, — un es jūtu līdzi tavam cilvēciskajam aklumam un vārgumam. Cieta gaļa nav domāta maziem bērniem, tāds liels un smags pārbaudījums, kas licis man tvert zolx;nu, nav tiem, kuru sirdis vēl dzīvo māla būdiņās, kuru kājas vēl nelaiž vaļā no savām cilpām pasaulīgas pieķeršanās un kuri vēl ģērbjas taisnu cilvēku drānās, kas īstenībā ir netīri kankari. Taču dabūt kādu dvēseli uz patiesības ceļa ir lal>āk nekā aizraidīt to uz Tofetu [66] , tāpēc es apžēlošu šo jaunekli, paredzot, ka šo augstsirdīgo rīcību apstiprinās tā kunga armijas padome, ko viņš šajā dienā svētījis ar tuvas atbrīvošanas zīmi. Tu esi l>ez ieročiem. Gaidi te, kad atgriezīšos. Man vēl jāvajā šie grēcinieki, šie ama- lekieši, jādeldē tā, lai tic pilnīgi pazustu no zemes virsas, no I lavilas līdz Sūrai [67] .

To pateicis, viņš iecirta zirgam sānos piešus un atkal metās vajāt bēgošos.

—   Kadij, — sacīja Mortons, — cik ātri vien vari, noķer kādu zirgu. Es nedrīkstu uzticēt lorda Evendeila dzīvību šiem stūrgalvjiem. Jūs esat ievainots, milord, — vai varēsit jāt tālāk? — viņš turpināja, uzrunādams gūstekni, kas, apdullis no kritiena, sāka pamazām atžirgt.

—   Domāju gan, — atbildēja lords Evcndeils. — Bet vai tas ir iespējams? Vai es esmu parādā par savu dzīvību misteram Morlonam?

—   Es būtu iejaucies arī aiz vienkāršas cilvēcības, — atbildēja Mortons, — bet attiecībā uz jūsu gaišību tas bija svēts pateicības pienākums.

Sajā brīdī Kadijs atgriezās ar zirgu.

—   Dieva dēļ, kāpiet… kāpiet seglos un drāzieties kā vanags, milord, — teica labsirdīgais puisis. — Es neesmu es, ja viņi nenogalina visus ievainotos un gūstekņus.

Kamēr Kadijs goddevīgi pieturēja kāpsli, lords Evendeils uzrausās zirgā.

—    I'aej tālāk, draugs, šī laipnība var maksāt tev dzīvību. Mister Morton, tas mūs saista uz visiem laikiem… Varat man ticēt, ka es nekad neaizmirsīšu jūsu augstsirdību… Ardievu!

Viņš pagrieza zirgu un aizauļoja uz to pusi, no kuras vismazāk varēja sagaidīt pakaļdzīšanos.

Tikko lords Evendeils bija aizjājis, vairāki nemiernieki, paši pirmie no vajātājiem, apstāja I lenriju Morlonu un Kadiju, draudēdami atriebties viņiem par palīdzību aizbēgušajam vīlistie- tim, kā viņi saukāja dižciltīgo jaunekli.

—   Ko citu, jūsuprāt* lai mēs būtu darījuši? — kliedza Kadijs. — Kā mēs varējām aizturēt cilvēku ar divām pistolēm un zobenu? Kāpēc jūs paši nepasteidzāties, bet brūkat virsū mums?

Sī taisnošanās diezin vai būtu atzīta par pieņemamu, ja Timpāns, kas bija atguvies no baiļu transa un baudīja cieņu vajāto prezbiteriešu vidū, kopā ar veco Mouzu, kura prata runāt viņu valodā ne sliktāk par pašu sludinātāju, nebūtu kaismīgi un pārliecinoši iestājies par viņiem.

—     Neaiztieciet viņus, nedariet pāri viņiem! — uzsauca Timpāns savā vislabākajā basa tonī. — Tas ir dēls slavenajam Sailasam Mortonam, ar kura rokām tas kungs paveica lielas lietas tajā laikā, kad sākās cīņa ar episkopātu, kad straumēm plūda Dieva vārds un tika atjaunots kovenants… Viņš bija varonis un uzvarētājs tajās svētajās dienās, kad mums bija spēks Un ietekme, kad grēcinieki tika pārliecināti un pievērsti īstenajai ticībai, kad svētos mocekļus apvienoja lūgšanas un brālība, kad no Ēdenes dārza strāvoja burvīgas smaržas.

— Bet tas ir mans dēls Kadijs, — savukārt iesaucās Mouza. — Dēls savam tēvam Džudenam lledrigam, lēnīgam, godīgam cilvēkam, un man, Mouzai Midlmesai, necienīgai tīrās evaņģēlija mācības sludinātājai un sekotājai, vienai no jūsu pašu tautas. Ak, bērni, kojās te pļāpājat ar godīgiem cilvēkiem, kad vajadzētu izmantot uzvaru, ar ko jūs svētījis liktenis.

Līdzko šī nodaļa Lija prom, viņus lūlīl apstāja cita, un tai bija jāatkārto tie paši paskaidrojumi. Timpāns, kura bailes bija izgaisušas līdz ar šāvienu dūmiem, atkal uzņēmās aizrunātāja lomu un, atskārtis, cik nepieciešams ir viņa labais vārds gūsta biedru aizstāvībai, kļuva tik drošs, ka sāka piedēvēt sev diezgan lielus nopelnus izcīnītajā uzvarā; atsaucoties uz Mortonu un Kadiju, viņš apgalvoja, ka tik ilgi, kamēr kaujas iznākums nav bijis skaidrs, viņš lūdzies kā Mozus Jehovas-Nisi kalnā, kaut Izraēls pieveiktu Amaleku, lajā pašā laikā augstsirdīgi atzina, ka abi turējuši paceltas viņa rokas, kuras tapušas smagas, tāpat kā Arons un Ors balstījuši pravieša rokas. Ļoti iespējams, ka Timpāns atvēlēja daļu nopelnu saviem nelaimes biedriem tāpēc, lai tie nejustu kārdinājumu atmaskot viņa laicīgo patmīlību un mazdūšību, kas bija viņu spiedušas pārlieku rūpēties par savu drošību. Sīs stiprās liecības par labu atbrīvotajiem gūstekņiem ar daudziem pārspīlējumiem ātri vien izplatījās uzvarētāju karaspēkā. Valodas par to paklīda dažādas, taču vispār tika atzīts, ka jaunais Mortons no Milnvudas, nelokāmā kovenanta cīnītāja Sailasa Mortona dēls, kopā ar godājamo Gabrielu Timpānu un neparasti dievbijīgo kristieti, par ko daudzi domāja, ka viņa tikpat veiksmīgi kā sludinātājs izvēlas un skaidro svēto rakstu tekstus, vai tie būtu dusmu vai mierinājuma vārdi, ieradies atbalstīt seno taisnīgo lietu, atvedot līdzi simtiem labi bruņotu vīru no Midlvordas.

I8. nodaļa

Kad garīdznieka bungas — kanceli Ar dūri sil, bet ne ar vālīti.

«Hudihmss»

pa to laiku, nepierastās piepūles izvārdzināta un nokausēta, no vajāšanas atgriezās nemiernieku kavalērija; uz atkarotās zemes sapulcējās arī noguruma un izsalkuma mocītie kājnieki. Tomēr veiksme tā priecēja visu sirdis, ka, likās, varēja aizstāt gan ēdienu, gan atpūtu. Tā tiešām pārspēja vispārdrošākās cerības: paši neciešot lielus zaudējumus, viņi bija sakāvuši izlases kareivju pulku, ko komandēja pirmais Skotijas karavadonis, kura vārds vien ilgu laiku bija iedvesis viņiem bailes. Uzvara atstāja uz viņu dvēselēm negaidīti spēcīgu iespaidu jo vairāk tāpēc, ka viņi bija ķērušies pie ieročiem drīzāk izmisuma, nekā cerības mudināti. Arī viņu apvienošanās bija nejauša, un viņi bija sagatavojušies kaujai uz ātru roku, izvēloties tādus komandierus, kas izcēlās ar savu fanātismu un bezbailību, bet nepievēršot sevišķu uzmanību citām īpašībām. Sis disciplīnas un organizācijas trūkums noveda pie tā, ka nemiernieku karaspēks pārvērtās par tādu kā vispārīgu kara padomi, kam vajadzēja apspriest, kā nostiprināt gūtos panākumus, un neizskanēja neviens tāds neapdomāts ierosinājums, kuram neatrastos savi piekritēji un aizstāvji. Daži iesacīja iet uz Glazgovu, citi — uz llamiltonu, citi — uz Fdinburgu, vēl citi — uz Londonu. Daži gribēja sūtīt uz Londonu delegāciju, lai pārliecinātu Kārli Otro par viņa maldīgo rīcību, citi, ne lik iecietīgi, ierosināja vai nu celt tronī jaunu karali, vai pasludināt Skotiju par neatkarīgu republiku. Neatkarīgs parlaments un neatkarīga baznīcas asambleja bija vissaprātīgākās un vismērenākās partijas mērķis. Pa to laiku kareivju vidū sākās kurnēšana, viņi pieprasīja maizi un citas nepieciešamas lietas, un, kaut arī visi žēlojās par grūtībām un izsalkumu, neviens nekustināja ne pirkstu, lai sagādātu pārtiku. Vārdu sakot, prezbiteriešu nometne, neraugoties uz nule gūto uzvaru, varēja kuru katru brīdi izjukt kā paputināta banda, jo tai trūka stingru principu, kas apvienotu un saliedētu nemierniekus.

Bērlijs, atgriezies no vajāšanas, atrada savus cīņu biedrus pilnīgi apjukušus. Kā jau ar organizatora talantu apveltīts un pie kritiskām situācijām pieradis cilvēks viņš ierosināja izraudzīties simtu vismazāk piekusušo vīru nometnes dienestam, līdz komandieru izvēlēšanai sastādīt nelielu rīcības komiteju no tiem, kas līdz šim pildījuši vadoņu pienākumus, un, lai atzīmētu likteņa dāvātos panākumus, uzdot Gābrielam Timpānam noturēt piemērotu sprediķi visai armijai. Viņš sevišķi rēķinājās ar pēdējo pasākumu un ne bez iemesla, tāpēc ka tā bija iespēja novērst dumpinieku masas uzmanību, lai viņš pats kopā ar diviem trim viņu vadoņiem varētu noturēt kara padomi, ko ar saviem pretrunīgajiem viedokļiem vai bezjēdzīgajām klaigām netraucētu vesela armija.

Timpāns pārspēja Bēriija cerības. Veselas divas stundas viņš sprediķoja elpu neatvilcis, un, protams, neviena cita kā tikai viņa paša plaušas un neviena cita pamācības nebūtu varējušas tik ilgi piesaistīt ļaužu uzmanību tādos kritiskos apstākļos.Taču viņš pilnībā pārvaldīja daudziem tālaika sludinātājiem raksturīgo rupjās un familiārās daiļrunības mākslu; viņa runu nievājoši būtu atraidījusi auditorija, kurai piemistu kaut nedaudz gaumes, bet šai armijai tā bija tieši kā viņu mutēm raudzēta dienišķā maize. Tekstu Timpāns bija ņēmis no pravieša Esajas grāmatas četrdesmit devītās nodaļas: «Un gūstekņi stiprajam tiks atņemti un briesmoņa laupījums tiks atbrīvots, jo es cīnīšos ar to, kas cīnās ar tevi, un izglābšu tavus bērnus.»

«Un es barošu tavus apspiedējus ar viņu pasu miesām, un viņi tiks dzirdināti ar savām asinīm kā jaunu vīnu, un katra miesa zinās, ka es esmu tas kungs, glābējs un pestītājs, varenais Jēkabs.»

Garīdznieka runa par šo tēmu bija sadalīta piecpadsmit daļās, un katru no tām greznoja septiņi praktiskai vajadzībai domāti pielikumi: divi mierinājumam, divi iebiedēšanai, divi grēkos krišanas un Dieva dusmu iemeslu izskaidrošanai, liet viens — apsolītās un ilgotās atbrīvošanas pasludināšanai. Pirmo runas daļu viņš veltīja paša un savu nelaimes biedru atbrīvošanai; viņš izmantoja izdevību pateikt dažus cildinājuma vārdus par jauno Milnvudu, no kura kā no kovenanta cīnītāja viņš gaidīja lielas lielas. Otrajā daļā viņš uzskaitīja sodus, kam bija jānāk pār tirānisko valdību. Reizēm tonis bija familiārs un ikdienišķs, reizēm viņš runāja skaļi, enerģiski un kaismīgi; dažas vietas šajā runā varēja saukt par cildenām, turpretī citas nolaidās vēl zemāk par ākstības līmeni. Šad un tad viņš ar lielu pacilātību aizstāvēja katra brīva cilvēka tiesības godāt Dievu saskaņā ar savu sirdsapziņu, pēc īsa brīža apsūdzēja tautas postā un ciešanās šausmīgi nolaidīgos valdniekus, kuri ne tikvien nav pasludinājuši prezbiterismu par nacionālo reliģiju, bet ir iecietīgi izturējušies pret dažāda veida sektantiem — pāvesta piekritējiem, prelātistiem, erasticšiem, kas piesavinājušies prezbiteru, independentu [68] , sociniāņu [69] un kvēkeru [70] vārdu, un Timpāns ierosināja visus tos ar vienu izšķīrēju aktu izraidīt no šīs zemes, tādējādi visā pilnībā atjaunojot svētnīcas kādreizējo skaistumu. Pēc tam viņš pamatīgi ņēma priekšā mācību par aizsardzību un runāja par pretošanos Kārlim Otrajam, piezīmēdams, ka šis monarhs kā tēvs lolojis nevis Skotijas baznīcu, bet vienīgi savus ārlaulības bērnus. Pēc tam viņš diezgan ilgi tērgoja par šā jautrā valdnieka dzīvesveidu un izdarībām, no kurām dažas, jāatzīst, bija pelnījušas rupjos izteicienus, ar kuriem bārstījās ne visai pieklājīgais orators, saukādams viņu nicināmajos Jeroboama, Omri, Ahaba, Saluma, Pekaha un visu pārējo jūdu valsts hronikās minēto ļauno monarhu vārdos; savu runu Timpāns nol>eidza ar šādiem iedarbīgiem vārdiem no svētajiem rakstiem: «Tofeta jau sen sakārtota, tā domāta valdniekam, ir dziļa un plaša; ugunskurā ir uguns un daudz malkas; tā kunga dvaša kā sēra straume to aizdedzinās.»

Tikko Timpāns bija lieidzis sprediķi un nokāpis no augstās klints, kas bija viņam noderējusi par kanceli, tā viņa vietu ieņēma cits mācītājs, kurš ar savu izskatu krasi atšķīrās no iepriekšējā. Godājamais Gabriels bija krietni gados, miesās pakupls, skaļu balsi,stūrainu galvu un truliem, neizteiksmīgiem vaibstiem, tāpēc šķita, ka miesa viņā guvusi v irsroku pār dvēseli, bet tas diezko nepiestāvēja garīdzniekam. Sis jaunais cilvēks, vārdā Elraims Makbraijers, kas tagad centās pārliecināt neparasto sapulci, bija nepilnus divdesmit gadus vecs, tomēr viņa smalkie vaibsti jau rādīja, ka no dzimšanas trauslo ķermeni sagrauzušas bezmiega naktis, gavēņi, stingrais ieslodzījums un ar klaiņotāja dzīvi saistītās grūtības. Kaut arī jauns, šis cilvēks jau bija divas reizes uz vairākiem mēnešiem ielikts cietumā un daudz ko pārdzīvojis, tāpēc viņam bija liela autoritāte savas seklas locekļu vidū. Viņš pārlaida gurdās acis pūlim un kaujas laukam, un viņa skatiens gaviļaini iekvēlojās, bālo, bet izteiksmīgo seju uz brīdi pārklāja prieka sārtums. Jauneklis salika rokas, pacēla vaigu pret debesīm un, pirms uzrunāja lautu, domās iegrima pateicības lūgšanā. Sākumā vārgā, nedrošā balss it kā nespēja izteikt viņa domas. Bet klausītāju saspringtā klusēšana, kāre, ar kādu viņu ausis tvēra katru vārdu, bija līdzīga tai, ar kādu izbadējušies jūdi vāca del>esu mannu, un attiecīgi iedarbojās uz pašu sludinātāju. Vārdi kļuva skaidrāki, žesti noteiktāki un enerģiskāki, šķita, ka reliģiskais fanātisms ir pārvarējis vājumu un miesas kaites. Tā gluži nebija, ka jaunā mācītāja iedzimto daiļrunību nepavisam negandētu viņa sektai piemītošais raupjums, un tomēr iedzimtā gaume to pasargāja no piedauzīgākajiem un smieklīgākajiem viņa laikabiedru trūkumiem, un svēto rakstu valoda, kas, nepareizi lietota, viņu mutē palaikam zaudēja jēgu, Makbraijeram skanēja krāšņi un svinīgi, atstājot tādu iespaidu, kādu dažās senās katedrālēs atstāj saules stari, lauzdamies caur gotiskajiem logiem ar leģendārajiem svēto un ticības mocekļu attēlojumiem.

Viņš spilgtās krāsās attēloja baznīcas nožēlojamo stāvokli, tās nebūšanas pēdējā posmā. Viņš salīdzināja to ar Agaru [71] , kas sausā tuksnesī noskatās, kā izdziest viņas bērna dzīvība, ar Jūdu zem palmas, kurš bēdājas par sava tempļa izpostīšanu, ar Kaeli [72] , kas apraud savu neauglību un atsakās no mierinājuma. Bet bargas daiļrunības kalngalus viņš sasniedza, uzrunājot pēc kaujas vēl neatdzisušos ļaudis. Viņš aicināja tos neaizmirst dižos darbus, ko Dievs paveicis viņu labā, un neatlaidīgi iet tālāk pa uzvaras pavērto ceļu.

— Jūsu drānas ir nokrāsojušās, bet ne no vīnogu sulas, jūsu zobeni ir notraipīti ar asinīm, — viņš sauca, — bet tās nav kazu vai jēru asinis; tuksneša smiltis, kurās jūs stāvat, ir piesūkušās ar asinīm, bet tās nav vēršu asinis, tāpēc ka tam kungam ir upuris Bosrā [73] un liels slaktiņš Edomas zemē [74] . Tie nebija pirmdzimušie no ganāmpulka, sīklopi upuru sadedzināšanai, kuru ķermeņi guļ kā mēsli uzartā zemkopja laukā; tas nav mirru, vīraka vai smaržīgo zāļu aromāts, kas nāk no jūsu nāsīm, bet šie asiņainie rumpji ir palikuši pāri no tiem, kas turēja loku un šķēpu, kas bija ļauni un nepazina žēlastību, kuru balsis rēca kā jūra, kuri nejāja citādi kā vien apkārušies ar ieročiem, it kā dotos kaujā; tie ir kritušie varenie cīnītāji, kas gāja kaulies ar Jēkabu [75] viņa atbrīvošanas dienā, un šie dūmi ceļas no ugunskuriem, kas viņus aprijuši. Un šie mežonīgie pakalni jums visapkārt nav ar ciedra dēļiem izsista un sudraba plāksnēm nosegta svētnīca, un jūs neesat pie altāra kalpojuši priesteri ar vīraka kvēpināmajiem traukiem un lāpām, bet turat rokā šķēpu un loku, šos nāves ieročus. Un tomēr es jums patiesi saku, ka pat tad, kad šis senais templis tinās sākotnējā slavas spožumā, netika nests Dievam tīkamāks upuris par to, kuru jūs nesāt šodien, nododami nokaušanai tirānu un apspiedēju, kad klintis bija jūsu altāri, debesis — jūsu svētnīcas velves, bet jūsu pašu labie šķēpi — upurēšanas rīki. Tāpēc nepametiet arklu vagā, nenogriezieties no takas, uz kuras esat nostājušies kā daudzinātie senatnības dēli, kurus Dievs aicinājis slavēt viņa vārdu un atsvabināt viņa vārdzināto tautu, neapstājieties savā skrējienā, lai gals nebūtu sliktāks par sākumu. Tādēļ paceliet pār šo zemi karogu, putiet taures no kalnu virsaunēm, neļaujiet ganam kavēties pie sava ganāmpulka un sējējam vilcināties uzartajā laukā, bet palieciet nomodā, asiniet bultas, spodriniet vairogus, izvēlieties tūkstošu, simtu, pussimtu un desmitu vadoņus, lai jūsu kājnieki ir kā vēja pūsma, lai jātnieki traucas kā neizsīkstošu ūdeņu šalkoņa, tāpēc ka postītājiem pārceltuves ir aizsprostotas, rīkstes sadedzinātas un viņu karotāju sejas ir pagrieztas uz bēgšanu. Dievs ir stāvējis jums klāt un salauzis lielmaņa loku; lai katra vīra sirds līdzinās drosmīgā Makalteja [76] sirdij, lai katra vīra roka līdzinās spēkpilnā

Samsona rokai, lai kaira vīra šķēps ir kā Cedeona šķēps, kas nevairījās nokaut, jo reformācijas karogs plandās kalnos savā pirmatnējā burvībā un elles vārti to neaprīs.

Svētlaimīgs tas, kas šajā dienā savu māju apmaina pret ķiveri, pārdod drānas, lai nopirktu šķēpu, un dalās savā liktenī ar kovenanta bērniem, un lai notiek tā, līdz piepildās apsolītais, un bēda, bēda tam, kas pasaulīgos un savtīgos nolūkos izvairīsies no šā lielā darba, jo uz viņu gulsies vēl smagāks lāsts nekā uz Merozu [77] , kas negāja palīgā tam kungam viņa cīņā pret vareno naidnieku. Tātad celieties un rīkojieties, mocekļu asinis, kūpēdamas uz ešafotiem, saue pēc atmaksas; uz ceļiem balojošie mocekļu kauli pieprasa pelnīto sodu slepkavām; nevainīgo gūstekņu vaidi no vientulīgajām jūras salām un tirāna citadeļu apakšzemes cietumiem lūdzas atbrīvošanas; vajātie kristieši, kas slēpjas no savu apspiedēju zobena alās un tuksnešos, mirdami badā, ciezdami no aukstuma, palikuši bez uguns, barības, pajumtes un apģērba tāpēc, ka viņi kalpo drīzāk Dievam nekā cilvēkam, — viņi visi ir ar jums lūgdamies, gaidīdami, klauvēdami, apsēzdami debesu vārtus, lai tas kungs parādītu jums savu žēlastību. I'ašas debesis cīnīsies par jums, kā zvaigznes savā skrējienā cīnījās ar Sisaru [78] . Un tas, kas grib iemantot mūžīgu slavu šajā un nebeidzamu svētlaimi viņā saulē, kura atnāks, tas lai saņem iemaksu no viņa kalpa — svētību gan viņam pašam, gan viņa namam un bērniem, gan viņa pēcnācējiem līdz devītajai paaudzei mūžīgi mūžam. Āmen!

Atlīdzīlta par mācītāja daiļrunību bija dobjā piekrišanas murdoņa, kas atbalsojās bruņoto klausītāju rindās, beidzoties viņa runai, kura tik labi atbilda visam jau paveiktajam un vēl darāmajam. Klausoties sprediķi, kas pacēla viņus pāri šīs pasaules nedienām un postam un identificēja viņu aizstāvēto lietu ar pašas dievības lietu, ievainotais aizmirsa sāpes, novārgušais un izsalkušais — bezspēcību un trūkumu. Kad sprediķotājs bija nokāpis no paaugstinājuma, viņam apkārt salasījās milzums ļaužu un, pie- skardamies viņam ar rokām, uz kurām vēl nebija sarecējušas asinis, zvērēja būt nelokāmi tā kunga kareivji. Paša jūsmas un runā ieliktās apgarotās kaismes novārdzināts, sludinātājs spēja atbildēt tikai ar aprautiem vārdiem:

— l-ai Dievs jūs svētī, mani brāļi — mēs cīnāmies par viņa lietu… stāviet nelokāmi un rīkojieties kā īsti vīri… Ļaunākais, kas mūs var piemeklēt, ir pāragra un asinīm slacīta uziešana debesīs.

Kamēr pārējie bija aizņemti ar šīm garīgajām nodarbībām, Belfurs un citi vadoņi nebija zaudējuši laiku. Bija iededzināti nometnes ugunskuri, izlikti sargposteņi un no tuvākajās fermās un ciematos uz ātru roku savāktajiem krājumiem pagatavotas pusdienas. Tādējādi apmierinājuši visneatliekamākās vajadzības, viņi domās pievērsās nākotnei. Uz visām pusēm tika izsūtītas nodaļas, lai darītu zināmu tautai par gūto uzvaru un vai nu ar labu, vai ļaunu sadabūtu to, kas viņiem bija visvairāk vaja- dzīgs. Sajā ziņā veicās labāk, nekā bija cerēts: kādā ciematā viņi atrada nelielu noliktavu ar karaļa armijai sagatavotu pārtiku, lopbarību un munīciju. Sī veiksme ne vien paglāba viņus šobrīd no rūpēm par visnepieciešamāko, bet arī tā nostiprināja cerības, ka, lai arī daļai cīnītāju degsme bija sākusi apsīkt, tagad tika vienprātīgi nolemts turēties kopā un ar ieročiem rokā līdz galam cīnīties par taisnīgo lietu.

bai ko mēs domātu par daudzu viņu principu bezjēdzīgo un aprobežoto fanātismu, nevar par augstu novērtēt vairāku simtu zemnieku pašaizliedzīgo drosmi: viņi bez vadoņiem, bez naudas, bez noliktavām, bez jebkāda noteikta rīcības plāna un likpat kā bez ieročiem, vienīgi savas iedzimtās sirdsdegsmes un pret valdošajiem apspiedējiem vērstā naida skubināti, uzdrošinājās atklāti pieteikt karu sastādītai valdībai, ko atbalsta regulāra armija un trīs karalistu spēki.

19. nodaļa

Redziet nu, arī vees ir ko vērts.

•>Henrijs IV», II daļa

Tagad mums atkal jāatgriežas Tilitudlemas pilī, kur pēe dragūnu aiziešanas šīs notikumiem bagātās dienas rītā bija iestājies klusums un satraukums. Lorda Evendeila apgalvojumi nebija spējuši izkliedēt Edītes drūmās nojautas. Viņa zināja, ka šis eilvēks ir augstsirdīgs un tur doto vārdu, tomēr meitenei bija skaidrs, ka viņš saskata savā aizbilstamajā bīstamu sāncensi un ka no viņa nav sagaidāmi par cilvēka dabu augstāki pūliņi, un vai vispār varēja cerēt, ka Evendeils rūpēsies par Mortona drošību un sargās viņu no visām briesmām, kas viņam draud kā ar tik smagu apsūdzību ieslodzītam? Tāpēc viņas sirdi nemitīgi māca bažas un viņa neuztvēra un gandrīz vai nedzirdēja dažādos mierinošos argumentus, kurus citu pēc cita minēja Dženija Denisone kā prasmīgs ģenerālis, kas ar vienādām atstarpēm raida kaujā savas divīzijas.

Sākumā Dženija faktiski pauda pārliecību, ka jaunajam Milnvudam nenotiks nekas ļauns, bet, ja arī noliks, tad Edīte varot mierināt sevi ar domu, ka lords Evendeils ir viņai no tiem abiem labākā un piemērotākā partija, turklāt varēja gadīties, ka izceļas kauja, kurā minēto lordu Evendeilu var nonāvēt, un lad visa šī lieta nokārtosies bez jebkādām grūtībām; visbeidzot, ja virsroku gūs vigi, Morlons un Kadijs atgriezīsies pilī un iegūs savas sirdsmīļotās ar varu.

—    Es taču piemirsu jums pateikt, — turpināja jaunava, pielikdama pie acīm mutautiņu, — ka nabaga Kadijs ir tāpat vīlistiešu rokās kā jaunais Milnvuds; viņu atveda šorīt uz šejieni kā gūstekni, un es biju spiesta laipni runāt ar Tomu I lelideju un viņam pieglaimoties, lai viņš pielaistu mani tuvāk tam nabadziņam, bet Kadijs bija tik nepateicīgs kā vēl nekad, — viņa piemetināja, uzreiz mainīdama toni un strauji atraudama mutautiņu no sejas, — tāpēc es vairs nemaitāšu acis, raudot par viņu. Jaunu cilvēku ir vairāk nekā vajag, pat ja pakārtu pusi no tiem.

Pārējie pils iemītnieki arī bija neapmierināti un satraukti. Lēdija Mārgareta uzskatīja, ka pulkvedis Crems, pavēlot izpildīt nāvesspriedumu viņas nama durvju priekšā un noraidot viņas lūgumu atlikt šā sprieduma izpildi, nav parādījis viņas titulam atbilstošu cieņu, vēl vairāk — ir aizskāris viņas feodālās tiesības.

—   Pulkvedim, — viņa teica, — būtu vajadzējis atcerēties, brāl, kaTilitudlemas baron i ja i irpiešķirtascictuma privilēģijas, un tāpēc, ja šis cilvēks bija jāsoda ar nāvi manā muižā (ko es uzskatu par nepieklājību, tāpēc ka tas tiklu izdarīts tādu sieviešu īpašumā, kurām tādas traģēdijas nevar būt patīkamas), viņš bija saskaņā ar parasto likumu jānodod manam pārvaldniekam, un tas arī sarīkotu tiesu.

—   Kara likums, māsiņ, — atbildēja majors Belendens, — aizstāj jebkuru citu likumu. Tomēr man jāatzīst, ka pulkvedis Crems nav bijis pietiekami uzmanīgs pret jums un arī man sevišķi neglaimo viņa piekāpšanās jaunā Evendeila lūgumam (pēc manām domām, tāpēc, ka viņš ir lords un viņam ir zināma ietekme Slepenajā padomē), atsakot tādam vecam karaļa kalpam kā es. Bet, ja jau šā nabaga jaunekļa dzīvība ir glābta, es varu rasi mierinājumu kādas tikpat vecas kā es dziesmiņas nobeiguma vārdos. — Un viņš tūlīt nodungoja šādu strofu:

Vai nelaime kāda, ka sals gaidāms bargs, Kas vecajam apmetnim cauri pat knābs?

Lai, drosmīgais bruņiniek, možs būtu gars, No aukstuma tevi kauss heresa glābs.

Šodien man jāpaliek jūsu viesim, māsiņ. Es gribu zināt, ar ko beigsies sadursme Loudonhilā, kaut arī nespēju iedomāties, ka nemiernieki varētu noturēties pret tādu kavalērijas dalu kā mūsu šārīta ciemiņi. Ak vai, bija laiki, kad nekas, izņemot slimību, nebūtu mani piespiedis sēdēt četrās sienās, gaidot jaunas vēstis par sadursmi, kas noliek kādas desmit jūdzes no manis! Bet, kā teikts tajā vecajā dziesmā:

Beiz būs ik asmens rūsas klāts Un lūzīs loks visstingrākais.

Vai kādreiz bijis cilvēks tāds, Ko cīņā pieveicis nav laiks?

—   Paliekot te, jūs sagādāsit mums lielu prieku, brālīt, — teica lēdija Mārgareta. — Kaut arī nav pieklājīgi atstāt jūs vienu, es izmantošu savas senās tiesības un iešu apraudzīt, kas notiek manā saimniecībā, kur pēc šārīta uzņemšanas radusies viena otra nekārtība.

—    0, es neciešu ceremonijas tāpat kā klūpošu zirgu, — atteica majors. — Turklāt, ja arī jūs paliksil pie manis, jūsu domas tik un tā būs kopā ar auksto gaļu un pāri palikušajām pastētēm. Kur ir Edīte?

—    Man teica, ka diezgan sliktā noskaņojumā aizgājusi uz savu istabu un uz kādu brītiņu atlaidusies gultā, — atbildēja meitenes vecmāmiņa. — Līdzko pamodīsies, iedošu viņai pilienus.

—  Blēņas, blēņas! Viņa irapslimusi to kareivju dēļ, — sacīja majors Belendens. — Meitene nav radusi redzēt, ka vienu no viņas paziņām izved uz nošaušanu, bet otrs aiziet kaujā, no kuras viņam varbūt nav lemts atgriezties. Ja izcelsies jauns pilsoņu karš, viņa drīz pieradīs pie tā.

—   Lai Dievs nedod, brālīt! — teica lēdija Mārgareta.

—   Jā, lai Dievs nedod, kā jūs sakāt, bet pagaidām es sa- spēlēšu ričuraeu ar I larisonu.

—  Viņš ir aizjājis, ser, — paziņoja Gjudžils, — lai uzzinātu, vai nav kādi jaunumi par kauju.

—   Kaut nelabais parāvis to kauju! — teica majors. — Šī kauja tā satraukusi visu ģimeni, it kā agrāk šajā zemē nekas tāds nebūtu noticis, bet bija taču arī tāda vieta kā Kilsaita, Džon.

—  Kā tad, un arī tāda kā Tipermūra, jūsu žēlastība, — atteica Gjudžils, — kur es biju viņa žēlastības mana nelaiķa kunga nodaļas pēdējā rindā.

—   Bet Elforda, Džon, — turpināja majors, — kur es komandēju kavalēriju, un Inerlohija, kur biju lielā marķīza adjutants, un Oldērna, un Brigodī…

—   Un Filipliova*, jūsu žēlastība, — papildināja Džons.

—   Uf, — teica majors, — jo mazāk mēs, Džon, runāsim par to, jo labāk.

Tomēr, reiz sākuši runāt par Montrouza karagājieniem, majors un Džons Gjudžils turpināja karot tik braši, ka labu laiku sīvi spēkojās ar briesmīgo ienaidnieku vārdā Laiks, ar ko atvaļinātie veterāni nepārtraukti cīnās savā klusajā noslēgtībā tālu no kūsājošās dzīves.

Bieži vien ir piezīmēts, ka baumas par svarīgiem notikumiem izplatās gandrīz vai ar neticamu ātrumu un ka galvenajos vileie-

Visu te minēto apdzīvoto vietu tuvumā notika Montrouza kaujas ar kovcnantie&iem.

nos patiesajam stāvoklim atbilstošas vēstis, kaut arī šādos tādos sīkumos atšķiras, parasti iet pa priekšu drošajām ziņām kā debesu putnu nestas. Tādas valodas apsteidz īstenību, atgādinot «tuvojošos notikumu ēnas», kas nodarbina kalnu pareģa iztēli. Ilarisons pa ceļam izdzirdēja par kaujas iznākumu un lielās izbailēs pagrieza zirgu atpakaļ uz Tilitudlemu. Vispirms viņš pacentās sameklēt majoru un pašā vidū pārrāva viesa izplūdušo stāstījumu par Dandijas [79] aplenkumu un uzbrukumu tai, iesaukdamies:

—   Lai Dievs dod, major, kaut mums nebūtu jāpieredz Tili- tudlemas aplenkums, iekāms esam kļuvuši par vairākām dienām vecāki!

—  Ko tas nozīmē, I larison? Velns parāvis, ko jūs gvelžat? — i/saucās pārsteigtais majors.

—    Nudien, ser, aizvien vairāk runā, ka Kleverzs pilnīgi sakauts, daži saka, it kā pat nogalināts, bet viņa karavīri izklīdināti un ka dumpinieki steidzoties šurpu, piedraudot ar nāvi un izpostīšanu visiem, kas nepieņems viņu derību.

—   Es nekad neticēšu, — teica majors, pietrūkdamics kājās, — nekad neticēšu, ka miesassardzes gvardi varētu atkāpties dumpinieku priekšā. Un tomēr, ko par to runāt, — viņš turpināja, — ja es pats esmu redzējis tādus skatus? Aizsūtiet Paiku un vienu vai divus kalpus izlūkos, un lai pilī, tāpat arī ciemā visi ļaudis, uz kuriem var paļauties, ķeras pie ieročiem. Sis vecais tornis var drusku noturēties, ja tikai pietiek pārtikas un cilvēku, un tas noslēdz pāreju starp kalniem un lejasnovadu. Cik labi, ka esmu te! Ejiet sapulciniet ļaudis, I larison. Jūs, Gjudžil, palūkojiet, cik daudz provianta jums ir, un sagatavojieties, ja šīs ziņas apstiprināsies, nokaut tik daudz vēršu, cik varat iesālīt. Akā ūdens vienmēr pietiks. Uz mūriem ir daži veclaiku lielgabali, un, ja mums būtu munīcija, tad mēs varētu krietni pacīnīties.

—   Kareivji šorīt atstājuši fermā dažas mucas ar pulveri, lai atpakaļceļā paņemtu, — pavēstīja llarisons.

—   Tādā gadījumā pasteidzieties, — teica majors, — un nesiet mucas pilī iekšā, tāpat visus pīķus, zobenus, pistoles, šautenes, visu, ko vien var sadabūt; neatstājiet neko, pat īlenu ne. Labi gan, ka esmu te! Man tūlīt jāparunā ar māsu.

Negaidītā un satraucošā vēsts satrieca lēdiju Mārgaretu Be- lendenu. Viņai bija licies, ka ar iespaidīgo nodaļu, kas šorīt bija atstājusi pili, pilnīgi pietiek, lai sasistu lupatās visus neapmierinātos Skotijā, pat ja viņi sapulcētos kopā, un tagad viņai uzreiz ienāca prātā doma, cik niecīgas ir viņu pašu iespējas pretoties armijai, kurai pieticis spēka sakaut Kleverhauzu un viņa izlases daļas.

—   Ak, es nelaimīgā! — viņa ievaimanājās. — Kā lai mēs noturamies, brālV Pie kā cita novedīs pretošanās, ja ne pie pils galīgas izpostīšanas un nabaga Edītes pazudināšanas, jo Dievs mans liecinieks, ka par sevi, vecu sievu, es nedomāju nemaz.

—   Ejiet nu ejiet, māsiņ, — teica majors, — nenokariet galvu. Pils ir stipra, bet dumpinieki neapmācīti un slikti apbruņoti: mana brāļa māja nekļūs par zagļu un dumpinieku midzeni, kamēr tajā ir vecais Mailss Belendens. Mana roka ir vājāka nekā agrāk, bet es saku paldies saviem sirmajiem matiem, ka vēl kaut ko sajēdzu no karalietām. Are, kur Paiks ar jaunumiem. Kas jauns, Paik? Vēl viena Filiphova, vai ne?

—  Tā ir, — savaldīgi atbildēja Paiks. — Pilnīga sakāve… Es vēl šorīt nodomāju, ka nebūs nekāda lielā labuma no tās viņu jaunmodīgās apiešanās ar karabīnēm.

Kuru tu redzēji? Kas tev to stāstīja? — taujāja majors.

—   0, vairāk nekā pusduci dragūnu, kas drāzās pa kaklu pa galvu, kurš ātrāk nonāks Hamiltonā. Viņi visi būs ieguvēji, varu galvot, bet kaujā lai uzvar tas, kam patīk.

—  Turpiniet gatavošanos, Harison, — pavēlēja apsviedīgais vecais karavīrs. — Nesiet iekšā munīciju un kaujiet lopus. Sūtiet ļaudis lejā uz ciematu, lai sagādā miltus, cik var dabūt. Mēs nedrīkstam zaudēt ne minūti. Vai Edītei un jums, māsiņ, nebūtu labāk atgriezties Carnvudā, kamēr vēl nav par vēlu?

—    Nē, brālīt, — atteica lēdija Mārgareta, bāla, bet ļoti mierīga, — kamēr vecā pils turēsies, es gaidīšu tajāsavu likteni. Divreiz mūžā esmu bēgusi no tās un atgriezusies neesmu tajā atradusi visdrosmīgākos un vislabākos, tāpēc palikšu un beigšu savas gaitas tepat.

—  Galu galā var jau būt, ka šī jums abām ar Edīti ir drošākā vieta, — piekrita majors, — tāpēc ka vigi sacelsies viscaur, no šejienes līdz Clazgovai, tādējādi padarot jūsu braucienu un dzīvi Carnvudā ļoti nedrošus.

—   Lai tā arī būtu, — sacīja lēdija Belendcna, — un jums, dārgais brāli, kā sava nelaiķa vīra tuvākajam asinsradiniekam līdz ar šo simbolu (te viņa pasniedza majoram mirušā Torvudas grāfa slaveno zizli ar zelta rokturi) es nododu savas Tilitudlemas pils aizsardzību, virsvadību un scnešāla varu* un līdz ar to arī pilnvaras iznīcināt, nogalināt un graut tos, kas iedrošināsies uzbrukt minētajai pilij, ar tādām pašām tiesībām, ar kādām varētu rīkoties es pati. Un esmu pārliecināta, ka jūs aizstāvēsit to, kā pieklājas aizstāvēt namu, kuru apmeklēt nav turējis zem sava goda viņa svētītā majestāte…

—   Pietiek, māsiņ, — viņu aprāva majors, — pašreiz mums nav laika runāt par karali un viņa brokastīm.

Senesāls 5. ff. gs. bija Francijas galma ierēdnis, kas pārzināja karaļa personīgās lielas un pildīja tiesneša pienākumus.

Un, steigšus atstājis istabu, viņš mundri kā divdesmit piecus gadus vecs jauneklis aizgāja pārbaudīt, kādā stāvoklī ir viņa garnizons, un veikt visu veeās pils aizsardzībai nepieciešamo.

Tilitudlemas pilij bija ļoti biezi mūri un šauri logi, liet iekšējo pagalmu no vienīgās pieejamās puses aizsargāja divi sānu tornīši un pils slējās pašā aizas malā, tai bija bīstama vienīgi smagā artilērija.

Garnizonam visvairāk bija jābaidās no bada un uzbrukuma pa kāpnēm. Kas attiecas uz artilēriju, tad galvenā torņa augšējā laukumiņā bija uzstādīti daži vecmodīgi lielgabaliņi, kuru nosaukumi arī vairs sen nelika lietoli: kalverini, sakeri, pussakeri, falkoni un falkoneti. Majors lika Džonam Gjudžilam tos iztīrīt, pielādēt un pietēmēt ar lādu aprēķinu, lai varētu apšaudīt ceļu pāri pretējam uzkalnam, pa kuru vajadzēja nākt nemierniekiem; viņš pavēlēja arī nocirst divus trīs lielus kokus, kas traucētu artilērijai, ja rastos nepieciešamība to likt lietā. INo šo koku stumbriem un citiem materiāliem viņš pavēlēja uzcelt barikādes līkumotajā piebraucamajā ceļā, kas veda no lielā ceļa augšā uz pili; šīs barikādes tika izvietotas tā, lai no katras nākamās būtu pārredzama iepriekšējā. Iekšējā pagalma lielos vārtus viņš aizbarikādēja vēl pamatīgāk, ērtības labad atstājot vaļā tikai mazos vārtiņus. Visvairāk raižu viņam sagādāja nelielaiscilvēku skaits garnizonā: lai cik pūlējās pārvaldnieks, viņam izdevās savākt tikai deviņus aizstāvjus, viņu pašu un Gjudžilu ieskaitot, tāpēc ka vietējie vairāk simpatizēja nemierniekiem nekā valdībai. Kopā ar majoru Belendenu un viņa uzticamo kalpu Paiku garnizonā bija vienpadsmit vīru, no kuriem puse bija veči. Aizstāvju skaits būtu palielināts līdz apaļam ducim, ja lēdija Mārgareta būtu piekritusi, ka Zoslēns Džibijs atkal ņem rokā ieročus. Taču viņa noraidīja šo Gjudžila priekšlikumu, ar šķe- bām atcerēdamās šā neveiksmīgā jātnieka agrākos varoņdarbus; viņa paziņoja, ka drīzāk pazaudēšot pili, nekā atļaušot Džibijam piedalīties tās aizstāvēšanā. 1.ai būtu kā būdams, bet majors Belendens ar vienpadsmit vīriem, sevi ieskaitot, apņēmās aizstāvēt pili līdz pēdējam.

Gatavošanās uzbrukuma atvairīšanai nenolika bez šādos gadījumos parastās kņadas. Sievietes spiedza, lopi bauroja, suņi rēja, vīrieši lamādamies un lādēdamies nepārtraukti šaudījās šurp un turp, cietokšņa mūrus tricināja no vienas vietas uz olru stumdītie lielgal>ali, pagalmā atbalsojās pakavu klaboņa — ziņneši ieradās un atkal steidzās prom ar svarīgiem uzdevumiem, un militārās gatavošanās troksnis jaucās kopā ar sieviešu vaimanām.

Tāds Bābeles murdulis varēja uzmodināt pat mirušu, un tas drīz vien izgaisināja Kdītes Belendenas abstraktos sapņojumus. V i ņa aizsūtīja 1 )žen iju noskaidn »t, kāds cēl< >nis ir jezgai, kas drel >i na pili līdz pašiem pamatiem, liet šajā trakajā virpulī iekļuvušajai Dženijai atradās tik daudz jautājama un uzklausāma, ka viņa aizmirsa, kādā satraukumā un neziņā atstājusi savu jauno kundzi. Tā kā nebija baloža, ko aizsūtīt pēc vajadzīgās informācijas, jo viņas ziņnesis krauklis nebija atgriezies, tad Edīte bija spiesta atstāt savu istabas šķirstu un meklēt jaunumus visu pārējo pils daļu pārņēmušajos sajukuma plūdos. Atbildot uz viņas pirmo jautājumu, sešas balsis cita caur citu pav ēstīja, ka Kleverzs un visi viņa ļaudis ir nogalināti un desmit tūkstoši vigu Džona Belfura Bērlija, jaunā Milnvuda un Kadija Hedriga vadībā nākot uz šejieni, lai aplenktu pili. Dīvainais vārdu savienojums lika viņai šaubīties par visa šā stāsta pareizību, taču vispārējā kņada pilī lika saprast, ka briesmas noteikti draud.

—    Kur ir lēdija Mārgareta? — tāds bija Edītes otrais jautājums.

—  Savā lūgšanas istabā, — viņai atbildēja.

Tā bija pils baznīcai piebūvēta celle, kurā lādzīgā vecā lēdija mēdza pavadīt lielāko daļu nodienam, ko episkopālās baznīcas likumi bija noteikuši reliģisko ceremoniju pildīšanai, sava vīra un bērnu miršanas dienas un, visbeidzot, tās stundas, kurās viņu uz turieni dziļākai un svinīgākai saskarsmei ar debesīm aicināja nebaltas dienas valsts un mājas dzīvē.

—  Kur tad ir majors Belendens? — ļoti uztraukta, apvaicājās Edīte.

—   Uz pils mūriem, kundze, uzstāda lielgabalus, — skanēja atbilde.

Kdīte arī devās uz turieni, ceļā sadurdamās ar tūkstoš šķēršļiem; meitene atrada veco džentlmeni viņam ierastajā kara stihijā, kur viņš komandēja, rāja, iedrošināja, pamācīja, vārdu sakot, veica visus neskaitāmos laba komandanta pienākumus.

—   Dieva dēļ, kas noticis, tēvoci? — iesaucās Edīte.

—   Kas nolicis, mana mīļā? — mierīgi atjautāja majors, ar acenēm uz deguna pētīdams lielgabala pozīciju. — Kas noticis? Nu, redzi… Džon Gjudžil, pacel stobra pakaļējo daļu drusciņ augstāk… Kas noticis? Nu, Kleverzs ir pilnīgi sakauts, mana mīļā, un vigi ar lieliem spēkiem nāk šurp, tas ir viss.

—  Žēlīgais Dievs! — teica Edīte, šajā brīdī paskatīdamās uz ceļu, kas gāja uz augšu gar upi. — Tur jau viņi nāk!

—   Kur — tur? — jautāja vecais karavīs un, paskatījies uz to pašu pusi, ieraudzīja lielu kavalērijas nodaļu jājam lejup pa taku. — Pie lielgabaliem, puiši! — majors nokomandēja. — Mēs liksim viņiem samaksāt nodokli, kad viņi jās pa gravu. Pag, pag, tie taču neapšaubāmi ir miesassardzes gvardi.

—   Nē, tēvoci, nē, — teica Edīte. — Paskatieties, cik nekārtīgi viņi jāj un cik slikti līdzinās; tie nevar būt tic paši lieliskie karavīri, kas šorīt no mums aizjāja.

—   Ak, manu mīļo meitiņ, — atbildēja majors, — tu nezini, kāds ir cilvēks pirms kaujas un kāds pēc sakāves, bet tie tomēr ir miesassardzcs gvardi,es redzu sarkano un zilo krāsu un karaļa karogu. Man prieks, ka viņi to ir izglābuši.

Viņa paredzējums pilnīgi apstiprinājās, kad dragūni piejāja tuvāk un apstājās uzeeļa pils priekšā; viņu komandieris, atstājis vīrus atvilkt elpu un atpūtināt zirgus, ātri jāja augšup uz pili.

— Tas ir Kleverhauzs, skaidrs kā diena, — saeīja majors. — Priecājos, ka viņš izkļuvis sveikā, bet savu slaveno melni viņš gan ir pazaudējis. Džon Gjudžil, padod lēdijai Mārgaretai ziņu par viņa ierašanos, liee paēdināt dragūnus, pagādā auzas zirgiem, bet mēs ar tevi, Kdīt, iesim uz zāli viņu sagaidīt. Es nojaušu, ka mēs dabūsim dzirdēt neapstrīdamus jaunumus.

20. nodaļa

Kati jāja vinД uz ziemeļiem,

Taru biju prieeljņs prāts, Un liklios varēja, ka jāj Tur uzvarētājs kāds.

«HnrdituUs»

Pulkvedis Grems Kleverhauzs satikās ar lēdijas Mārgaretas tuviniekiem tikpat mierīgi un laipni kā no rīta. Viņš pat bija atradis iespēju puslīdz sakārtot apģērbu, nomazgāt no sejas un rokām kaujas pēdas un ārēji izskatījās tā, it kā būtu atgriezies no rīta izjājiena.

—   Jūtos apbēdināta, pulkvedi Crem, — leiea godājamā vecā lēdija, asarām ritot pār vaigiem, — līdz sirds dziļumiem apbēdināta.

—    Es arī jūtos apbēdināts, mīļā lēdija Margareta, — atbildēja Kleverhauzs, — ka šī nelaime var padarīt bīstamu jūsu palikšanu Tilitudlemā, īpaši ņemot vērā neseno viesmīlību, ko jūs parādījāt karaļa karaspēkam, un jūsu visiem zināmo lojalitāti. Un es atjāju uz šejieni galvenokārt tāpēc, lai piedāvātu mis Belendenai un jums pavadīt jūs abas (ja nenoniecināsit tāda nožēlojama bēgļa pakalpojumus) līdz Clazgovai, no kurienes es varētu jūs droši nogādāt vai nu Edi.nburgā, vai Danbartonas pilī, kā jūs pašas vēlaties.

—   Es jums ļoti pateicos, pulkvedi Crem, — atbildēja lēdija Mārgareta, — bet mans vīrabrālis majors Belendcns ir uzņēmies atbildību aizstāvēt šo māju pret dumpiniekiem, un, ja Dievs dos, viņi nekad nepadzīs mani no dzimtā pavarda, kamēr vien te ir kāds drosminieks, kas apsola to aizstāvēt.

—    Un majoram Belendenam patiešām ir tāds nodoms? — steidzīgi apjautājās Kleverhauzs, un viņa tumšajās acīs iemirdzējās priecīgas uguntiņas, kad viņš pagriezās pret veco karavīru. — Bet kālab man tas būtu jājautā? Spriežot pēc viņa dzīves, citādi nevar būt. Bet kas ir jūsu rīcībā, major?

—   Viss, izņemot cilvēkus un proviantu, kuru mums nepietiek, — atteica majors.

—  Ja runa ir pārcilvēkiem, — sacīja Kleverhauzs, — tad es atstāšu jums kādu duci vai pat pāris desmitus puišu, kas spējīgi pieveikt pašu nelabo. Būtu ārkārtīgi svarīgi, ja jums izdotos noturēties kaut vai nedēļu; pa šo laiku jums noteikti pienāktu palīdzība.

—  Tik ilgi mēs noturēsimies, pulkvedi, — atbildēja majors, — ja mums irdivdesmit pieci labi cīnītāji un munīcijas krājumi, pat ja mums būtu jāgrauž savu zābaku pazoles, taču es ceru, ka mēs sadabūsim proviantu ciematos.

—   Atļaujiet man jums, pulkvedi Crem, kaut ko palūgt, — ierunājās lēdija Mārgareta. — Es ļoti gribētu, lai cilvēkus, kurus jūs tik laipni atstājat par palīgiem mūsu garnizonam, komandētu seržants Fransiss Stjuarts; tas varētu padarīt likumīgu viņa paaugstināšanu, bet cs augsti cienu viņu par dižciltību.

—  Seržants savas karagaitas ir beidzis, kundze, — atbildēja Crems tādā pašā mierīgā tonī, — un viņam vairs nav vajadzīgs paaugstinājums, ko var dot kāds laicīgs kungs.

—    Atvainojiet, — teica majors Belendens, paņemdams Klevcrhauzu zem rokas un pavezdams tālāk no sievietēm, — bet es esmu noraizējies par saviem draugiem; baidos, ka jūs esat cietis vēl kādu, jums vēl būtiskāku zaudējumu. Fs ievēroju, ka jūsu standartu nes cits virsnieks, nevis jūsu brāļadēls.

—   Jums taisnība, major Belenden, — stingri teica Kleverhauzs, — mana brāļadēla vairs nav starp dzīvajiem. Viņš ir miris, pildot savu pienākumu, kā jau pienākas.

—   Augstais Dievs! — iesaucās majors. — Kāda nelaime!…

Sis glītais, varonīgais, dedzīgais jauneklis!

—  Viņš patiešām bija tāds, kā jūs sakāt, — atbildēja Kleverhauzs. — Nabaga Ričards bija man glu/.i kā vecākais dēls, mans acuraugs un mantinieks, bet viņš mira, pildot pienākumu, un es… es… major Belenden (runājot viņš stingri saspieda majora roku), esmu palicis dzīvs, lai atriebtu viņu.

—   Pulkvedi Grem, — aizkustināts teica vecais karavīrs, acīs sariešoties asarām, — es priecājos, ka jūs paciešat savas bēdas ar tādu gara spēku.

—   Es neesmu patmīlis, — atteica Kleverhauzs, — kaut arī pasaule varbūt apgalvos jums pretējo, neesmu patmīlis nedz cerībās vai bailēs, nedz priekos vai bēdās. Es nekad neesmu bijis bargs aiz savtīgiem apsvērumiem, alkatīgs savā labā vai godkārīgs sevis dēļ. Es vienmēr esmu centies kalpot savam valdniekam un nest labumu šai zemei. Dažreiz mana bardzība varbūt ir pārgājusi cietsirdībā, bet man vienmēr ir bijuši visla- 9—372 257 bākie nodomi, un tagad es neveltīšu pats savām jūtām vairāk uzmanības, kā esmu veltījis citu jūtām.

—   Mani pārsteidz jūsu gara spēks visās šajās nelaimēs, kas jūs piemeklējušas, — turpināja majors.

—  Jā, — teiea Kleverhauzs, — mani ienaidnieki Slepenajā padomē vainu par šo nelaimi uzvels man… Bet es nicinu viņu apvainojumus. Viņi cels man neslavu mana valdnieka priekšā — es varu noraidīt viņu apsūdzību. Sabiedriskās kārtības ienaidnieki triumfēs par manu bēgšanu, !>et pienāks laiks un es pierādīšu, ka viņi ir triumfējuši pānīgri. Kritušais jauneklis stāvēja starp kādu manu mantrausīgu radinieku un manu mantojumu — jūs jau zināt, ka mana laulība ir neauglīga. Miers jaunekļa pīšļiem! Valstij tomēr vieglāk pazaudēt viņu nekā jūsu draugu lordu Even- deilu, kas, parādījis neparastu drosmi, jādomā, arī ir kritis.

—  Cik liktenīga diena! — izgrūda majors. — Es dzirdēju par to, bet tad nāca pretrunīgas ziņas; runāja arī, ka nabaga jaunā augstmaņa straujums novedis pie sakāves šajā nelaimīgajā kaujā.

—   Nē, major, tā nebija, — iebilda Crems. — Lai kauns, ja tur ir kaut kas apkaunojošs, nāk pārdzīvo virsnieku galvām, bet kritušo kapus lai rotā neapvītušie lauri. Tomēr es nevaru droši apgalvot, ka lords Evendeils ir kritis, bet baidos, ka nogalināts vai sagūstīts gan viņš ir. Pēdējo reizi mēs ar viņu runājām pēc tam, kad viņš bija izrāvies no tās elles. Mēs patlaban taisījāmies atstāt kaujas lauku ar arjergardu, kurā bija labi ja divdesmit vīru; pārējais pulks jau bija izkliedēts.

—  Viņi ir ātri atguvušies, — teiea majors, skatīdamies pa logu uz dragūniem, kas pie strauta l>aroja zirgus un iestiprinājās arī paši.

—   Jā, — sacīja Kleverhauzs, — maniem nekrielneļiem nebija sevišķas vēlēšanās dezertēt vai aizklimst tālāk par tām vietām, līdz kurām viņus bija aizrāvusi pirmā panika. Draudzība starp viņiem un vietējiem lampaušiem nav nekāda lielā un attiecības ir diezgan saspīlētas; katrs ciems, kam dragūni iet cauri, jādomā, ir gatavs klupt viņiem virsū, un tā nu šie nelieši bailēs no iesmiem, pīķiem, siena dakšām un slotaskālicm nolēmuši labāk atkal salasīties pie sava karoga. Bet tagad parunāsim par jūsu plāniem, vajadzībām un par to, kā mēs varam ar jums sazināties. Taisnību sakot, es baidos, vai ilgi varēšu noturēties Glazgovā, pat tādā gadījumā, ja man izdotos savienoties ar lorda Rosa pulku: šo fanātiķu īslaicīgie un nejaušie panākumi var savārīt velns zina ko rietumu grāfistēs.

Viņi apsprieda majora Belendena aizsardzības pasākumus un iespējas uzturēt sakarus gadījumam, ja zemi pārņems vispārēja sacelšanās, kas bija ļoti ticams. Kleverhauzs atkārtoja savu priekšlikumu pavadīt dāmas uz drošu vietu, bet, apsvēris visus apstākļus, majors Belcndens nosprieda, ka Tilitudlemā viņas varēs justies tikpat droši.

Tad pulkvedis laipni atvadījās no lēdijas Mārgaretas un mis Belendenas, apgalvodams, ka, lai arī ir spiests tik satraucošā laikā pagaidām atstāt viņas Tilitudlemā, tomēr uzskata par visupirmo pienākumu atjaunot savu godīga un uzticama bruņinieka reputāciju un ka viņi var paļauties uz to, ka drīz vien vai nu izdzirdēs par viņu, vai arī ieraudzīs viņu.

Šaubu un drūmu nojautu pilnā lēdija Mārgareta nespēja pienācīgi atbildēt uz šo viņas domām un jūtām tuvo runu un apro- l>ežojās ar laimīga ceļa novēlējumiem Kļeverhauzam un pateicību par viņiem apsolīto palīdzību. Edītei mēle niezēja pavaicāt par Henrija Mortona likteni, lx.:t, nevarēdama atrast ieganstu, viņa varēja vienīgi cerēt, ka tēvocis būs apjautājies par viņu ilgajā sarunā ar Kleverhauzu. Tomēr šajā ziņā meitene vīlās, tāpēc ka vecais rojālists bija tā iegrimis pats savās jaunajās rūpēs, ka bija runājis ar Kleverhauzu gandrīz tikai par karalietām un, ļoti iespējams, būtu «,. 250 bijis tikpat aizmāršīgs arī tādā gadījumā, ja svaru kausos būtu mests viņa miesīga dēla, nevis drauga dēla liktenis.

Kleverhauzs nokāpa lejā no uzkalna, kur stāvēja pils, lai kopā ar savu nodaļu dotos tālāk, bet majors Belendens gāja viņam līdzi pieņemt ļaudis, kam bija jāpaliek Tilitudlemā.

—   Es atstāšu pie jums Inglisu, — teiea Kleverhauzs, — tāpēc ka esmu tādā stāvoklī, ka nevaru atlaist v irsnieku; tas ir viss, ko varu darīt, jo mūsu ir par maz, lai saturētu kopā ļaudis. Bet, ja parādās kāds no mūsu pazudušajiem virsniekiem, tad es jums atļauju paturēt viņu pie sevis, tāpēc ka mani puiši nelabprāt pakļaujas svešiem.

Nostādījis dragūnus, viņš pēc vārdiem izsauca sešpadsmit vīrus un nodeva tos kaprālim Inglisam, ko turpat uz vietas paaugstināja par seržantu.

—   IJn pielūkojiet, džentlmeņi, — viņš sacīja atvadām, — es jūs atstāju aizstāvēt lēdijas māju, un jūsu komandieris būs viņas vīrabrālis majors Belendens, uzticams mūsu karaļa kalps. Esiet l>ez- Irailīgi, aukstasinīgi, kārtīgi pildiet dienestu, klausiet visām pavēlēm, un katrs nojums tiks bagātīgi atalgots, kad atgriezīšos, lai glābtu garnizonu. Dumpja, mazdūšības, pienākumu nepildīšanas vai pils iemītnieku kaut visniecīgākās aizskaršanas gadījumā — karatiesa un cilpa! Jūs zināt, es savu vārdu turu vienmēr.

Atvadoties viņš pieskārās cepurei un stingri paspieda roku majoram Belendenam.

—   Sveiki, — viņš teica, — mans drošsirdīgais draugs! Lai jums veicas, un lai mums abiem pienāk labāki laiki!

Viņa komandētie jātnieki ar majora Alana pūlēm vēlreiz bija savesti daudzmaz ciešamā kārtībā, un, kaut arī viņu spožums bija pabalojis un zeltījums krietni paplucis, atstājot Tilitud- lemas pili otrreiz, viņi tomēr vairāk izskatījās pēc regulārās armijas nekā tad, kad atgriezās lajā pēc sagrāves.

Majors Belendens, no šā brīža atstāts savā ziņā, izsūtīja uz malu malām ļaužu grupiņas gan sagādāt provianta, īpaši miltu, krājumus, gan uzzināt par ienaidnieka pārvietošanos. Visas ziņas, ko viņam izdevās savākt attiecībā uz otro jautājumu, liecināja, ka nemiernieki nodomājuši šonakt palikt turpat kaujas laukā. Bet arī viņi bija izsūtījuši savas nodaļas un patruļas vākt pārtiku, un lielas šaubas un satraukums māca tos, kas bija saņēmuši atšķirīgās pavēles: vieni — karaļa vārdā sūtīt provīziju uz Tilitudlemas pili, otri — baznīcas vārdā sūtīt pārtikas krājumus uz nometni dievbijīgajiem īstās ticības piekritējiem, kuri bija cēlušies ar ieročiem rokā aizstāvēt kovenantu un patlaban apmetušies pie Dramklogas, netālu no Loudonhilas. Gan vieni, gan otri vācēji draudēja nepaklausīgajiem ar uguni un zobenu, tāpēc ka nevarēja paļauties uz tiem, kam šīs pavēles bija domātas, uz viņu lojalitāti vai reliģisko kaismi tādā mērā, lai cerētu, ka šie cilvēki šķirsies no saviem labumiem aiz brīvas gribas. Tādējādi nelaimīgie ļaudis nezināja, kā rīkoties, un, godīgi sakot, dažs izdabāja abām pusēm.

—   Sājos grūtajos laikos visprātīgākais no mums pastrādās muļķības, — teica Nīls Bleins, gudrais «Pajumtes» saimnieks. — Ks tomēr mēģināšu saglabāt vēsu prātu. Dženij, cik daudz miltu ir mūsu tīnē?

—  Četri sieki auzu, divi sieki miežu un divi sieki zirņu miltu, — atbildēja Dženija.

—   Nu redzi, medainīt, — turpināja Nīls Bleins, dziļi nopūzdamies, — lai Boldijs aizved zirņu un miežu miltus uz nometni pie Dramklogas — viņš ir vigs un bijis arājs pie mūsu vecās saimnieces — maisīto miltu rauši viņas purva vēderam noderēs līri labi. Viņš var pateikt, ka tā ir pēdējā unce miltu mājā, liet, ja kaunas melot (kaut arī maz ticams, jo tas nāk par labu mūsu mājai), lai pagaida, kamēr Dankans Glens, vecais žūpa kareivis, aizved auzu miltus uz Tilitudlcmu un līdz ar manu padevības apliecinājumu pasaka milēdijai un majoram, ka sev neesmu atstājis pat tik daudz, ko izvārīt putru, lln, ja Dankans visu nodarīs godam, es viņam iedošu glāzi tāda viskija, ka viņam zila uguns nāks laukā pa muti.

—    Bet ko mēs paši ēdīsim, tēt, — jautāja Džcnija, — ja aizsūtīsim visus miltus, kādi vien ir pieliekamajā un tīnē?

—   Kādu laiku varam izlikt ar kviešu miltiem, — teica Nīls, kura balsī jautās samierināšanās. — Tā nav nemaz tik smādējama barība, kaut arī nav īsti skolu gaumē, bet tie angļu rīmas gan iztiek galvenokārt no tiem, jo neko labāku nepazīst.

Kamēr apdomīgie un miermīlīgie, tādi kā Nīls Bleins, centās izdabāt abām nometnēm, tie, kam vairāk rūpēja sabiedrības (vai savas partijas) intereses, sāka gādāt ieročus, kur vien varēja. Kojāiistu šajā novadā nebija daudz, l>cl tie bija Uigāti un ietekmīgi ļaudis, galvenokārt senu dzimtu zemes īpašnieki, k;is kopā ar saviem brāļiem, brālēniem un vasaļiem līdz devītajai paaudzei, kā arī ar mājkalpotājiem veidoja tādu kā zemessardzi, kura bija spējīga aizstāvēt savas cietokšņiem līdzīgās mājas pret atsevišķajām nemiernieku nodaļām, noraidīt prasību apgādāt šīs nodaļas un pārķert tos krāpniekus, ko viena prezbiteriešu nometne sūtīja citai.

Vēsts par Tilitudlemas gatavību aizstāvēties pret nemierniekiem stipri sadrosmināja un spārnoja šos brīvprātīgos feodāļus, kuri uzskatīja pili par cietoksni, kur varēs patverties, ja izrādīsies, ka viņiem nav pa spēkam turpināt mazo karu, ko viņi bija gatavi sākt.

No otras puses, pilsētas, ciemi, fermas un sīko zemnieku saimniecības sūtīja prezbiteriešiem stiprus papildspēkus. Šos ļaudis valdība bija apspiedusi visvairāk. Viņi bija sagrauzti, nīgri un ar dažādām vardarbībām un necilvēcībām novesti līdz izmisumam, un, kaut arī viņu uzskati gan par šīs briesmīgās sacelšanās mērķi un lā sasniegšanas līdzekļiem nekādā ziņā nesakrita, vairums no viņiem uzskatīja šo sacelšanos par durvīm, kuras liktenis atvēris, lai viņi atgūtu sen atņemto ticības brīvību un nokratītu no sevis vienlaikus miesu un dvēseli nomācošo tirāniju. Lūk, kāpēc daudzi no šiem cilvēkiem ķērās pie ieročiem un, izsakoties viņu laika un viņu partijas valodā, domāja saistīt savu likteni ar Loudonhilas uzvarētāju likteni.

21. nodaļa

Ananija. Man nepatīk šis cilvēks. Viņš ir pagāns lln runā īsta kanānie&i mēlē.

Liksta. Tad gaidi, kad viņš sauks un atnāks Tas labais gars. Tu velti viņu rāji.

-Alķīmiķis[80]

Tagad atgriezīsimies pie I lenrija Mortona, ko atstājām kaujas laukā. Viņš ēda pie ugunskura savu armijai izsniegtās pārtikas daļu un lauzīja galvu, ko darīt tālāk, kad pēkšņi pienāca klāt Bērlijs un jaunais mācītājs, kura runa pēc uzvaras bija atstājusi tik stipru iespaidu.

— Ilenrij Morton, — strupi teica Belfurs, — prezbileriešu armijas padome, paļaujoties uz to, ka Sailasa Mortona dēls nekad nevar būt ne kūtrs lāodikejietis*, ne vienaldzīgs Ga- lions [81] , šajā lielajā dienā ir iecēlusi jūs par sava karaspēka kapteini ar balsstiesībām šajā padomē un ar visām pilnvarām, kas pienākas virsniekam, kurš komandē kristiešu karavīrus.

—   Mister Belfur, — bez apdomāšanās atbildēja Mortons,

—    man glaimo šī uzticības zīme, un nav nekāds brīnums, ka dabiskais sašutums par manai dzimtenei nodarītajām pārestībām, nemaz nerunājot par tām, kas nodarītas man pašam, rada manī diezgan stipru vēlēšanos vilkt ārā zobenu neatkarības un apziņas brīvības vārdā. Taču man vaļsirdīgi jums jāpasaka: iekāms uzņemos šos pienākumus, es gribu zināt, kādus mērķus jūs sev izvirzāt.

—    Kā jūs varat šaubīties par mūsu mērķiem, — atbildēja Bērlijs, — ja mēs cīnāmies par baznīcas un valsts reformu, par apgānītās svētnīcas atjaunošanu, par izkliedēto svēto cilvēku atkalatgriešanos un grēka cilvēka izdeldēšanu?

—  Teikšu jums atklāti, mister Belfur, — sacīja Mortons,

—    ka šī valoda, kas, cik cs redzu, tik stipri iedarbojas uz citiem, mani nebūt nepārliecina. Tas jums ir jāzina, pirms vienojamies par kopāpalikšanu. (Šajā brīdī jaunais garīdznieks smagi nopūtās.) Es jums sagādāju vilšanos, ser, bet tas varbūt ir tāpēc, ka jūs neuzklausījāt mani līdz galam. Es cienu svētos rakstus tikpat dziļi kā jūs un jebkurš cits kristīgais. Es ieskatos tajos ar pazemīgu cerību atrast izturēšanās un dvēseles glābšanas likumu. Bet es domāju atrast to, saprotot rakstu vispārējo būtību, garu, kas tos caurstrāvo, nevis izraujot no konteksta atsevišķus fragmentus vai attiecinot citātus nošiem rakstiem uz apstākļiem un notikumiem, kuriem ar tiem nereti ir diezgan maz sakara.

Jaunajā garīdzniekā šis paziņojums, šķiet, izraisīja sašutumu un apmulsumu, un viņš jau dzīrās protestēt.

—   Kuš, Efraim! — apsauca Bērlijs. — Neaizmirsti, ka viņš vēl irautiņos ietīts zīdainis. Klausies, ko teikšu, Morton. Bunāšu ar tevi tajā pasaulīgajā valodā, kādā runā tavs nīcīgais saprāts, kas pagaidām tev ir akls un nepilnīgs padomdevējs. Kā dēļ tu esi gatavs vilkt ārā zobenu? Vai ne tādēļ, lai baznīcu un valsti reformētu saskaņā ar brīva parlamenta brīvu gribu, lai tiklu izdoti tādi likumi, kas turpmāk neļautu šai izpildvarai izliet asinis, spīdzināt un slodzīt cietumos citādi domājošos, atņemt viņu īpašumus un savā grēcīgajā visatļautībā ņirgāties pārcilvēku apziņu?

—   Noteikti, — atbildēja Mortons, — es uzskatu šīs ļaunes- tības par pietiekamu pamatu karam un cīnīšos ar tām, kamēr vien mana roka spēs noturēt zobenu.

—   Nē, — iebilda Makbraijers, — jūs tomēr spriežat par šo jautājumu pārāk iecietīgi, bet mana sirdsapziņa neļauj man izpušķot vai aizsmērēt ciet ļaundarības, kas izpelnījušās Dieva dusmas…

—  Nomierinies, Efraim Makbraijer! — viņu atkal pārtrauca Bērlijs.

—   Nenomierināšos vis, — nerimās jaunais cilvēks. — Vai tad mans kungs nav sūtījis mani uz šo darbu? Vai tā nav zaimojoša un crastiska viņa varenības graušana, nelikumīga viņa varas piesavināšanās, viņa vārda noliegšana, liekot karali vai parlamentu viņa vietā kā viņa mājas saimnieku un pārvaldnieku, kā viņa laulātās draudzenes piegulētāju?

—   Bunas tev ir skaistas, — teiea Belfurs, paraudams viņu sānis, — lx;l tām trūkst gudrības; lu šovakar mūsu padomē pats savām ausīm dzirdēji, kāda šķelšanās pastāv starp tiem nedaudzajiem, kas palikuši mūsu pulkā, un vēl gribi izvilkt nošķirtības aizkaru starp viņiem? Vai var uzcelt sienu ar nedzēstu kaļķu javu? Ja uz tādas sienas uzkāps lapsa, siena sabruks.

—   Es zinu, — par atbildi teica jaunais garīdznieks, — ka tu esi uzticams, godīgs un kaismes pilns, tu pat esi gatavs atņemt dzīvību, bet, tici man, šī maziskā izveicība, šī iecietība pret grēku un vārgumu pati par sevi ir atkrišana, un es baidos, ka debesis vairs neatvēlēs mums daudz paveikt tām par godu, ja mēs dzīsimies pec nīcīgas viltības un pasaulīgiem ieročiem. Svēts mērķis ir jāsasniedz ar svētiem līdzekļiem.

—   Es tev saku, — atbildēja Belfurs, — ka šajā lietā tava kaisme ir nelokāma, mēs nevaram iztikt l»ez lāodikejiešu un erastiešu palīdzības; mums kādu laiku irjāpaeieš padomē tie, kas pieņēmuši indulgenci: Saruijas [82] dēli mums vēl ir par stipriem.

—   liet es saku, ka man tas nepatīk, — iebilda Makbraijers. — Dievs var nest glābiņu tiklab ar dažu, kā ar daudzu nīkām. Ticīgo karapulks, ko sakāva pie Pentlendas uzkalniem, saņēma pelnīto sodu par tirāna un apspiedēja Kārļa Stjuarta pasaulīgo interešu atzīšanu.

—   Labi, pietiks par to, — teica Belfurs. — Tu zini padomes pieņemto glābēju lēmumu — sniegt visiem saprotamu paziņojumu, kas var nomierināt jutīgo sirdsapziņu visiem tiem, kuri vaid mūsu pašreizējo apspiedēju jūgā. Ja gribi, ej atpakaļ pie padomes un pierunā viņus atteikties no šā paziņojuma, un saceri jaunu, asāku. Bet atstāj mani un netraucē pārv ilkt mūsu pusē šo jaunekli, par kuru man sāp sirds; viņa vārds vien pulcinās ap mūsu karogiem simtiem cīnītāju.

—   Dari, kā zini, — atteica Makbraijers, — l)ct es negribu būt klāt šā jaunekļa maldināšanā, nedz arī ieraut viņu dzīves briesmās, nenostiprinot tos pamatus, kas viņam nodrošinātu mūžīgu svētlaimi.

Izmanīgākais Belfurs atkratījās no nemierīgā sprediķotāja un atgriezās pie sava konvertīta. [83]

Lai nebūtu sīki jāizklāsta argumenti, ar kuriem viņš skubināja Morlonu piebiedroties nemierniekiem, mēs izmantosim izdevību īsumā raksturot cilvēku, kas izmantoja šos argumentus, un iemeslus, kuru dēļ viņš tik neatlaidīgi centās pievērst jauno Mortonu savai idejai.

Džons Belfurs Kinlohs jeb Bērlijs — tā drūmā laikposma hronikās un proklamācijās viņš saukts abējādi — bija diezgan bagāts cilvēks no labas ģimenes Faifas grāfistē un kopš jaunības gadiem bija dienējis armijā. Mūža pirmajā pusē viņš bijis nevaldāms un izlaists, taču drīz metis pie malas uzdzīvi un izvēlējies stingros kalvīnisma principus. Diemžēl pieradumu pie pārmērībām un negausības Bērlijam izdevies iznīdēt no sava noslēpumainā, drūmā un uzņēmīgā rakstura v ieglāk nekā atriebības alkas un godkāri, kas, par spīli viņa aizrautībai ar reliģiskām lietām, saglabājusi diezgan lielu varu pār viņa dvēseli. Drosmīgs iecerēs, straujš un nevaldāms to īstenošanā, gatavs uz galējībām visnelokāmākajā nepiekāpībā viņš alka stāties prezbiteru kustības priekšgalā.

Lai sasniegtu šo augsto stāvokli vigu vidū, Bērlijs bija cītīgi apmeklējis viņu saietus un ne vienu reizi vien komandējis vigus, kad viņi ķērušies pie ieročiem un atvairījuši viņus izklīdināt atsūtīto karaļa karaspēku. Galu galā, it kā saņemot atalgojumu par savu kvēlo fanātismu, kas bijis savienots, kā daži runāja, ar viņa paša atriebības alkām, Bērlijs kļuva par vadoni cilvēkiem, kuri nogalināja Skotijas primātu kā prezbiteriešu ciešanu galveno vaininieku. Nežēlīgie pasākumi, ko valdība veica, lai sodītu par šo slepkavību ne vien pašus noziedzniekus, bet arī visus tai reliģijai piederīgos, kuras piekritēji bija vainīgie, līdz ar agrākajām ilgajām ciešanām bez jebkādām cerībām uz atbrīvošanu citādā ceļā kā tikai ar ieročiem izraisīja šo sacelšanos, kas sākās, kā mēs jau redzējām, ar Kleverhauza sakāvi asiņainajā sadursmē pie Loudonhilas.

Neraugoties uz saviem nopelniem šajā uzvarā, Bērlijs tomēr neieņēma to stāvokli, pēc kāda viņš savā godkārībā tīkoja. Daļēji tas notika tāpēc, ka nemiernieku vidū pastāvēja dažādi uzskati par arhibīskapa Šarpa slepkavību. Visniknākie no viņiem, protams, atzinīgi novērtēja to kā taisnīgu rīcību, ar ko tā kunga baznīcas vajātājs sodīts pēc pašas dievības tieša pamudinājuma, bet lielākā daļa prezbiteriešu uzskatīja šo slepkavību par lielā mērā nosodāmu, kaut arī atzina, ka arhibīskaps katrā ziņā saņēmis sodu pelnīti. Nemiernieku domas dalījās vēl vienā svarīgā jautājumā, ko mēs jau minējām. Visdedzīgākie un vistrakākie fanātiķi nosodīja tos garīdzniekus un draudzes, kas bija piekrituši visādā veidā kalpot savai reliģijai ar valsts varas atvēli, apsūdzot viņus par mazdūšīgu atteikšanos no baznīcas piešķirtajām tiesībām. Tas esot vistīrākais erastisms jeb tā kunga baznīcas pakļaušana laicīgās varas kontrolei, tāpēc neesot nekas labāks par prelāta vai pāvesta varu. Mērenākā partija savukārt bija ar mieru atzīt karaļa tiesības uz troni un laicīgās lietās pakļauties viņa varai tik ilgi, kamēr tā ciena savu pavalstnieku brīvību un ievēro karaļvalsts likumus. Bet visnesamierināmākās sektas, ko tās vadoņa Ričarda Kamerona vārdā sauca par kameroniešiem, mācība iekrita galējībā, noliedzot valdošā monarha un jebkura viņa pēcteča tiesības, ja viņi neatzīs Svēto līgu un kovenantu. Tādējādi šajā nelaimīgajā partijā lika bagātīgi kaisītas nevienprātības sēklas, un Bērlijs, neraugoties uz savu dedzīgo pārliecību un stipro pieķeršanos visgalējākiem uzskatiem,par kuriem mēs runājām, saprata, ka šajos kritiskajos apstākļos, kad vienotība ir tik nepieciešama, paliki pie sava nozīmē pazudināt kopējo lietu. Lūk, kāpēc Bērlijs, kā redzējām, neatzina Makbraijera godīgo, atklāto un kvēlo aizrautību un gribēja par katru cenu panākt mēreno prezbiteriešu atbalstu, lai nekavējoties gāztu valdību, cerot, ka turpmāk varēs diktēt, ko likt tās vietā.

Sā iemesla dēļ viņš bija sevišķi ieinteresēts panākt Henrija Mortona pievienošanos nemiernieku nometnei. Lielākā daļa prezbiteriešu vēl turēja godā viņa tēvu, un, tā kā nemiernieku rindās bija iestājušies tikai nedaudzi kaut eik godājami cilvēki, tad šā jaunekļa piederība pie labas ģimenes un apdāvinātība nodrošinātu viņam iespēju likt ievēlētam par vienu no sacelšanās vadoņiem. Ar Mortona kā sava sena cīņu biedra dēla palīdzību Bērlijs cerēja iegūt zināmu ietekmi armijas mērenajā daļā un galaiznākumā varbūt tā tuvināties armijai, ka varētu kļūt par virspavēlnieku, kas arī bija viņa godkārīgo tīkojumu mērķis. Tāpēc viņš, negaidot, ka šo priekšlikumu izteiks kāds cits, ņēmās cildināt kara padomē Mortona spējas un rakstura īpašības un viegli panāca viņa iecelšanu šīs sašķeltās un nedisciplinētās armijas grūtajā virsnieka postenī.

Argumenti, ar kuru palīdzību Belfurs, ticis vaļā no sava mazāk piesardzīgā un nepiekāpīgā biedra Makbraijera, pierunāja Mortonu pieņemt šo bīstamo paaugstinājumu, bija diezgan meistarīgi un pārliecinoši. Viņš nemēģināja noliegt un slēpt, ka viņa paša uzskati par baznīcas pārvaldi ne ar ko neatšķiras no nule aizgājušā garīdznieka uzskatiem, l>el apgalvoja, ka tādā tautai draudošu briesmu brīdī sīkas uzskatu pretišķības nedrīkst kavēt tos, kas vēl labu savai apspiestajai dzimtenei, tvert zobenu, lai to aizstāvētu. Daudzus jautājumus, kas bijuši par iemeslu domstarpībām, piemēram, par to pašu indulgenci, radījuši, kā Bērlijs piezīmēja, apstākļi, kuri J>eigs pastāvēt, ja viņu mēģinājums atbrīvot dzimteni vainagosies panākumiem, tāpēc ka prezbiterismam, šajā gadījumā uzvarētājam, nebūs vajadzīga tāda piekāpšanās valdīl>ai, un līdz ar indulgences likvidēšanu strīds par tās likumību būtu uzreiz atrisināts. Viņš stingri pastāvēja uz nepieciešamību izmantot labvēlīgo situāciju, uz to, ka viņiem noteikti pievienosies rietumu grāfistes un ka viss vainas smagums būs jānes tiem, k;is, redzēdami dzimtenes postu un valdošās varas aizvien pieaugošo patvaļu, aiz bailēm vai vienaldzības atturēsies darbos palīdzēt taisnajai lietai.

Mortonam nebija vajadzīgi šie argumenti: viņš bija gatavs pievienoties jebkuram dumpim, kas solītu brīvību viņa dzimtenei. Viņš jau diezgan stipri šaubījās, vai šo mēģinājumu atbalstīs spēki, kas vajadzīgi, lai gūtu panākumus, un vai tiem pietiks gudrības un dvēseles ieeietības, kura nepieciešama, lai izmantotu šos panākumus, ja lādi liktu gūli. Tomēr kopumā, ņemot vērā tās pārestības, ko bija pārcietis viņš pats, un lās, kuras viņa acu priekšā katru dienu bija nodarītas viņa līdzpilsoņiem, kā arī apsverot nedrošās un bīstamās attiecības, kādās viņš jau bijis ar pastāvošo varu, Mortons secināja, ka pilnīgi viss viņu aicina ar ieročiem rokā pievienoties prezbiteriešu nodaļai.

Bet, piekrītot savai ievēlēšanai par nemiernieku vadoni un kara padomes locekli, Mortons tomēr minēja dažus iebildumus.

—    Es gribu darīt visu, — viņš teica, — kas ir manos ierobežotajos spēkos, lai veicinātu savas dzimtenes atbrīvošanu, bet nepārprotiet mani. Es asi jo asi nosodu to rīcību, ar ko šī sacelšanās ir sākusies, un nekādi argumenti nebūtu mani pamudinājuši pievienoties nemierniekiem, ja es iepriekš būtu zinājis, ka viņi ķersies pie tādiem līdzekļiem kā tas, ar kādu tā iesākta.

Asinis sakāpa Bērlija sejā, un viņa melnīgsnējie vaigi iekvēlojās dusmu sārtumā.

—   Jūs runājat, — viņš teica tonī, kam vajadzēja slēpt viņa emocijas, — jūs runājat par Džeimsa Sarpa nāvi?

—   Atklāti sakot, — atbildēja Mortons, — tieši par to.

—    Tātad jūs iedomājaties, — teica Bērlijs, — ka visuvarenais grūtos laikos nelieto jebkuru līdzekli, lai atpestītu savu baznīcu no apspiedējiem? Vai jūs esat tajās domās, ka soda taisnīgumu nosaka nevis šā cietēja nozieguma apmērs, nevis las, ka viņš ir pelnījis sodu, nevis derīgā un vispārējā ietekme, kādu šim piemēram vajadzētu atstāt uz citiem ļaudīm, bet gan tiesneša tērpa iespaidīgums, tiesneša sēdekļa augstums vai viņa balss? Vai sods nav vienlīdz taisnīgs neatkarīgi no tā, vai izpildīts uz ešafota vai tīrelī? Un, ja ieceltie tiesneši aiz gļēvulības vai pēc savtīgas vienošanās ar noziedzniekiem ļauj viņiem ne tikai brīvi staigāt pa visu zemi, bet arī ieņemt augstus amatus, kur viņi aptraipa savas drānas ar svēto mocekļu asinīm, vai nav labi darīts, ja daži drosminieki izvelk zobenus, aizstāvot tautas intereses?

—  Man nav nekādas vēlēšanās vērtēt šo rīcību pašu par sevi, — atbildēja Mortons, — es tikai gribu, lai jums būtu pilnīga skaidrība par maniem uzskatiem. Tāpēc es vēlreiz saku, ka jūsu minētie argumenti mani neapmierina. Jā, visuvarenais, kura ceļi ir neizdibināmi, var novest ar asinīm aptraipījušos cilvēku pie pelnīti asiņaina gala, bet tas vēl neattaisno tos, kuri bez jebkādām pilnvarām uzņemas pienākumu būt par nāves rīkiem un uzdrošinās sevi saukt par dievišķās atmaksas izpildītājiem.

—   liet kāpēc gan ne? — lepnā jūsmā teica Bērlijs. — Vai tad mums… vai katram, kas kovenanta vārdā aizstāv Skotijas baznīcu, šā paša kovenanta vārdā nav jānogalē Jūda, kurš pārdevis tā kunga lietu par piecdesmit tūkstošiem merku gadā? Ja viņš būtu pagadījies mums atpakaļceļā no Londonas un mēs jau toreiz būtu viņu nogalinājuši ar šķēpa smaili, mēs būtu tikai izpildījuši pienākumu kā mūsu lietai un saviem debesīs ierakstītajiem zvērestiem uzticīgi cilvēki. Vai tad pati soda izpilde nebija pierādījums, ka esam pilnvaroti to veikt? Vai tas kungs nenodeva viņu mūsu rokās tajā laikā, kad mēs lūkojāmies pēc mazvērtīgāka apspiešanas rīka? Vai mēs nelūdzām izlemt, kā mums rīkoties, un vai nejūtām savās sirdīs, it kā tas būtu iegravēts ar dimantu: «Jūs viņu noteikti saņemsit gūstā un nogalēsit»? Vai šī traģēdija neilga pusstundu, līdz upurēšana tika paveikta, vai tā nenotika klajā tīrelī, garnizonu izsūtītajām patruļām redzot? liet vai kāds traucēja palteigl šo lielo darbu? Vai kaut viens vienīgs suns ierējās, kamēr dzināmies viņam pakaļ, kamēr ņēmām viņu ciet, galējām nost un izk līdām uz visām pusēm? Kurš pēc visa tā teiks, kurš uzdrošināsies teikt, ka te nav darbojusies par mūsējo stiprāka roka?

—   Jās maldāties, mister Belfur, — sacīja Mortons. — Tādi sodīšanai un bēgšanai izdevīgi apstākļi bieži ir bijuši saistīti ar visbriesmīgākajām ļaundarībām, liet nejau man jūs tiesāt. Es neesmu aizmirsis, ka ceļu uz Skotijas atbrīvošanu reiz pavēra vardarbības akts, ko nevar attaisnot neviens cilvēks, — Ka- minga noslepkavošana ar Koberta lirjūsa* roku, un tāpēc, nosodot šo rīcību, kā es to daru un kā liek darīt mana sirdsapziņa, tomēr negribot domāju, ka varbūt ir bijuši iemesli, kas jūs attaisno jūsu pašu acīs, kaut arī tie nevar rast attaisnojumu ne manās, ne jebkura saprātīgi domājoša cilvēka acīs. Es to saku tāpēc, ka gribu, lai jūs saprastu: es pievienojos cilvēkiem, kuri cēlušies uz atklātu karu, kam jānotiek saskaņā ar civilizētās nācijās pieņemtajiem likumiem, bet nekādā ziņā neatzīstu vardarbības aktu, kas šo karu tieši izraisījis.

Belfurs iekoda lūpā un ar pūlēm atturējās no asas atbildes.

Viņš ar nepatiku atklāja, ka principiālos jautājumos viņa jaunajam ieroču biedram piemīt domas skaidrība un gara stingrība, kas atstāj maz cerību ietekmēt viņu tādā mērā, kā Bērlijs bija domājis. Brīdi klusējis, viņš tomēr vēsi teica:

—   Es rīkojos cilvēku un eņģeļu acu priekšā. Tas nenotika tumšā kaktā. Es stāvu te ar ieroci, lai atklāti to atzītu, un neraizējos, kur un kas aicinās mani to darīt, vai tas notiks padomē, kaujas laukā, uz ešafota vai pastarās tiesas dienā. Es negribu ilgāk pārrunāt to ar cilvēku, kas vēl aizvien stāv aizsega viņā pusē. liet, ja jūs gribat kā

KoIktIs Brjiiss 1306. gadā nogalināja Anglijas ielikteni Kamingu, kas pretendēja uz. Skotijas troni, un kļuva par Skotijas karali.

brālis dalīties ar mums mūsu liktenī, tad nāciet man līdzi uz padomi, kas vēl sēž un spriež par priekšāstāvošo karagājienu un līdzekļiem, ar kādiem tiks izcīnīta uzvara.

Mortons piecēlās un klusēdams sekoja Belfuram, ne visai iepriecināts par savu sabiedroto, un drīzāk bija gatavs samierināties ar to, ka kopumā šis viņa atl>alstītais pasākums ir taisnīgs, nekā ar daudzu lajā iesaistījušos cilvēku rīcības veidu un motīviem.

22. nodaļa

Un paskaties, « ik grieķi) telšu stāv Sai klajumā. Tik daudz ir arī viedokļu.

« Troils un. Kresula »

Ieplakā uzkalna piekājē apmēram jūdzi no kaujas lauka stāvēja gana būda, nožēlojams grausts, vienīgais mājoklis nometnes tuvumā, ko prezbiteriešu armijas vadoņi bija izvēlējušies savas padomes apspriedēm. Uz šejieni Bērlijs arī veda Mortonu, kuru, tuvojoties šai vietai, pārsteidza no būdas apkaimes nākošo daudzveidīgo skaņu jūklis. Klusums un raižpilnā nopietnība, kam būtu vajadzējis valdīt tādā svarīgā lietā un tik kritiskā brīdī sasauktajā padomē, liekas, bija atdevuši vietu mežonīgai nesaderībai un skaļai kņadai, kurus prezbiteriešu jaunā cīņu biedra auss uztvēra kā ļaunu pareģojumu viņu turpmākiem pasākumiem. Tuvojoties durvīm, viņi ieraudzīja, ka tās ir vaļā, bet piesprūdītas pilnas ar zemniekiem, kuri, kaut arī nebija padomes locekļi, nekautrējās iejaukties viņiem būtiski svarīgo jautājumu apspriešanā. Ar pierunāšanu, draudiem un pat fizisku spēku Bērlijs, kura bardzība deva viņam zināmu pārākumu pār šiem izkliedētajiem spēkiem, piespieda zemniekus aizvākties un, ievedis Mortonu būdā, aizbultēja aiz sevis durvis, lai pasargātu sapulcējušos no pūļa uzmācīgās ziņkāres. Kādā mierīgākā brīdī jauno cilvēku droši vien būtu ieinteresējusi neparastā aina, par kuras klausītāju un skatītāju viņš bija kļuvis.

Tumšo, pussabrukušo būdu vāji apgaismoja pavardā kvēlojoša irbulene, un dūmi, neatrazdami pienācīgo izeju, vērpās visapkārt, veidojot virs sanākušo padomes locekļu galvām kaut ko līdzīgu mākoņainam baldahīnam, kas bija tikpat necaurredzams kā viņu metafiziskā teoloģija un caur kuru kā zvaigznes miglā blāvi spīdēja dažas mirgojošas sveces, pareizāk sakot, laukos mērcēti doņi, šīs būdas nabadzīgā saimnieka īpašums, pielipināti pie sienām ar mitru mālu pikuļiem. Sajā raustīgajā, palsajā gaismā varēja saredzēt daudzas garīga lepnuma apstarotas vai neganta fanātisma aptumšotas sejas; bija arī tādas, kuru noraizējušies, nedrošie, apkārtklīslošie skatieni liecināja, ka šie cilvēki, pārsteidzīgi iesaistījušies šajā lietā, kuras sekmīgai īstenošanai viņiem nepietiek nedz drosmes, nedz uzņēmības, sev par kaunu nezina, kā no tās izkļūt. Sapulcē patiešām valdīja nenoteiktība un domstarpības. Visaktīvākie bija tie, kuri kopā ar Bēriiju bija piedalījušies arhibīskapa noslepkavošanā; četri vai pieci no viņiem bija nokļuvuši līdz Loudonhilai kopā ar citiem savā aizrautībā tikpat nerimtīgiem un nepiekāpīgiem cilvēkiem, kas tādā vai citādā veidā bija pārdroši un nepiedodami stājušies pretī valdībai.

Viņiem bija piebiedrojušies arī viņu sludinātāji, kas nicināja valsts varas piedāvāto indulgenci un labāk pulcināja savu draudzi nomaļās vietās zem klajas debess, nekā noturēja dievkalpojumus cilvēku roku celtos tempļos, tāpēc ka tas varēja būt par ieganstu valdniekiem iejaukties baznīcas iekšējās lietās. Pārējo padomes daļu veidoja ne visai bagāti zemes īpašnieki un turīgi fermeri, kuriem ķerties pie ieročiem un pievienoties nemierniekiem bija likusi neizturama apspiestība. Kopā ar viņiem bija arī viņu mācītāji, un šie garīdznieki, no kuriem daudzi bija izmantojuši piešķirtās indulgences priekšrocības, bija gatavi pretoties tiem saviem brāļiem, kuri, būdami galēju uzskatu aizstāvji, ierosināja publicēt deklarāciju, nosodot indulgenci un tās skaidrojumus kā apgrēeīgus un nelikumīgus dokumentus. Pirmajā uzmetumā manifestiem, kuros viņi bija nodomājuši darīt zināmus atklātībai iemeslus, kāpēc ķērušies pie ieročiem, šis kutelīgais jautājums bija noklusēts, bet tas tika no jauna izcelts dienasgaismā Bērlija prombūtnē, un atgriezies viņš sev par lielu nepaliku atklāja, ka abas partijas kā negudras strīdas par šo jautājumu, bet Makbraijers, Timpāns un citi vajāto skolotāji ar putām uz lūpām brūk virsū indulgenci pieņēmušajam Milnvudas draudzes ganam l^leram Paundtekstam, kas, lai gan, šķiet, bija apjozis palašu, tomēr pirms došanās kaujā par prezbiteriešu lietu vīrišķīgi aizstāvēja savu pārliecību kara padomē. Sis strīds, kas risinājās galvenokārt starp Paundtekstu un Timpānu, kopā ar abu pušu piekritēju klaigām pārsteidza Mortona dzirdi, kad viņi tuvojās būdai. Tā kā abi Dieva kalpi uzskatīja strīda objektu par ļoti nozīmīgu, bija apveltīti ar daiļrunību un stiprām plaušām un sirdīgi, aizrautīgi un nepiekāpīgi aizstāvēja katrs savu pārliecību, aši atrodot atmiņā Bībeles tekstus un bez žēlastības dauzot ar tiem viens otru, tad abu ķīviņa troksnis sevišķi neatpalika no īsta kautiņa kņadas.

Bērlijs, sašutis par sīvās vārdu kaujas izraisīto nevienprātību, nostājās starp strīdniekiem, aizrādīja, ka šādas nesaskaņas ir nelaikā, paglaimoja abu pušu godkārei un, izmantojot autoritāti, ko bija ieguvis ar šīsdienas uzvaru, beidzot ņēma virsroku un pārtrauca strīdu. Tomēr, kaut arī Timpāns un Paundteksts lika uz kādu laiku apklusināti, viņi joprojām skatījās viens uz otru kā cli vi suni, kuruscīnina karstumā izšķīruši vinu saimnieki un kuri, palīduši zem savu īpašnieku krēsliem, uzmanīgi vēro viens otra kustības, ar ierūkšanos, uz muguras sabozto spalvu, saslietajām ausīm un asinīm pieplūdušajām acīm likdami saprast, ka strīds vēl nav norimis un ka abi tikai gaida izdevību, lai kādā vispārējas kustības vai satraukuma brīdī kluptu viens otram pie rīkles.

Bērlijs izmantoja acumirklīgo pauzi, lai stādītu priekšā padomei misteru Henriju Mortonu kā vienu no tiem, pār ko nākusi šā laikmeta ļaunuma apziņa un kas nolēmis riskēt ar savu īpašumu un dzīvību tās svētās lietas labā, kurai viņa tēvs, slavenais Sailass Mortons, savā laikā apliecinājis uzticību ar sirdi satraucošiem varoņdarbiem. Mortonu tūlīt ar draudzīgiem rokasspiedieniem apsveica viņa senais mācītājs Paundteksts un lie nemiernieki, kas turējās pie mērenākiem uzskatiem. Pārējie purpināja kaut ko par erastismu un čukstus atgādināja cits citam, ka Sailass Mortons, kaut ari kādreiz bijis bezbailīgs un cienījams kovenanta kalps, tomēr kļuvis par atkritēju tajā dienā, kad Kārlim Stjuartam pavērts ceļš uz troni, tādējādi dodot pašreizējam tirānam iespēju vēlāk atgriezties Skotijā, lai apspiestu baznīcu un dzimteni. Viņi gan piebilda, ka šajā lielajā aicinājuma dienā neatteikšoties no biedrošanās ne ar vienu, kas gatavs pielikt roku arklam, un tā Mortons lika izvēlēts par vienu no vadoņiem un padomniekiem, ja arī ne ar pilnīgu savu jauno biedru piekrišanu, tad vismaz bez formāla vai atklāta protesta. Pēc Bērlija ierosinājuma viņi sadalīja savā starpā jau sapulcējušos ļaudis, kuru skaits ar katru dienu pieauga. Nemiernieki no Paundteksta draudzes, pats par sevi saprotams, nonāca Mor- tona pakļautībā; tas bija vienlīdz pieņemami abām pusēm, tāpēc ka viņi uzticējās Morlonam gan viņa personīgo īpašību dēļ, gan arī tādēļ, ka šis cilvēks bija dzimis viņu vidū.

Kad tas liija izdarīts, vajadzēja izlemt, kā izmantot gūto uzvaru. Mortonam nodrebēja sirds, izdzirdot nosaucam Tilitudlemas pili par vienu no svarīgākajām pozīcijām, kas jāsagrābj, Pils, kā jau vairākkārt esam minējuši, stāvēja ceļā starp neapdzīvoto un auglīgo novadu, un tai vajadzēja kļūt, kā pamatoti uzskatīja, par apkārtnes rojālistu un citu kovenanla ienaidnieku l>alstu un pulcēšanās vietu, ja nemiernieki to apietu un atstātu neielenktu. Par nepieciešamību ieņemt pili sevišķi iestājās Paundteksts un tie viņa tuvākie piekritēji, kuru mājokļiem un ģimenēm draudētu lielas briesmas, ja šī nocietinātā vieta paliktu rojālistu rokās.

—  Es domāju, — teica Paundteksts, kas līdzīgi citiem tālaika garīdzniekiem bez šaubīšanās bārstījās ar padomiem karalietās, par kurām viņam nebija ne mazākās sajēgas, — cs domāju, ka mums jāieņem un jānolīdzina ar zemi šīs lēdijas Mārgaretas Belendenas cietoksnis, pat ja tādēļ būtu jāuzceļ forts un jāuzber vesels kalns, tāpēc ka pils īpašnieki irasinskāra, nīdējama suga un kovenanta bērni ir dabūjuši sajust viņu smago roku tiklab agrāk, kā pēdējā laikā. Viņu āķis ir bijis ievērts mūsu nāsīs, viņu laužņi ir bijuši starp mūsu žokļiem.

—   Kādi ir viņu aizsardzības līdzekļi, un cik viņiem cilvēku? — jautāja Bērlijs. — Cietoksnis patiešām ir stiprs, tomēr cs nedomāju, ka divas sievietes varētu stāties pretī veselam karapulkam.

—  Tur vēl ir Harisons, pārvaldnieks, — teica Paundteksts, — un Džons Gjudžils, lēdijas galvenais virssulainis, kas lielās, ka dienējis kopš jaunības dienām un bijis zem Beliala kalpa Džeimsa Crema Montrouza karoga.

—   Ila, — nicīgi izmeta Bērlijs, — virssulainis!

—   Tur ir arī tas vecais ļaundaris [84] Mailss Belendcns no Carnvudas, — turpināja Paundteksts, — kura rokas aptraipītas ar svēto mocekļu asinīm.

—   Ja las ir Mailss Belendens, sera Artura brālis, — teica Bērlijs, — tad tas ir viens no tiem vīriem, kuru zobeni neizvairās no cīņas, !>et tagad viņam ir jābūt labi gados.

—  Kad jāju uz šejieni, — sacīja viens no padomes locekļiem, — es dzirdēju runājam, ka, uzzinājuši par mūsu uzvaru, viņi likuši aizslēgt pils vārtus, sasaukuši kopā ļaudis un savākuši munīciju. Tā mūždien ir bijusi neganta un ļaunprātīga ģimene.

—   Es stingri iebilstu pret aplenkumu, — teica Bērlijs, — tas var prasīt daudz laika. Mums jāsteidzas uz priekšu un, izmantojot panākumus, jāieņem Glazgova: cs nebaidos, ka šodien sakautais karaspēks, pat apvienojies ar milorda Rosa pulku, varētu nospriest, ka var droši gaidīt mūsu atnākšanu.

—   Un tomēr, — teica Paundteksts, — mēs varam pacelt pils priekšā karogu, notaurēt signālu un pierunāt viņus noliki ieročus. Var gadīties, ka viņi paši padodas mūsu žēlastībai, kaut arī ir nepakļāvīgi ļaudis. Un mēs piedabūsim viņu sievietes iznākt no sava cietokšņa — runa ir par lēdiju Mārgaretu Belendenu, viņas mazmeitu, un Dženiju Denisoni, meiču ar kārdinošām acīm, un citām meitenēm — ļausim viņām brīvi iziet un mierīgi nosūtīsim viņas uz pilsētu, kaut vai uz to pašu Edinburgu. Bet Džonu Gjudžilu, Ujū Harisonu un Mailsu Belendenu iekalsim dzelžos, tāpat kā viņi senlaikos darījuši ar mūsu svētajiem mocekļiem.

—    Kas runā par brīvu iziešanu un mieru? — no pūļa atskanēja griezīga, drelniša, aizlūzusi balss.

—  Klusē jel, brāli Abakum, — Makbraijers nomierinošā tonī teica runātājam.

—   Neklusēšu, — atkal atskanēja tā pali dīvainā un nedabiskā balss. — Vai tagad irīstais laiks runāt par mieru, kad zeme dreb un kalni šķeļas, kad ūdens upēs ir pārvērties par asinīm un abpusgriezīgais zobens izvilkts no maksts, lai dzertu asinis kā ūdeni un rītu miesu, kā uguns rij sausus rugājus?

Teikdams šos vārdus, orators bija izlauzies priekšā un nostājies apļa vidū, un pārsteigtais Morlons ieraudzīja tādai balsij un tādai runai atbilstošu augumu. Skrandas, kas bija palikušas pāri no kādreiz melna apģērba, kopā ar driskainajām gana apmetņa atliekām veidoja visu viņa tērpu, kas tik tikko aizsedza kailumu, liet nespēja dot nedz siltumu, nedz labsajūtu. Cara, sniegbalta Ilārda sedza šā vīra krūtis, sajaukdamās ar kupliem, nesukātiem sirmiem matiem, kuru pinkas ieskāva mežonīgo un atmiņā paliekošo seju. Trūkuma un bada izmocītajos vaibstos bija maz kā cilvēciska. Pelēkās, mežonīgās, šaudīgās acis nepārprotami liecināja par neapvaldītu iztēli. Viņš turēja rokā aprūsējušu, sarecējušām asinīm klātu zobenu; ar asinīm notašķītas bija arī garās, izģindušās rokas, kuru pirksti nobeidzās ar kaut ko ērgļa nagiem līdzīgu.

—    Debesu vārdā, kas tas tāds? — čukstus pajautāja Paund- tekstam Mortons, ko ar savu parādīšanos bija pārsteigusi, satriekusi un pat nobiedējusi šī spokainā būtne, kas vairāk atgādināja augšāmcēlušos cilvēkēdāju priesteri vai ar cilvēku upurasinīm nošķiedušos druīdu nekā mirstīgu šīspasaules iedzīvotāju.

—  Tas ir Abakums Daudznaidis, — atčukstēja Paundteksts, — kuru mūsu ienaidnieki ilgi turējuši ieslodzītu fortos un pilīs, kamēr viņu atstājis saprāts, un es baidos, vai tikai tagad viņā nav iemitinājies kāds ļaunais gars. Lai būtu kā būdams, mūsu nevaldāmie brāļi apgalvo, ka viņš runājot pēc nojautas un ka šī runāšana viņus darot bagātākus.

Te Paundtckstu pārtrauca pats Daudznaidis, kas iekliedzās tādā balsī, ka nodrebēja jumta sijas:

—   Kas runā par mieru un netraucētu iziešanu? Kas runā par žēlastību pret šo asiņaino ļaundaru dzimtu? Bet es saku: grābiet viņu bērnus un sašķaidiet tos pret akmeņiem, grābiet tās mājas meitas un mātes un gāziet lejā no mūriem, uz kuriem viņas paļāvās, un lai suņi uzbarojas no viņu asinīm, kā kādreiz uzba- rojās no Jezaltelas, Ahaba laulātās draudzenes, asinīm, un lai vinu maitas mēslo vinu tēvu zemi!

—   Pareizi vārdi, — no aizmugures iesaucās vairākas nīgras balsis. — Mēs izdarīsim sliktu pakalpojumu savai lielajai lietai, ja jau tagad sāksim auklēties ar tā kunga naidniekiem.

—   Tā ir galēja nekrietnība un pārdroša zaimošana, — teica Mortons, nespēdams valdīt sašutumu. — Kāda svētība gan gaidāma lietai, par ko cīnoties jūs uzklausāt šos ārprātīgos un zvēriskos murgus?

—   Klusē, jaunais cilvēk, — viņu apsauca Timpāns, — un pataupi savu nosodījumu tam, ko tu spēj saprast! Neba tev spriest, kādos traukos var saiet Dieva gars.

—   Mēs spriežam par koku pēc tā augļiem, — teica Paund- teksts, — un nespējam ticēt, ka Dievs varētu mudināt uz kaut ko lādu, kas runā pretī dievišķīgajiem likumiem.

—  Jūs, brāli Paundtekst, aizmirstat, — teica Makbraijers, — ka iestājušās pēdējās dienas, kad ies vairumā zīmes un brīnumi.

Paundteksts pagāja uz priekšu, lai atbildētu, bet, iekāms bija paguvis izteikt kaut vārdu, garā vājais sludinātājs tik griezīgi iebļāvās, ka liedza jebkuru sāncensības iespēju.

—    Kas runā par zīmēm un brīnumiem? Vai es neesmu Abakums Daudznaidis, kura vārds tagad ir Magors-Misabibs*, tāpēc ka esmu kļuvis par biedu pats sev un visiem tiem, kas ir ap mani? Esmu to dzirdējis… Kad es to dzirdēju? Vai tas nenotika liesas pilī, kas slejas pār bezgalīgo jūras klaju? Un tas bija dzirdams vēja auros un bangu rēkoņā, un tas brēca, svilpa un spiedza un sajaucās ar jūras putnu brēcieniem, spiedzieniem un svilpieniem, kad putni slīdēja, lidinājās, šāvās lejup un nira,

Kā stāsta Bībele, tempļa uzraugs, kas ieslodzījis cietumā III) piekāvis priesteri Jeremiju, saukts par l'ashoru (senebreju valodā — «miers visapkārt»), Jeremija pēc iznākšanas no cietuma nosaucis viņu par Magoru -Misabibu («šausmas visapkārt»).

traukdamies virs dzelmes. Esmu to redzējis… Kūres to redzēju? Vai tas nebija Danbertonas smaiļu augstumos, no kurienes cs skatījos uz rietumiem, uz auglīgo zemi, un uz ziemeļiem, uz tuksnesīgajiem pakalniem, kad savilkās mākoņi un tuvojās negaiss un debesu zibeņi plandīja liesmojošus palagus, kas bija plati kā karapulku karogi? Ko es redzēju? Līķus un ievainotus zirgus, kaujas jucekli un asinīs savārtītas drānas. Ko es dzirdēju? Balsi, kas aicināja: «Nokaujiet, nokaujiet… nogalējiet… nokaujiet l>ez saudzības… Lai jūsu acs nepazīst žēluma! Nokaujiet liez saudzības vecu un jaunu, meiteni, bērnu un sievieti, kam matos sirmums… Apgāniet šo māju un piepildiet tās pagalmu ar līkiem!»

—    Mēs pieņemam šo pavēli! — iesaucās vairāki no klātesošajiem. — Sešas dienas viņš nav nedz runājis, nedz pārlauzis maizi, bet tagad viņa mēle ir atraisīta. Mēs pieņemam šo pavēli. Kā viņš teica, tā mēs arī darīsim.

Visa redzētā un dzirdētā pārsteigts, izjuzdams riebumu un šaušalas, Mortons izgāja no ļaužu loka un atstāja būdu. Viņam sekoja Bērlijs, kas bija pamanījis jaunā cilvēka satraukumu.

—   l)z kurieni tu? — viņš jautāja, satverdams Mortonu aiz rokas.

—  Kurdeguns rāda… Man vienalga, uz kurieni, bet te es vairs nepalikšu.

—  Atri gan tu noguri,jaunekli! — teiea Bērlijs. — Nupat kā uzliki roku uz arkla un jau esi gatavs to pamest? Vai tāda ir tava uzticība sava tēva lietai?

—   Neviena lieta, — sašutis atbildēja Mortons, — neviena pati lieta, tā vadīta, nevar vainagoties panākumiem. Viena daļa piekrīt asinskāra vājprātīgā murgiem, citu vadonis ir vecs pedants, trešo vadonis… — Viņš aprāvās, un viņa ceļabiedrs turpināja nepabeigto teikumu:

—   … ir neprātīgs slepkava, tu gribētu teikt, tāds kā Džons Belfurs Bērlijs? Es nevaru paciest tavu aplamo skaidrojumu, neizjūtot dusmas pret tevi. Tu nevari saprast, ka ne jau prātīgie un savtīgie šajās dusmu dienās ceļas spriest tiesu un panākt atbrīvošanu. Ja tu būtu redzējis 1640. gada Anglijas parlamenta laika armijas, kuru rindas bija pilnas ar sektantiem un fanātiķiem, kas bija negantāki par Minsteres anabaplisliem*, tad gan tev būtu pamats brīnīties, un tomēr šie ļaudis kaujas laukā bija neuzvarami un viņu rokas veica brīnumainas lietas dzimtenes brīvības vārdā.

—   Bet šo cilvēku rīcība, — atbildēja Mortons, — tika gudri vadīta, un viņu nevaldāmā reliģiskā kaisme izpaudās lūgšanās un sprediķos, neradot šķelšanos armijas vadībā vai nežēlību viņu rīcībā. Es bieži dzirdēju par to no tēva, un viņš, man jāsaka, visvairāk brīnījās par pretrunu starp viņu pārspīlētajiem reliģiskajiem principiem un gudro mērenību, ar kādu viņi kārtoja valsts un kara lietas. Turpretī mūsu padomē, šķiet, valda viens vienīgs haoss.

—    Esi pacietīgs, llenrij Morton, — teica Belfurs, — tu nevari pamest savas ticības un savas dzimtenes lietu kāda muļķīga vārda vai neprātīgas rīcības dēļ. Paklausies, ko teikšu. Esmu jau pārliecinājis saprātīgākos no mūsu draugiem, ka padomē ir pārāk daudz locekļu un mēs nevaram gaidīt, ka midianieši [85] , kuru skaits ir tik liels, nonāks mūsu rokās. Viņi ir uzklausījuši manu balsi, un mūsu sapulcēs drīzumā būs tik daudz dalībnieku, cik spēs vienoties un sadarboties, un tādā padomē tev būs iespējams gan brīvi izteikties par mūsu kara- I ietām, gan par to apžēlošanu, kuri, pēc tava prāta, ir jāapžēlo. Vai tas tevi apmierina?

—   Es, l>ez šaubām, ar prieku veicināšu pilsoņu kara šausmu mazināšanu, — albildēja Mortons, — un neatstāšu savu pieņemto posteni tik ilgi, kamēr neieraudzlšu, ka notiek lietas, ar kurām mana sirdsapziņa nevar samierināties. Bet nekādas asiņainas izdarības pēc tam, kad ienaidnieks būs lūdzis žēlastību, vai slepkavošanu bez tiesas es neatbalstīšu un neatzīšu, un varat būt drošs, ka pretošos tām vārdos un darlnjs, vienmēr un negrozāmi, vienalga, vai tajās būs vainojami mūsu piekritēji vai ienaidnieks.

Belfurs nepacietīgi atmeta ar roku.

—   Gan tu redzēsi, — viņš sacīja, — ka ietiepīgajai un cietsirdīgajai paaudzei, ar ko mums ir darīšana, būs jāsaņem sods no skorpioniem, līdz viņu sirdis kļūs pazemīgas un viņi pieņems sodu par savām nekrietnībām. Svētajos rakstos par viņiem ir teikts tā: «Es pacelšu zobenu pār tevi, lai atriebtu par pretimrunāšanu derībai.» liet tas, kas jādara, ir jādara saprātīgi un ar apdomu, tāpat kā to darīja cienījamais Džeimss Melvins, kas izpildīja spriedumu tirānam un apspiedējam kardinālam Bītonam [86] .

—    Man jāatzīstas, — atteica Mortons, — ka vēl lielāku riebumu es izjūtu pret aukstasinīgu un tīšprātīgu cietsirdību nekā pret zvērībām, kas tiek pastrādātas reliģiskā ekstāzē vai ātrās dusmās.

—   Tu vēl esi jauneklis, — sacīja Belfurs, — un nezini, cik vieglas svaru kausos ir dažas cilvēka asins lāses salīdzinājumā ar visas tautas gril>as apliecinājuma svarīgumu un nozīmīgumu. Bet esi bez bažām: tu pats būsi lēmējs un spriedējs šajās lietās, un var gadīties, ka mums nebūs sevišķa iemesla strīdēties vienam ar otru.

Pagaidām Mortonam bija jāsamierinās ar šo solījumu, un, ieteicis viņam atgulties un atpūsties, tāpēc ka ātrāk nekā no rīta karaspēks droši vien neies tālāk, Bērlijs gatavojās iet projām.

—    Bet jūs? — pavaicāja Mortons. — Vai tad jūs neat- pū tīs it ies?

—   Nē, — teica Bērlijs, — manas acis vēl nedrīkst ļauties miegam. Sis darbs nav darāms ar vieglu ruku; man vēl jāpabeidz vadoņu komitejas veidošana, un agri no rīta es tevi aicināšu piedalīties tās sēdē.

Viņš pagriezās, un Mortons palika viens.

Vieta, kur viņš atradās, bija diezgan piemērota naktsguļai; tas bija kluss stūrītis zem augstas klints, droši pasargāts no valdošā vēja. Biezā sūnu kārta, kas sedza zemi, bija gana labas cisas tādam, kurš pieredzējis tik daudz grūtību un nemiera. Mortons ietinās jātnieka apmetnī, no kā vēl nebija šķīries, izstiepās zemē un ne pārāk ilgi ļāvās skumjām pārdomām par savas dzimtenes stāvokli un savām personīgajām lietām, līdz viņu no domām atbrīvoja dziļš, veselīgs miegs.

Visa nemiernieku armija gulēja uz zemes, sadalījusies grupās; katra no tām bija izvēlējusies pēc iespējas ērtāku un no vēja labāk pasargātu vietu. Nomodā bija tikai daži galvenie vadoņi, kas ar Bērliju apsprieda izveidojušos stāvokli, un sargi, kuri gaiņāja prom miegu, dziedādami psalmus vai klausīdamies savu vairāk apdāvināto biedru dziedāšanā.

23. nodaļa

Dalīsimies un tad zirgos. -Henrijs IV», I (Itdti

Līdz ar rītausmu Henrijs pamodās un ieraudzīja blakus stāvam uzticīgo Kadiju ar ceļasomu rokā.

—    Es nupat saliku jūsu žēlastības mantas, lai viss būtu gatavs, kad jūs pamodīsities, — teica Kadijs. — las ir mans pienākums, jo jūs bijāt tik labs, pieņemot mani savā dienestā.

—   Vai es tevi pieņēmu savā dienestā, Kadij? — jautāja Mortons. — Tu laikam sapņo.

—  Ne-e, ser, — atteica Kadijs. — Vai tad vakar, kad vēl biju piesiets pie zirga, es neteicu, ka būšu jūsu kalps, ja jūs tiksit brīvībā? Vai tad jūs teicāt «nē»? Bet, ja tā nav noruna, tad es nezinu, kas tas ir. Rokasnaudu jūs gan nciedevāt, bet pirms tam Milnvudā tikāt iedevis pietiekami.

—   Labi, Kadij, ja jau tā gribi dalīties manā sūrajā liktenī…

—   0 nē, esmu pārliecināts, ka tas jums būs laimīgs, — jautri atbildēja Kadijs, — un mana vecā māmuļa varēs justies labi. Esmu sācis apgūt kareivja amatu no tā gala, no kura visvieglāk apgūt.

—   Tātad ar laupīšanu, vai ne? — jautāja Mortons. — Kā citādi tu būtu ticis pie šīs somas?

—   Es nezinu, vai tā ir laupīšana vai kā nu jūs to saucat, — teica Kadijs, — bet tas cilvēkam iznāk pats no sevis, un tā ir viena ienesīga nodarbošanās. Mūsu ļaudis, pirms mēs ar jums tikām brīvībā, aptīrījuši beigtos dragūnus tā, ka tagad viņi ir pliki kā jaunpiedzimušie. Bet, kad es ieraudzīju, ka vigi mutes atplētuši klausās Timpānu un to otru puisi, es devos tālajā pastaigā sevis paša un jūsu žēlastības labā. Tā es pagāju drusku uz augšu gar to strautiņu, tad nogriezos pa labi un tur ieraudzīju daudz pakavu nospiedumu, un patiešām nonācu lai vietā, kur pamatīgi vieojušies un nabaga puiši gulēja, ģērbušies savās drēbēs, kā no rīta tās uzvilkuši… Pirms manis neviens nebija to līķu krāvumu uzgājis, un kas bija tur pašā viducī (kā saka mana māte), ja ne jūsu vecais paziņa seržants Bosvels?

—   Kā, vai tad viņš ir kritis? — jautāja Mortons.

—   Kritis gan, — atbildēja Kadijs. — Acis viņam bija vaļā, piere saraukta, liet zobi sakosti stingri kā sesku slazda žokļi, kad atspere pasprukusi vaļā… Man gandrīz vai bija bail skatīties uz viņu, tomēr nospriedu, ka tagad ir pienākusi seržanta reize, un tā es izvandīju viņam kabatas, tāpat kā viņš daudzreiz izdarījis ar godīgiem ļaudīm, un te nu atkal ir jūsu naudiņa (jeb jūsu tēvoča naudiņa, bet tas jau ir viens un tas pats), ko viņš dabūja Milnvudā tajā nelaimīgajā vakarā, kas mūs abus padarīja par karavīriem.

—    Nebūs nekāds grēks, Kadij, — teica Mortons, ,— ja izmantosim šo naudu, tāpēc ka zinām, kā viņš pie tās ticis, bet tev jāpaņem sava daļa.

—   Pagaidiet, pagaidiet, — sacīja Kadijs. — Te vēl ir gredzentiņš, kas melnā lentītē karājās viņam uz krūtīm. Es domāju, ka tā nabaga zēnam ir kāda mīļa piemiņas lietiņa… Pat visprastākajam ir sava tuva sirds… Bet te ir grāmata ar kaut kādiem papīriem un vēl divas trīs ērmolīgas lietiņas, kuras es laikam paturēšu sev.

—  Goda vārds, Kadij, kā iesācējam tev ir izdevies veiksmīgs sirojums, — teica viņa jaunais saimnieks.

—   Vai ne? — līksmi atsaucās Kadijs. — Es tak jums teicu, ka neesmu tik dumjš, ja patrāpās kaut kas slikli piesiets. Starp citu, cs dabūju vēl pāri labu zirgu. Viens tizls nejēgulis, audējs no Strevenas, kas pametis savas stelles un māju, lai gaudodams tupētu augstā kalnā, bija noķēris divus dragūnu zirglopus, bet nezināja, kur šos grūst, un tā viņš paprasīja man vienu zelta gabalu par abiem… Es būtu nokaulējis par pusgabalu, bet tā nav diezcik laba vieta naudas mainīšanai… Jūs redzēsit, ka Bosvela makā trūkst vienas monētas.

Tev ir gadījies lielisks un noderīgs pirkums, Kadij, bet kas tā par somu?

—   Šitā ceļasoma? — atjautāja Kadijs. — Vakar tā piederēja lordam Evendeilam, bet šodien ir jūsējā. Es to atradu tur, aiz krūmiem — katram sunim ir sava diena. Jūs tak zināt, kā tajā senajā dziesmiņā sacīts:

Tev tagad kārta, māt, teic Toms no Linnas.

Un, ja jau esmu par to ierunājies, iešu apraudzīt savu māti, nabaga večiņa, ja jūsu žēlastība šobrīd neko nepavēl.

—  Bet, Kadij, — teica Mortons, — es nudien nevaru pieņemt no tevis šīs mantas par pliku velti.

—   Ejiet nu ejiet, ser, — atteica Kadijs, — ņemiet vien… Par samaksu varēsit padomāt kādu citu reizi. Man pašam pietiks ar dažām mantiņām, kas man vairāk noderīgas. Ko lai es iesāktu ar lorda Evendeila grezno tērpu? Man pilnīgi pietiks ar to, kas bija mugurā seržantam Bosvelam.

Nespēdams pierunāt savu patgalvīgo un nesavtīgo pavadoni paņemt kaut nieku no šā karalaupījuma, Mortons nolēma, līdzko radīsies izdevība, atdot lordam Evendeilam, ja vien viņš irdzīvs, viņam piederošās lietas, bet pagaidām bez vilcināšanās izmantoja šo un to no Kadija vērtīgākā guvuma, piemēram, veļu un citus sīkumus, kas bija ceļasomā.

Tad viņš ātri pārskatīja Bosvela piezīmju grāmatiņā atrastos papīrus. Tur bija sarakstīts viss kas. Pirmo Mortons ieraudzīja Bosvela nodaļas sarakstu ar atzīmēm par atvaļinājumā palaistajiem, krodzinieku rēķinus un ar naudassodu apliekamo vai vajājamo sarakstus, kā arī Slepenās padomes rīkojumu arestēt dažas tajā minētas ievērojamas personas. Citā grāmatiņas nodaļījumā atradās viens vai divi patenti uz virsnieka vietu, kurus Bosvels bija saņēmis dažādos laikos, un atsauksmes par viņa dienestu ārzemēs; tajās bija augsti novērtēta viņa drosme un militārās spējas. Bet visnozīmīgākais papīrs bija rūpīgi- sastādītie raduraksti ar atsaucēm uz daudziem dokumentiem, kas apliecināja to autentiskumu; bija pievienots arī kādreiz grāfiem Bosveliem konfiscēto bagāto īpašumu saraksts un saraksts ar sīkiem norādījumiem, kam no galminiekiem un augstmaņiem, kuru pēcnācējiem pašreiz piederēja šīs zemes, un tieši ko dāvinājis karalis Jēkabs Sestais; šo lapu ar sarkanu tinti bija parakstījusi nelaiķa roka: «llaud hnim-mor* F.S. C. //.»; lielie burti laikam nozīmēja — Fransiss Stjuarts, grāfs Bosvels. Kopā ar šiem dokumentiem, kas skaidri attēloja to mirušā īpašnieka raksturu un jūtas, bija vēl daži, kuri parādīja Bosvclu pavisam citādā gaismā, nekā mēs līdz šim esam stādījuši priekšā viņu lasītājam.

Kādā slepenā nodaļījumā, līdz kuram Mortons nenokļuva uzreiz, glabājās pāris skaistā sievietes rokrakstā uzrakstītu vēstuļu. Datumi liecināja, ka tās tapušas pirms gadiem divdesmit; tās bija bez adreses un parakstītas tikai ar iniciāļiem. Kaut arī nebija laika iedziļināties vēstulēs, tomēr Mortons pamanīja sievietes jūtu maigās un aizkustinošās izpausmes pret kādu personu, kuras greizsirdību viņa tādējādi centās izkliedēt un par kuras ātro, aizdomīgo un nepacietīgo dabu rakstītāja tai mīļi pārmeta. Tinte laika gaitā bija izbalējusi, un, kaut arī Bosvels acīmredzot bija rūpīgi jo rūpīgi sargājis vēstules no bojāšanās, divās vai trīs vietās papīrs bija tā izdilis, ka neko nevarēja salasīt.

«Tas nekas,» šie vārdi bija rakstīti uz visvairāk cietušās vēstules aploksnes, «cs zinu tās no galvas.»

Kopā ar vēstulēm glabājās matu cirta, ietīta lapiņā ar dzejoli, no kura acīm redzami strāvoja stipras jūtas, kas, pēc Mortona domām, izpirka dzejas negludumu un samākslotos izteicienus, ar kuriem, atbilstoši laikmeta gaumei, tā bija piesātināta:

Ak, Agnese, šī cirta mirdz Kā tajā naktī, mīļā sirds,

Ta<, ka« neaizmirst. (Latīņu vai.)

Kad pirmo reizi dzirdēju, Ka vārdu «mīlu» čuksti tu. Kopš laika tā šis dārgums daudz Pie manām karstām krūtīm kļauts, Kur allaž naids un dusmas deg Un mājo pirmais elles grēks; Tur asinis kā bangu čuksts, Kā zemestrīce katrs puksts. Ja, izjutusi svelmi šo, Tu biji stiprāka par to, Kā būtu veicies Agnesei Šo ļauno spēku manī veikt! Kāpēc lai cilvēks apkārt klīst, Ja blakus ir tāds eņģelis? Tad neliktos nevienam peļams es, Ja viņai tuvs un mīlams būtu es. F,s saprastu, ka medības Dod manai sirdij pārāk maz; Par to vien nebūtu man prieks, Ka varu zirgu auļos triekt, No alas zvēru iztramdīt, To vajāt, panākt, saplosīt Un atkal zirgu tālāk dzīt. Par bargumu, kas manī deg, Tavs maigums būtu stiprāks spēks. Labs cilvēkiem un Dievam liktos es, Ja tevis mīlēts tagad būtu es!

Izlasījis šīs rindas, Mortons nevarēja nejust līdzi savādajam un likteņa satriektajam cilvēkam, kurš, kā likās, nonācis līdz zemākajai pagrimuma un pat apkaunojuma pakāpei, pastāvīgi bija domājis par viņam no dzimšanas lemto augsto stāvokli un, pārāk iestidzis izvirtībā, ar rūgtu nožēlu zagšus lūkojās atpakaļ uz savām jaunības dienām, kad bija pārdzīvojis šķīstu, kaut arī nelaimīgu pieķeršanos.

—   Ak vai, kas gan mēs esam, — teica Mortons, — ja mūsu vislabākās un viseildināmākās jūtas var tā samaitāt un izniekot, ja cieņas vērts lepnums var pārvērsties augstprātīgā un pārdrošā sabiedrības viedokļa noniecināšanā un nelaimīgas mīlestības radītas ciešanas par savu cietoksni izvēlas to pašu dvēseli, kur mīt izlaidība, atriebīgums un negausība? Bet tā tas ir visur: vienam brīvi uzskati pārtop saltā un bezjūtīgā vienaldzībā, otram reliģiskā kaisme ātri pārvēršas bezprātīgā un mežonīgā fanātismā. Mūsu apņemšanās, mūsu kaislības ir līdzīgas jūras viļņiem, un, ja nepalīdz Viņš, kas mūsos ietlvesis dzīvību, tad mēs nevaram pateikt: «Līdz šai vietai jūs atvelsities, bet ne tālāk.»

Tā prātodams, Mortons pacēla acis un ieraudzīja savā priekšā stāvam Bērliju.

—   Vai jau augšā? — jautāja nemiernieku vadonis. — Tas ir labi; tas liecina par kaismīgu vēlēšanos nostāties uz izraudzītā ceļa. Kas tie par papīriem? — viņš turpināja.

Mortons īsi pastāstīja par Kadija veiksmīgo sirojumu un pasniedza Bērlijam piezīmju grāmatiņu ar visu tās saturu. Ka- meroniešu vadonis uzmanīgi izskatīja papīrus, kam bija sakars ar kara vai sabiedriskām lietām, bet, nonācis līdz vārsmām, nicīgi tās atgrūda.

—    Kad es ar Dieva svētību, — viņš teica, — trīs reizes ar zobenu caururbu šo viltīgo nežēlības un vajāšanas ieroci, es nepavisam nedomāju, ka tāds pārgalvīgs un bīstams cilvēks var nodoties tik tukšam un tajā pašā laikā tik bezdievīgam arodam. Bet cs redzu, ka sātans ir spējīgs sajaukt iemīļotajos un izredzētajos savas gribas izpildītājos visdažādākās īpašības un ka tā pali roka, kas šajā bēdu ielejā var pacelt vāli vai slepkavības ieroci pret taisnu cilvēku, prot trinkšķināt lautu vai kitaru, priecējot dejojošo iznīcības meitu dzirdi viņu niecības tirdziņā.

—   Vai tādā gadījumā jūsu priekšstati par pienākumu, — jautāja Mortons, — nav nesavienojami ar mīlestību uz daiļajām mākslām, kuras, kā parasti uzskata, attīra un pacilā dvēseli?

—   Man, jaunais cilvēk, — atbildēja Bērlijs, — un tiem, kas domā tāpat kā es, visi šīs pasaules prieki, vienalga ar kādiem vārdiem tos maskē, ir niecība, tāpat kā pasaules cēlums un vara — slazdi cilvēkiem. Mums zemes virsū ir likai viens mērķis — uzcelt tā kunga templi.

—   Esmu dzirdējis savu tēvu apgalvojam, — piezīmēja Mortons, — ka daudzi, debesu vārdā ieguvuši varu, izmantojuši to lik cītīgi un nav gribējuši šķirties no tās tik loti, iI kā viņus vadītu vienīgi pasaulīgas godkārības motīvi… Bet par to kādu citu reizi. Vai jums izdevās panākt vadošās komitejas iecelšanu?

—    Izdevās, — atbildēja Bērlijs. — Tajā nebūs vairāk par sešiem locekļiem un viņu vidū arī tu, un es atnācu, lai vestu tevi uz viņu apspriedi.

Mortons sekoja Bērlijam uz vientulīgu pļaviņu, kur viņus gaidīja pārējie komitejas locekļi. Abas galvenās partijas, kuru domstarpības bija sašķēlušas nedisciplinēto armiju, bija parūpējušās atsūtīt uz šo augstāko izpildvaras orgānu trīs savus pārstāvjus. No kameroniešu puses tie bija Bērlijs, Makbraijers un Timpāns, no mēreno puses — Paundteksts, Henrijs Mortons un vēl kāds sīks zemes īpašnieks, ko sauca par muižnieku Longkeilu. Tādējādi abām partijām rīcības komitejā bija vienāds svars, kaut arī bija iespējams, ka visgalējāko uzskatu aizstāvji, kā jau tas šādos gadījumos mēdz būt, rīkojas vis- enerģiskāk. Tomēr šoreiz pārrunas noritēja lietišķāk, nekā varēja sagaidīt pēc vakardienas. Pēc rūpīgas spēku un stāvokļa izvērtēšanas viņi nolēma šodien paliki iepriekšējā pozīeijā, lai ļaulu cilvēkiem atpūsties un lai pagūtu pienākt palīgspēki, l>el otrā rītā doties uz Tililudlemu un pieprasīt, kā viņi izteicās, šā ļaunuma cietokšņa atdošanu. Ja pils īpašnieki nepakļautos šai prasībai, tika nolemts to ieņemt spējā triecienā, bet, ja tas neizdotos, atstāt pie pils sienām daļu sava karaspēka, lai tas nobloķē cietoksni un ar badu piespiež padoties, kamēr galvenie spēki virzītos tālāk, lai padzītu Kleverhauzu un lordu Kosu no (žlazgovas. Tāds bija rīcības komitejas lēmums, un Mortona pirmais uzdevums, sākot rosīgu dzīvi, iespējams, būs uzbrukt pilij, kura pieder viņa mīļotās tuvākajai radiniecei un kuru aizstāv viņas tēvocis majors Belendens, kam viņš ir tik daudz pateicības parādā! Viņš visā pilnībā izjuta, cik smagā stāvoklī nonācis, tomēr mierināja sevi ar domu, ka dumpinieku armijā iegūtā vara katrā ziņā ļaus viņam palīdzēt Tilitudlemas iemītniekiem, kas nekādos citos apstākļos nebūtu iespējams, turklāt nezaudēja cerību, ka spēs nodibināt saskaņu starp viņiem un prezbilcriešu armiju, lai garantētu drošu neitralitāti karā, kas varēja sākties kuru katru brīdi.

24. nodaļa

Kāds bruņinieks no kaujas jāj, Tā zirgu asins traipi klāj.

Finlejs

Tagad mums jāatgriežas pie Tilitudlemas cietokšņa un tā iemītniekiem. Otrā dienā pēc kaujas pie Loudonhilas, kad pirmie saules stari skāra tās nocietinājumu mūrus un aizstāvji bija atsākuši nostiprināšanas darbus, gatavojoties aplenkumam, sargs no augsta tornīša, kas bija iesaukts par Cietumsarga torni, pavēstīja, ka tuvojas jātnieks. Kad jātnieks jau bija tuvāk, pēc apģērba varēja redzēt, ka tas ir miesassargu gvardes virsnieks, bet pēc zirga lēnās gaitas un pār seglu loku sakņupušā jātnieka pozas bija skaidri noprotams, ka viņš ir vai nu slims, vai ievainots. Nekavējoties tika atvērti mazie vārtiņi, un pagalmā iejāja lords Evendeils, tik l>ezspēcīgs no asiņu zuduma, ka bez piepalīdzības nevarēja nokāpt no zirga. Kad viņš, kalpa balstīts, iegāja zālē, abas sievietes iekliedzās aiz pārsteiguma un izbīļa: bāls kā nāve, nošķiedies ar asinīm, dubļos savārtītā un saplēstā formas tērpā, ar saņudzējušiem, izspūrušiem matiem viņš vairāk līdzinājās spokam nekā dzīvam cilvēkam. Otrreiz sievietes iekliedzās aiz prieka par viņa izglābšanos.

—   Paldies Dievam, — teica lēdija Mārgarela, — ka jūs esat te un jums izdevies izbēgt no šiem asinskārajiem slepkavām, kas nogalinājuši tik daudz uzticīgu karaļa kalpu!

—   Paldies Dievam, — piebilda Edīte, — ka jūs esat te un atrodaties drošībā! Mēs baidījāmies no visļaunākā. Bet jūs esat ievainots, un es baidos, ka mēs maz ko varēsim palīdzēt.

—   Tie ir tikai zobena cirtieni, — atbildēja jaunais augstmanis, atslīgdams krēslā. — Sāpes nav nekādas sevišķās, un es pat nejustos noguris, ja nebūtu pazaudējis tik daudz asiņu. Bet es jāju uz šejieni nejau tādēļ, lai ar savu vārgumu sagādātu jums vairāk briesmu un raižu, bet gan, ja vien iespējams, palīdzētu tikt ar tām galā. Ko es varu darīt jūsu labā? Atļaujiet man, — viņš uzrunāja lēdiju Mārgaretu, — atļaujiet man domāt un rīkoties kā jūsu dēlam, mīļā kundze, kā jūsu brālim, Edīt.

Pēdējos vārdus viņš uzsvēra kā baidīdamies, ka mis Belen- dena, uzskatot viņu par uzbāzīgu pielūdzēju, varētu atteikties no viņa piedāvātajiem pakalpojumiem. Edīti neatstāja vienaldzīgu viņa smalkjūtība, taču šobrīd nebija laika apmainīties domām.

—   Mēs gatavojamies aizstāvēties, — ar lielu cieņu teica vecā dāma. — Mans vīrabrālis ir uzņēmies mūsu garnizona vadību, un mēs ar Dieva palīgu sarīkosim dumpiniekiem tādu uzņemšanu, kādu viņi ir pelnījuši.

—   Ar kādu prieku, — teica Kvendeils, — es piedalītos pils aizstāvēšanā! Bet pašreizējā stāvoklī cs būtu jums nasta, nē, pat vēl sliktāk: ja šie nelieši dabūtu zināt, ka pilī atrodas miesas- sardzes gvardes virsnieks, viņi mēģinātu par katru cenu to ieņemt. Turpretī, ja zinās, ka pili aizstāv tikai pašu ļaudis, viņi drīzāk varbūt dosies tālāk uz Glazgovu, nekā mēģinās to triecienā ieņemt.

—   Kā jūs tik slikti varat domāt par mums, milord, — teica Edīte augstsirdības uzplūdos, kas bieži izlaužas sievietei un tik labi viņai piestāv; viņas IkiIss drebēja uztraukumā, vaigus sārtoja cēlā sir- snība, kas diktēja viņai šos vārdus. — Vai jūs tik slikti domājat par saviem draugiem, ka pieļaujat, it kā tādi apsvērumi varētu pamudināt viņus liegt jums patvērumu un aizsardzību brīdī, kad jūs pats nespējat aizstāvēt sevi un kad visa apkārtne ir pilna ar ienaidniekiem? Vai Skotijā ir kaut viena būdiņa, kuras saimnieki atļautu savam dārgam draugam atstāt to tādos apstākļos? Un kā jūs varat iedomāties, ka mēs atļausim jums iet prom no pils, kas ir pietiekami stipra, lai aizsargātu mūs pašus?

—   Lai lords Evendeils nemaz nedomā par to, — teica lēdija Mārgareta. — Es pati pārsiešu viņa ievainojumus, tas ir vienīgais, ko kara laikā var darīt veca sieva, Iret pamest Tilitudlemas pili, kad ienaidnieka zobens ir pacelts, lai to izpostītu… To es neļautu visvienkāršākajam kareivim, kas jebkad valkājis karaļa armijas mundieri, kur nu vēl jaunajam lordam Even- deilam. Mūsu nams nav no tiem, kam vajadzētu ciest tādu negodu. Tilitudlemas pili arsavu apmeklējumu ir pārāk izcēlusi viņa svētītā…

Sajā vietā viņas runu pārtrauca majora ienākšana.

—    Mēs saņēmām gūstekni, mīļo tēvoci, — paziņoja Edīte, — ievainotu gūstekni, un viņš grib bēgt prom no mums. Jums jāpalīdz mums noturēt viņu ar varu.

—   Lords Evendeils! — iesaucās vecais majors. — Tas man sagādā ne mazāku prieku, kā sagādāja pirmais paaugstinājums. Kleverhauzs teica, ka jūs esot nogalināts vai vismaz pazudis bez vēsts.

—   Es būtu nogalināts, ja nebūtu bijis jūsu drauga, — mazliet satraukti teica lords Evendeils, nodurdams acis, it kā negribētu redzēt, kādu iespaidu viņa vārdi atstās uz mis Belendenu. — Es paliku bez zirga, man nebija iespējas aizstāvēties, un viens no nemierniekiem jau pacēla zobenu, lai nogalinātu mani, kad jaunais misters Mortons, tas apcietinātais, kura liktenis jums tā rūpēja vakarrīt, augstsirdīgi iejaucies, izglālia mani no nāves un sagādāja man visu bēgšanai nepieciešamo.

Kad tas bija pateikts, mokoša ziņkāre guva virsroku pār sākotnējo apņēmību; lords Evendeils pacēla acis, paskatījās uz Edīti un iedomājās, ka redz sārtumu meitenes vaigos, mirdzumu viņas acīs un prieku, dzirdot, ka viņas mīļotais ir drošībā un brīvībā un līksmi par to, ka viņš nav piekāpies šajā augstsirdības sacensībā. Tādas jūtas Edīti patiešām bija pārņēmušas, l»el tām klāt jaucās sajūsma par atklātību, ar kādu lords Evendeils bija steidzis pienācīgi novērtēt sava laimīgā sāncenša nopelnus un atzīt, ka viņš, ļoti iespējams, labprātāk būtu pateicību parādā vienalga kam, tikai ne Mortonam.

Majors Belcndens, kas nekad nebūtu pamanījis šīs jūtas, pat ja tās būtu izrādītas uzkrītošāk, apmierinājās ar to, ka sacīja:

—  Tā kā Henrijam Mortonam ir ietekme šo neliešu vidū, es priecājos, ka viņš to izmantojis šādā veidā, bet cs ceru, ka viņš tiks no tiem vaļā, cik ātri vien iespējams. Man par to nav nekādu šaubu. Es zinu viņa uzskatus un zinu, ka viņš jūt riebumu pret šo ļaužu liekulību un divkosību. Tūkstošiem reižu esmu dzirdējis, kā Mortons smejas par veco pedantisko prezbiteri, nelieti l'aundtekstu, kas, tik ilgus gadus izmantojis valdības indulgenci, tagad, līdzko izcēlusies šī jezga, parādījis savu īsto seju un ar trim ceturtdaļām savas apcirptās draudzes devies apvienoties ar šo fanātiķu pūli. Bet kā jums, milord, izdevās izvairīties no vajāšanas, kad bi jāt atstājis kaujas lauku?

—   Es joņoju, glābjot dzīvību, kā mazdūšīgs bruņinieks, — ar smaidu atbildēja lords Evendeils. — Es izvēlējos ceļu, uz kura, kā man likās, bija vismazākā iespēja uzdurties ienaidniekam, un uz pāris stundām atradu patvērumu… diezvai jūs uzminēsit, kur.

—  Varbūt Breklēnas pilī, — minēja lēdija Mārgareta, — vai kāda cita lojāla džentlmeņa mājā?

—   Nē, kundze. Ne vienā vien tādā mājā es tiku atraidīts ar dažādiem sīkiem ieganstiem aiz bailēm no ienaidnieka, kas bija man uz pēdām, bet es atradu slēptuvi būdiņā pie kādas nabadzīgas atraitnes, kuras vīrs pirms trim mēnešiem bija kritis apšaudē ar vienu no mūsu nodaļām, l>et abi dēli tieši šajā laikā bi ja kopā ar nemierniekiem.

—   Ko jūs sakāt! — izsaucās lēdija Mārgareta. — Vai tiešām tāda fanātiķe bija spējīga uz tādu augstsirdību? Bet viņa, jādomā, nav vienis prālis ar saviem tuviniekiem?

—   Gluži otrādi, kundze, — turpināja jaunais augstmanis.

Vispār viņa bija nelokāma prezbiteriete, bet saprata, kādas

briesmas man draud un cik nožēlojamā stāvoklī esmu nonācis, un saskatīja manī savu tuvāko, aizmirsdama, ka esmu karaļa piekritējs un karavīrs. Viņa pārsēja manas brūces, atvēlēja man savu gultu, nobēdzināja mani no dumpiniekiem, kas meklēja savus noklīdušos cīnītājus, paēdināja mani un nelaida ārā no slēptuves, kamēr nebija pārliecinājusies, ka varu droši nokļūt līdz šai pilij.

—  Tā bija cēla rīcība, — teica mis Belendena, — un es ceru, ka jums kādreiz būs izdevība viņai atlīdzināt par labo sirdi.

—   Šo nelaimīgo apstākļu dēļ, mis Belendena, man aiz muguras ir vesela virkne tamlīdzīgu parādu, — atbildēja lords Evendeils, — bet, kad radīsies izdevība pateikties, labas gribas man netrūks.

Tagad visi ņēmās pierunāt lordu Evendeilu atsacīties no nodoma atstāt pili, l>et majora Belendena argumenti bija vispārliecinošākie:

—   Jūsu klātbūtne pilī būs ļoti noderīga, varbūt pat pilnīgi nepieciešama, milord, lai ar jūsu autoritāti uzturētu disciplīnu starp kareivjiem, kurus Kleverhauzs atstājis mūsu garnizonā un kuri neatstāj sevišķi kārtīgu cilvēku iespaidu; turklāt tieši šādā pašā nolūkā pulkvedis piešķīra mums tiesības aizturēt katru viņa pulka virsnieku, kam gadītos jāt garām pilij-

—   Tas ir neapgāžams arguments, — teica lords Evendeils, — jo pierāda man, ka mana atrašanās te, kaut arī šobrīd esmu tik bezspēcīgs, var būt noderīga.

—    Kas attiecas uz jūsu ievainojumiem, milord, — sacīja majors, — tad, ja vien lēdija Belendena apņemsies cīnīties ar drudzi, ja jums tāds piemetīsies, tad es varu galvot, ka mans vecais cīņu biedrs Gedeons Paiks pārsies katru nobrāzumu ne sliktāk kā jebkurš bārddziņu un ķirurgu apvienības loceklis. Montrouza laikā viņš ieguva pietiekamu praksi, tāpēc ka mums, kā pats labi saprotat, bija maz izglītotu armijas ķirurgu. Tātad jūs esat ar mieru palikt pie mums?

—    Iemesli, kas mani mudināja alstāt pili, — leiea lords Evendeils, palūkodamies uz Edīti, — kaut arī likās pietiekami svarīgi, katrā ziņā zaudē savu nozīmi pēc tam, kad jūs mani pārliecinājāt, ka varu būt noderīgs. Vai drīkstu jautāt, major, kādus aizsardzības līdzekļusjūs esat sagatavojuši un kādi irjūsu plāni? Varbūt es varu kopā ar jums apskatīt aizsardzības darbus?

Mis Belendenai nepalika apslēpts, ka lords Evendeils ir miesīgi un garīgi bezgala noguris.

—   Es domāju, ser, — viņa teica majoram, — ka, ja jau lords Evendeils piekrīt kļūt par mūsu garnizona virsnieku, tad vispirms jums jāprasa no viņa pilnīga pakļaušanās jūsu pavēlēm, jāliek doties uz viņa istabu un mazliet atpūsties, pirms viņš sāk pildīt savus jaunos pienākumus.

—    Edītei taisnība, — piekrita vecā lēdija, — jums tūlīt jāliekas gultā, milord, un jāieņem pretdrudža zāles, ko es pali savām rokām uztaisīšu, bet mana istabene misis Marta Vedela pagatavos cāli mūku gaumē vai kādu citu tikpat vieglu ēdienu. Vīnu es neieteiktu. Džon Gjudžil, pasakiet saimniecības vadītājai, lai sakārto istabu ar baldahīnu. Lordam Evendeilam nekavējoties jāliekas gultā. Lai Paiks noņem pārsējus un apskata ievainojumus.

—   Tā ir skumja gatavošanās, kundze, — sacīja lords Evendeils, pateicies lēdijai Mārgarelai un grasīdamies iet ārā no zāles, — bet esmu spiests paklausīt jūsu gaišības norādījumiem; ceru, ka jūsu māka palīdzēs man drīz kļūt par kaujasspējīgāku pils aizstāvi, nekā varu būt pašlaik. Jums pēc iespējas ātrāk jāsadziedē mans ķermenis, tāpēc ka pagaidām, kamēr kopā ar jums ir majors Belendens, mana galva jums nav vajadzīga.

Ar šiem vārdiem viņš izgāja no zāles.

—   Lielisks jauneklis un tāds atturīgs, — noteica majors.

—   Ne miņas no iedomības, — sacīja lēdija Mārgareta, — kas nereti liek jauniešiem uzskatīt, ka viņi labāk par pieredzējušiem cilvēkiem zina, kā ārstējamas viņu kaites.

—    Un tik cildens un glīts jauneklis, — piebilda Džcnija Denisone, kas bija ienākusi, šai sarunai beidzoties, un tagad palikusi zālē divatā ar savu kundzi, tāpēc ka majors bija aizgājis kārtot tālāk savas karalietas, bet lēdija Mārgareta devusies gatavot zāles.

Par atbildi uz šiem slavinājumiem Edīte tikai nopūtās, taču, kaut arī klusēja, labāk par visiem juta un zināja, cik pelnīti šīs uzslavas saņem cilvēks, kuram tās domātas. Tomēr Dženija turpināja savu uzbrukumu.

—  Galu galā taisnību vien saka lēdija Mārgareta — nav tāda prezbiterieša, uz ko varētu paļauties; visi viņi ir neuzticami, nolādēti paklīdeni. Kas to būtu domājis, ka jaunais Milnvuds un Kadijs lledrigs ir uz vienu roku ar šiem dumpīgajiem neģēļiem?

—   Kāpēc tu atkārto šīs neiedomājamās blēņas, Dženij? — saērcināta jautāja viņas jaunā kundze.

—    Es zinu, kundze, ka jums ir nepatīkami to dzirdēt, — bezbailīgi atbildēja Džcnija, — un arī man nav sevišķi patīkami stāstīt, bet to pašu jūs varat uzzināt no kura katra, tāpēc ka visa pils par to vien skandina.

—   Ko skandina, Dženij? Vai tu gribi pataisīt mani traku? — nepacietīgi jautāja Edīte.

—  Tikai to, ka I lenrijs Mortons no Milnvudas ir uz vienu roku ar dumpiniekiem un ir viens no viņu galvenajiem vadoņiem.

—   Tie ir meli! — teica Edīte. — Viszemiskākais apmelojums! Un tu iedrošinies atkārtot šīs blēņas! Henrijs Mortons nav spējīgs uz tādu nodevību pret savu karali un dzimteni… uz tādu cietsirdību pret mani… pret… pret visiem tiem nevainīgajiem un neaizsargātajiem upuriem, kam jācieš pilsoņu karā… fcls tev vēlreiz saku — viņš galTgi, nekādā veidā nav uz to spējīgs.

—   Dārgā, dārgā mis Edīte, — joprojām neatlaidās Dženija, — jaunie cilvēki ir jāpazīst labāk, nekā es viņus pazīstu, un es vēlētos, kaut varētu iepriekš pateikt, uz ko viņi ir un uz ko nav spējīgi. Bet tur ir bijis kareivis Toms un vēl viens puisis; galvā viņiem bijušas mazas cepurītes, mugurā pelēki pledi; viņi izskatījušies pēc zemniekiem un devušies uz turieni izlūkos, un viņi pabijuši starp dumpiniekiem un atgriezušies ar ziņu, ka redzējuši jauno Mortonu uz viena no tiem dragūnu zirgiem, kas noķerti pie Loudonhilas, ka viņš bijis bruņojies ar palašiem un pistolēm un neviens cits kā viņš bijis pa draugam ar pašu galveno viņiem, un mācījis un komandējis ļaudis, bet viņam pa pēdām seržanta Bosvela izšūtajā vestē jājis Kadijs, un tam galvā bijusi nošļaupla cepure ar zilu lenšu pušķi (Kadijam vienmēr patikušas zilas lentes) un mugurā kruzuļains krekls kā tādam lordam… Varu iedomāties, kāds viņš izskatās šajā tērpā!

—   Dženij, — steigšus sacīja viņas jaunā kundze, — nevar būt, ka šie cilvēki stāsta taisnību; mans tēvocis līdz šim neko tādu nav dzirdējis.

—   Tāpēc ka Toms llelidejs, — atbildēja istabene, — atjāja piecas minūtes vēlāk par lordu Evendeilu un, uzzinājis, ka viņa augstība ir pilī, apzvērēja (pagāns tāds!), lai viņš nolādēts, ja raportēs, tā viņš teica, par saviem jaunumiem majoram Belen- denam, ja garnizonā ir viņa paša pulka virsnieks. Tā viņš nolēma neko nestāstīt, kamēr nākamajā rītā nebūs pamodies lords Evendeils; to viņš pateica man vienīgajai (te Dženija nodūra acis), lai pamocītu ar ziņām par Kadiju.

Ak tu, muļķa meitene! — sacīja Edīte, kļūdama nedaudz mundrāka. — To visu viņš izdomājis, lai tevi pakaitinātu.

—   Nē, nevar būt, kundze; Džons Gjudžils ieveda otru dragūnu (tas ir pavecs vīrs ar rupjiem vaibstiem, es nezinu, kā viņu sauc) pagrabā un ielēja viņam kausiņu brendija, lai uzostītu jaunumus, un viņš vārds vārdā pateica to pašu, ko Toms lleli- dejs, un misters Gjudžils tā sadusmojās, ka savukārt izstāstīja mums visiem, un viņš apgalvo, ka šī sacelšanās sākusies mūsu kundzes, majora un lorda Evendeila muļķības dēļ, jo viņi vakarrīt lūguši piedot jaunajam Mortonam un Kadijam un, ja tie abi būtu sodīti, tad visā zemē valdītu miers… Taisnību sakot, es esmu tādās pašās domās.

So pēdējo piezīmi Dženija piemetināja savam stāstam aizvainojumā par savas kundzes ārkārtīgo, nepārvaramo neticību. Taču tūlīt pat viņa nobijās, redzot, kādu iespaidu šīs vēstis atstājušas uz jauno kundzi; šis iespaids bija divi ik spēcīgs tāpēc, ka mis Belendena bija audzināta anglikāņu baznīcas principu un aizspriedumu garā. Edītes seja kļuva mironīgi bāla, elpa tik smaga, it kā būtu klāt pēdējā stundiņa, kājas tik vārgas, ka nespēja noturēt viņas smagumu, un meitene, gandrīz vai ģībdama, drīzāk saļima, nekā apsēdās uz viena no zālē stāvošajiem krēsliem. Dženija šļakstīja viņai sejā aukstu ūdeni, atraisīja korseti un lika lietā visus līdzekļus, ko lieto šādās nervu lēkmju reizēs, bet no tā nebija nekāda labuma.

—  Dievs, piedod man! Ko es esmu izdarījusi! — nožēlā izsaucās istabene. — Kaut man būtu nogriezta mēle! Kas būtu domājis, ka viņa to tik ļoti ņems pie siids un vēl jaunā cilvēka dēļ? Ak mis Edīte… dārgā mis Edīte, nepievērsiet tam uzmanību, varbūt nemaz nav taisnīlvi tas, ko es te sarunāju… Ak, kaut man pipari būtu uz mēles! Visi saka, ka vienā jaukā dienā tā mani iegrūdīšot postā. Un ja nu nāk milēdija? Vai majors? Turklāt viņa sēž tronī, kurā neviens nav apsēdies kopš tā rīta, kad te bija karalis! Ak vai, ko lai iesāku? Kas tagad būs ar mums? /

Kamēr Dženija Denisone tā apraudāja sevi un savu kundzi, Edīte lēni atguvās no lēkmes, kurā viņu bija iegrūdusi negaidītā vēsts.

—   Ja viņš būtu bijis nelaimīgs, — teica Edīte, — es nekādā gadījumā nebūtu viņu pametusi. Un es to arī neizdarīju, kaut arī zināju, ka mana iejaukšanās draud ar briesmām un negodu. Ja viņš būtu miris, es sērotu par viņu, ja būtu neuzticīgs, piedotu viņam, liet viņš ir sacēlies pret karali, nodevis savu dzimteni, kļuvis par draugu un biedru rīkļurāvējiem un visparastākajiem slepkavām, par visa cēlā vajātāju, atklātu un zaimojošu visa svētā ienaidnieku… Es izraušu viņu no savas sirds, pat ja man būtu jānoasiņo.

Viņa noslaucīja acis un veicīgi piecēlās no lielā krēsla (jeb troņa, kā to mēdza saukt lēdija Mārgareta), l)et pārbiedētā istabene steidza uzbužināt uz krēsla gulošo spilvenu, lai nebūtu redzams, ka kāds ir sēdējis šajā svētajā vietā, kaut arī pats karalis Kārlis, ņemot vērā viņa svaidītā krēsla nejaušās uzurpatores jaunību un skaistumu, kā arī viņas I »ēdas, varbūt nebūtu uztvēris to kā savas augstās personas aizskārumu. To izdarījusi, viņa pasteidzās līdzjūtīgi piedāvāt roku Edītei, kas dziļās pārdomās staigāja pa zāli.

—    Atbalstieties uz manas rokas, kundze, labāk gan atbalstieties uz manas rokas; visas bēdas pāriet un, bez šaubām…

—   Nē, Dženij, — stingri atbildēja Edīte, — tu redzēji manu vājumu, bet tagad redzēsi manu spēku.

—   Bet jūs balstījāties uz manas rokas torīt, mis Edīte, kad bijāt tik noskumusi.

—   Noklīdušām un grēcīgām jūtām var būt vajadzīgs atbalsts, bet pienākuma apziņa rod atbalstu pati sevī; tomēr es nerīkošos pārsteidzīgi, es centīšos izprast viņa rīcības iemeslus… un tad… saraušu saites ar viņu uz visiem laikiem, — tāda bija jaunās kundzes stingrā un noteiktā atbilde.

Edītes vārdu pārsteigta, nevarēdama nedz saprast viņas rīeības motīvus, nedz pienācīgi novērtēt viņas apņēmību, Dže- nija nomurmināja caur zobiem:

— 1.ai nu kā, bet, kad pirmais uzplūdums būs pāri, mis Edīte uztvers visu to tikpat viegli kā es un vēl vieglāk, un varu galvot, ka neesmu raizējusies par Kadiju Hedrigu ne uz pusi tik daudz kā viņa par jauno Mortonu. Turklāt nav nemaz tik slikti, ja ir draugi abās pusēs: ja vigiem izdosies ieņemt pili, bel šķiet, ka las var notikt, tāpēc ka mums ir maz pārtikas, bet dragūni izrij visu pa tīro, tad Mortons un Kadijs būtu uzvarētāji un viņu draudzība būtu zelta vērta… Par to es domāju jau šorīt, pirms vēl izdzirdēju mūsu jaunumus.

Tā mierinādama sevi, kalpone atgriezās pie saviem parastajiem pienākumiem, bet kundze, palikusi viena, pūlējās izdomāt, kā ar visām saknēm izraut no sirds jūtas, kuras līdz šim bija lolojusi pret Henriju Mortonu.

25. nodaļa

Man līdzi, draugi, Irierirnā vēlreiz!

« Henrija V»

Tās pašas dienas vakarā pils iemītnieki uz visas iegūtās informācijas pamata nosprieda, ka nemiernieku armija mazā gaismiņā var sākt virzīšanos uz Tilitudlemu. Apskatījis lorda Evendeila ievainojumus, Paiks atzina, ka kopumā tie ir labā stāvoklī. Brūču bija daudz, taču neviena neradīja bažas, un asiņu zudums, l>et varbūt arī lēdijas Mārgaretas izslavētie līdzekļi bija novērsuši drudzi, tā ka, neraugoties uz nelielajām sāpēm un stipro vārgumu, slimnieks apgalvoja, ka varot staigāt,

balstoties uz spieķa. Sājos apstākļos viņš atteicās palikt istabā, uzskatot, ka ar savu klātbūtni iedrošinās kareivjus, un cerot, ka varēs ar šādiem tādiem papildinājumiem uzlabot aizsardzības plānu, ko majors, iespējams, bija sastādījis atbilstoši novecojušiem karamākslas paraugiem, Lords Evendeils labi pārzināja šīs lietas un varēja būt noderīgs ar saviem padomiem, tāpēc ka agrā jaunībā bija dienējis Francijā un Nīderlandē. Tomēr jau paveiktajā maz kas bija grozāms, un, ja pārtikas krājumi nebūtu tik trūcīgi, tad nebūtu ko baidīties par tāda stipra cietokšņa drošību, ņemot vērā, cik nepieredzējuši bija uzbrucēji, kas to apdraudēja.

Līdz ar rītausmu lords Kvendeils un majors Belendens bija atkal uz nocietinājumu mūriem, vēl un vēlreiz pārbaudīdami kaujas gatavību un nepacietīgi gaidīdami ienaidnieka parādīšanos. Jāpiezīmē, ka tagad izlūki regulāri piegādāja ziņas, bet majors ar nicinājuma pilnu neuzticību izturējās pret vēsti, ka Mortons ar ieročiem rokā ir nostājies pret valdību.

—   Es labāk pazīstu šo puisi, — tā bija vienīgā piezīme, ko viņš uzskatīja par vajadzīgu bilst. — Māsu zēni nav uzdrošinājušies pieiet tuvāk, un vai nu viņus ir maldinājusi neparasta līdzība, vai arī viņi ir saklausījušies kādu izdomājumu.

—     Es jums nepiekrītu, major, — atbildēja lords Evendeils. — Es domāju, ka jūs tomēr ieraudzīsi! šo jauno cilvēku dumpinieku priekšgalā, un, kaut arī es jutīšos līdz sirds dziļumiem apbēdināts, tas mani nepārsteigs.

—   Jūs neesat labāks par Kleverhauzu, — teica majors, — kas man vakarrīt ar putām uz lūpām mēģināja iegalvot, ka šis jauneklis, visdrosmīgākais un vislabāk izglītotais zēns, kādu es jebkad esmu pazinis, gaidot izdevību nostāties dumpinieku priekšgalā.

—   Ņemot vērā to, ko viņš izbaudījis pats uz savas ādas, kā arī pret viņu vērstās apsūdzības, — teiea lords Evendeils, — kas cits viņam atliek? Ja runa ir par mani pašu, tad es patiešām nezinu, ko viņš pelnījis visvairāk — nosodījumu vai līdzjūtību.

—   Nosodījumu, milord? Līdzcietību! — kā atbalss atsaucās šādas jūtelības pārsteigtais majors. — Viņš ir pelnījis cilpu, neko vairāk, un, ja viņš būlu mans miesīgs dēls, es ar prieku noskatītos, kā viņu pakar… Nosodījumu, ko tu neteiksi! Bet jūsu gaišība taču nevar domāt to, ko jums labpatīk runāt…

—   Goda vārds, major Belenden, kopš kāda laika es uzskatu, ka mūsu politiķi un prelāti ir noveduši šo zemi līdz galējam aizkaitinājumam un ar visādām varmācībām atgrūduši ne vien zemākos slāņus, l>ct arī tos no augstākajiem slāņiem, kurus kārtu aizspriedumi vai galma intereses nesaista pie viņu karoga.

—    Es neesmu politiķis, — atbildēja majors, — un neko nesaprotu no šiem smalkumiem. Bet mans zobens pieder karalim un, kad viņš pavēl, es to velku ārā viņa dēļ.

—   Cerams, — teica jaunais lords, — jūs saprotat, ka es rīkošos tāpat kā jūs, kaul arī no visas sirds vēlos, kaut mūsu pretinieki būtu ārzemnieki. Bet tagad nav īstais laiks par to strīdēties, jo tur jau viņi nāk un mums jāaizstāvas, kā vien varam.

Kamēr lords Evendeils izrunāja šos vārdus, uz ceļa, kas šķērsoja uzkalnu un no turienes vijās lejup iepretī pilij, parādījās nemiernieku avangarda nodaļa. Taču lejā nemiernieki nenāca, it kā baidītos, ka tādējādi viņu kolonnas var nokļūt cietokšņa artilērijas apšaudes lokā. Bet viņu spēki, kas sākumā likās ne visai lieli, sakļāvās tik blīvās rindās, ka, spriežot pēc uzkalna virsotnē iznākušajām masām, šķita ievērojami. Abas puses piesardzīgi nogaidīja, un, kamēr ļodzīgās dumpinieku rindas mīdījās uz vietas kā no aizmugures spiestas vai nezinādamas, kurp doties tālāk, viņu daudzveidībā gleznainos ieročus apspīdēja lēcošā saule, kuras stari atblāzmojās pīķu, mus- kešu, alebaržu un kaujas cirvju mežā. Bruņotā masa viļņojās dažas minūtes, līdz priekšā izjāja trīs vai četri vīri, acīmredzot vadoņi, un sapulcējās uz pauguriņa tuvāk pilij. Džons Gjudžils, kas šo to saprata no artilērijas, notēmēja ar lielgabalu uz šo nošķīrušos grupiņu.

—   Es palaidīšu vaļā piekūnu (tā sauca šo lielgabaliņu), es palaidīšu piekūnu, līdzko jūsu augstība dos komandu; ticiet man, spalvas vien viņiem pajuks!

Majors paskatījās uz lordu Evendeilu.

—    Pagaidiet mazliet, — teica jaunais augstmanis, — viņi sūta pie mums savu pārstāvi.

Patiešām, viens no jātniekiem šajā brīdī nolēca no zirga un, piesējis pie pīķa balta auduma gabalu, nāca uz pili, !>et majors un lords Evendeils, nokāpuši no galvenā nocietinājuma mūra, gāja viņam pretī līdz pirmajai barikādei, uzskatīdami, ka nebūtu prātīgi ielaist parlamentārieti teritorijā, ko viņi gatavojās aizstāvēt. Līdzko dumpinieku sūtnis devās ceļā, pārējie jātnieki, kā paredzēdami, ka Džona Cjudžila gatavošanās nesola viņiem neko labu, pameta pauguru, uz kura nule kā bija apspriedušies, un atgriezās pie galvenajiem spēkiem.

Kovenantiešu parlamentārieti, spriežot pēc viņa sejas izteiksmes un izturēšanās, bija pilnīgi pārņēmis viņa sektas locekļiem raksturīgais iekšējais lepnums, seja bija savilkta nievīgā grimasē, puspievērtās acis, šķiet, nevēlējās pazemoties līdz apkārtējās zemes niecības vērošanai; viņš gāja, ik uz soļa izvēršot zābaku purngalus uz āru, it kā izrādot nicinājumu pret zemi, ko tie mina. Lords Evendeils nevarēja apspiest smaidu, redzot šo neparasto figūru.

—   Vai jūs kādreiz esat redzējis tādu ķēmīgu marioneti? — viņš jautāja majoram Belendenam. — Var domāt, ka viņš kustas uz atsperēm. Kā jūs domājat, vai viņš prot runāt?

—   0 jā, — atbildēja majors, — šķiet, ka las ir viens no maniem seniem paziņām, īsts puritānis, kas izaudzis no farizejiska ierauga… Pagaidiet, viņš nokrekšķinās un iztīra rīkli; viņš laikam grib vērsties pie mūsu pils ar sprediķa beigu daļu, nevis ar parasto taures signālu.

Vecais karavīrs, kam savā laikā bijis ne mazums iespēju iepazīties ar šiem sektantiem, nebija kļūdījies savā minējumā: šis Longkeilas muižnieks — tas nebija neviens cits kā viņš pats — nevis iesāka ar prozaiskiem ievadvārdiem, bet Slentora* balsī sāka vilkt vārsmu no divdesmit ceturtā psalma: — Lai vārti augšup paceļas, Bet durvis mūžīgās Lai atveras!

—  Es taču teicu jums, — sacīja majors Evendeilam, iziedams barikādes priekšā un noprasīdams parlamentārietim, kālab viņš gluži kā jērs stiprā vējā tik sērīgi blēj pie pils vārtiem.

—    Esmu ieradies, — atbildēja sūtnis augstā un griezīgā balsī, iztikdams bez parastajiem sveicieniem vai cieņas aplie- cinājumiem, — esmu ieradies Svinīgās līgas un dievišķās kovenanta armijas vārdā runāt ar diviem grēcīgiem ļaundariem: ar Viljamu Maksvelu, ko sauc par lordu Evendeilu, un Mailsu Belendenu no Carnvudas.

—   Un kas jums ir sakāms Mailsam Belendenam un lordam Evendeilam? — atjautāja majors.

—  Vai jūs esat šīs personas? — Longkeilas muižnieks jautāja tajā pašā asajā, augstprātīgajā un izaicinošajā tonī.

—  Tie paši, ja nav labāku, — atbildēja majors.

—  Tādā gadījumā, lūk, oficiāls uzaicinājums padoties, — teica sūtnis, sniegdams papīru lordam Evendeilam, — liet te privāta vēstule Mailsam Belendenam no kāda dievticīga jaunekļa, kas ir

(irieķu kareivis. Trojas kara dalībnieks, kam bijusi pērkonīga balss.

pagodināts kļūt par vienas mūsu karaspēka daļas priekšnieku. Airi izlasiet tos, un lai Dievs ir žēlīgs un piešķir jums saprātu gūt labumu no šo papīru satura, kaut arī par to ir stipri jāšaubās.

Uzaicinājums padoties skanēja šādi:

«Mēs, muižnieku, garīdznieku un citu pašlaik apbruņoto brīvības un īstas ticības aizstāvju izvēlētie un apstiprinātie vadoņi, brīdinām un aicinām Viljamu, lordu Evendeilu, un Mailsu Belendenu no Carnvudas, un visus citus pašlaik apbruņotos, kas veido Tilitudlemas pils garnizonu, atdot minēto pili ar izdevīgiem žēlastības nosacījumiem un brīvu izeju no cietokšņa ar visu iedzīvi un mantām, pretējā gadījumā lās aizstāvji tiks iznīcināti ar uguni un zobenu saskaņā ar kara likumiem, kurus attiecina uz tiem, kas nepiekāpjas šīm prasībām. Un lai Dievs aizstāv savu taisno lietu!»

Šo aicinājumu bija parakstījis Džons Belfurs no Bērlijas kā kovenanta armijas virspavēlnieks savā un pārējo vadoņu vārdā.

Vēstule majoram Belendenam bija no Henrija Mortona. Tā skanēja šādi:

«Mans godājamais draugs, es baidos, ka esmu spēris soli, kas, izraisot vēl daudzas citas bēdīgas sekas, izpelnīsies arī bargu nosodījumu no jūsu puses. Taču esmu pieņēmis šo lēmumu godīgi, neliekuļoti un ar pilnīgu savas sirdsapziņas atbalstu. Es vairs nevaru paciest, ka tiek mīdītas kājām manas un manu tuvāko tiesības, ierobežota mūsu brīvība, aizskarta mūsu cilvēciskā cieņa un bez likumīga pamata un tiesas izlietas mūsu asinis. Providence ar pašu apspiedēju varmācību tagad, liekas, ir parādījusi mums ccļu uz atbrīvošanos no šīs neizturamās tirānijas, un es neuzskatu par brīva cilvēka vārda un tiesību cienīgu to, kas, domājot tāpat kā es, izvairīsies ar ieroci aizstāvēt savu dzimto zemi. Lai Dievs, kas pazīst manu sirdi, ir mans liecinieks, ka man svešs nevaldāmais niknums, kas pārņēmis apspiestos un izmocītos cietējus, ar kuriem es patlaban sa- darbojos. Mana viskarstākā un visdziļākā vēlēšanās ir, kaut kārtīgi, saprātīgi un savaldīgi cilvēki no abām partijām kopīgiem pūliņiem darītu galu šim pretdabiskajam karam un iestātos miers, kas, nepārkāpjot konstitūcijā noteiktās karaļa tiesības, pašreizējās militārās varas patvaļas vietā nodrošinātu taisnīgu likumu darbību un, ļaujot katram godāt Dievu saskaņā ar savu sirdsapziņu, ar saprātīgu un lēnīgu vadību slāpētu fanātisko entuziasmu, nevis ar vajāšanu un neiecietību novestu to līdz neprātam.

Varat iedomāties, cik grūti man, turoties pie šādiem ieskatiem, bruņotam tuvoties jūsu godājamās radinieces mājai, ko jūs acīmredzot esat nolēmuši aizstāvēt. Atļaujiet man mēģināt jūs pārliecināt, ka šāda jūsu rīcība novedīs tikai pie asinsizliešanas; ja mūsu trieciens būs nesekmīgs, mums pietiek spēka aplenkt pili un ar badu piespiest jūs padoties, jo mēs esam pārliecināti, ka jūs ar saviem pieticīgajiem pārtikas klājumiem nespējat izturēt ilgstošu aplenkumu. Man sāp sirds, iedomājoties, kas jums tādā gadījumā būs jāizcieš un kas no tā cietīs vissmagāk.

Nedomājiet, mans cienījamais draugs, ka es jums piedāvāju noteikumus, kas var mest ēnu uz jūsu augsto un nevainojamo reputāciju, ko esat sen un pelnīti iemantojis. Ja valdības armijas karavīri (kam es nodrošināšu brīvu aiziešanu) tiks aizvākti no jūsu pils, ticiet man, nojums neprasīs neko vairāk kā goda vārdu ievērot neitralitāti šā nelaimīgā kara laikā un es gādāšu, lai tiklab lēdijas Mārgarelas, kā jūsu īpašums būtu neaizskarams un pilī neliktu ievests mūsu garnizons. F.s varētu pateikt daudz ko par labu šim priekšlikumam, bet, tā kā šobrīd jūsu acīs varu izskatīties pēc noziedznieka, tad baidos, ka mani argumenti kā no naidīgas nometnes nākoši zaudēs savu spēku. Tāpēc nobeigumā gribu jums apliecināt, ka, lai arī kādas turpmāk būtu jūsu jūtas pret mani, mana pateicība jums nekad nemazināsies un neizgaisīs no manas atmiņas, un tas būtu vislaimīgākais brīdis manā mūžā, kad cs to varētu pierādīt ar pārliecinošākiem līdzekļiem nekā tukši vārdi. Tāpēc, kaut arī pirmajā dusmu uzplūdā jūs varat noraidīt manu priekšlikumu, lai tas nekavē jūs atgriezties pie tā, ja turpmākie notikumi padarīs šo priekšlikumu jums pieņemamāku, jo, lai kad un lai kādā veidā man gadītos jums pakalpot, tas vienmēr sagādātu vislielāko gandarījumu

I lenrijam Mortonam.»

Ar neslēptu sašutumu izlasījis garo vēstuli, majors Belen- dens iedeva to lordam Evendeilam.

—   Es nekad nebūtu ticējis, — viņš teica, — ka tas nāk no Henrija Mortona, kaut to būtu apzvērējusi puse cilvēces. Ak, šis nepateicīgais, dumpīgais nodevējs! Aukstasinīgais dumpinieks, kurā nav ne miņas no fanātisma, kas silda aknas tādam jukušam ģeķim kā šis mūsu draudziņš parlamentārietis. Bet man vajadzēja gan atcerēties, ka Mortons ir prezbiterielis, man bija jāzina, ka es audzēju vilcēnu, kura velnišķīgā daba pamodīsies, un ka pie pirmās izdevības viņš mani saplosīs. Ja svētais Pāvils nonāktu atkal zemes virsū un būtu prezbiteris, pēc trim mēnešiem viņš būtu dumpinieks; tas viņiem ir asinīs.

—   Tātad, — teica lords Evcndcils, — es neiesaku piekrist viņu noteikumiem, bet, ja mūsu pārtikas krājumi izsīks un mēs nesaņemsim palīdzību no Edinburgas vai Glazgovas, manuprāt, mums tomēr būs jāizmanto šī iespēja, lai neskartas izvestu no pils vismaz sievietes.

—   Viņas pacietīs it visu, lai tikai nebūtu jāpieņem šā sald- vārdīgā liekuļa aizgādība, — ar sašutumu atbildēja majors. — Pretējā gadījumā es neuzskatītu viņas pāršāvām radiniecēm. Bet nu mums ir jāatlaiž cienījamais parlamentārietis. Mans draugs, — viņš uzrunāja Longkeilu, — pasakiet saviem vadoņiem un visam tam baram, ko viņi tur pretī ir savākuši, ka, ja viņi nav sevišķi pārliecināti par savu galvaskausu stiprumu, es neieteiktu Irickties ar tiem pret šiem vecajiem mūriem. Un lai viņi vairs nesūta parlamentāriešus, citādi mēs pakārsim šo ziņnesi atmaksai par korneta Grema noslepkavošanu.

Noklausījies šo atbildi, parlamentārietis atgriezās pie tiem, kas bija viņu sūtījuši. Viņš nebija vēl lāgā ticis līdz galvenajiem spēkiem, kad pūlī atskanēja murdoņa un nemiernieku rindu priekšā pacēlās liels, sarkans karogs, kas bija nošūts ar zilu maliņu. Līdzko platā karogdrāna kā kara un izaicinājuma signāls sāka plandīties rīta vējā, tūlīt piil virs pils sienām tika pacelts senais lēdijas Mārgaretas dzimtas karogs, l>et līdzās tam — karaļa standarts, un tajā pašā mirklī nodārdēja pret nemiernieku priekšējām rindām vērsta artilērijas zalve, kas nodarīja tām zināmus zaudējumus. Vadoņi tūlīt atvilka ļaudis aiz uzkalna.

— Es domāju, — teica Džons Gjudžils, no jauna pielādēdams savus lielgabalus, — ka viņiem mana piekūna knābis ir mazdrusciņ pārcietu… Tātad veltīgi mans vanags nesvilpj.

Bet, kamēr viņš izrunāja šos vārdus, uzkalna virsotnē atkal parādījās blīvās ienaidnieka rindas. Viņi raidīja kopēju zalvi uz aizstāvjiem, kas rosījās uz nocietinājuma mūra. Šāvienu dūmu aizsegā atlasītu kaujinieku kolonna bezbailīgi traucās lejup pa ceļu un, sīksti izturējusi garnizona iznīcinošo uguni, par spīti pretestībai izlauzās uz priekšu līdz pirmajai barikādei, kas aizšķērsoja lielo ceļu. Uzbrucējus vadīja pats Bērlijs, kura drosmi' neatpalika no fanātisma, un, pārvarot barikādes pretestību, nogalinot un ievainojot vairākus tās aizstāvjus, viņi piespieda pārējos atkāpties uz otro pozīciju. Majora Belendena piesardzības pasākumi tomēr pārvilka svītru šiem panākumiem: līdzko kovenantieši bija ieņēmuši barikādi, no pils un aizmugurējiem nocietinājumiem, no kuriem tā bija pārredzama, uz barikādi lika raidīta blīva un nāvējoša uguns. Nespēdami glābties no šāvieniem vai atbildēt ar tādu pašu uguni pretiniekam, kas šāva no barikāžu un cietokšņa mūru aizsega, kovenantieši bija spiesti atkāpties, iepriekš gan ar cirvjiem iznīcinot mietu žogu, lai aizstāvji nevarētu izmantot atgūto barikādi.

Belfurs atkāpās pēdējais. īsu brīdi viņš pat palika gandrīz vai viens, strādājot ar cirvi kā sapieris ložu krusā, kurā daudzas bi ja tēmētas tieši uz viņu. Belfura komandētās nodaļas atkāpšanās bija saistīta ar lieliem zaudējumiem un noderēja nemierniekiem par bargu mācību, kādas ir garnizona pozicionālās priekšrocības.

Otrā trieciena laikā kovenantieši rīkojās piesardzīgāk. Stipra strēlnieku nodaļa (daudzi no viņiem bija sacentušies «papagaiļa» šaušanā) I lenrija Mortona vadībā zagās cauri mežam, kur bija labāk pasargāti, un, vairīdamies no atklātā ceļa, lauzdamies cauri krūmiem un kokiem un rāpdamies pa klintīm, kas slējās abpus ceļam, mēģināja ieņemt pozīciju, no kurienes, grūti sasniedzami ienaidnieka lodēm, varētu no flanga traucēt otro barikādi, kuru no priekšpuses ar jaunu uzbrukumu apdraudētu Bērlijs. Ielenktie saprata šā manevra bīstamību un centās aizkavēt strēlnieku tuvošanos, atklājot uguni ik reizi, kad vien viņi parādījās. Uzbrucēji no savas puses tuvojās nocietinājumiem ļoti piesardzīgi, drosmīgi un ar apdomu. Tas notika, lielā mērā pateicoties jaunā vadoņa bezbailīgajai un atjautīgajai rīcībai, tikpat prasmīgi sargājot savus ļaudis no uguns, cik drosmīgi uzbrūkot ienaidniekam.

Viņš nepārtraukti piekodināja saviem strēlniekiem tēmēt galvenokārt uz sarkanajām jakām un žēlot pārējos pils aizstāvjus, bet sevišķi saudzēt veco majoru, kas, vadīdams kauju, ne vienu reizi vien iznāca no paslēptuves un būtu nogalināts, ja ienaidnieks nebūtu bijis tik augstsirdīgs. Tagad stāvajā klinšu kalnā, kur slējās pils, jebkurā vielā varēja ieraudzīt atsevišķu muskešu šāvienu zibšņus. Strēlnieki virzījās tālāk uz priekšu no krūma uz krūmu, no klints uz klinti, no koka uz koku, ķerdamies pie zariem un saknēm, lai pārvarētu stāvumu, un vienlaikus cīnīdamies gan ar dabas radītajiem šķēršļiem, gan ar ienaidnieka uguni. Beidzot dažiem bija izdevies uzkāpt tik augstu, ka viņi varēja apšaudīt aizstāvju barikādi, kas bija viņu priekšā kā uz delnas, un Bērlijs, izmantojot apjukumu uz barikādes, devās tiešā triecienā. Viņa uzbrukums bija tikpat izmisīgs un nikns kā iepriekšējais, ImjI pretestība tam bija vājāka, tāpēc ka aizstāvjus uztrauca viņus no flanga apgājušo snaiperu panākumi. Apņēmies par katru cenu izmantot šo labvēlīgo stāvokli, Bērlijs ar cirvi rokā vajāja kareivjus, kurus bija aizdzinis līdz pat pēdējai, trešajai barikādei, un kopā ar viņiem ielauzās tajā.

— Sitiet viņus, sitiet… Iznīciniet Dieva un vina izredzētās i ' Ī

tautas ienaidniekus! Nekādas žēlastības! Pils ir mūsu rokās! — viņš kliedza, iedvesmodams savus draugus; visdrošsirdīgākie sekoja viņam pa pēdām, kamēr pārējie ar cirvjiem, lāpstām un citiem rīkiem raka tranšejas un gāza kokus, steigdami ierīkot otrās barikādes priekšā tādu aizsegu, kas viņiem ļautu noturēt kaut vai to, ja neizdotos ieņemt pili triecienā.

Lords Evendeils nespēja vairs ilgāk valdīt savu nepacietību. Ar dažiem kareivjiem, kurus bija turējis rezervē pils iekšējā pagalmā, viņš metās uzbrukumā un, kaut arī roka viņam karājās saitē, ar vārdiem un žestiem mudināja savus ļaudis palīdzēt biedriem, kas bija uzsākuši kauju ar Bērliju. Kauja tagad bija kļuvusi izmisīgi sīva. Šaurais ceļš bija pieblīvēts ar nemierniekiem, kas lauzās uz priekšu, lai atbalstītu savējos, kurus vadīja Bērlijs. Lorda Evendeila balss un klātbūtnes iedvesmotie kareivji cīnījās kā lauvas; viņu mazo skaitu zināmā mērā atsvēra lielāka lietpratība, kā arī atrašanās augstāk par pretinieku, ko viņi izmisīgi atvairīja ar pīķiem, alebardēm, karabīņu laidēm un palašicm. Pilī palikušie centās palīdzēt biedriem, šaujot ik reizi, kad vien radās iespēja to darīt, nebaidoties trāpīt savējiem. Visapkārt izkaisītie snaiperi šāva uz katru, kas parādījās cietokšņa mūra izrobojumos. Pils bija tīta dūmos, klintīs atbalsojās cīnītāju kliedzieni. Šajā izšķirošajā brīdī kāda neparasta nolikuma dēļ cietoksnis tik tikko nekrita uzbrucēju rokās.

Kadijs lledrigs, kas uzbruka kopā ar strēlniekiem, labi pazīstot katru klinti un katru koku pils apkaimē, kur tik bieži bija riekstojis kopā ar Dženiju Denisoni, pateicoties šai apkārtnes pazīšanai, varēja, būdams mazāk apdraudēts, likt tālāk nekā vairums viņa biedru, izņemot trīs četrus, kuri bija viņam sekojuši pa pēdām. Kadijs, kas vispār bija diezgan drosmīgs puisis, tomēr nepiederēja pie tiem, kuriem palīk briesmas briesmu vai ar tām saistītās slavas dēļ. Tāpēc, virzoties uz priekšu, viņš, kā saka, nebija tīšuprāt skrējis ar pieri sienā, tas ir, līdis tieši ienaidnieka ugunī. Gluži otrādi, viņš bija pamazītēm atkāpies kaujas lauka malā un, pagriezis sava kāpuma līniju nedaudz pa kreisi, gāja šajā virzienā tik ilgi, kamēr iznāca pie pils pretējā pusē tai, kur risinājās kauja, vietā, kam aizstāvji nebija pievērsuši uzmanību, paļaudamies uz aizas stāvumu. Tomēr šeit bija kāds Kadijam zināms logs, kas piederēja zināmam pieliekamajam un atradās vienā līmenī ar dziļā klints plaisā izaugušu zināmu īvi; tā bija tā pati sprauga, pa kuru Zoslēns Džibijs tika izlaists no pils, lai nogādātu Carnvudā Edītes vēstuli, un kura savā laikā varbūt bija izmantota vēl kādiem citiem slepeniem nodomiem. Balstīdamies uz karabīnes un skatīdamies uz logu, Kadijs bilda vienam no saviem biedriem:

— So vietu es labi pazīstu: daudzreiz esmu palīdzējis I)že- nijai Denisonei izkāpt pa šo lodziņu, arī pats esmu līdis šurpu, lai pēc aršanas drusku pabalamutētu.

—   Bet kas mūs kavē ielīst tur tagad? — jautāja otrs, attapīgs, uzņēmīgs puisis.

—  Nekas nekavē, un tā mēs arī darītu, — atbildēja Kadijs, — bet ko mēs iesāktu pēc tam?

—   Ieņemtu pili, — atteica viņa biedrs. — Mēs esam pieci vai seši, bet šiem visi kareivji ir pie vārtiem.

—  Ja jau tā, tad lai notiek, — piekrita Kadijs, — tikai lieciet aiz auss — ne pirkstu nedurt klāt nedz lēdijai Mārgaretai, nedz mis Edītei, nedz vecajam majoram vai, diespas, Dženijai Deni- sonei, vai kādam citam, izņemot kareivjus: tos varat sodīt, varat apžēlot, man viens pīpis.

—   Kā tad, — teica otrs strēlnieks. — l,ai tikai tiekam iekšā, tad jau sarunāsim.

Kadijs piesardzīgi, kā iedams starp olām, bez sevišķas pati- kas sāka iet augšup pa pazīstamo taciņu, tāpēc ka mazliet baiļojās, kas viņu sagaida iekšā, turklāt sirdsapziņa pārmeta, ka viņš gatavojas zemiski atmaksāt lēdijai Mārgaretai par viņas kādreizējiem pakalpojumiem un aizgādību. Tomēr viņš uzrāpās īvē, un biedri cits pēc cita viņam sekoja. Lodziņš bija mazs un kādreiz bijis aizsegts ar dzelzs režģiem, bet tos sen bija sagrauzis laika zobs vai izlauzuši kalpi, lai vajadzības gadījumā pašiem būtu brīvi sakari ar ārpasauli. Tāpēc iekļūt pa logu nebija grūti, ja tikai pieliekamajā neviena nebūtu, un to Kadijs arī gribēja noskaidrot, iekāms spēra izšķirošo un riskanto soli. Kamēr pārējie viņu no aizmugures skubināja un lamāja, bet Kadijs pats vilcinājās un snaikstīja kaklu, mēģinādams ielūkoties pieliekamajā, viņa galvu ieraudzīja Dženija Denisone, kas bija paslēpusies šajā telpā kā drošākajā vietā, kur nogaidīt līdz kaujas beigām. Ieraudzījusi briesmīgo galvu, viņa histēriski iekliedzās, ieklupa blakus esošajā virtuvē un, neprātīgu baiļu pārņemta, paķēra katlu ar kāpostu viru, ko pati bija pakārusi uz uguns pirms kaujas, apsolījusi Tomam Helidejam pagatavot brokastis. Apbruņojusies ar kallu, viņa atgriezās pie pieliekamā loga un, kliegdama: «Galē nosl, galē nost! Mēs esam aplaupīti un izpostīti… pils ir ieņemta… Še tev!» — ar nelabu brēcienu uzgāza nelaimīgajam Kadijam uz galvas visu verdošā katla saturu. Lai eik gards šis ēdiens arī būtu, ja Kadijs to baudītu normālos apstākļos, šādā veidā Dženijas pasniegts, tas būtu varējis uz visiem laikiem laupīt viņam patiku pret karavīra dzīvi, kas arī būtu noticis, ja puisis tajā mirklī, kad Dženija uzgāza viņam virsū zupu, būtu paskatījies uz augšu. Taču sev par laimi mūsu karotājs, izdzirdot Dženijas pirmo kliedzienu, bija kļuvis nemierīgs un skatījās uz leju, skaidrodamies ar saviem biedriem, kas traucēja viņam ātrāk atkāpties, un arī agrāk seržantam Hos veļam piederējusī tērauda ķivere un vēršādas jaka, būdamas varen izturīgi ietērpa piederumi, pasargāja viņu no verdošās viras lielākās daļas. Tomēr Kadijam tika pietiekami daudz, tā ka viņš aiz sāpēm un izbīļa steigšus nolēca no koka, apgāzdams sekotājus, ar skaidrām briesmām viņu locekļiem un, neuzklausot nekādus argumentus, lūgumus un pavēles, ko nagi nes joza pa visdrošāko ceļu pie nemiernieku galvenajiem spēkiem, pie kuriem arī pats piederēja, un nedz ar draudiem, nedz ar pārliecināšanu nebija piedabūjams vēlreiz doties uzbrukumā.

Kas attiecas uz Dženiju, tad, aplējusi vienam no saviem pielūdzējiem drēbes ar ēd maņu, koar savām skaistajām rociņām nesen bija gatavojusi kāda cita vēderam, viņa turpināja skandēt trauksmes signālu, šaudīdamās pa pili un izmisīgā balsī uzskaitīdama visus tos noziegumus, ko likumu zinātāji sauc par krimināliem,proti,slepkavību,dedzināšanu, izvarošanu un laupīšanu. Sie baismīgie kliedzieni izraisīja pilī tādu satraukumu un apjukumu, ka majors Belendens un lords Evendeils, baidīdamies no negaidīta uzbrukuma kādā neaizsargātā vietā, uzskatīja par labāku atvilkt cīnītājus no vārtiem un, atstājot ienaidnieka rokās visus ārējos nocietinājumus uz ceļa, koncentrēt aizstāvju spēkus pašā pilī. Atkāpšanās noritēja netraucēti, tāpēc ka Kadija un viņa biedru saceltā panika bija izraisījusi aplencējos gandrīz tādu pašu apmulsumu kā Dženijas kliedzieni aizstāvju vidū.

Tajā dienā ne viena, ne otra puse nemēģināja atsāki kauju. Dumpinieki bija cietuši smagus zaudējumus un, spriežot pēc grūtībām, ar kādām bija sadūrušies, ieņemot nocietinātās pozīcijas ārpus pils, saprata, ka ir maz cerību ieņemt pašu pili triecienā. INo otras puses, ielenkto stāvoklis bija diezgan smags un neiepriecinošs. Kaujā viņi bija zaudējuši divus vai trīs kritušos, vairāki bija ievainoti, un, kaut arī aizstāvjiem zaudējumi bija skaitliski krietni mazāki nekā ienaidniekam, kas bija atstājis kaujas laukā divdesmit kritušos, tomēr, ņemot vērā garnizona nelielo sastāvu, šie zaudējumi tam bija ļoti sāpīgi; vienlaikus izmisuma pilnie nemiernieku uzbrukumi skaidrāk par skaidru parādīja,cik nopietns ir viņu vadoņu nodoms ieņemt cietoksni un cik labi šim nodomam atbilst viņu padoto cīņas spars. Taču visvairāk garnizonam bija jābaidās no bada, ja aplencēji rīkotos tā, lai nomērdinātu pils aizstāvjus. Majora rīkojumi par pārtikas krājumu sagādi bija izpildīti pavirši, turklāt dragūni izšķērdīgi tērēja tos, neraugoties uz brīdinājumiem un aizliegumiem. Tāpēc majors ar smagu sirdi pavēlēja apsargāt logu, pa kuru nemiernieki gandrīz vai bija iekļuvuši pilī, un citas vielas, kur bija kaut visniecīgākā iespēja tādam iebrukumam.

26. nodaļa

(..) karalis ir savācis

Vai visas angļu bruņniecības ziedu.

«Henrijs IV», I iltiļa

Tajā vakarā pēc uzbrukumaTilitudlemai prezbiteriešu karaspēka vadoņi sapulcējās uz nopietnu apspriedi. Viņi nevarēja nepamanīt, ka padotajiem laupījuši drosmi zaudējumi, kas bija izrāvuši no viņu rindām, kā jau šādos gadījumos mēdz būt, visdrosmīgākos un visenerģiskākos. Bija jābaidās, ka gadījumā, ja nemiernieku cīņas spars un spēki izsīks, ieņemot lādu nenozīmīgu fortu, tad karaspēks pakāpeniski izkusīs un viņi pazaudēs visas priekšrocības, kuras radušās valdības pašreizējās nesagatavotības dēļ. Šo apsvērumu vadīti, viņi vienojās, ka galvenie spēki dosies uz Clazgovu, lai padzītu no šīs pilsētas karaļa armijas kareivjus. Padome uzdeva īstenot šo plānu I len- rijam Mortonam kopā ar dažiem citiem un iecēla Bērliju par piecsimt vīru lielas nodaļas komandieri, kam ar šo kaujinieku izlasi vajadzēja paliki tepat, lai bloķētu Tilitudlemas pili. Mor- lons bija gaužām neapmierināts ar šo uzdevumu.

— Man ir svarīgi personīgi iemesli, — viņš paziņoja, — paliki Tilitudlemas tuvumā. — Un, ja vadīl aplenkšanu būtu uzdots viņam, Morlons piebilda, tad viņš, bez šaubām, panāktu lādu vienošanos, kas, nebūdama barga pret aplenktajiem, pilnīgi atbilstu aplencēju mērķim.

Bērlijs tūlīt uzminēja, kāpēc jaunajam kolēģim nav vēlēšanās iet kopā ar galvenajiem spēkiem, tāpēc ka, vēlēdamies izprast cilvēkus, ar kuriem viņam iznāca darīšanas, viņš bija pamanījies, izmantojot Kadija vientiesību un vecās Mouzas pļāpību, uzzināt daudz ko par Mortona attiecībām ar Tilitudlemas īpašniekiem. Tāpēc, kad Paundteksts piecēlās, lai īsu brītiņu, kā pals izteicās (Bērlijs pamatoti nosprieda, ka 1as nozīmē vismaz stundu), parunātu par svarīgu lietu, viņš paveda Mortonu sāņus, lai pārējie padomes locekļi nedzirdētu, un sacīja viņam šādus vārdus:

—  Tu nedari prātīgi, Henrij Morton, upurēdams mūsu svēto lietu savai draudzībai ar neapgraizītu vīlistieti un tieksmei uz moabitieti.

—    Es nedz saprotu, ko tas nozīmē, mister Belfur, nedz piekrītu jūsu mājieniem, — sašutis atbildēja Mortons, — un man nav skaidri iemesli, kādēļ jūs tik ļauni man uzbrūkat vai lietojat tik asus izteicienus.

—  Tomēr atzīsti, ka tas ir taisnība, — turpināja Belfurs, — un piekrīti, ka tajādrūmīgajā pilī mīt tie, par kuriem rūpēties, kā māte rūpējas par saviem mazajiem, tu uzskati par svarīgāku nekā pacelt Skotijas baznīcas karogu pār tās ienaidnieku kakliem.

—  Ja jūs domājat, ka es labprāt izbeigtu šo karu bezasiņainas uzvaras un ka tiecos pēc tā daudz vairāk nekā pēc personiskās slavas vai varas, tad jums ir pilnīga taisnība, — atbildēja Mortons.

—   Un zināma taisnība man ir, — teiea Bērlijs, — uzskatot, ka tikpat miermīlīgi noskaņots tu esi arī pret saviem draugiem Tilitudlemas garnizonā.

—  Protams, — atbildēja Mortons, — es esmu pārāk daudz pateicības parādā majoram Belendenam, lai negribētu viņam palīdzēt, cik vien ir iespējams, nekaitējot tai lielajai lietai, ko atbalstu. Es nekad neesmu slēpis savu cieņu pret šo cilvēku.

—   Tas man ir zināms, — sacīja Bērlijs, — bet, ja tu būtu slēpis savas domas, es tik un tā būtu atminējis lavu noslēpumu. Bet lagad klausies, ko teikšu. Šim Mailsam Belendenam ir viss nepieciešamais, lai uzturētu garnizonu kādu mēnesi.

—   Nav liesa, — iebilda Morlons. — Mēs zinām, ka viņam pietiek krājumu labi ja nedēļai.

—  Jā gan, — turpināja Bērlijs, — liet man ir droši pierādījumi, ka šis blēdīgais sirmais nešķīstenis apzināti palaidis garnizonā tādas valodas, daļēji, lai novērstu kareivju kurnēšanu sakarā ar dienas devas samazināšanu, daļēji — lai aizturētu mūs pie cietokšņa mūriem, iekāms būs uztrīts zobens, ar ko mūs sakaut un izdeldēt.

—    Un kāpēc tad jūs nepaziņojāt par to kara padomē? — jautāja Mortons.

—    Kam tas būtu vajadzīgs? — atjautāja Belfurs. — Kāda mums vajadzība darīt zināmu šo patiesību Timpānam, Mak- braijeram, Paundtekstam un Longkeilam? Tev pašam jāzina, ka, vienalga kas viņiem liktu pateikts, no sludinātāju mutes jau nākamajā sapulcēšanās reizē to uzzina mūsu karapulks. Mūsu ļaudis tāpat jau nokāruši degunus, domājot par lo, ka nedēļu būs jānīkst pils priekšā.

—   Bet kāpēc tad jūs lo slēpāt no manis? Un kāpēc sakāt to tagad? Un galvenais — kādi pierādījumi ir jūsu rīcībā? — turpināja Morlons.

—   Pierādījumu ir daudz, — atbildēja Bērlijs un pasniedza viņam veselu žūksni dažādām personām sūtītu majora Belen- dena pieprasījumu ar parakstiem otrā pusē, kuri apstiprināja, ka no viņiem saņemts lik daudz lopu, graudu, miltu utt., ka varētu likties — pārtikas trūkums garnizonam tuvākajā laikā nedraud. Bet Bērlijs noklusēja Mortonam kādu laktu, ko pals gluži labi zināja, proti, ka lielākā daļa šo ēdamā krājumu nemaz nav nonākusi līdz pilij to savākšanai nosūtīto dragūnu alkatības dēļ: viņi labprāt pārdeva vienam lo, ko atņēma otram, un ļaunprātīgi izmantoja majora stingro prasību sagādāt pārtiku — uz mala kā sers Džons Falslafs [87] , kas tirgojās ar karaļa ļaudīm.

—   Bet tagad, — turpināja Bellurs, pamanījis, ka ir atstājis vēlamo iespaidu, — man atliek vienīgi pateikt, ka minēto apstākli es neslēpu no tevis ilgāk kā pats no sevis, tāpēe ka šos papīrus saņēmu tikai šorīt; tagad es tev to pasaku, lai tu ar priecīgu prātu un paliku darītu lielo darbu, kas gaida Glazgovā, zinot, ka taviem draugiem tajā ļaundaru pulkā nevar notikt nekas slikts, ja cietoksnis ir bagātīgi apgādāts ar pārliku, l>et man pietiek spēku tikai tam, lai novērstu viņu uzbrukumus.

—    Bet kāpēc, — turpināja Mortons, nevarēdams piekrist Belfura domu gājienam, — kāpēc jūs negribai atstāt mani par šīs mazākās nodaļas komandieri un pats doties uz Glazgovu? Tas taču ir daudz godpilnāks norīkojums?

—    Tieši tāpēc, jaunais cilvēk, — atbildēja Bērlijs, — es papūlējos, lai to uzticētu Sailasa Mortona dēlam. Es kļūstu vecs, un šai sirmajai galvai pietiek ar to godu, ko var iemantot ar briesmām. Es runāju nevis par tukšo uzpūtību, ko ļaudis dēvē par pasaulīgo slavu, bet gan par godu, ko izpelnījušies tie, kas neveic savu darbu pavirši. Bet lava karjera vēl tikai sākas. Tev jāattaisno lielā uzticība, kas tev parādīta pēc mana galvojuma, ka tu noteikti esi to pelnījis. Loudonhilā tu biji gūsteknis un pēdējā uzbrukumā tev iznāca cīnīties no aizsega, turpretī es vadīju tiešu, bīstamāku uzbrukumu, un, ja tu tagad paliksi pie šīm sienām, kad jebkurā vielā ir jāpiedalās kaujā, tici man, ļaudis teiks, ka Sailasa Mortona dēls ir nogājis no sava tēva ceļa.

Pēdējās piezīmes sāpināts un kā muižnieks un karavīrs nezinādams, ko uz to atbildēt, Mortons steigšus pieņēma piedāvāto norīkojumu. Tomēr viņš nespēja atkratīties no zināmas neticības, ko nevilšus izjuta pret cilvēku, kurš bija sniedzis viņam šīs zinas.

—    Mister Belfur, — viņš teica, — starp mums ir jābūt pilnīgai skaidrībai. Jūs uzskatījāt par nepieciešamu pievērst sevišķu uzmanību manām personiskajām lietām un draudzībai; es jūs lūdzu saprast, ka šajā ziņā esmu tikpat pastāvīgs kā savos politiskajos uzskatos, iespējams, ka manas prombūtnes laikā jūsu varā būs vai nu remdēt, vai arī aizvainot šīs jūtas. Ņemiet vērā, ka, lai kā tas ietekmētu mūsu pašreizējā pasākuma iznākumu, mana atbilde uz jūsu rīcību būs mūžīga pateicība vai nebeidzams naids un, kaut arī esmu jauns un nepiedzīvojis, es nešaubos, ka atradīšu draugus, kas gan vienā, gan otrā gadījumā palīdzēs man izteikt šīs jūtas.

—   Ja šajā paziņojumā ir ietverti draudi, — dzedri un augstprātīgi atbildēja Bērlijs, — tad būtu bijis labāk, ja tu būtu izticis bez tiem. Es protu novērtēt savu draugu labvēlību un līdz sirds dziļumiem nicinu ienaidnieku draugus. Bet es nedomāju strīdēties ar tevi. I^ai kas šeit notiktu tavas prombūtnes laikā, es rīkošos atbilstoši tavām vēlmēm, cik vien atļaus mans pienākums, kam man jāpakļaujas pirmām kārtām.

Mortonam bija jāsamierinās ar šo izvairīgo solījumu.

«Mūsu sakāve glābs cietokšņa aizstāvjus,» viņš sev teica domās, «pirms viņi būs spiesti padoties bez nosacījumiem, bet, ja mēs uzvarēsim, tad es paredzu, ka, spriežot pēc mēreno partijas biedru skaita, jautājumā par uzvaras augļu izmantošanu man būs tāda pati teikšana kā Bērlijam.»

Un viņš sekoja Bērlijam uz kara padomi, kur Timpāns beidzot teica pēdējos vārdus, izskaidrojot visa iepriekš sacītā praktisko izlietojumu. Kad tie bija izskanējuši, Mortons apliecināja savu gatavību pievienoties galvenajiem spēkiem, kam bija uzdots padzīt valdības karaspēku no Clazgovas. Tika iecelti arī citi komandieri, un pēc tam pie visiem ar iedvesmojošiem aicinājumiem vērsās klātesošie sludinātāji. Otrā rītā, līdzko sāka „. 323 svīst gaismiņa, nemiernieku karaspēks atstāja nometni un devās uz Glazgovu.

Mēs nebūt nedomājam gari un plaši klāstīt visus notikumus, kuru apraksts atrodams tālaika vēsturē. Pietiek pateikt, ka Kleverhauzs un lords Koss, uzzinājuši par ienaidnieka pārspēka tuvošanos, ierakāsjeb, labāk sakot, aizbarikādējās pilsētas centrā, rātsnama un vecā cietuma rajonā, apņēmušies labāk izturēt nemiernieku uzbrukumu nekā pamest Skotijas rietumdaļas pilsētu. Prezbiterieši uzbruka divās kolonnās, no kurām viena iekļuva pilsētā pa līniju koledža —katedrāle, bet otra iesoļoja lajā pa Gelovgeitu, tas ir, pa galveno ceļu no dienvidaustrumiem. Abu kolonnu priekšgalā atradās apņēmīgi un ļoti enerģiski vīri. Tomēr pārvarēt ienaidnieka kaujas prasmi un izdevīgo pozīciju viņu nedisciplinētajiem drosminiekiem nebija pa spēkam.

Koss un Kleverhauzs bija pārdomāti izvietojuši savus kareivjus mājās, ielu sākumos un sānieliņās, turklāt aiz augstiem brustvēriem, ar kuriem bija aizšķērsotas ielas. Uzbrucēju rindas kļuva retākas no neredzamā pretinieka uguns, uz ko viņi nevarēja pienācīgi atbildēt. Veltīgi Mortons un citi vadoņi, paši rādot nepārspējamas drošsirdības paraugu, centās izaicināt ienaidnieku uz tuvcīņu; viņu padotie pajuka kur kurais. Un, kaut arī Henrijs Mortons atkāpās viens no pēdējiem, pūloties komandēt arjergardu, uzturot tajā kārtību un novēršot katru ienaidnieka mēģinājumu izmantot priekšrocības, ko deva nemiernieku uzbrukuma veiksmīgā atvairīšana, viņš ar sāpošu sirdi klausījās, kā daudzi viņa kaujinieki čukst, ka «tas viss nāk no pārmērīgas paļaušanās uz tiem brīvdomīgajiem puišeļiem un, ja viņus kā toreiz pie Tililudlemas nocietinājumiem būtu vedis kaujā godīgais, uzticamais Bērlijs, tad iznākums būtu bijis pavisam citāds».

Mortons aizsvilās svētās dusmās, dzirdot šos nopēlumus no tiem, kas pirmie bija izrādījuši mazdūšības pazīmes. Tomēr netaisnais pārmetums uzkurināja viņa degsmi un lika saprast, ka, ja jau viņš ir ierauts šajā cīņā, tad viņam vai nu jāuzvar, vai jāiet l>ojā.

«Man nav atkāpšanās ceļa,» viņš teica pats sev. «Lai visi atzīst — pat majors Belendens, pat Edīte —, ka drosmes ziņā dumpinieks Mortons nav atpalicis no sava tēva.» Pēc nesekmīgā uzbrukuma nemiernieku rindās bija tā sašķobījusies disciplīna un valdīja tāda neorganizētība, ka viņu vadoņi uzskatīja par prātīgāku atvilkt karaspēku dažas jūdzes no pilsētas, lai iegūtu laiku un vēlreiz padarītu to kaujasspējīgu. Pa to laiku pastāvīgi nāca klāt palīgspēki, kuru noskaņojumu vairāk ietekmēja viņu pašreizējais galēji grūtais stāvoklis un uzvara pie Loudonhilas nekā pēdējā neveiksme pie Glazgovas. Daudzi no viņiem pievienojās Mortona nodaļai. Tomēr viņš jutās aizskarts, redzot, ka nepatika pret viņu visneiecietīgāko kovenantiešu vidū ātri pieaug. Gadiem neatbilstošo apdomību, kādu Mortons bija parādījis, ieviešot disciplīnu un kārtību savu padoto rindās, viņi sauca par paļāvību uz šo pasaulīgo ieroci, bet ar savu neslēpto iecietību pret viņam svešiem reliģiskiem uzskatiem un ceremonijām Mortons pavisam nepelnīti iemantoja palamu Galions, kam tas viss bija pilnīgi vienalga. Ļaunāks par šiem aplamajiem priekšstatiem bija tas, ka dumpinieku bars, kas vienmēr bija gatavs celt debesīs tos, kuri sludināja galējus politiskos vai reliģiskos uzskatus, un izjuta nepatiku pret tiem, kuri centās uzlikt disciplīnas žņaugus, atklāti deva priekšroku visdedzīgākajiem vadoņiem, kuru nodaļās entuziasms cīņā par taisnīgo lietu aizstāja vajadzību pēc kārtības un mililārāssubordinācijas, ar ko Mortons mēģināja dumpiniekus iegrožot. Vārdu sakot, nesot galveno komandēšanas smagumu (tāpēc ka citi vadoņi mīļuprāl atteicās viņam par labu no visa apgrūtinošā un nepatīkamā), Mortonam nebija vajadzīgās autoritātes, kas vienīgā varēja nodrošināt viņa veiklo pasākumu iedarbīgumu.*

Un tomēr, neraugoties uz šiem šķēršļiem, viņš dažās dienās ar lielām pūlēm bija kaut cik ieviesis armijā disciplīnu un tāpēc domāja, ka var riskēt vēlreiz uzbrukt Glazgovai ar drošu cerību uz panākumiem.

Nav šaubu, ka viens no iemesliem, kas rosināja Mortona neparasto aktivitāti, bija viņa vēlēšanās pamēroties spēkiem ar pulkvedi Grēmu Kleverhauzu, kura dēļ viņam bija nācies tik daudz ciest. Tomēr Kleverhauzs pievīla viņa cerības: apmierināts, ka atsitis pirmo uzbrukumu pie Glazgovas, pulkvedis nolēma negaidīt ar savu kareivju saujiņu otru nemiernieku uzbrukumu ar daudz lielākiem un labāk disciplinētiem spēkiem nekā tie, kas bija piedalījušies kaujā pirmoreiz. Tāpēc viņš atstāja pilsētu un sava karaspēka priekšgalā devās uz Edi ribu rgu. Pats par sevi saprotams, ka nemiernieki, nesastapuši pretestību, iegāja Glazgovā un Mortonam nebija iespēja atkal personiski satikt Kleverhauzu, kā viņš tik ļoti bija vēlējies. Un, kaut arī Mortonam neizdevās nomazgāt kaunu, kas bija jāpiedzīvo viņa komandētajai kovenantiešu karaspēka nodaļai, Kle- verhauza atkāpšanās un Glazgovas ieņemšana tomēr ievērojami uzmundrināja dumpiniekus un viņu skaits pieauga. Jaunu virsnieku iecelšana, jaunu pulku un eskadronu organizēšana, to

Sī naidošanās, kas plosīja nelielo nemiernieku armiju, izrietēja galvenokārt no domstarpībām jautājumā (*ir lo, vai ir jāņem vērā karaļa intereses un jāatzīst viņa vara vai nav, un vai tiem, kas ķērušies pie ieročiem, ir jāsamierinās ar blīvu savas lieīlias pieko|*3anu vai ari jāpieprasa atjaunot prezbiterijn kā augtāko baznīcas vani nu jānostājas pāri visiem citiem reliģiskajiem novirzieniem. Daži sīkie zemes īpašnieki, kas bija pievienojušies nemierniekiem kopā ar vissaprātīgākajiem garīdzniecības pārstāvjiem, uzskatīja ļiar labāku ierobežot savas prasības un panākt lo, ko ir iespējam* panākt. Taču tos, kas pastāvēja pie šiem mērenajiem uzskatiem, dedzīgākie fanātiķi nosauca parenisliešu partiju, tas ir, par cilvēkiem, kuri labprāt pakļautu baznīcu laicīgajai varai un uz šā pamata uzskatīja viņus par «lamatām un Talnirā izmestu tīklu». Skat. «Sera Hoberta Hamiltona dzīvi» «Skotu slavenībā»» un viņa ziņojumu par kauju pie Kosvelbridžas. (Autora piezīme.) iepazīstināšana ar pašiem militāro zināšanu pamatiem bija uzdevumi, kurus ar visu piekrišanu uztieēja Mortonam un kurus viņš labprāt uzņēmās, tāpēc ka tēvs bija viņu iepazīstinājis ar karamākslas teoriju un viņš apzinājās, ka, ja pats neķersies pie šā nepateicīgā, bet pilnīgi nepieciešamā darba, tad velti gaidīt, ka to uzņemsies kāds cits.

l'a to laiku liktenis it kā izrādīja nemierniekiem daudz vairāk labvēlības, nekā uzdrīkstējās cerēt vislielākie optimisti. Skotijas Slepenā padome, pārsteigta par pašas despotisko izdarību izraisītās pretošanās kustības apmēriem, likās esam šausmu apstulbināta un nespēja aktīvi rīkoties, lai apspiestu pašas saceltos nemierus. Skotijā bija ļoti maz karaspēka, un to savilka ap Edinburgu, lai izveidotu armiju galvaspilsētas aizsardzībai. Karaļa vasaļu feodālajiem karapulkiem dažādās grāfistēs tika pavēlēts doties kaujā un ar dienestu atlīdzināt karalim par viņiem piešķirtajām lēņu muižām. Taču ļaudis nelabprāt paklausīja aicinājumiem. Vispār šis karš nebija populārs zemākajā muižniecībā un pat tie, kas labprāt būtu ņēmuši rokās ieročus, sievu, māšu un māsu atrunāti, izvairījās no piedalīšanās tajā.

Tikmēr Skotijas valdības nespēja aizstāvēt pašai sevi vai apslāpēt sacelšanos, kas sākumā likās nenozīmīga, viesa Anglijas galmā šaubas gan par to, vai valdība vispār ir uz kaut ko spējīga, gan par to, cik saprātīga ir bijusi pret apspiestajiem prezbiteriešiem vērstā bardzība. Tāpēc tika nolemts iecelt par Skotijas armijas virspavēlnieku nelaimīgo hercogu Monmūtu, kas apprecoties bija ieguvis šīs karalistes dienvidu daļā lielu muižu un, kā mēdza teikt, iespaidīgu svītu. Militārās spējas, ko šis cilvēks bija parādījis dažādos apstākļos ārzemēs, lika uzskatītas par vairāk nekā pieliekamām dumpinieku pieveikšanai kaujas laukā; vienlaikus gaidīja, ka viņa maigais raksturs un vispār labvēlīgā attieksme pret prezbiteriešiem nomierinās ļaužu prātus un veicinās viņu samierināšanos ar valsts varu. Tāpēc hercogam piešķīra ļoti plašas pilnvaras un ar prāviem palīgspēkiem nosūtīja viņu no Londonas uz Skotiju nokārtot tur pajukušās lielas un uzņemties šajā zemē visu bruņoto spēku virsvadību.

27. nodaļa

Uz Etoļļvelliilu dodos es, Kur jāuzvar vai jākrīt man.

Veca balāde

Tagad abās pusēs karadarbībā iestājās pārtraukums. Valdība, šķiet, bija samierinājusies ar to, ka aizšķēršjojusi dumpiniekiem ceļu uz galvaspilsētu, l>et nemiernieki cītīgi papildināja un pastiprināja savus spēkus. Šajā nolūkā viņi hercoga rezidences parkā llamiltonā iekārtoja kaut ko līdzīgu nometnei, kas kļuva par pulcēšanās vielu palīgspēkiem; tur viņus no pēkšņa uzbrukuma sargāja Klaida, dziļa un strauja upe, kurai varēja likt pāri vienīgi pa garu un šauru tiltu netālu no pils un Bosvelas ciema.

Pēc uzbrukuma Clazgovai Mortons palika te apmēram divas nedēļas, rosīgi veikdams savus karavīra pienākumus. Sajā laikā viņš saņēma no Bēriija vairākus vēstījumus, kuros bija tikai īss paziņojums, ka Tilitudlemas pils vēl joprojām turas. Mocīdamies neziņā par šo viņam vissvarīgāko lietu, Mortons beidzot darīja zināmu saviem biedriem no kara padomes vēlēšanos jeb, pareizāk sakot, nodomu — viņš neredzēja iemeslu, kāpēc nevarētu izmantot patvaļu, košajā izlaistajā armijā atļāvās ikkatrs —, uz pāris dienām aizbraukt uz Milnvudu nokārtot dažas svarīgas privātas darīšanas. Priekšlikums neatrada nekādu atbalstu: nemiernieku kara padome, pietiekami augstu vērtējot viņa darbību un labi apzinoties, ka pati nespēs Mortonu aizstāt, negribēja viņu atlaist. Tomēr viņi nevarēja diktēt Mortonam stingrākus noteikumus nekā tie, kam pakļāvās paši, tāpēc, atklāti neko neiebilsto!, zobus sakoduši atļāva viņam doties ceļojumā. Izdevību paciemoties savā muižā netālu no Milnvudas izmantoja arī cienījamais misters Paundleksts, kas pagodināja Mortonu ar savu sabiedrību šā ceļojuma laikā. Tā kā iedzīvotāji šajā apvidū bija draudzīgi noskaņoti pret nemierniekiem un visu apvidu, izņemot atsevišķus cietokšņus, ko pārvaldīja daži veci, karalim uzticīgi baroni, uzraudzīja viņu nodaļas, tad ceļotāji paņēma līdzi par pavadoni tikai uzticamo Kadiju.

īsi pirms saules rieta viņi sasniedza Milnvudu, kur Paundleksts atvadījās no ceļabiedriem, lai viens pats dotos uz savu māju pusjūdzi aiz Tilitudlcmas. Kāda jūtu gūzma apņēma Mortonu, kad viņš, palicis vienatnē ar savām pārdomām, no jauna skatīja sirdij tik tuvos mežus, krastus un laukus! Viņa raksturs, dzīvesveids, domas, nodarbošanās — viss bija pārvērties līdz nepazīšanai mazliet vairāk nekā divās nedēļās, un divdesmit dienas, likās, bija paveikušas viņā darbu, kas parasti prasa ilgus gadus. Lēndabīgs, romantisks, mīkstsirdīgs jauneklis, kas bija audzināts stingrībā un panesīgi cietis nejauka un tirāniska radinieka varu, pēkšņi, apspiestības rīkstes un aizskartu jūtu piešu skubināts, bija kļuvis par bruņotu ļaužu vadoni, nopietni sācis kalpol sabiedrības interesēm, ieguvis draugus, kurus iedvesmot cīņai, un ienaidniekus, ar kuriem cīnīties, un sasaistījis savu likteni ar nacionālās sacelšanās un revolūcijas likteni. Šķita, ka viņš vienā mirklī no romantiskajiem jaunības sapņiem pārgājis pie rosības pilno brieduma gadu darbiem un rūpestiem. Viss, par ko viņš bija interesējies agrāk, bija izdzēsts no atmiņas, viss, izņemot pieķeršanos Edīlei, un pat viņa mīlestība likās esam kļuvusi vīrišķīgāka un nesavtīgāka, tāpēc ka tagad bija saplūdusi un nonākusi pretrunā ar citiem pienākumiem un jūtām. Apsverot šīs pēkšņās pārvērtības īpatnības, apstākļus, kuros tā bija notikusi, uti savas pašreizējās darbības iespējamās sekas, Mortons nodrebēja dabiskā satraukumā, ko tūlīt izkliedēja cēla un kaismīga pārliecība par savu taisnību.

«Ja man būs lemts krist,» viņš teica sev, «tad es kritīšu jauns, un tie, kuru atzīšana man ir visdārgākā, nepareizi iztulkos manus dzenuļus un nosodīs manu rīcību. Bet es esmu satvēris brīvības un patriotisma zobenu un nemiršu nicināts vai neatriebts. Viņi var izlikt apsmieklam manu līķi, viņi var ņirgāties par manām miesām, bet pienāks diena, kad apkaunojošais spriedums vērsīsies pret tiem, kuri to pasludinās. Un lai debesis, kuru vārds šajā karā tiek tik bieži nelietīgi velti valkāts, apliecina, cik tīri ir dzenuļi, kas mani vadījuši.»

Iejājis Milnvudā, Henrijs pieklauvēja pie vārtiem ne vairs bikli kā nepiedzīvojis jauneklis, kas atgriezies mājās vēlāk par noteikto laiku, bet kā vīrietis, kurš ir pilnīgi pārliecināts par savām tiesībām un atbild par savu rīcību, — droši, nepiespiesti un apņēmīgi. Durvis piesardzīgi pavēra viņa vecā paziņa misis Elisone Vilsone, kas parāvās atpakaļ, ieraugot kareivīgā viesa tērauda ķiveri un plandošās spalvas.

—    Kur ir mans tēvocis, Elisone? — pajautāja Mortons, smaidīdams par viņas izbailēm.

—    Dieviņ, tētiņ, misters Henrijs! Vai t;is esat jūs? — atjautāja vecā dāma. — Taisnību sakot, man sirds sāka dauzīties kā negudra, un es nodomāju, ka tā izlēks laukā pa muti… Bet tas tomēr neesat jūs; tagad jūs izskatāties garāks un vīrišķīgāks nekā agrāk.

—   Un tomēr tas esmu es pats, — teica Henrijs, vienlaikus nopūzdamies un pasmaidīdams. — Šis apģērbs mani, jādomā, padara garāku, un šie laiki, Eilij, pārvērš zēnus par vīriem.

—   1.aiki ir grūti, kas nu ir, tas ir! — atsaucās sirmgalve. — Un kāpēc gan jums uzkrita tā nelaime! Bet ko tur var līdzēt… Ar jums neapgājās visai labi, un, kā es teicu jūsu tēvocim, uzkāp tārpam, un tas sāks locīties.

—  Jūs vienmēr esat bijusi mana aizstāve, Eilij, — viņš teica, un šoreiz saimniecības vadītāja neņēma ļaunā familiāro uzrunu, — un nekad neatļāvāt nevienam, izņemot pati sevi, lamāt mani, par to es esmu pārliecināts… Bet kur ir tēvocis?

—    Edinburgā, — atbildēja Elisone. — bāga vīrs nosprieda, ka labāk aizbraukt un pasēdēt pie kamīna, kamēr tajā vēl gailē uguns. Viņš mūždien ir uztraucies un no kaut kā baidījies… Nu, jūs jau nc sliktāk par mani zināt, kāds ir mūsu saimnieks.

—  Es ceru, ka ar veselību viņam viss kārtībā? — apjautājās I lenrijs.

—   Ko nu par to, — atbildēja saimniecības vadītāja, — un ar mantu arī viss kārtībā — mēs izgrozījāmies, kā vien varējām, un, kaut arī kareivji no Tilitudlemas atņēma mums sarkano govi un veco liekiju (jūs, protams, tās labi atceraties), toties lēli pārdeva mums četras no tām, ko dzina uz pili.

—   Pārdeva? — pārvaicāja Mortons. — Kā tas saprotams?

—   Tā, ka viņi bija sūtīti vākt pārtiku garnizonam, — paskaidroja saimniecības vadītāja, — bet ķērās pie sava vecā amata, braukājot pa visu apkārtni, lai mainītu un pārdotu visu savākto akurāt kā daudzi lopu tirgotāji rietumu apgabalos. Varu galvot, ka majoram Bclendenam palika vismazākā tiesa, kaut arī tas tika ņemts vina vārdā.

—  Tādā gadījumā, — steigšus sacīja Mortons, — garnizons droši vien cieš trūkumu.

—   Kā tad, ka cieš, — atbildēja Eilija, — par to nav nekādu šaubu.

Mortonam pēkšņi radās apskaidrīl>a: «Bērlijs ir mani pievīlis — viņa pārliecība pieļauj tiklab krāpšanu, kā nežēlību.» Tā viņš nodomāja pie sevis, bet skaļi sacīja:

—  Es novaru paliki, misis Vilsonc, man nekavējoties jādodas prom.

—   Kā tad tā? Būtu vismaz kaut ko iekodis, — lūdzās sirsnīgā saimniecības vadītāja. — Es kaut ko aši, aši sagrabināšu, kā darīju to jums labākās dienās.

—   Nevaru, Elisone, — atteiea Mortons. — Kadij, sagatavo zirgus.

—    Es nupat iebēru tiem graudus, — atbildēja viņa die- ninieks.

—   Kadijs! — iesaueās Eilija. — Ko jūs staipāt sev līdzi šo nejauko, nelaimīgo puisi? Tas bija viņš, kas kopā ar savu bļaus- tīgo māti ienesa šajā mājā nelaimi.

—  Klusāk, klusāk! — teica Kadijs. — Būtu jūs labāk aizmirsusi un piedevusi, misis. Māte ir Glazgovā pie savas māsas un nekad vairs nekritīs jums uz nerviem, bet es tagad esmu paša priekšnieka kalps un rūpējos par viņu labāk, nekā jūs to darījāt. Vai esat kādreiz redzējusi viņu tik skaistā tērpā?

—   Kas nu ir, tas ir, — piekrita vecā saimniecības vadītāja, ar acīm redzamu apmierinājumu lūkodamās uz savu jauno saimnieku un nospriezdama, ka tērps viņam ļoti piestāv. — Kamēr jūs dzīvojāt Milnvudā, jums nebija tādas mežģīņu apkaklītes. Es jums tādu nedarināju.

—  Nūja, misis, — teica Kadijs, — toespats viņam pagādāju: tā ir no lorda Evendeila mantām.

—   Ixirda Evendeila? — atkārtoja vecā dāma. — Tas ir tas pats, ko vigi, kā esmu dzirdējusi runājam, gatavojoties rīt pakārt.

—    Vigi gatavojas pakārt lordu Evendeilu? — pārjautāja pārsteigtais Mortons.

—  Jā, gatavojas, — apstiprināja saimniecības vadītāja. — Vakarnakt viņi izbrukuši no pils, lai dabūtu ēdamo, un viņa vīri iedzīti atpakaļ, liet viņš pats saņemts gūstā, un vigu priekšnieks

Bellurs uztaisījis karātavas un nozvērējies (vai svinīgi paziņojis, tāpēc ka viņi nezvēr): ja pils garnizons rīt no paša rīta nepadosies, viņš pakārs jauno lordu, nabadziņu, tikpat augstu, kā kādreiz pakārts Amans [88] . Jā, ir gan grūti laiki! liet tur neko nevar darīt, tāpēc apsēdieties un ieēdiet maizi ar sieru, kamēr nav gatavs kaut kas labāks. Es nebūtu jums to stāstījusi, ja būtu zinājusi, ka samaitāšu jums ēstgribu, manu saldumiņ.

— Esam paēduši vai neesam, — iesaucās Mortons, — tūlīt seglo zirgus, Kadij. Mēs nedrīkstam atpūsties, kamēr neesam tikuši līdz pilij.

Un, atraidījuši visus Eilijas lūgumus, viņi tūlīt devās ceļā.

Mortons nolēma iegriezties pie Paundleksta un pierunāt viņu jāt līdzi uz Bērlija nometni. Godājamais Dieva kalps jau bija paguvis iekārtoties atbilstoši saviem miermīlīgajiem paradumiem un iedziļinājies kāda sena teoloģiska apcerējuma lasīšanā; mutē viņam bija pīpe, bet pie rokas — ela kausiņš, lai labāk sagremotu grāmatas saturu. Ar lielu nepatiku viņš atteicās no šīm sirdij tīkamajām izpriecām (viņš tās dēvēja par studijām), lai atkal dotos ceļā un kratītos rikšojoša zirga mugurā. Taču, uzzinājis, ap ko lieta grozās, viņš ar smagu nopūtu atteicās no izredzēm mierīgi pavadīt vakaru savā kabinetiņā; viņš pilnīgi piekrita Mortonam, ka vienalga kāda iemesla dēļ Bērlijs, sodot ar nāvi jauno augstmani, tiecas padarīt nesaskaņas starp prezbi- teriešiem un valdību nepārvaramas, mēreno partija nekādā ziņā nevar pieļaut šādu nežēlīgu rīcību. Un mēs pareizi novērtēsim misteru Paundtekstu, piemetinot, ka, tāpat kā vairums viņa ticības brāļu, mācītājs kategoriski iebilda pret tādu nevajadzīgu varmācību, turklāt pašreiz ar lielu līdzjūtību izturējās pret Mor- tona minēto iespēju, ka lords Evcndeils var kļūt par starpnieku sarunās par miera noslēgšanu ar godīgiem un pieņemamiem noteikumiem. Saskaņojuši savus viedokļus, viņi steigšus laidās eeļā un ap vienpadsmitiem vakarā ieradās ciematiņā netālu no Tilitudlemas pils, kur Bērlijs bija iekārtojis savu štābu.

Viņiem uzsauca sargs, kas melanholiski pastaigājās pa iebraucamo ceļu un, noprasījis viņiem vārdus un nemiernieku armijā ieņemamos amatus, ielaida viņus ciematā. Otrs kareivis stāvēja sardzē pie mājas, kur, kā viņi nosprieda, vajadzēja būt ieslodzītam lordam Evendeilam, tāpēc ka tās priekšā slējās tik augstas karātavas, ka tās varēja saredzēt no pils nocietinājumiem, un tas apstiprināja misis Vilsones teikto.* Mortons uz karstām pēdām gribēja satikt Bērliju, un viņu pavadīja uz tā mājokli. Viņi ieraudzīja Bērliju lasām Bībeli; blakus gulēja ieroci, kurus viņš vienmēr turēja gatavībā.

—  Kāds vējš jūs atpūtis uz šejieni? — Bērlijs ātri noprasīja. — Vai kādas sliktas vēstis no armijas?

—   Nē, — atbildēja Mortons, — bet, kā mēs noprotam, tad te tiek gatavoti kaut kādi pasākumi, no kuriem ir lielā mērā atkarīga armijas drošība… Vai jūs saņēmāt gūstā lordu Evendeilu?

—  Tas kungs, — atbildēja Bērlijs, — ir nodevis viņu mūsu rokās.

—   lln jūs izmantosit šo debesu dāvāto izdevību, lai visas pasaules priekšā apkaunotu mūsu lietu, neģēlīgi nonāvējot gūstekni?

—  Ja Tililudlema rīta agrumā nepadosies, — atbildēja Bērlijs, — lai Dievs izrīkojas ar mani tāpat un vēl sliktāk, bet lords Evcndeils mirs tādā pašā nāvē, kādā viņa priekšnieks un patrons

Džons Grems Kleverhauzs ir licis mirt tik daudziem svētajiem mocekļiem.

—   Mēs esam ķērušies pie ieročiem, — teica Morlons, — lai darītu galu šīm nežēlībām, nevis rīkotos tāpat kā mūsu apspiedēji un sodītu nevainīgus cilvēkus par vainīgo grēkiem. Ar kādu likumu jūs varat attaisnot šo zvēriskumu?

—   Ja tev tas nav zināms, — atbildēja Bērlijs, — tad tavs ceļabiedrs labi zina likumu, kas atdeva Jērikas iedzīvotājus Nana dēla Jēzus zobenam.

—   Mēs tomēr dzīvojam saskaņā ar augstāku likumu, — teica garīdznieks, — kas liek ļaunu atmaksāt ar labu un lūgt par tiem, kuri mūs ļaunprātīgi izmanto un vajā.

—   Vai tas nozīmē, — jautāja Bērlijs, — ka tu apvieno savus sirmos matus ar viņa zaļo jaunību, lai runātu man pretī šajā lietā?

—   Mēs esam divi no tiem, — iebilda Paundteksts, — kam kopā ar tevi ir uzticēta vara pār šo karapulku, un mēs neļausim ne matam nokrist no gūstekņa galvas. Var gadīties, ka Dievs ir lēmis viņam veicināt šo nelaimīgo ķildu izbeigšanos mūsu Izraēlā.

—   Es to paredzēju, — sacīja Bērlijs, — jau tad, kad tādus kā tu ievēlēja vecāko padomē.

—  Tādus kā es? — atkārtoja Paundteksts. — Kas tad es tāds esmu, ja tu izrunā manu vārdu ar tādu nicinājumu? Vai trīsdesmit gadus neesmu sargājis šo aitu aploku no vilkiem? Un pat tad, kad tu, Džon Belfur, cīnījies neapgraizīto pusē un pats biji vīlislielis ar augstprātīgu vaigu un asiņainām rokām… Pasaki man — kas es esmu?

—  Ja gribi, tad pateikšu, kas tu esi, — sacīja Bērlijs. — Tu esi viens no tiem, kas gribētu ievākt ražu tur, kur nav sējuši, un piedalīties laupījuma dalīšanā, kaut arī kaujā uzvarējuši citi. Tu esi viens no tiem, kas klausa Dieva vārdam pasaulīgu labumu dēļ, kas savu māju mīl vairāk nekā tā kunga liaznīeu un drīzāk saņemtu algu no prelātistiem un pagāniem, nekā dalītos liktenī ar tām cēlajām dvēselēm, kuras atteikušās no visa ko- vcnanta dēļ.

—  Un es pateikšu tev, Džon Belfur, — taisnīgi sašutis, atcirta Paundteksts, — es pateikšu tev, kas lu esi. Tu esi viens no tiem, kuru asinskārais un nežēlīgais raksturs kā kauna traips gulstas uz visu šīs nelaimīgās karaļvalsts baznīcu un kuru varmācības un asinsdarbu dēļ Providence var padarīt veltīgus šos cēlos pūliņus atgūt mūsu pilsoniskās un reliģiskās tiesības.

—   Džentlmeņi, — teica Mortons, — izbeidzict šos uztraucošos un nevajadzīgos savstarpējos apvainojumus, bet jūs, mister Belfur, pasakiet mums — vai jūs iebildīsit pret lorda Evendeila atbrīvošanu, kas mūsu pašreizējā stāvoklī šķiet derīgs un vēlams pasākums?

—   Te ir divas jūsu balsis pret manu vienu, — atbildēja Bērlijs, — liet jūs taču neatteiksities uzkavēties, kamēr padome pilnā sastāvā izlemj šo jautājumu?

—   Mēs tam nepretotos, — teica Mortons, — ja varētu paļauties uz tiem, kuru rokās mums jāatstāj gūsteknis. Bet jūs labi zināt, — viņš piebilda, bargi paskatīdamies uz Bērliju, — ka vienreiz jau esat mani piekrāpis.

—   Ak tā gan, — nievīgi sacīja Belfurs. — Tu esi vieglprātīgs muļķa puišelis, kas par aušīgas meitenes melnajām uzacīm ir gatavs atdot gan savu ticību un godu, gan Dieva tā kunga lietu un savu dzimteni.

—  Mister Belfur, — teica Mortons, uzlikdams roku uz zobena spala, — tādas runas prasa gandarījumu.

—   Un to lu arī dabūsi, jaunais cilvēk, kad un kur vien tev pietiks tam dūšas, — atteica Bērlijs. — Es tev apzvēru to pie sava labā vārda.

Šoreiz iejaucās Paundteksts, lai atgādinātu abiem, ka ir neprāts ķildoties tādā laikā, un viņš ar zināmām grūtībām panāca tādu kā drūmu samierināšanos.

— Kas attiecas uz gūstekni, — teica Bērlijs, — tad rīkojieties ar viņu, kā uzskatāt par vajadzīgu. Es mazgāju rokas un noņemu no sevis atbildību par sekām. Viņš ir mans gūsteknis, saņemts ciet ar manu zobenu un šķēpu tai laikā, kad jūs, mister Morlon, spēlējāt adjutantu ierindas apmācībās un parādēs, bet jūs, mister Paundtekst, sagrozījāt svētos rakstus erastisma garā. Bet ņemiet vien viņu savā pārziņā un dariet ar viņu, ko gribat. Dingvol, — viņš uzsauca tādam kā adjutantam, kas gulēja blakusistabā, — lai sargs, kas pielikts klāt tam nelietim Even- deilam, nodod savu posteni tiem, kurus kapteinis Mortons norīkos viņa vielā. Gūsteknis, — viņš atkal pievērsās Paundtekstam un Morlonam, — ir jūsu rīcībā, džentlmeņi. Bet atcerieties, ka agri vai vēlu jums būs par to jāatbild.

To teikdams, Bērlijs lieliem soļiem iegāja blakusistabā, nenovēlēdams viņiem labu nakti. Abi apmeklētāji, mazliet apspriedušies, nolēma, ka gūstekņa drošības labad prātīgāk būs pielikt viņam klāt papildu apsardzi no pašu draudzes locekļiem. Gadījās, ka ciematā bija izvietota grupa Paundteksta ļaužu, kas uz laiku bija piekomandēti Bērlijam, lai viņus atalgotu, pēc iespējas ilgāk atstājot tuvāk pašu mājām. Tie bija lielākoties apsviedīgi, darbīgi puiši, un biedri viņus parasti sauca par Milnvudas strēlniekiem. Pēc Mortona norādījuma četri no viņiem labprāt uzņēmās sargkareivju pienākumus, un viņš atstāja kopā ar tiem lledrigu, uz kura uzticību varēja paļauties, piekodinādams pasaukt viņu, ja algadītos kaut kas negaidīts.

To izdarījis, Mortons ar savu ceļabiedru devās uz naktsmītni tādās istabiņās, kādas viņiem varēja ierādīt šajā pārpildītajā un nabadzīgajā ciematā. Taču pirms došanās pie miera viņi uzrakstīja iesniegumu, kurā izklāstīja mēreno prezbiteriešu sūdzības; l>eigās viņi pieprasīja sev neierobežotu ticības brīvību un atļauju netraucēti apmeklēt viņu pašu garīdznieku vadītos dievkalpojumus. Viņu petīcijā bija uzstāts sasaukt neatkarīgu parlamentu baznīcas un valsts lietu izlemšanai, izlīdzinot šajos jautājumos pieļautās netaisnības, un garantēt nesodāmību visiem tiem, kas ar ieročiem rokās aizstāv vai ir aizstāvējuši savas tiesības. Mortons cerēja, ka šie noteikumi, kas ietvēra visas mērenāko nemiernieku vēlmes, būdami brīvi no fanātiskās varmācības, atradīs piekritējus pat rojālistu vidū, tāpēc ka tajos tika pieprasītas tikai Skotijas brīvo pilsoņu parastās tiesības.

Mortons cerēja uz labvēlīgu iznākumu jo vairāk tāpēc, ka Monmūtas hercogs, kuram Kārlis bija uzdevis apspiest šo sacelšanos, bija lēnprātīgs, nosvērts un piekāpīgs cilvēks, labi pazīstams ar savu vēlīgo attieksmi pret prezbiteriešiem; karalis viņam bija piešķīris plašas pilnvaras darīt visu nepieciešamo, lai apslāpētu nemierus Skotijā. Mortonam likās, ka, lai iegūtu šā cilvēka labvēlību, pietiek atrast piemērotu un gana cienījamu starpnieku sarunās, un viņš domāja, ka tāds varētu būt lords Evendeils. Tāpēc viņš nolēma agri no rīta apmeklēt ieslodzīto, lai izdibinātu, vai viņš ir ar mieru uzņemties starpnieka lomu, bet kāds notikums lika viņam pasteigties.

28. nodaļa

So māju, lēdij, viņš sacīja, So māju atdodiet mati.

«Etlonis iu> Cordoruis»

Mortons bija vēlreiz pārlasījis un pārrakstījis kopā ar Paund- tekstu sastādīto papīru, kurā bija sīki izklāstīti mēreno prezbi-

Ieriešu neapmierinātības iemesli un noteikumi, ar kādiem lielākā daļa nemiernieku ir gatavi nolikt ieročus, un jau gatavojās doties pie miera, kad pie durvīm pieklauvēja.

—   Iekšā, — teica Mortons, un durvīs pabāžas Kadija Ilcdri- ga apaļā galva. — Nāc iekšā un saki, ko tev vajag. Vai kaut kas lēcies?

—   Nē, ser, bet es atvedu vienu, kas grib ar jums aprunāties.

—   Kas viņš ir, Kadij? — jautāja Mortons.

—   Jūsu vecs paziņa, — teica Kadijs un, pavēris durvis plašāk, puslīdz ieveda, puslīdz ievilka sievieti, kuras seja bija aizsegta ar pledu. — Nāc, nāc, nav ko baidīties no veca paziņas, Dženij, — sacīja Kadijs, novilkdams viņai no galvas plīvuru un atklādams sava saimnieka skatienam labi pazīstamo Dženijas Denisones sejiņu. — Pasaki viņa gaišībai — viņš ir lāga zēns — pasaki viņam, misis, ko tu gribēji pateikt lordam Evendeilam.

—    Bet ko es gribēju pateikt viņa gaišībai, — atbildēja Dženija, — kad lorīt apmeklēju viņu ieslodzījumā, tu, lielais putrotāj? Domā, ka cilvēki negrib redzēt savus nelaimē nokļuvušos draugus, tu, viras katla varoni?

Dženija atbildēja Kadijam ar parasto mutīgumu, tomēr balss viņai aizcirtās, vaigi bija iekrituši un bāli, acis asaru pilnas, rokas drebēja, kustības bija saraustītas un viss viņā liecināja par nesenajām ciešanām un trūkumu, kā arī par stipru, gandrīz histērisku uzbudinājumu.

—   Kas noticis, Dženij? — laipni pavaicāja Mortons. — Jūs taču zināt, cik daudz pateicības esmu jums parādā, un es darīšu jūsu labā visu, kas būs manos spēkos.

—   Lielais paldies, Milnvud, — raudādama atbildēja meitene. — Jūs vienmēr bijāt tik laipns, kaut arī ļaudis runā, ka tagad esot pārvērties uz slikto pusi.

—   Ko tad par mani runā? — jautāja Mortons.

—    Pasaule runā, — atbildēja Dženija, — ka jūs kopā ar vigiem gribot gāzt karali Kārli no troņa, lai ne viņš, ne viņa pēcnācēji nekad vairs nekāptu tajā, bet Džons Gjudžils melš, ka jūs gribot atdot baznīcas ērģeles dūdiniekiem un ar vienkārša bendes roku sadedzināt mūsu lūgšanu grāmatu, atriebjoties par to, ka karalis pēc atgriešanās mājās sadedzināja kovenantu.

—    Mani draugi Tilitudlemā spriež par mani pārāk neapdomīgi un slikti, — atbildēja Mortons. — Es tikai gribu brīvi piekopt pats savu ticību, neaizskarot neviena cita ticību, bet, kas attiecas uz jūsu ģimeni, tad es gaidu izdevību pierādīt, ka esmu noskaņots pret to tikpat draudzīgi un labvēlīgi kā agrāk.

—   Lai Dievs svētī jūs par labo sirdi un šiem vārdiem, — teica Dženija, izplūzdama asarās. — Viņiem nekad nav vajadzējis jūsu labvēlības un draudzības tā, kā tagad, kad viņi mirst badā, tāpēc ka nav ko ēst.

—   Mīļais Dievs! — iesaucās Mortons. — Esmu dzirdējis, ka jums iet grūti, bet ka mirtu badā… Vai tas var būt? Vai tad abas dāmas un majors…

—   Viņi cieš tāpat kā pats pēdējais no mums, — atbildēja Dženija, — tāpēc ka dalās katrā maizes kumosā un zupas karotē ar visiem pārējiem pils iemītniekiem… Manas naltaga ticis nudien redz piecdesmit dažādas krāsas, un tas viss no vārguma, lx;t galva man griežas no sāpēm tā, ka es nevaru nostāvēt kājās.

Nabaga meitenes iedubušie vaigi un asie vaibsti liecināja, ka viņa runā skaidru patiesību. Mortons bija satriekts.

—    Apsēdieties, Dieva dēļ! — viņš teica, ar varu nosēdinādams meiteni uz vienīgā krēsla, kas bija istabā, bet pats, nezinādams, kur dēties aiz izmisuma un nepacietības, sāka staigāt šurpu turpu. — Es taēu neko nezināju! — viņš iesaucās aizlūstošā balsī. — Es nemaz nevarēju zināt… Aukstasinīgais, cietsirdīgais fanātiķis… nodevīgais neģēlis… Kadij, mudīgi pagādā ko ēdamu… arī vīnu, ja ir iespējams… visu, ko vari dabūt.

—   Viņai pietiks arī ar viskiju, — norūca Kadijs. — Kas to būtu domājis, ka viņiem tik slikti ar ēšanu, kad šitas skuķis iegāza man ģīmī tik daudz garšīga kāpostu strel>ekļa.

Lai cik novārgusi un izmocīta bija Dženija, tomēr, izdzirdusi pieminam viņas varoņdarbu, nemierniekiem mēģinot ieņemt pili, viņa laida vaļā smieklus, kas drīz vien pārgāja histēriskās elsās. Meitenes stāvokļa apjucināls un ar šausmām domādams par postu, kas bija piemeklējis ļaudis pilī, Mortons stingrāk atkārtoja savu rīkojumu lledrigam, un, kad tas bija aizgājis, centās nomierināt viešņu.

— Jūs, jādomā, atnācāt savas kundzes sūtīta, lai satiktu lordu Evendeilu? Pasakiet man, ko viņa grib: viņas vēlēšanās man ir likums.

Brīdi it kā padomājusi, Dženija teica:

—  Jūsu gaišība ir vecs mūsu ģimenes draugs, un man jāuzticas jums un jāsaka taisnība.

—   Esiet droša, Džcnij, — atbildēja Mortons, redzēdams, ka viņa šaubās. — Jo patiesāka jūs būsit pret mani, jo labāk pakalposit savai kundzei.

—  Ja tā, tad jums jāzina, ka mēs, kā jau teicu, mirstam badā un tas ilgst nu jau vairākas dienas; majors zvēr, ka kuru katru brīdi esot sagaidāma palīdzība un ka viņš neatdošot pili ienaidniekam, kamēr mēs nebūšot apēduši viņa vecos zābakus, l)et tiem, kā jūs droši vien atceraties, ir briesmīgi biezas pazoles, turklāt virsas šūtas no cietas ādas. Turpretī dragūni domā, ka tik un tā būšot jāpadodas, un pēc mitināšanās brīvajos dzīvokļos viņi nespēj izturēt badu. Un kopš lorda Evendeila saņemšanas gūstā viņi nemaz vairs nav valdāmi un Ingliss draud atdot garnizonu vigiem līdz ar majoru un abām dāmām piedevām, ja vien nemiernieki apsolīs kareivjiem atlaist viņus pašus brīvībā.

—   Nelieši! — teica Mortons. — Kāpēc viņi negrib vienoties par vispārējiem pils padošanās noteikumiem?

—   Viņi baidās, ka tādā gadījumā pašiem nebūs žēlastības; viņi taču nodarījuši visā mūsu novadā tik daudz ļauna, un Bērlijs jau pakārts vienu vai divus no viņiem, tā ka viņi grib izvilkt paši savus kaklus no cilpas uz godīgu cilvēku rēķina.

—  Un jūs atsūtīja, — turpināja Mortons, — pavēstīt lordam Evendeilam bēdīgos jaunumus par šo cilvēku dumpošanos?

—  Tā iznāk, — teica Dženija. — Toms llelidejs iežēlojās, izstāstīja man visu un izveda mani no pils, lai es pastāstītu lordam Evendeilam, ja vien izdotos nokļūt pie viņa.

—   Bet ko viņš var jums līdzēt? — vaicāja Mortons. — Viņš taču ir gūsteknis.

—   Tas gan, — atteica apbēdinātā jaunava. — Bet varbūt viņam izdotos vienoties par mums pieņemamiem noteikumiem… Varbūt viņš dotu mums kādu labu padomu vai nosūtītu dragūniem pavēli izturēties picklājīgāk, vai…

—   Bet varbūt, — teica Mortons, — jums vajadzēja mēģināt sagatavot viņam bēgšanu?

—  Ja arī tā būtu, — mundri atbildēja Dženija, — tad nejau pirmo reizi es palīdzētu gūstā kritušam draugam.

—    Pareizi, Dženij, — sacīja Mortons, — tā būtu melna nepateicība, ja es to aizmirstu. Bet tur jau nāk Kadijs ar uzkodu… Es iešu un pastāstīšu lordam Evendeilam, ko jūs gribējāt paziņot, bet jūs pa to laiku ieēdiet un iedzeriet vīnu.

—  Jums derētu zināt, — teica Kadijs savam kungam, — ka šī Dženija… šī misis Denisone mēģināja pielaizīties Tomam Rcndam, kas kalpo pie dzirnavnieka, lai pa kluso liktu iekšā pie lorda Evendeila. Viņai, čigānietei lādai, ne prātā nenāca, ka es pats biju blakus.

—   liet kā tu mani pārbiedēji, kad no aizmugures pielavījies un sagrābi mani! — teica Dženija, ar vārgu roku atgrūzdama viņu. — Ja tu nebūtu bijis vecs paziņa, tu, vientiesīgais nejēguli…

Kadijs, mazliet atmaidzis, uzsmaidīja savai slīpētajai iemīļotajai, bet Mortons ietinās apmetnī un, pasitis padusē zobenu, devās uz jaunā augstmaņa ieslodzījuma vietu. Viņš apjautājās sargiem, vai nav noticis kaut kas ievērības cienīgs.

—    Nekā īpaša, — viņi atbildēja, — ja neskaita meiču, ko aizturēja Kadijs, un divus mistera Bērlijasūtīlusziņnešus: vienu — pie godājamā Efraima Makbraijera, otru — pie Timpāna. (Abi tajā laikā dārdināja no baznīcu kancelēm katrs savā pilsētā starp Bērlija nometni un galveno spēku štābu Hamiltonā.)

—   Protams,ar nolūku, — teica Mortons, izlikdamies pilnīgi vienaldzīgs, — atsaukt viņus uz šejieni.

—   Tā es arī sapratu, — atbildēja sargs, kas bija runājis ar ziņnešiem.

«Viņš vāc kopā sev vairākumu padomē,» nodomāja pie sevis Mortons, «lai gūtu atbalstu jebkurai ļaundarībai, ko varētu iecerēt, un ar spēku salauztu jebkuru pretestību. Jāpasteidzas, citādi es palaidīšu garām izdevību.»

Iegājis telpā, kur tika turēts sagūstītais lords Evendeils, viņš ieraudzīja to, važās iekaltu, atlaidušos uz veca matrača nožēlojamas būdelcs pretīgos bēniņos. Gūsteknis vai nu snauda, vai bija iegrimis dziļās pārdomās. Izdzirdējis ienākam Mortonu, viņš piecēlās un pagriezās pret to; asiņu zuduma, negulēto nakšu un trūcīgā uztura dēļ viņa āriene bija tā pārvērtusies, ka neviens nevarētu atpazīt šajā cilvēkā drosminieku, kas tik varonīgi cīnījās pie Loudonhilas. Viņu acīm redzami pārsteidza Mortona negaidītā parādīšanās.

— Jūtos apbēdināts, redzot jūs tādā stāvokli, milord, — teiea I lenrijs.

—   Esmu dzirdējis, ka jūs esot dzejas cienītājs, — atbildēja gūsteknis. — Tādā gadījumā, mister Morton, jūs varbūt atceraties šīs rindas:

Ne mūris biezs, ne režģu krāts

Nav vīram cietums īsts: Pat tajā brīvs un mierīgs prāts Sev mītni atradīs.

Un, ja arī mans ieslodzījums būtu mazāk ciešams, man gribētos domāt, ka rīt mani vienalga gaida pilnīga atbrīvošana.

—   Nāve? — jautāja Mortons.

—   Nu, protams, — atbildēja lords Evendeils, — citu izredžu man nav. Jūsu biedrs Bērlijs jau ir aptraipījis sev rokas ar to cilvēku asinīm, kuri sava nenozīmīgā stāvokļa un nezināmās izcelsmes dēļ it kā būtu varējuši sagaidīt žēlastību. Es nevaru lepoties, ka man būtu tāds vairogs pret viņa atriebību, un saprotu, ka viņš apiesies ar mani augstākā mērā nesaudzīgi.

—  Bet majors Belcndens var padoties, — teiea Mortons, — un tad jūsu dzīvība būs glābta.

—   Tas nekad nenotiks, kamēr būs palicis kaut vai viens nocietinājumu aizstāvis un šim cilvēkam būs kāda garoza, ko pagrauzt. Es zinu viņa varonīgo apņemšanos un būtu gaužām apbēdināts, ja viņš to grozītu manis dēļ.

Mortons nekavējās pastāstīt viņam par l ūgšanu dragūnu vidū un par viņu lēmumu atdot pili, izdodot ienaidniekam abas dām;is un majoru lielendenu. Lordu Evendeilu šī ziņa vispirms pārsteidza, 1 k;t sākotnējo neticību tūlīt nomainīja dziļas skumjas.

—   Ko te var darīt? — viņš teica. — Kā novērst šo nelaimi?

—  Uzklausiet mani, milord, — atbildēja Mortons. — Es domāju, ka jūs neatteiksities aiznest mūsu valdniekam, viņa augstībai karalim olīvas zaru no tiem viņa pavalstniekiem, kas ķērušies pie ieročiem nevis aiz labas gribas, bet nepieciešamības spiesti.

—  Jūs mani pārliecinājāt, — teica lords Evcndeils, — bet ko tas dos?

—    Atļaujiet, milord, — turpināja Mortons. — Pret godavārdu es jūs palaidīšu brīvībā, jūs atgriezīsities pilī un varēsit netraucēti izvest abas dāmas, majoru un visus, kas vien gril)ēs atstāt pili, ar noteikumu, ka tā nekavējoties padodas. To darīdams, jūs tikai pakļausities nepieciešamībai, tāpēc ka ar šo sadumpojušos garnizonu un bez pārtikas pils nenoturēsies ilgāk par diennakti. Tāpēc tos, kas atteiksies iet līdzi jūsu gaišībai, piemeklēs viņu pašu liktenis. Jūs ar saviem ceļabiedriem varēsit brīvi braukt uz Kdinburgu vai uz turieni, kur patlaban atrodas hercogs Monmūts. Mēs ceram, ka apmaiņā pret atdoto brīvību jūs iesniegsit viņa gaišībai kā Skotijas vietvaldim šo pazemīgo petīciju un aicinājumu, kur izklāstīti galvenie sacelšanās iemesli, pēc kuru novēršanas — par to es varu galvot — lielākā daļa sacelšanās dalībnieku noliktu ieročus.

Lords Evendeils uzmanīgi izlasīja viņam iedoto dokumentu.

—    Mister Morton, — viņš ierunājās, — cik es saprotu, tad pret te ierosinātajiem pasākumiem nevar būt iebildumu; vēl vairāk — es daudzējādā ziņā domāju, ka tie pat var izraisīt hercogā Monmūlā klusu līdzjūtību, un tomēr, atklāti runājot, man nav ne mazāko cerību uz šo prasību apmierināšanu, iekams jūsu ļaudis vispirms nav nolikuši ieročus.

—    Ar tādu rīcību, — atbildēja Mortons, — faktiski būtu atzīts, ka mums nav bijis tiesību ņemt rokās ieročus, un tāpēc vien es nevaru piekrist šim noteikumam.

—   Diezin vai tas maz ir sagaidāms no jums, — teica lords Evendeils, — un, ja jau tā, tad esmu pārliecināts, ka sarunas cietīs neveiksmi. Tomēr, pilnīgi atklāti izsakot jums savu viedokli, esmu gatavs darīt visu, kas manos spēkos, lai veicinātu samierināšanos.

—  Tas ir viss, ko mēs vēlamies un gaidām nojums, — alteiea Mortons. — Iznākums ir Dieva rokā, tāpēc ka viņam pieder valdnieku sirdis. Tātad jūs piekrīlal priekšlikumam par drošu izvešanu no pils?

—    Protams, — atbildēja lords Evendeils, — un, ja es gari un plaši nerunāju par pateicību, ka esat otrreiz izglābis man dzīvību, tas nenozīmē, ka es to neizjūtu.

—  Bet kā būs ar Tilitudlemas garnizonu? — jautāja Mortons.

—   Tiks izvests atbilstoši jūsu prasībām, — atbildēja augstmanis. — Es apzinos, ka majors nespēs vest pie prāta tos nemiera cēlājus, un man tirpuļi skrien pār kauliem, iedomājoties, kādas sekas var būt abu dāmu un drošsirdīgā sirmgalvja izdošanai šim asinskārajam dauzoņam Bērlijam.

—   Tādā gadījumā jūs esat brīvs, - siieīja Mortons. — Gatavojieties izjāšanai. Daži cilvēki, kam es uzticos, pavadīs jūs garām mūsu priekšposteņiem.

Atstājis lordu Evendeilu, kas bija ļoti pārsteigts un iepriecināts par šo negaidīto atbrīvošanu, Mortons steigšus izraudzījās dažus labi apbruņotus jātniekus, no kuriem katrs turēja pie pavadas rezerves zirgu. Dženija, kas vakariņojot bija pamanījusies salabt ar Kadiju, jāja pa kreisi roki no drosmīgā kava- lērista. Drīz vien pie lorda Evendcila cietuma loga bija dzirdama pakavu klaboņa. Divi viņam sveši vīri, ienākuši telpā, noņēma gūsteknim važas un, pavadījuši viņu lejā pa kāpnēm, palīdzēja uzsēsties zirgā. Slaidiem rikšiem viņi jāja uz Tilitudlemas pusi.

Kad viņi tuvojās senajam cietoksnim, mēness gaismu nomai- nījaausma un uz pils tumšā, smagnējā torņa sāka rotāties pirmie blāvie saules stari. Nodaļa apstājās pie barjeras, neuzdrošinādamās jāt tuvāk aiz bailēm, ka cietokšņa aizstāvji neatklāj uguni.

Lords Evendeils jāja augšup uz vārtiem viens, nelielā attālumā viņam sekoja Dženija Denisone. Piejājuši pie vārtiem, viņi izdzirdēja pagalmā troksni, kas ne visai saskanēja ar vasaras rīta mieru un klusumu. Bija dzirdami kliedzieni un lāsti, atskanēja pāris pistoles šāvienu — viss liecināja, ka ir izcēlies dumpis. Šajā kritiskajā brīdī lords Evendeils atradās pie vārtiem, kur sardzē stāvēja llelidejs. Izdzirdējis Evendeila balsi, viņš sagaidīja savu virsnieku ar priecīgu izsaucienu un tūlīt ielaida pilī; augstmaņa parādīšanās pārsteidza sacēlušos kareivjus kā zibens no skaidrām debesīm. Lai īstenotu savu nodomu sagrābt cietoksni, viņi jau grasījās atbruņot un padarīt nekaitīgus majoru Belendenu, llarisonu un citus, kas mēģināja viņiem pretoties.

Līdz ar lorda Evendeila parādīšanos aina mainījās. Viņš sagrāba aiz apkakles Inglisu un, dracīdams par zemisko rīcību, pavēlēja diviem kareivjiem viņu ņemt ciet un sasiet, bet pārējiem paziņoja, ka tikai bezierunu pakļaušanās paglābs viņus no soda. Pēc tam viņš pavēlēja ļaudīm nostāties ierindā. Viņi paklausīja. Viņš deva rīkojumu nolikt zemē ieročus. Kādu brīdi viņi šaubījās, taču pieradums pie disciplīnas līdz ar pārliecību, ka viņu virsniekam, kas rīkojas tik drošgalvīgi, aiz vārtiem ir kaut kādi palīgspēki, piespieda kareivjus pakļauties.

— Ņemiet nost ieročus, — teica lords Evendeils pils ļaudīm. — Viņi tos nedabūs atpakaļ, kamēr nebūs iemācījušies lietot, kā pienākas, tai vajadzībai, kādai tic v iņiem uzticēti. Bet tagad, — viņš turpināja, pagriezies pret nemiera cēlājiem, — vācieties prom! Pasteidzieties, un tā kā jūs pazustu trīs stundās, ko ienaidnieks ir piekritis jums atvēlēt. Dodieties ceļā uz Edin- burgu un gaidiet mani pie Mūras viesnīcas. Man nav vajadzības brīdināt jūs nepieļaut ceļā nekādas varmācības, un pašreizējā stāvoklī jūs arī pašu labā neizraisīsit v ispārēju naidu pret sevi.

paklausītai pierāda, ka esat nodomājuši izpirkt šārīta nodarījumu.

Atbruņotie kareivji klusueiešot pazuda no sava virsnieka acīm un, atstājuši pili, devās uz satikšanās vietu; viņi steidzās aiziet, baidoties, ka nesaskrienas ar kādu noklīdušu nemiernieku nodaļu, kam, redzot viņu tagadējo neaizsargātību un atceroties viņu kādreizējās ļaunestības, varētu ienākt prātā doma par atriebību. Ingliss, ko Evendeils bija nolēmis sodīt, palika ieslodzījumā. Helidejs ar savu rīcību izpelnījās uzslavu, un viņam tika apsolīts paaugstinājums. Steigšus nodevis šos rīkojumus, lords Evendeils uzrunāja majoru, kam viss redzētais likās kā sapnis.

—   Mīļais major, mums būs jāatdod cietoksnis.

—  Vai patiešām? — jautāja majors Belendens. — Es cerēju, ka jūs esat atvedis palīgspēkus un pārtiku.

—   Nevienu cilvēku, ne mārciņu ēdamā, — atbildēja lords Evendeils.

—  Un tomēr man prieks jūs redzēt, — teica lādzīgais majors. — Vakar mēs dabūjām zināt, ka tie psalmus dziedošie blēži līko pēc jūsu dzīvības, un pirms desmit minūtēm es nostādīju neliešus dragūnus, lai sagrautu Bērlija štābu un izrautu jūs no cietuma, bet tas suns Ingliss nevis izpildīja manu pavēli, l>el sarīkoja atklātu dumpi. Bet kas mums tagad jādara?

—   Man nav nekādas izvēles, — teiea lords Evendeils. — Es esmu uz godavārda atlaists gūsteknis, un man jādodas uz Edin- burgu. Arī jums un abām dāmām jābrauc uz turieni. Pateicoties kāda drauga labvēlībai, man ir droša caurlaide un zirgi jums un jūsu pavadoņiem… Bet, Dieva dēļ, pasteidzieties — jūs nevarat noturēt pili ar septiņiem vai astoņiem vīriem un bez pārtikas… Jūs esat paveicis pietiekami daudz, lai uzturētu savu godu un dotu iespēju valdībai savilkt spēkus no visurienes. Turēties ilgāk bija lieki un neiespējami. Edinburgā ir ieradušās angļu vienības, un tuvākajās dienās tās dosies uz llamillonu. Tilitud- lema ilgi nepaliks dumpinieku rokās.

— Ja jūs tā domājat, milord, — negribīgi sacīja vecais karavīrs nopūzdamies, — es zinu, jūs neieteiksit neko tādu, par ko būtu kauns, ja jūs uzskatāt, ka citas izejas nav, man atliek tikai pakļauties; šo neliešu dumpis padarītu neiespējamu cietokšņa sienu aizstāvēšanu. Gjudžil, lai kalpones pasauc abas kundzes, un lai viss būtu gatavs prombraukšanai… Bet, ja man būtu pārliecība, ka, paliekot šajās vecajās sienās un aiz bada pārvēršoties par mūmiju, es varētu pēdējo reizi būt noderīgs savam karalim, vecais Mailss Belendens neietu prom no šejienes, kamēr vien vinā kvēlotu dzīvības dzirkstelīte!

' Dāmas, kuras jau bija satraukušas ziņas par dumpi, labprāt piekrita majora lēmumam, kaut arī lēdija Mārgareta neiztika bez vaimanām un nopūtām, kam kā parasti bija sakars ar viņa svētītās augstības karaļa dcjcuner šajās sienās, kuras tagad tika pamestas dumpinieku varā. Notika steidzīga gatavošanās pils evakuācijai, un vēl nebija kļuvis tik gaišs, lai skaidri atšķirtu apkārtējos priekšmetus, kad abas dāmas, majors Belendens, llarisons, Gjudžils un pārējie kalpi sēdās atvestajos vai turpat kaimiņos dabūtajos zirgos un ēetru nemiernieku jātnieku pavadībā devās taisni uz ziemeļiem. Pārējie dumpinieki no tiem, kas bija pavadījuši lordu Evendeilu uz Tilitudlemu, pārņēma tukšo pili, nobrīdināti rūpīgi sargāt to no postīšanas un izlaupīšanas. Un, kad uzlēca saule, Tilitudlemas pils tornī plandīja Skotijas kovenanta koši sarkanais karogs ar zilo maliņu.

29. nodaļa

Un īlens viņas rokā bīstamāks Man ir par tūkstoš dunčiem.

Mārlovs

Kavalkāde, kas bija atstājusi Tilitudlemas pili, pajāja garām nemiernieku priekšposteņiem un uz īsu brīdi apstājās nelielajā Bosvelas pilsētiņā, lai mazliet iestiprinātos ar to, ko bija sagādājuši pavadoņi; tas tiešām bija nepieciešams izsalkuma izmocītajiem cilvēkiem. I'ēc tam viņi steidzās tālāk uz Edinburgu; virs apvāršņa jau cēlās rīta saules stari. Varēja sagaidīt, ka lords Evendeils šā ceļojuma laikā bieži atradīsies blakus mis Edītei Belendenai. Taču, pārmijis ar jauno dāmu sveicienus un parūpējies par viņas ērtībām, viņš ieņēma vietu blakus majoram nodaļas priekšgalā, un šķila, ka tiešo gādību par burvīgo majora brāļameitu viņš uzticējis vienam no nemiernieku jātniekiem, kura augumu un seju aizsedza kareivja apmetnis un dziļi uz pieres uzvilkta cepure ar platām malām un spalvu pušķi. Tā viņi klusēdami jāja plecu pie pleca vairāk nekā divas jūdzes, līdz svešinieks drūmā un nomāktā balsī uzrunāja meiteni.

—    Mis Belendenai, — viņš teiea, — droši vien ir draugi visur, kur viņu pazīst, pat starp tiem, kuru rīcību viņa neatzīst. Vai šie cilvēki kaut kādā veidā var parādīt viņai savu cieņu un nožēlu par viņas ciešanām?

—    Lai iemācās paši savā labā godāt likumus un saudzēt nevainīgas asinis, — atbildēja Edīte. — 1-ai atjauno savu uzticību karalim, un es esmu gatava piedol viņiem visu, ko esmu pārcietusi, un vēl desmitreiz vairāk.

—   Tātad jūs uzskatāt, — jautāja viņas ceļabiedrs, — ka mūsu rindās nevar būt neviena, kam tuvu pie sirds viņa dzimtenes labklājība un kas pilda savu patriota pienākumu?

—  Nebūtu saprātīgi, — atteica mis Belendena, — atrodoties jūsu varā, atbildēt uz šo jautājumu.

—   Tikai ne šobrīd, dodu jums savu karavīra vārdu, — teica jātnieks.

—    Mani kopš mazotnes ir mācījuši būt atklātai, — teica Edīte, — un, ja man vispār ir jārunā, tad man jāizsaka viss, ko es jūtu. Vienīgi Dievs var spriest par cilvēka sirdi, ļaudīm viņa nodomi jāvērtē pēc rīcības. Nodevība, nonāvēšana karā vai pie karātavām, varmācība pret tādu miermīlīgu ģimeni kā mūsējā, kas ķērās pie ieročiem tikai tādēļ, lai aizstāvētu likumīgo valdību un mums piederošo īpašumu, — šāda rīcība aptraipa katru, kuram ar to ir kāds sakars, vienalga, cik cēliem vārdiem tā arī būtu apzeltīta.

—   Atbildība par pilsoņu karu, — iebilda jātnieks, — par postu, ko tas nes sev līdzi, gulstas uz tiem, kuri to izraisīja ar nelikumībām un apspiešanu, bet nc uz tiem, kuri bija spiesti ņemt rokā ieročus, lai aizstāvētu brīvu cilvēku dabiskās tiesības.

—    Jūs izvirzāt jautājumu, — atbildēja Edīte, — kas ir jāpierāda. Katra no pusēm apgalvo, ka tai ir taisnība un tāpēc par vainīgiem uzskatāmi tie, kas pirmie izvilkuši zobenu, tāpat kā katrā kautiņā likums uzskata par noziedznieku to, kurš pirmais ķēries pie vardarbības.

—   Ak vai! — teica jātnieks. — Ja jūsu attaisnojums būtu atkarīgs tikai no tā, cik viegli būtu pierādīt, ka mūsu pacietība šķita sniedzamies pāri cilvēcisko iespēju robežām un ka varmācība bija tā, kas mūs noveda pie atklātas sacelšanās! liet es noprotu, — viņš turpināja, smagi nopūzdamies, — ka ir veltīgi aizstāvēt mis Belendenas priekšā lietu, kam viņa pāragri izspriedusi tiesu tikpat lielā mērā aiz nepatikas pret tās dalībniekiem, cik aiz nepatikas pret viņu principiem.

—    Piedodiet, — sacīja Edīte, — es brīvi izteicu savus uzskatus par nemiernieku principiem; par viņiem kā pārcilvēkiem es neko nezinu… izņemot vienu vienīgu.

—   lln šis viens v ienīgais, — jautāja jātnieks, — ir ietekmējis jūsu spriedumu par visiem?

—    Nebūt ne, — atbildēja Edīte. — Viņš ir… vismaz es kādreiz uzskatīju viņu par tādu… Viņš bija galvas tiesu pārāks par citiem… Viņš ir… pareizāk sakot, likās esam cilvēks ar agri atraisījušos talantu, bezgala godīgs, tikumiski tīrs un sirsnīgi mīlošs. Vai es varu atzinīgi vērtēt sacelšanos, ja tā cilvēku, kas būtu varējis kļūt par savas dzimtenes rotu, lepnumu un balstu, pārvērtusi pardrūmu un aprobežotu fanātiķu un bīstamu liekuļu biedru, par pretīgu ākstu vadoni, par laupītāju un lielceļa slepkavu ieroču brāli? Ja jūs viņu satiksit savā nometnē, pasakiet, ka Edīte Belendena ir izlējusi daudz vairāk asaru viņa pagrimuma, izpostīto cerību un apkaunotā vārda nekā viņas pašas tuviniekus piemeklējušo nelaimju dēļ un ka viņai bija vieglāk paciest badu, no kura izdēdēja vaigi un kļuva nespodras acis, nekā sirdssāpes, kas pavadīja katru domu par to, kurš bija visu šo nelaimju vaininieks.

Teikdama šos vārdus, meitene pagriezās ar seju pret sarunu biedru; bālie vaigi, kaut arī runājot tos atdzīvināja īslaicīgs sārtums, liecināja par pārdzīvotajām ciešanām. Jātnieks nepalika nejūtīgs pret šo aicinājumu; viņš saķēra galvu, it kā smadzenēs pēkšņi būtu ieurbusies asa sāpe, un, ātri pārlaizdams roku pār seju, novilka vēl dziļāk pār acīm savu platmaļu cepuri. Nedz šī kustība, nedz arī jūtas, kuras tā izraisīja, nepaslīdēja garām Edītei neievērotas, un viņas sirds nepalika vienaldzīga.

—   Un ja jums liksies, — viņa teica, — ka cilvēku, par ko es runāju, dziļi aizskāris viņa… viņa… kādreizējā drauga bargais spriedums, pasakiet viņam, ka patiesa nožēla ir pirmais solis uz groku izpirkšanu, ka, lai ari nav viegli uzkāpt atpakaļ augstumos, no kuriem viņš nokritis, kaut arī viņš ir vainojams daudzos posta darbos, kas liek pastrādāti viņa vārda aizsegā, tomēr ir iespējams daļēji izpirkt vainu, kas gulstas uz viņa sirdsapziņas.

—   Bet kā? — vaicāja jātnieks tajā pašā nomāktajā, gandrīz aizžņaugtajā balsī.

—  Ar visiem spēkiem cenšoties atjaunot mieru savu atstumto taulasbrāļu labā un mudinot maldu ceļos noklīdušos nemierniekus nolikt ieročus. Glābjot šo cilvēku asinis, viņš var izpirkt tās, kuras jau ir izlējis: tas, kas šā lielā mērķa vārdā pūlēsies visvairāk, izpelnīsies mūsu paaudzes pateicību un godpilnu piemiņu nākamajās paaudzēs.

—  Domāju, — stingrā balsī teica viņas ceļabiedrs, — kāmis Belendena negrib, lai ar tādu mieru tautas intereses tiktu bez iebildumiem upurētas troņa interesēm.

—   Es vēl esmu jauna, — atbildēja Edīte, — un vēl nevaru spriest par šo jautājumu ar pilnīgu pārliecību. Bet, ja jau esmu sākusi par to runāt, tad godīgi piebildīšu, ka es vēlētos mieru, kas apmierinātu visas puses un pasargātu pavalstniekus no aplaupīšanas karā: to es ienīstu ne mazāk kā pašreizējos pasākumus cīņai ar šo ļaunumu.

—   Mis Belendena, — teica Henrijs Mortons,atsegdams seju un runādams savā parastajā balsī, — cilvēkam, kas jūsu vērtējumā pazaudējis viņam tik svarīgo cieņu, vēl pietiek drosmes aizstāvēt savu taisnību kā apsūdzētajam, un, apzinoties, ka viņam vairs nav tiesību uz draudzīgu līdzjūtību, viņš par atbildi uz jūsu bargo spriedumu klusētu, ja nevarētu atsaukties uz lorda Evendeila vērā ņemamo liecību, ka viņa domas un pūliņi, it īpaši tagad, ir vērsti uz miera noslēgšanu ar tādiem noteikumiem, kurus nenosodīs visdedzīgākie karaļa piekritēji.

Mortons ar cieņu paklanījās mis Belendenai, kas, spriežot pēc viņas valodas, gan labi zināja, ar ko runā, tomēr laikam nebija gaidījusi, ka ceļabiedrs aizstāvēsies tik kaismīgi. Apjukumā viņa klusēdama atbildēja uz sveicinājumu. Mortons aiz- auļoja pie nodaļas priekšgalā jājošajiem.

—    Henrijs Mortons! — iesaucās majors Bclendens, viņa pēkšņās parādīšanās pārsteigts.

—   Viņš pats, — atbildēja Mortons, — kuru apbēdina majora Bclendena un viņa tuvinieku bargais nosodījums. Viņš uztic lordam Evendeilam, — Mortons teiea, pagriezdamies pret jauno augstmani un paklanīdamies viņam, — uzdevumu gan sīki pastāstīt maniem draugiem par manu rīcību, gan apliecināt, cik tīri ir mani nodomi. Ardievu, major Belenden! Novēlu veiksmi jums un jūsu tuviniekiem. Varbūt vēl tiksimies labākos laikos.

—   Ticiet man, — teica lords Evendeils, — es attaisnošu jūsu uzticību, mister Morton, es centīšos atlīdzināt par tiem lielajiem pakalpojumiem, ko jūs man sniedzāt, lai parādītu jūs īstajā gaismā majoram Bclendenam un visiem, kuru spriedumu jūs augstu vērtējat.

—   Pazīstot jūsu augstsirdību, cs neko citu arī negaidīju, — sacīja Mortons.

Viņš uzsauca saviem padotajiem, un, spalvām pledinājoties un tērauda ķiverēm zvīļojot lēcošajā saulē, viņi aizjāja pa tīreli uz Ilamillonas pusi. Kadijs lledrigs palika mazliet iepakaļ saviem biedriem, lai maigi atvadītos no Džcnijas Denisones, kas īsā rīta ceļojuma laikā bija pamanījusies atgūt varu pār viņa šaubu mākto sirdi. Pāris vientuļu koku drīzāk aizplīvuroja, nekā apslēpa viņu tHe-a-lčte[89], kad abi apturēja zirgus, lai pateiktu viens otram «ardievu».

—   Sveiki, Dženij, — teica Kadijs, skaļi izpūzdams gaisu no plaušām; tas, kam acīmredzot vajadzētu nozīmēt nopūtu, drīzāk izklausījās pēc vaida. — Tu lak kādreiz iedomāsi nabaga Kadi- ju, godīgu puisi, kas mīl tevi, Dženij, tu tak šad un tad iedomāsi vinu?

—   Tad… kad galdā būs kāpostu zupa, — atbildēja ļaunīgā meiča, nespēdama savaldīt dzēlīgo vārdu un ar to saistīto šķelmīgo smaidu.

Savukārt Kadijs atriebās, kā jau pielūdzēji laukos ir raduši un kā Dženija varbūt arī bija paredzējusi, — apķērās savai iemīļotajai ap kaklu, no visas siids nomutēja viņu uz abiem vaigiem un lūpām, tad pagrieza zirgu un aizrikšoja pakaļ savam kungam.

«Velns no puiša,» nodomāja Dženija, noslaucīdama lūpas un sakārtodama matus. «Viņš ir divtik ugunīgs kā Toms llelidejs.»

—   Tūlīt, milēdij, tūlīt… Dievs, esi žēlīgs, kaut tikai vecā lēdija nebūtu mūs redzējusi!

—   Dženij, — teica lēdija Mārgareta, kad meiča bija piejājusi tuvāk, — vai šis jaunais cilvēks, kas komandēja mūsu pavadoņus, nav tas pats Papagaiļa Kapteinis un pēc tam Tilitudlemas gūsteknis tajā rītā, kad tur ieradās Kleverhauzs?

I )ženija, laimīga, ka jautājums neattiecas uz viņas pašas sīkajām personīgajām lietiņām, paskatījās uz savu jauno kundzi, lai, ja iespējams, noskaidrotu, vai teikt taisnību vai laiiāk to noklusēt. Neuztvērusi viņas skatienā nekādu noteiktu norādījumu, Dženija paklausīja savam istabenes instinktam un sameloja.

—   Es nedomāju, ka tas bija viņš, milēdij, — viņa atbildēja, kā savu katķismu lasīdama. — Tas bija maziņš un melnīgsnējs.

—   Tu droši vien esi kļuvusi akla, Dženij, — teica majors. — Henrijs Mortons ir gara auguma un glīts, un šis jaunais cilvēks bija viņš pats.

—   Man pietika cita darāmā, lai es skatītos uz viņu, — atcirta Dženija, atmezdama galvu. — Manis pēc viņš var būt glīts kā graša vērta svece.

—   Vai lā nav laime, — teica lēdija Mārgareta, — ka mums i/devies izrauties no tāda šausmīga un asinskāra fanātiķa nagiem?

—  Jūs maldāties, kundze, — iebilda lords Evendeils. — Misters Mortons nav pelnījis tādu vārdu ne no viena, taču vismazāk no mums. Par to, ka esmu palicis dzīvs un ka jūs šobrīd nevis esat īsta fanātiska slepkavas gūstekņi, bet netraucēti dodaties pie saviem draugiem, mēs esam pateicību parādā tikai un vienīgi šā jaunā džentlmeņa tūlītējai aktīvai rīcīliai un rosmīgai cilvēkmīlestībai.

Tad viņš sīki atstāstīja notikumus, kas mūsu lasītājam ir jau zināmi, īpaši pakavēdamies pie Morlona nopelniem un plaši aprakstīdams, kādām briesmām Mortons pakļāvis sevi, izdarīdams viņiem šos svarīgos pakalpojumus, it kā runa būtu nevis par lorda Evendeila sāncensi, bet gan par viņa brāli.

—    Es būtu vairāk kā nepateicīgs, — viņš sacīja, — ja noklusētu, kādi nopelni ir cilvēkam, kas divas reizes izglābis man dzīvību.

—    Es mīļuprāt domātu par Henriju Mortonu tikai labu, milord, — atbildēja majors Belendens, — un atzīstu, ka viņš ir izturējies augstsirdīgi pret jūsu gaišību un mums, tomēr man nav pieņemama jūsu gaišības iecietīgā attieksme pret viņa paš- re izējo izturēšanos.

—   Ņemiet vērā, — aizrādīja lords Evendeils, — ka uz tādu rīcību viņu daļēji ir spieduši apstākļi, un vēl man jāpiebilst, ka viņa uzskati, kaut arī nedaudz atšķiras no manējiem, tomēr nevar neiedvest cieņu. Kleverhauzs, kura prasme pazīt cilvēkus nav apstrīdama, pamatoti novērtēja viņa neparastās īpašības; tiesa, viņa vērtējums bija aizspriedumains un bargs, bet tas izskaidrojams ar viņa paša uzskatiem un rīcības motīviem.

—   Jūs esat ātri izzinājis visas viņa neparastās īpašības, milord, — atbildēja majors Belendens. — Es, kas viņu pazīstu kopš zēna gadiem, arī pirms šiem notikumiem varēju pastāstīt daudz laba par viņa tikumiskajām īpašībām un krietno dabu, bet kas attiecas uz viņa neparastajiem talantiem…

—   Par tiem varbūt viņš pats neko nezināja, major, — atbildēja cēlprātīgais lords Evendeils, — kamēr apstākļi tos nebija izcēluši gaismā, un, ja man izdevās tos atklāt, tad tikai tādēļ, ka mums sarunās iznāca pievērsties tobrīd nozīmīgiem un svarīgiem jautājumiem. Tagad viņš pūlas pārtraukt sacelšanos, un viņa izvirzītie miera noteikumi ir tik mēreni, ka es no visas sirds esmu gatavs tos atbalstīt.

—    Un jūs cerat, — jautāja lēdija Mārgarcta, — sekmīgi īstenot šo nodomu?

—    Es varētu cerēt uz to, kundze, ja visi vigi būtu tikpat mēreni kā Mortons, bet visi rojālisti — tikpat nesavtīgi kā majors Belendens. Bet abās pusēs valda tāds fanātisms un mežonīgs aizkaitinājums, ka man ir bail, vai kas cits, izņemot zobenu, darīs galu šim brāļu karam.

Nav grūti iedomāties, ar kādu interesi Edīte ieklausījās šajā sarunā. Viņa nožēloja, ka tik asi un neapdomīgi runājusi ar savu draugu, bet vienlaikus izjuta apzinātu lepnumu un gandarījumu par to, ka sava augstsirdīgā sāncenša vērtējumā Mortons ir tāds, kāds bija licies viņas mīlošajām acīm.

«Pilsoņu naidošanās un ģimenes aizspriedumi,» viņa sev teica, «varbūt arī piespiedīs mani izraut atmiņas par šo cilvēku no sirds, tomēr pietiekams mierinājums ir pārliecība, ka viņš ir tās vietas cienīgs, kuru tik ilgi ieņēmis manā sirdī.»

Kamēr Edīte nožēloja savas netaisnās dusmas, viņas mīļotais bija ieradies nemiernieku nometnē netālu no Mamiltonas, kur valdīja diezgan liels apjukums. Bija saņemtas drošas ziņas, ka karaļa armija, papildināta ar prāvu miesassardzes gvardes nodaļu no Anglijas, ir gatava uzbrukumam. Baumas pārspīlēja viņu skaitu, bruņojumu un disciplīnu, no mutes mutē gāja visādas valodas, kas noplucināja nemiernieku drosmi. Kādu labvēlību viņi varēja sagaidīt no Monmūta, tas bija iepriekš paredzams, spriežot pēc cilvēkiem, kas bija ap hercogu un kuriem bija liela ietekme uz viņu. Viņa vietnieks bija izdaudzinātais ģenerālis Tomass Delzels, kas, apguvis karamākslu tolaik vēl mežonīgajā Krievijā, bija tikpat briesmīgs ar savu cietsirdību un pilnīgo vienaldzību pret cilvēka dzīvību un ciešanām, cik cienījams ar savu nelokāmo uzticību karalim un pašaizliedzīgo drosmi. Šis cilvēks armijā bija otrais aiz Monmūta; kavalēriju komandēja Kleverhauzs, kas alka atriebties par brāļadēla nāvi un sakāvi pie Dramklogas. Piedevām vēl runāja par veselu lērumu šausmīgās artilērijas un kavalērijas spēkiem, ar ko karaļa armija devās uzbrukumā.

Lielas nodaļas, izveidotas no kalniešu klaniem, kam ne valodā, ne reliģijā, ne paražās nebija nekā kopēja ar dumpiniekiem, bija ataicinātas palīgā karaļa armijai savu virsnieku vadībā, un šie amorīti jeb vīlistieši, kā dumpinieki viņus sauca, salidoja kā ērgļi uz slaktiņu. Īstenībā katrs, kas varēja jāt vai iet kopā ar kājniekiem, lika iesaukts acīmredzot ar nolūku atsavināt zemi vai uzlikt sodu liem nepaklausīgajiem, kurus pārliecība atturēja no pulcēšanās ap karaļa karogu, bet saprātīga piesardzība kavēja pievienoties dumpīgajiem prezbiteriešiem. Vārdu sakot, visas šīs runas vairoja dumpiniekos bažas, ka karaļa atriebība ir tik ilgi atlikta vienīgi tādēļ, lai nāktu pār viņu galvām jo noteiktāk un smagāk.

Mortons centās uzmundrināt vienkāršos kareivjus, aizrādot, ka šīs ziņas ir stipri pārspīlētas, un atgādinot, cik stipra ir viņu pašu pozīcija, tāpēc ka tās priekšā ir nepārbrienama upe, kam pāri var tikt vienīgi pa garu un šauru tiltu. Mortons atsauca viņiem atmiņā uzvaru pār Kleverhauzu, kad viņu karaspēks bija skaitliski neliels, daudz sliktāk organizēts un sagatavots kaujai nekā pašreiz, pierādīja, ka apvidus, kurā viņi atrodas, ar tā nelīdzenumiem un izsvaidītajiem krūmājiem ir diezgan labs aizsegs pret artilērijas uguni un, ja to drosmīgi aizstāv, pat pret kavalērijas uzbrukumu, un ka viņu drošība īstenībā ir atkarīga no pašu bezbailības un apņēmības.

Taču, cenšoties uzturēt cīņas sparu armijā kopumā, Mortons izmantoja šīs satraucošās ziņas, lai pārliecinātu komandierus par nepieciešamību sākt sarunas ar valdību, piedāvājot tai mērenus miera noteikumus, kamēr viņi vēl ir iespaidīgs spēks, kas vada lielu, vienotu armiju. Viņš norādīja, ka, ņemot vērā padoto pašreizējo noskaņojumu, diezin vai ir sagaidāma veiksme kaujā ar hercoga Monmūta labi apgādāto regulāro karaspēku un, ja viņus sakaus, kas bija visticamākais, un izklīdinās, viņu uzsāktā sacelšanās ne vien nedos nekādu labumu viņu dzimtenei, Liet tiks izmantota par attaisnojumu vēl smagākai apspiestīl>ai.

Šo argumentu spiesti un saprotot, ka ir vienlīdz bīstami gan palikt visiem kopā, gan arī atlaist armiju, vairums vadoņu labprāt atzina, ka, ja tiktu pieņemti ar lorda Evendeila starpniecību hercogam Monmūtam piedāvātie miera noteikumi, tad mērķis, kura dēļ viņi ķērušies pie ieročiem, lielā mērā būtu sasniegts. Nonākuši pie vienprātīga secinājuma, viņi bija ar mieru apstiprināt Morlona sastādīto petīciju un memorandu. Turpretī vairāki vadoņi un tie, kam bija lielāka ietekme uz ļaudīm nekā citiem, katru priekšlikumu, ja tas nebalstījās uz Sv inīgās līgas un 1640. gada kovenanta principiem, uzskatīja par nekam nederīgu, spēkā neesošu, Dievam netīkamu un kristiešiem ne-

pieņemamu. Sie ļaudis izplatīja savus uzskatus vienkāršo kove- nanlicšu masās, kam trūka tālredzības un nebija nekā ko zaudēt, un pārliecināja daudzus, ka biklie padomdevēji, kas ierosina noslēgt mieru ar tādiem noteikumiem, kuros nav runa par karaliskās ģimenes gāšanu no troņa un baznīcas neatkarības no valsts pasludināšanu, ir gļēvi algādži, kuri gatavi pamest arklu, un nicināmi laipotāji, kuri tikai meklē šķietamu ieganstu, lai atstātu savus ieroču brāļus. Sie pretrunīgie viedokļi tika dedzīgi apspriesti katrā nemiernieku armijas teltī jeb, pareizāk sakot, katrā būdiņā un skabūzī, kas kalpoja par telti. Vārdu sadursmes nereti noveda pie atklātām ķildām un kauliņiem, un domstarpības, kas plosīja šo cietēju armiju, skaidrāk par skaidru liecināja, kāds liktenis lai paredzams.

30. nodaļa

Sīs ķildas padomēs kā lāsts jums traucē Joprojām darhu!

«Izglābtā Venēcija»

Apdomīgais Mortons bija galīgi aizņemts ar pretējo pušu satrakoto kaislību savaldīšanu, kad divas dienas pēc viņa atgriešanās Hamillonā pie viņa ieradās viņa draugs un biedrs godājamais misters Paundteksts, kas pastāstīja, ka bēdzis no Džona Belfura Bērlija, kuru pamatīgi sakaitinājusi viņa līdzdalība lorda Evendeila atbrīvošanā. Kaut cik atguvies pēc ātrā un nogurdinošā ceļojuma, cienījamais garīdznieks sīki izstāstīja Mortonam visu, kas bija nolicis Tilitudlemas apkārtnē pēc tā neaizmirstamā rīta, kad Mortons to bija atstājis.

Mortons tik prasmīgi bija noslēpis savas nakts gaitas un viņa ļaudis bija izrādījušies tik uzticami, ka Bērlijs līdz pašam rītam neko nezināja par notikušo. Vispirms viņš apjautājās, vai ir ieradies Makbraijers un Timpāns, pēc kuriem viņš bija aizsūtījis pusnaktī. Makbraijers jau bija klāt, bet Timpānu, kam ar piecelšanos gāja grūtāk, gaidīja ierodamies kuru katru brīdi. Tad Bērlijs aizsūtīja ziņnesi pēc Mortona, uzaicinot viņu uz sēdi, ko domāja noturēt nekavējoties. Ziņnesis atgriezās ar vēsti, ka Mortons aizjājis. Tad Bērlijs aizsūtīja pēc Paundtcksta, liet tas, domādams, kā pats teica, ka labāk neielaisties darīšanās ar untumainiem cilvēkiem, kaut arī visu iepriekšējo dienu bija nosēdējis seglos, nakts melnumā jāja atpakaļ uz savu kluso mājokli, lai no rīta neatsāktu strīdu ar Bērliju, kura niknums viņam iedvesa bailes, ja pietrūka Mortona stingrā atbalsta. Pēc tam Bērlijs lika atvest lordu Evendeilu, un viņš pārskaitās, dabūjis zināt, ka to jau naktī aizvedusi paša Mortona komandētā Milnvudas strēlnieku nodaļa.

—    Nelietis! — iesaucās Bērlijs, izgāzdams dusmas uz Mak- braijeru. — Lai izkalpotos valdībai, šis maziskais, nelietīgais nodevējs ir palaidis brīvībā gūstekni, ko es saņēmu ciet pats savām rokām; es nešaubos, ka, piedraudot ar viņa sodīšanu, mēs būtu dabūjuši savās nikās šo cietoksni, kas mums sagādājis tik daudz raižu.

—    Vai tad tas nav mūsu rokās? — jautāja Makbraijers, skatīdamies uz pils pusi. — IJn vai tad virs tā sienām neplīvo kovenanta karogs?

—  Tā ir tikai kara viltība… nekas vairāk kā triks, — atbildēja Bērlijs. — Ņirgāšanās par mums, lai lietu mūsu dvēselēs aizkaitinājumu un rūgtumu.

Šajā brīdī ieradās viens no Mortona ļaudīm, kas bija atsūtīts ar ziņu, ka garnizons ir atstājis cietoksni un to ieņēmuši nemiernieki. Šī vēsts Bērliju drīzāk saēreināja, nekā nomierināja.

—   Es stāvēju sardzē, — viņš sacīja, — es cīnījos… es lauzīju galvu… es pūlējos salauzt cietokšņa aizstāvju spēkus… Es atteicos no svarīgāka un godpilnāka uzdevuma… noslēdzu viņiem visas izejas, atstāju viņus tajās sienās liez ūdens un maizes, un, kad tie vīri jau bija gatavi man padoties, lai viņu dēli taptu par vergiem, bet meitas — par apsmieklu visai mūsu nometnei, atnāk šis jauneklis, kam vēl neaug bārda, un ar savu sirpi

nopļauj manu ražu un atņem sagūstītajam viņa laupījumu! liet vai tad darītājam nav tiesību saņemt savu atalgojumu, vai šī pilsēta kopā ar gūstekņiem nepienākas tam, kas to ieņēmis?

—   Nē, — bēri i ja ārdīšanās pārsteigts, sacīja Makbraijers, — neskaisties tā neticīgā dēļ. Debesis pašas izvēlēsies ieročus, un kas zina, vai šis jauneklis…

—   Klusē! Klusē! — uzsauca Bērlijs. — Nedari kaunu pats savam gudrākajam spriedumam. Tu taču pirmais brīdināji mani piesargāties no šā liekuļa, no šā nolakotā vara gabala, ko es noturēju par tīru zeltu. Slikti klājas tam — pat ja viņš ir no izredzētajiem —, kas neuzklausa tādu dievbijīgu mācītāju kā tu. Bet mūsu pasaulīgās pieķeršanās noved mūs maldu ceļos: šā puišeļa tēvs bija mans sens draugs. Mums savā cīņā ir jābūt tikpat dedzīgiem kātu, Efraim Makbraijer, lai nokratītu no sevis cilvēcisko vājību pinekļus un važas.

Šis kompliments aizskāra garīdznieka dvēselē visjutīgāko stīgu, tāpēc Bērlijs cerēja, ka viņam nebūs grūti panākt Mak- braijera atbalstu paša nodomu īstenošanā, jo vairāk tāpēc, ka viņu viedokļi par baznīcas pārvaldi pilnīgi saskanēja.

—  Tūlīt jājam uz pili, — viņš teica. — Tajā cietoksnī ir jābūt kādiem veciem dokumentiem, kas, ja tos pienācīgi izmantos — bet es zinu, kā tas darāms, — sagādās mums simt jātnieku ar drosmīgu vadoni priekšgalā.

—    Bet vai kovenanta bērniem piedien tādā veidā meklēt palīdzību? — jautāja sprediķotājs. — Mūsu vidū jau tāpat ir daudz tādu, kas vairāk alkst zemes, sudraba un zelta nekā tā kunga vārda; neba tādi palīdzēs izcīnīt atbrīvošanu.

—   Tu maldies, — iebilda Bērlijs. — Mums jāpūlas vaiga sviedros, un šie pašlabuma meklētāji būs mūsu ieroči. Katrā ziņā tā moabitiete pazaudēs savu īpašumu un ne ļaundaris

Evendeils, ne erastietis Mortons nedabūs ne pili, ne zemes, kaut arī abi tīko apprecēt viņas mazmeitu.

To pateicis, viņš devās uz Tilitudlemas pili, kur pievāea armijas vajadzībām sudraba traukus un citas vērtīgas lietas, pārmeklēja arhīvu un citas ģimenes papīru glabāšanas vietas, nicinoši izturēdamies pret tiem, kas atgādināja, ka kapitulācijas noteikumi garantē pils iemītnieku personiskā īpašuma neaizskaramību.

Iekārtojušies savā jaunajā mītnē, Bērlijs un Makbraijers tajā pašā dienā tikās ar Timpānu, kā arī ar lordu Longkcilu, ko darbīgais garīdznieks bija pamanījies iekārdināt, kā izteicās Paundteksts, un novērst no īstenās ticības gaismas, kurā viņš bija audzināts. Sapulcējušies viņi aizsūtīja Paundtekstam uzaicinājumu jeb, pareizāk sakot, pavēli ierasties Tilitudlemā uz sēdi. Tomēr, atcerējies, ka pilij ir durvis ar dzelzs restēm un tornī iekārtots cietums, viņš nolēma izvairīties no satikšanās ar saniknotajiem biedriem. To apsvēris, viņš devās, drīzāk gan aizbēga, uz Hamiltonu, atvezdams ziņu, ka Bērlijs, Makbraijers un Timpāns steigsies uz Hamiltonu, līdzko būs savākuši pietiekami stipru kameroniešu nodaļu, lai iedvestu bailes visai pārējai armijai.

— Saprotiet, — teica Paundteksts, dziļi nopūzdamies, — ka tad viņiem padomē būs vairākums, tāpēc ka Longkeils, kaut arī allaž daudzināts kā viens no godīgākajiem un saprātīgākajiem mēreno piekritējiem, nav saucams ne īsti par zivi, ne par gaļu, pat ne par labu žāvētu siļķi: kas stiprāks, tā pusē ir Longkeils.

Ar šiem vārdiem savu ne visai iepriecinošo stāstu nobeidza Paundteksts; viņš smagi pūta, apzinādamies briesmas, kas viņam draudēja gan no neapdomīgajiem sāncenšiem pašu nometnē, gan no viņu kopējā ienaidnieka no ārienes. Mortons aicināja viņu būt pacietīgam, apdomīgam un savaldīgam, pastāstīja,par savām cerībām uz mieru un amnestiju sarunās, kas risinājās ar lorda Evendeila starpniecību, un apsolīja, ka viņš varēs atkal atgriezties pie sava pergamentā iesietā Kalvina, pie vakara pīpes un iedvesmojošāela kausa, ja vien atbalstīs un veicinās visu, ko viņš, Mortons, dara vispārēja miera labad. Tā iedrošināts un nomierināts, Paundteksts augstsirdīgi apņēmās sagaidīt kame- roniešu ierašanos uz izšķīrējo tikšanos kara padomē.

Bērlijs un viņa piekritēji bija savākuši no sektantiem diezgan lielu nodaļu, kurā bija līdz simts jātnieku un apmēram pusotra tūkstoša kājnieku, nomākti un pēc skata skarbi, saskarē ar citiem drūmi, neuzticīgi, sirds dziļumos augstprātīgi un pašapzinīgi vīri, kā jau cilvēki, kas pārliecināti, ka pestīšanas klēpis atvērts vienīgi viņiem, tāpēc ka pārējie kristieši, lai arī cik niecīgas būtu atšķirības to reliģiskajā mācībā, īstenībā nav daudz labāki par izstumtajiem un elku pielūdzējiem. Sie vīri ieradās prezbiteriešu nometnē drīzāk kā šaubu un aizdomu pilni sabiedrotie vai kā varbūtēji ienaidnieki, bet ne kā cilvēki, kas gatavi ziedot sevi kopējai lietai un pakļaut sevi tādām pašām briesmām kā viņu mērenākie ieroču biedri. Bērlijs neapmeklēja savus kolēģus un nesaskaņoja ar viņiem nevienu no svarīgākajiem jautājumiem, tikai aizsūtīja oficiālu uzaicinājumu vakarā atnākt uz kara padomi.

Kad Mortons un Paundteksts ieradās uz sēdi, visi pārējie jau bija sapulcējušies. Viņi dzedri apsveicinājās ar ienākušajiem, un pēc visa varēja noprast, ka tic, kas sasaukuši šo padomi, nebūt nedomā to noturēt draudzīgā atmosfērā. Pirmo jautājumu uzdeva Makbraijers, kas savā kaismīgajā dedzībā vienmēr un visur aizsteidzās priekšā pārējiem. Viņš gribēja zināt, uz kura atbildību bezgodis, ko sauc par lordu Evendcilu, ir paglābts no viņam taisnīgi piespriestā nāvessoda.

— Uzmanu un mistera Mortona atbildību, — atteica Paundteksts, kas, gribēdams palepoties domubiedra priekšā ar savu drosmi, vienlaikus stipri paļāvās uz viņa atbalstu, turklāt labprātāk krustoja ieročus reliģiskā disputā, kurā nebaidījās neviena, nekā ielaidās strīdiņā ar drūmo slepkavu Belfuru.

—  Bet kas, mans brāli, — jautāja Timpāns, — jūs pilnvaroja izlemt tik svarīgu lietu?

—  Pati mūsu uzdevuma būtība, — atbildēja Paundteksts, — dod mums pilnvaras sasiet un atraisīt. Ja lordu Evendeilu ar savu balsi uz nāvi taisnīgi notiesāja viens no mūsu vidus, tad nav nekādu šaubu par šā sprieduma atcelšanas likumību, ja par to izteikušies divi no mums.

—   Turpiniet vien, turpiniet, — sacīja Bērlijs. — Mums ir zināmi jūsu rīcības iemesli: jūs gribējāt ar šo zīdtārpiņu, ar šo apzeltīto greznumlietiņu, ar šo izpušķoto niecību, ko sauc par lordu, nosūtīt tirānam miera noteikumus.

—   Tā bija, — atzinās Mortons, manīdams, ka Paundteksts sāk kāpties atpakaļ, nevarēdams izturēt Belfura bargo skatienu. — Jā, tā bija, un kas par to? Vai tad mums jāiegrūž tauta nebeidzamā karā, lai īstenotu tikpat mežonīgus un noziedzīgus, cik nepiepildāmus plānus?

—   Paklausieties viņu! — teica Belfurs. — Viņš zākājas.

—   Nav liesa, — iebilda Mortons. — Zākājas tie, kuri cer uz brīnumu un negrib izmantot līdzekļus, ar ko providence ir svētījusi cilvēkus. Es atkārtoju: mūsu mērķis ir atjaunot mieru ar visiem pieņemamiem un godīgiem noteikumiem, kas nodrošina brīvību mūsu reliģijai un mums pašiem. Mēs esam pret jebkuriem tīkojurniem uzspiest mums savu pārliecību.

Strīds droši vien būtu kļuvis asāks nekā jebkad agrāk, ja to nebūtu pārtraukusi ziņa, ka hercogs Monmūts ir izgājis no Edinburgas rietumu virzienā un jau ir veicis pusi ceļa. Šie jaunumi uz brīdi aprāva viņu strīdu, un padome nolēma, ka nākamo dienu pasludinās par šīszemes grēku izpirkšanas gavēņa dienu, ka godājamais misters Paundteksts noturēs armijai sprediķi no rīla, l>et Timpāns — pēcpusdienā, ka ne viens, ne otrs nedrīkst pieminēt nekādas šķelšanās vai domstarpības, bet abiem ir jāiedvesmo kareivji stāties pretī ienaidniekam nevis uz dzīvību, l>el uz nāvi, kā brāļiem cīnoties par taisnīgu lietu. Kad šis glābējs lēmums bija pieņemts, mēreno partijas pārstāvji uzdrošinājās nākt klajā ar vēl vienu priekšlikumu, cerot, ka to atbalstīs Longkeils, kurš, izdzirdot nule saņemtās vēstis, kļuva bāls kā krīts un no kura atkal varēja gaidīt mērenību. Pamatojot šo priekšlikumu, viņi norādīja, ka šoreiz karalis ir uzticējis savu bruņoto spēku vadību nevis kādam no viņu apspiedējiem, bet, gluži otrādi, augstmanim, kas pazīstams ar savu maigo raksturu un labvēlīgo attieksmi pret prezbiteriešiem, tāpēc ir pamats domāt, ka valdība neizturēsies pret viņiem tik bargi kā agrāk. Viņi pastāvēja uz to, ka būtu ne vien saprātīgi, bet pat nepieciešami, sazinoties ar pašu hercogu Monmūtu, noskaidrot, vai viņš nav saņēmis kādas slepenas instrukcijas, kas varētu nākt par labu prezbiteriešiem. Tas būtu izdarāms, tikai nosūtot pilnvaroto uz viņa armiju.

—     Bet kas uzņemsies šo uzdevumu? — jautāja Bērlijs, neuzdrīkstēdamies atklāti iebilst pret tik saprātīgu ierosinājumu. — Kas dosies uz viņu nometni, zinot, ka atmaksai par viņa jaunā brāļadēla nāvi Džons Crems Kleverhauzs ir nozvērējies pakārt katru, ko mēs sūtīsim uz viņa nometni?

—   Lai tas nav nekāds šķērslis, — teica Mortons. — Esmu ar mieru riskēt un izpildīt jūsu uzdevumu.

—    Lai iet, — Belfurs pačukstēja Makbraijeram. — Mūsu padome tiks vaļā no viņa klātbūtnes.

Tādējādi pret priekšlikumu neiebilda pat tie, no kuriem varēja sagaidīt vissīvāko pretestību, un tika nolemts, ka Mortons dosies uz hercoga Monmūta nometni, lai noskaidrotu, ar kādiem notei- kūmiem nemiernieki var sākt ar viņu sarunas. Līdzko kļuva zināms par Mortonam uzticēto uzdevumu, pie viņa atnāca vairāki mērenās partijas piekritēji, lai lūgtu neatkāpties no noteikumiem, kurus uzticēts nodot ar lorda Evendeila starpniecību, tāpēc ka karaļa armijas tuvošanās viesa vispārēju satraukumu un to nekādā ziņā nemazināja kamcroniešu bramanība, kam nebija nekāda pamala, ja neskaita viņu neapdomīgo fanātismu. Uzklausījis šīs prasības, Mortons Kadija pavadībā devās uz karalisko spēku nomelni, pretī briesmām, kas draud tiem, kuri uzņemas starpnieka pienākumus pilsonisko nesaskaņu karstumā.

Nojājis sešas septiņas jūdzes, Mortons atklāja, ka kuru katru brīdi var uzdurties karaliskajiem spēkiem, un, uzjājis kādā paaugstinājumā, viņš patiešām ieraudzīja, ka visi apkārtējie ceļi ir pilni ar bruņotiem ļaudīm, kas nevainojamā ierindā soļoja uz Bosvelmūras pusi — uz plašām ganībām; tur viņi bija nodo- mājuši pārnakšņot nepilnas divas jūdzes no Klaidas, kuras pretējā krastā bija apmeties nemiernieku karaspēks. Mortons piejāja klāt pirmajam sastaptajam kavalērijas priekšpostenim, paziņoja, ka ir parlamentārietis, un lūdza pavadīt viņu pie hercoga Monmūla. Seržants, kas komandēja nodaļu, paziņoja par to savam komandierim, tas savukārt vēl augstākai priekšniecībai, un abi nekavējoties atjāja uz vielu, kur bija aizturēts Mortons.

—    Jūs velti zaudējat laiku, mans draugs, un riskējat ar dzīvību, — viens no viņiem teica Mortonam. — Hercogs Mon- mūts nepieņems no nodevējiem nekādus noteikumus, turklāt jūsu pastrādātās zvērības brēc pēc atmaksas. Labāk tipiniet ar savu kleperi atpakaļ un pietaupiet šodien tā spēkus, lai rīt viņš varētu glābt jūsu dzīvību.

—   Es nespēju ticēt, — teica Mortons, — ka hercogs Mon- mūts pat tādā gadījumā, ja uzskatītu mūs par noziedzniekiem, nolemtu nāvei lādu pulku savu luvāko, pat neuzklausījis, ko viņi sev lūdz. Par sevi es nebaidos it nemaz. Es zinu, ka neesmu nedz veicinājis, nedz atbalstījis kādu ļaundarību, un bailes nevainīgam ciest par citu noziegumiem nekavēs mani izpildīt savu pienākumu.

Abi virsnieki saskatījās.

—   Es domāju, — teica jaunākais no viņiem, — ka tas ir tas pats jaunais cilvēks, par ko stāstīja lords Evendeils.

—   Vai lords Evendeils ir te? — jautāja Mortons.

—    Nē, — atbildēja virsnieks, — mēs atstājām viņu Edin- burgā, viņš ir pārāk vārgs, lai piedalītos kaujā. Jūs, ja nemaldos, sauc Henrijs Mortons.

—  Tieši tā, ser, — teica Mortons.

—   Mēs necelsim iebildumus, ka jūs liekaties ar hercogu, ser, — sacīja virsnieks daudz laipnāk nekā pirmīt, — bel varat būt pārliecināts, ka tas viss būs veltīgi: viņa gaišība ir labvēlīgi noskaņots pret jums, bet tic, kam līdz ar viņu pieder vara, diez vai piekritīs tādai rīcībai.

—  Ks jutīšos apbēdināts, ja tā notiks, — teica Mortons, — liet pienākums liek man pieprasīt tikšanos ar viņu.

—   Lamlij, — sacīja vecākais virsnieks, — paziņo hercogam par mistera Mortona ierašanos un atgādini viņa gaišībai, ka tas ir tas cilvēks, par kuru lords Evendeils runāja ar lādu cieņu.

Virsnieks atgriezās ar ziņu, ka ģenerālim nav iespējams pieņemt Mortonu šovakar, bel tas var notikt rīt no rīta. Mortonu uz visu nakti atstāja tuvējā būdā, pret viņu izturējās laipni un viņu apgādāja ar visu nepieciešamo. Agri no rīta atnāca jau pazīstamais virsnieks, lai vestu viņu audiencē pie hercoga.

Armija bija atstājusi nomelni un kārtojās kolonnās vai nu gājienam, vai arī uzbrukumam. Hercogs atradās pašā centrā, apmēram jūdzi no tās vietas, kur Mortons bija pavadījis nakti.

Jājot pie ģenerāļa, viņam bija iespēja aplēst, cik liela ir armija, kas bija sapulcēta, lai apspiestu negaidot uzliesmojušo un slikti organizēto sacelšanos. Te bija trīs vai četri angļu pulki, kas veidoja Kārļa armijas ziedu, skolu miesassardzes gvardi, kas dega alkās atriebties par savu neseno sakāvi, un citi regulārās skotu armijas pulki, liela kavalērijas daļa, kura sastāvēja daļēji no brīvprātīgajiem muižniekiem, daļēji no kroņa vasaļiem, kas pildīja dienestu savu lēņu muižnieku vietā. Mortons pamanīja arī vairākas stipras kalniešu nodaļas, kas bija atsūtītas no tuvākajiem Lejasskotijas pierobežas priekšposteņiem; viņi, kā jau teicām, ienīda rietumu vigus tikpat stipri, cik pēdējie ienīda un nicināja viņus. Ar saviem pavadoņiem priekšgalā viņi veidoja daļu no šīs briesmīgās armijas. Sīm karaspēka daļām sekoja milzums lauka artilērijas, un tas viss kopā izskatījās tik iespaidīgi, ka likās — vienīgi brīnums var glābt slikti apbruņoto, nepārdomāti veidoto un nedisciplinēto nemiernieku armiju no pilnīgas sagrāves. Virsnieks, kas pavadīja Mortonu, centās pēc viņa skatieniem izdibināt, kādu iespaidu uz jauno cilvēku atstājusi šī lieliskā un baisā militārā spēka parāde. Bet, palikdams uzticīgs lietai, kam bija sevi ziedojis, Mortons prasmīgi slēpa savas bažas, neļaujot tām atspoguļoties sejā, un lūkojās apkārt tik vienaldzīgi, it kā šie kara skati nebūtu viņam nekas negaidīts.

—    Skatieties, kāds cienasts jums ir sagatavots, — teica virsnieks.

—   Ja man būtu zudusi ēstgriba, — atbildēja Mortons, — tad es tagad nebūtu kopā ar jums. Bet abu pušu dēļ es labāk dotu priekšroku miermīlīgākam mielastam.

Tā sarunādamies, viņi tuvojās virspavēlniekam, kas, vairāku virsnieku ielenkts, stāvēja paugurā, no kura pavērās skats uz plašu apkārtni un varēja pārredzēt majestātiskās Klaidas līkumus, kā arī nemiernieku nometni tālu viņā krastā. Karaļa armijas virsnieki acīmredzot iepazinās ar apkārtni, lai izraudzītos virzienu tūlītējam uzbrukumam. Kad kapteinis 1.amlijs, kas pavadīja Mortonu, bija pačukstējis Monmūtam ausī par parlamentārieša ierašanos, hercogs deva zīmi visiem apkārtējiem paiet tālāk, izņemot divus augstākos virsniekus no saviem tuvākajiem palīgiem. Kamēr viņi čukstus apspriedās, Mortons paguva aplūkot tos, ar kuriem viņam vajadzēja sākt sarunas.

Neviens, paskatījies uz hercogu Monmūtu, nevarēja neizjust viņa personības valdzinājumu, par ko deviņu mūzu augstākais priesteris [90] vēlāk rakstīja šādi:

Lai darīja šis vīrs ko darīdams, Viss dabisks likās, acij patīkams; Tam bija žests tik graciozs un maigs Lln paradīzes dailes rotāts vaigs.

Tomēr uzmanīgs vērotājs nevarēja nepamanīt Monmūta vīrišķīgi skaistajā sejā reizēm parādāmies domīgumu un nedrošību, kas likās paužam svārstīšanos un šaubas ikreiz, kad visvairāk nepieciešams pieņemt atbildīgu lēmumu.

hercogam līdzās stāvēja Kleverhauzs, kuru esam jau pilnībā aprakstījuši, un vēl viens augstākais virsnieks, kura āriene bija sevišķi pamanāma. Viņam bija mugurā vecmodīga piegriezuma apģērbs, kādu valkāja Kārļa Pirmā laikā: tas bija zamšādas tērps ar ērmotiem iegriezumiem, izgreznots ar vecmodīgām mežģīnēm un izšuvumiem. Viņa botforti un pieši bija tikpat senlaicīgi. Virsniekam bija krūšusargs, pār to nokarājās cienījama garuma l>ārda, ko viņš audzēja par zīmi, ka sēro par Kārli Pirmo, un ko nebija griezis kopš monarha vešanas uz ešafotu. Galva viņam bija kaila un l>ez neviena mata. Augstā grumbainā piere, caururbjošās pelēkās acis un asi iecirstie vaibsti liecināja par vecumu, kas tomēr nav salauzis veselību, un par bargu apņēmību, kam sveša līdzjūtība. Tāds ārējais veidols, tiesa, vāji iezīmēts, bija slavenajam ģenerālim Tomasam Delzelam, cilvēkam, no kura vigi baidījās vairāk nekā no Kleverhauza un kuru arī ienīda vairāk nekā viņu: ģenerālis bija nesaudzīgs pret vigiem tāpēc, ka izjuta pret viņiem riebumu, bet varbūt arī aiz iedzimtas bardzības, turpretī (irems rīkojās tikai saskaņā ar politiskiem apsvērumiem, uzskatot, ka stingri soļi ir vislabākais līdzeklis prezbiteriešu piekritēju iebiedēšanai un šīs sektas pilnīgai iznīdēšanai.

Mortonam šķita, ka ar abu šo virsnieku klātbūtni — vienu no tiem viņš pazina personiski, otru pēc nostāstiem — viņa misijas liktenis ir jau iepriekš izlemts. Tomēr, par spīti savai jaunībai, pieredzes trūkumam un nelaipnajai attieksmei, ar kādu, pēc visa spriežot, tika uzņemti viņa priekšlikumi, Mortons pēc dotās zīmes droši tuvojās Monmūtam, nospriedis, ka viņa dzimtenes un ieroču biedru intereses nedrīkst ciest no tā, ka ir uzticētas viņam. Monmūts sagaidīja viņu ar izmeklētu laipnību, kas viņa rīcībā izpaudās ik uz soļa; Delzcls uzmeta Mortonam bargu, drūmu un nepacietīgu skatienu, bet Kleverhauzs ar sarkastisku smīnu un galvas palocīšanu it kā lika saprast, ka uzskata viņu par vecu paziņu.

—  Jūs atsūtījuši, ser, tie nelaimīgie ļaudis, kas tagad sapulcējušies ar ieročiem rokā, — teica hercogs Monmūts, — un jūs sauc, ja nemaldos, Mortons. Vai jūs nebūtu tik laipns un nedarītu mums zināmu, kāda ir jūsu uzdevuma jēga?

—   Tā atrodama papīrā, milord, — atbildēja Mortons, — ko sauc par memorandu un petīciju un kuru lords Evendeils, es domāju, ir nodevis jūsu gaišībai.

To viņš ir izdarījis, — apstiprināja hercogs, — un, cik es saprotu no lorda Evendeila vārdiem, tad misters Mortons šajos nožēlas vērtajos apstākļos ir parādījis lielu savaldību un augstsirdību, par ko arī lūdzu pieņemt manu pateicību.

Šajā brīdī Mortons ievēroja, ka Delzels sašutis papurina galvu un iečukst kaut ko ausī Kleverhauzam, kas par atbildi pasmaidīja un tikko manāmi sarauca uzacis. Hercogs izņēma no kabatas petīciju; viņš bija maigas dabas cilvēks un varbūt saprata, ka tās autori prasa tikai to, uz ko viņiem ir tiesības, bet, no otras puses, viņam vajadzēja stiprināt karaļa varu un piekāpties saviem spriedumos bargākajiem amata brāļiem, kuri bija norīkoti ne vien dot padomus, bet arī kontrolēt viņu. Hercogs acīm redzami svārstījās neziņā.

—   Sajā papīrā, mister Morton, ir priekšlikumi, par kuru vēl neizprasto būtību man pašreiz nav iespējams izteikties. Daži no tiem man liekas prātīgi un taisnīgi, un, kaut arī man šajā ziņā nav nekādu norādījumu no karaļa, es jums, mister Morton, galvoju un dodu savu goda vārdu, ka iestāšos pārjums un likšu lielā visu savu ietekmi, lai panāktu, ka viņa augstība apmierina jūsu prasības. Bet jums skaidri jāapzinās, ka es varu vest sarunas tikai ar lūdzējiem, bet ne ar nodevējiem un, pirms sāku kaut ko darīt jūsu labā, man jāpieprasa, lai jūsu piekritēji noliek ieročus un dodas uz mājām.

—   To darīt, milord, — bezbailīgi atbildēja Mortons, — nozīmētu atzīt, ka mēs patiešām esam dumpinieki, kā mūs dēvē ienaidnieki. Mūsu zobeni ir izvilkti tāpēc, lai atgūtu mums laupītās mantotās tiesības, un jūsu gaišības mērenība un veselais saprāts ir ļāvuši jums uztvert mūsu prasību būtību. Bet, ja tām nebūtu piebalsojušas kaujas taures skaņas, neviens tās nebūtu uzklausījis. Tāpēc mēs nevaram un nedrīkstam nolikt ieročus, pat ja jūsu gaišība apsola mums nesodāmību, kamēr šis solījums nebūs papildināts ar kādu pieņemamu garantiju, ka tiks darīts gals mūsu petīcijā minētajām pārestībām.

—   Mister Morton, — teica hercogs, — jūs gan esat jauns, tomēr pietiekami labi pazīstai pasauli, lai saprastu, ka lūgumus, kas paši par sevi nekādā ziņā nav bīstami vai nesaprātīgi, tādus var padarīt veids, kādā tos izklāsta un iesniedz.

—   Mēs varam atbildēt, milord, ka ķērāmies pie šīs nepatīkamās formas tikai pēc tam, kad velti bija izmēģinātas citas.

—   Mister Morton, — teica hercogs, — esmu spiests saīsināt mūsu sarunu. Mēs esam gatavi sākt uzbrukumu, bet es atlikšu to uz kādu stundu, kamēr jūs darīsit zināmu manu atbildi nemierniekiem..|a viņiem labpatiks izklīst, nolikt ienxv :us un atsūtīt pie manis mierīgu delegāciju, cs uzskatīšu par savu godalietu darīt visu, kas ir manos spēkos, lai apmierinātu viņu prasības; ja ne, lai piesargās un gaida iznākumu. Es domāju, kungi, — viņš uzrunāja savus palīgus, — ka tas ir vislielākais, ko man šo maldināto personu labā atļauj darīt saņemtie norādījumi.

—  Ticiet man, — pēkšņi paziņoja Delzels, — tas ir vislielākais, ko varētu atļauties mana vājā saprašana, ņemot vērā manu atbildību karaļa un savas sirdsapziņas priekšā! Taču jūsu gaišībai par karaļa slēptākajiem nodomiem, bez šaubām, ir zināms vairāk nekā mums, kam jāiztiek tikai ar savu instrukciju burtu.

Moņmūts piesarka.

—  Jūs dzirdat, — viņš teica Mortonam, — ģenerālis Delzels man pārmet, ka dodu jums tik ilgu laiku pārdomām.

—  Citādu attieksmi mēs no ģenerāļa Delzela arī negaidījām, — atbildēja Mortons. — Arī jūsu gaišības attieksme atbilst tām cerībām, ar kādām es devos šurpu. Man atliek piezīmēt, ka gadījumā, ja mēs bez ierunām pakļaujamies, kā jums labpatīk pieprasīt, joprojām paliek vairāk nekā apšaubāms, vai mums sevišķi līdzēs jūsu gādība, ja ap karali ir tādi padomdevēji, liet es nodošu mūsu vadoņiem jūsu gaišības atbildi uz mūsu lūgumu, un, ja jau mēs nevaram panākt mieru, tad mums būs jākaro.

—   Ar labu rītu, ser, — teica hercogs. — Es atlieku uzbrukumu uz vienu stundu, bet tikai uz stundu. Ja atsūtīsit atbildi šajā laika sprīdī, es būšu atrodams šeit pat un no visas sirds priecāšos, ja tas pasargās mūs no veltīgas asinsizliešanas.

Šajā brīdī Delzels un Klevcrhauzs atkal apmainījās ar daudznozīmīgiem smaidiem. Hercogs to pamanīja un atkārtoja savus vārdus ar lielu cieņu.

—    Jā, kungi, es ceru uz atbildi, kas pasargātu mūs no asinsizliešanas. Es domāju, ka mana vēlēšanās nav pelnījusi ne jūsu nicinājumu, ne arī jūsu nosodījumu.

Uz šo hercoga piezīmi Delzels atbildēja ar bargu skatienu, bet neko neteica. Kleverhauzs, savilcis lūpas ironiskā smaidā, paklanījās un noteica, ka neba viņam spriest par viņa gaišības uzskatu pareizību.

Hercogs deva Mortonam zīmi iet projām. Viņš paklausīja un iepriekšējā eskorta pavadībā cauri karaļa armijas rindām lēni jāja atpakaļ uz sektantu nometni. Nonācis līdz slavenajiem miesassardzes gvardiem, viņš ieraudzīja Kleverhauzu, kas jau bija ieņēmis vietu pulka priekšgalā. Pamanījis Mortonu, pulkvedis piejāja viņam klāt un uzsvērti pieklājīgi uzrunāja viņu:

—    Manuprāt, šī nav pirmā reize, kad es satieku misteru Mortonu no Milnvudas?

—  Tā nav pulkveža Crema vaina, — grīni smaidīdams, teica Mortons, — ka mana klātbūtne sagādā neērtības viņam vai vēl kādam citam.

—  Atļaujiet man vismaz piemetināt, — sacīja Kleverhauzs, — ka mistera Mortona pašreizējā rīcība apstiprina manu viedokli par viņu un ka mana rīcība mūsu iepriekšējās tikšanās reizē bija tikai mana pienākuma izpilde.

—   Saskaņot savu rīcību ar pienākumu, l>et pienākumu — ar sirdsapziņu ir jūsu darīšana, pulkvedi Grem, nevis mana, — teica

Mortons, pamatoti ai/.vainols par to, ka tādējādi viņam zināmā mērā jāatzīst par taisnīgu spriedums, kas gandrīz vai arī izpildīts.

—   Pagaidiet acumirkli, — sacīja Kleverhauzs. — Evendeils apgalvo, ka man jāizpērk dažas pārestības, ko esmu jums nodarījis. Es domāju, ka pret augstsirdīgu cilvēku, kas, lai arī aizklīdis maldu ceļos, tomēr rīkojas saskaņā ar cēliem principiem, es vienmēr izturēšos mazliet citādāk nekā pret tiem tur jukušajiem, fanātiskajiem ākstiem ar asinskārajiem slepkavām priekšgalā. Tāpēc, ja viņi pēc jūsu atgriešanās nometnē neizklīst, lūdzu, nekavējoties jājiet atpakaļ pie mums un padodieties: ticiet man, viņi neizturēs mūsu uzbrukumu ne pusstundu. Ja jūs saņemsities un to izdarīsit, prasiet pēc manis. Monmūts, lai cik dīvaini tas arī būtu, nevar jūs aizstāvēt, Delzels — negribēs, bet es gan varu, gan gribēšu un esmu to apsolījis Evendeilam, ja jūs sagādāsit man tādu iespēju.

—   Es būtu pateicīgs lordam Evendeilam, — dzestri atbildēja Mortons, — ja viņa plāns nebalstītos uz domu, ka mani var pārliecināt, lai pametu cilvēkus, ar kuriem esmu saistīts. Kas attiecas uz jums, pulkvedi Grem, tad jūs mani pagodināsit ar mazliet citādu gandarījumu: iespējams, ka pēc stundas jūs mani atradīsit Bosvelbridžas rietumu pusē ar zobenu rokā.

—   Es būšu laimīgs tikties ar jums norādītajā vietā, — atteica Kleverhauzs, — bet labāk gan padomājiet vēl par manu pirmo priekšlikumu.

Tad viņi atvadījās un aizjāja katrs uz savu pusi.

—   Lielisks puisis, Lamlij, — teica Kleverhauzs otram virsniekam, — bet viņš ir pazudis cilvēks, un lai paša asinīm slacīta viņa galva.

Teikdams šos vārdus, viņš ķērās pie gatavošanās gaidāmajai kaujai.

31. nodaļa

Klau, nometnē cits troksnis skan, Ir miers un atpūta pagalam.

BSrriss

Nāk zili tērpti algotņi,

l.n viņu pulks nav mazs, Bet pieci simti sarkanu Steidz šurp no Londonas.

Bosvela vārsmas

Kad Mortons bija atstājis regulārās armijas priekšposteņus, kur valdīja priekšzīmīga kārtība, un nonācis līdz savējo posteņiem, viņš nevarēja nemanīt pārsteidzošo atšķirību un ar bažām domāja par to, kas būs tālāk. Nesaskaņas, kas bija satraukušas nemiernieku kara padomi, tagad plosījās pat viszemāko kareivju vidū, un viņu sargi un patruļnieki labprātāk ar aizrautību strīdējās par Dieva dusmu iemesliem un skaidroja, cik tālu sniedzas erasliešu ķecerība, nekā'nodarbojās ar izlūkošanu un novēroja ienaidnieka kustību, kaut arī jau bija dzirdama karaļa armijas bungu rīboņa un tauru skaņas.

Tiesa, uz garā un šaurā Bosvelas tilta, pa kuru ienaidniekam noteikti vajadzēja nākt uzbrukumā, nemiernieki bija izlikuši sargus, l)et tie, tāpat kā visi pārējie, bija sanīdušies un pazaudējuši drosmi; saprotot, ka ir nostādīti postenī bīstamā vietā, viņi pat prātoja par pievienošanos galvenajiem spēkiem. Tā būtu galīga bojāeja, tāpēc ka no šīs pārejas noturēšanas vai zaudēšanas, ļoti iespējams, būtu atkarīgs šīsdienas kaujas iznākums. Aiz tilta pletās klajš lauks ar dažām pašķidrām krūmu skupsnām, un šādā apvidū nedisciplinētajiem nemiernieku spēkiem ar ļoti vājo kavalēriju un pilnīgi bez artilērijas nebija nekādu izredžu izturēt regulāro daļu triecienu.

Tāpēc Mortons uzmanīgi apskatīja pāreju un nosprieda, ka, ieņemot divas trīs mājas upes kreisajā krastā, tajā augošās alkšņu un lazdu smalcītes un biežņas, aizsprostojot pašu pāreju un noslēdzot pēc vecas paražas Bosvelas tilta centrālajā arkā iebūvētos vārtus, tie būtu viegli nosargājami pat pret ievērojamu pārspēku. Viņš nodeva attiecīgus rīkojumus un pavēlēja apgāzt tilta margas otrpus vārtiem, lai ienaidnieks nevarētu tās izmantot par aizsegu, ja mēģinātu izlauzties cauri. Mortons piekodināja šajā svarīgajā postenī atstātajai nodaļai turēt acis vaļā un būt modrai un apsolīja drīz atsūtīt stiprus palīgspēkus. Viņš lika nosūtīt uz otru krastu izlūkus, lai viņi novērotu ienaidnieka pārvietošanos un, ieraugot to tuvojamies, nekavējoties grieztos atpakaļ; visbeidzot Mortons uzdeva viņiem regulāri ziņot galvenajiem spēkiem par visu novēroto. Bruņoti cilvēki briesmu brīdī parasti diezgan ātri novērtē savus virsniekus. Mortona prālī- gums un aktivitāte iemantoja šo vīru uzticību, un, mazliet atguvuši cerību un drosmi, viņi sāka pēc Mortona norādījuma nocietināt ieņemto pozīciju un, kad virsnieks atkal jāja projām, nokliedza trīskāršu atvadu sveicienu.

Tagad Mortons kā vēja nests auļoja pie nemiernieku galvenajiem spēkiem, l>et jutās pārsteigts un satriekts, ieraugot pilnīgā apjukuma un nesaprašanās ainu, turklāt brīdī, kad tik būtiski svarīga bija stingra kārtība un vienprātība. Nemiernieki nevis stājās kaujas ierindā un klausīja savu virsnieku pavēlēm, bet spaidījās juceklīgā masā, kas bangoja un vārījās kā jūras viļņi, tūkstoš balsīm kliedzot jeb, pareizāk sakot, aurojot, un nebija nevienas auss, kas tajās klausītos. Sašutis par bezjēdzīgo skatu, Mortons pūlējās izlauzties cauri mudžoņai, lai uzzinātu un, ja iespējams, novērstu šīs nelaikā atgadījušās nekārtības cēloni. Kamēr Mortons nodarbojās ar to, mēs pastāstīsim lasītājam to, ko viņš uzzināja tikai vēlāk.

Nemiernieki bija sapulcējušies, lai at/.īmētu grēku nožēlas dienu, ko saskaņā ar iepriekšējā pilsoņu kara laikā iedibināto puritāņu tradīciju viņi uzskatīja par vislabāko paņēmienu visu grūtību pārvarēšanai un visu domstarpību atrisināšanai. Sim nolūkam parasti noteica kādu darl>dienu, taču šoreiz bija vajadzējis palikt pie svētdienas, tāpēc ka laika nebija it nemaz, bet ienaidnieks atradās pavisam tuvu. Nometnes vidū bija uzcelta pagaidu kancele jeb, pareizāk, telts, ko saskaņā ar noteikto kārtību pirmajam vajadzēja atvēlēt godājamam Pīteram l'aund- tekslam kā šobrīd visvecākajam garīdzniekam nemiernieku karaspēkā. liet, kad cienījamais Dieva kalps lēnā un cēlā gaitā tuvojās viņam sagatavotajai katedrai, viņu apsteidza negaidot parādījies Abakums Daudznaidis, tas pats prātā sajukušais sludinātājs, kura āriene bija tik ļoli pārsteigusi Mortonu nemiernieku pirmajā kara padomē pēc uzvaras pie Loudonhilas. Nav zināms, vai šis cilvēks rīkojās kameroniešu ietekmēts un sakūdīts vai arī viņu uz to bija pamudinājusi paša samaitātā iztēle un kārdinājums kāpt priekšā stāvošajā tukšajā kancelē, lai izmantotu izdevību uzrunāt tik iespaidīgu sapulci. Zināms ir vienīgi tas, ka viņš izmantoja gadījumu, uzlēca katedrā, aplaida visapkārt mežonīgu skatienu, nelikdamies ne zinis par daudzu klātesošo kurnēšanu, atvēra Bībeli, ievadam nolasīja no piektās Mozus grāmatas trīspadsmitās nodaļas: «Vīri, Beliala bērni, no lava vidus ir izgājuši un pārrunājuši tavas pilsētas iedzīvotājus, sacīdami: eima, kalposim citiem dieviem, ko jūs nepazīstat…» un tad uzreiz pārgāja pie savas tēmas.

Daudznaiža runa bija tikpat mežonīga un neprātīga, cik viņa uzmācība negaidīta un pašreizējā brīdī lieka, bet visa bija veltīta nesaskaņu iemesliem, kuru apspriešanu bija nolemts atlikt uz piemērotāku brīdi. Viņš nepalaida garām neko, kam bija kaut niecīgākais sakars ar nesaskaņām, un, apsūdzējis mērenos ķecerībā, pieglaimībā tirānijai un miera meklēšanā ar Dieva ienaidniekiem, nosauca vārdā Mortonu un pārmeta, ka tas ir viens no Heliala bērniem, kurš, kā teikts minētajā tekstā, ir izgājis no viņu vidus, lai aizmaldinātu savas pilsētas iedzīvotājus un sekotu viltus dieviem. Mortonam un visiem, kas viņam seko vai piekrīt viņa rīcībai, Daudznaidis sludināja dusmību un atmaksu; viņš aicināja tos, kas grib palikt tīri un neaptraipīti, atstāt šo bezgožu rindas.

— Tāpēc nebaidieties, — viņš teica, — ne zirgu zviedzienu, ne krūšu bruņu spožuma. Nemeklējiet palīdzību pie ēģiptiešiem, nemeklējiet to pie ienaidniekiem, kaut to būtu tik daudz kā siseņu un tie būtu zvēroti kā pūķi. Viņu ticība nav mūsu ticība, viņu pīlāri nav mūsu pīlāri, kā gan citādi tūkstotis bēgtu no viena, bet divi liktu bēgt tūkstotim! Pagājušonakt es redzēju sapni un dzirdēju balsi, kas teica: «Abakum, ņem vētīkli un atdali kviešus no pelavām, lai tos abus neaprij sašutuma liesmas un dusmu zibens.» Tāpēc es jums saku: ņemiet šo Henriju Mortonu, šo nelietīgo Ahanu*, kas atnesis jums to, ko nolādējis tas kungs, un atradis sev brāļus ienaidnieka nometnē, ņemiet viņu un nomētājiet ar akmeņiem, bet pēc tam sadedziniet ugunī, lai Dieva dusmas atstāj kovenanta bērnus. Viņš nav paņēmis divsimt šekeļus tīra sudraba, l>et ir nodevis patiesību, kas dārgāka par sudraba šekeļiem vai zelta stieņiem.

Sis niknais uzbrukums, kas tik negaidīti vērsās pret vienu no visaktīvākajiem nemiernieku karaspēka komandieriem, izraisīja klātesošajos veselu satraukuma vētru: daži pieprasīja nekavējoties pārvēlēt virsniekus, lai virsnieka amatā netiktu neviens, kas, pēc viņu izteiciena, pieskāries tam, ko Dievs nolādējis, vai samierinājies ar šā laika ķecerībām un pagrimumu. Uzstājot, lai

Kā vēstī Bīl>ele, viens no jurtu kareivjiem, kas piesavinājies Jerihonā iegūto laupījumu. I ā kā tas pienācies Dievam, jūtli nomētājuši Aliarui ar akmeņiem.

tiek izpildītas viņu prasības, kameronieši skaļi kliedza, ka tie, kas neesot ar viņiem, esot pret viņiem, ka tagad neesot īstais laiks atteikties no Skotijas baznīcas svētā kovenanta visbūtiskākajiem punktiem, ja viņi gaida svētību saviem ieročiem un savai lietai, un ka viņu acīs remdens prezbiterietis neesot daudz labāks par prelātistu, anlikovenantieti un bezdievi.

Aizskartie ar nicinājumu un sašutumu noraidīja šos apvainojumus noziedzīgā piekāpībā un atkrišanā no īstenās ticības un savukārt apsūdzēja apvainotājus nodevībā, kā arī stūrgalvīgos un bezjēdzīgos centienos sēt nesaskaņas armijā, kuras apvienoto spēku, pēc vislielāko optimistu domām, esot vairāk nekā pietiekami, lai stātos pretī ienaidniekiem. Paundteksts un vēl daži citi pāris reizes bikli mēģināja apvaldīt šķellnieku spēkā pieaugošo trakošanu, vēršoties pie saviem pretiniekiem ar patriarha vārdiem: «Es lūdzu tevi, lai nebūtu nesaskaņu starp mani un tevi, starp taviem ganiem un maniem ganiem, tāpēc ka mēs esam brāļi.» Neviens neuzklausīja šos miermīlīgos aicinājumus. Veltīgi pats Bērlijs, saprazdams, ka šī šķelšanās draud ar neglābjamu bijāeju, pacēla savu bargo, zemo l«ilsi, pieprasot klusumu un pakļaušanos disciplīnai. Nepaklausības gars bija pasprucis vaļā, un likās, ka Abakuma Daudznaiža musinošā runa ir saindējusi ar viņa apsēstību visus klausītājus. Prātīgākie un pabailīgākie jau devās projām no lauka, uzskatīdami, ka viss pagalam. Citi vērsās ar pazemīgu aicinājumu, kā paši diezgan nepareizi izteicās, pie jaunajiem virsniekiem un atcēla no amata iepriekšējos, un tas notika bez jebkādas jēgas un juceklīgi, tāpat kā viss šajā saietā. Sajā brīdī ieradās Mortons, atrazdams armiju pilnīgā sajukumā un gatavu leju teju vai izirt. Vieni viņa parādīšanos sveica ar skaļiem piekrišanas saucieniem, citi — ar lāstiem.

— Ko nozīmē šī postošā nekārtība, turklāt lik bīstamā brīdī? — viņš uzsauca Bērlijam, kas, nomocījies veltīgos pūliņos atjaunot kartību, stāvēja, atspiedies uz zobena, un drūmā izmisumā vēroja apkārtējo jūkli.

—  Tas nozīmē, — viņš atbildēja, — ka Dievs ir atdevis mūs ienaidnieku rokās.

—    Nē, — atbildēja Mortons, un viņa balss un žesti lika daudziem ieklausīties, — nevis Dievs mūs pamet, bet mēs paši pametam viņu un apkaunojam sevi, pazemojot un nododot brīvību un mūsu reliģiju. Klausieties mani! — viņš turpināja, uzskriedams katedrā, ko pilnīgā nespēkā bija spiests atstāt Daudznaidis. — Es nesu no ienaidnieka priekšlikumu sākt sarunas, ja jūs esat ar mieru nolikt ieročus. Es galvoju, ka mēs esam spējīgi godam pretoties viņam, ja jūs izturēsities, kā vīriem pienākas. Laiks steidzas. Izlemiet jel — miers vai karš, lai kādreiz par mums neteiktu, ka sešiem tūkstošiem apbruņotu skotu nav pieticis nedz drosmes iziet kaujas laukā un stāvēt līdz galam, nedz prāta noslēgt mieru, nedz pat gļēvuļa gudrības laikus un neapdraudētiem atkāpties. Ko nozīmē strīdi par sīkumiem baznīcas lietās, ja visai celtnei draud pilnīgs sabrukums? Atcerieties, mani brāļi, ka pēdējā un visbriesmīgākā nelaime, ko Dievs uzsūtīja savai kādreiz izredzētajai tautai, pēdējais un visbriesmīgākais sods par tās aklumu un bezdvēseliskumu bija asiņainās ķildas, kas plosīja gabalos tās pilsētu pat tad, kad ienaidnieks jau dārdināja šīs pilsētas vārtus!

Daži no apkārt stāvošajiem atbildēja uz Mortona runu ar skaļiem piekrišanas saucieniem, citi — ar svilpieniem un kliedzieniem: «Uz teltīm, Izraēl!»*

Mortons, ieraudzījis ienaidnieka kolonnas jau pavīdam upes labajā krastā un virzāmies uz tiltu, rādīja ar roku uz ienaidnieka pusi un cik skaļi spēdams kliedza:

No Bībeles patapināts izsauciens — pavēle izklīst.

—   Izbeidziet savu bezjēdzīgo klaigāšanu, tur pāri ir ienaidnieks! Vai mēs noturēsim tiltu vai nenoturēsim, no tā iratkarīgas gan mūsu dzīvības, gan arī cerības atgūt mūsu likumus un brīvības. Vismaz viens skots pratīs mirt, tās aizstāvot. Katrs, kas mīl savu tēvzemi, lai seko man!

Pūlis pagriezās uz to pusi, kurp viņš norādīja. Redzot angļu kājnieku gvardes spožās rindas, ko pavadīja vairāki kavalērijas eskadroni, redzot lielgabalu, ko artilēristi rosīgi uzstādīja iepretī tiltam, redzot pledos ietinušos kalniešus, kas likās meklējam braslu, un pārējo garā virtenē izstiepušos karaspēku, kam bija jāatbalsta uzbrukums, nemiernieki uzreiz apklusa kā ieraudzītā skata apmulsināti, it kā tas būtu kaut kas pilnīgi negaidīts, nevis tieši tas, ko viņiem būtu vajadzējis gaidīt. Ļaudis skatījās cits uz citu un uz saviem vadoņiem, un skatieni viņiem bija kā slimniekam, kas atlabis pēc nogurdinošas neprāta lēkmes. Tomēr, kad Mortons, nolēcis no tribīnes, devās uz tiltu, viņam sekoja apmēram simts jaunekļu, lielākoties tie, kurus viņš tieši komandēja.

Bērlijs pagriezās pret Makbraijeru.

—    Efraim, — viņš teica, — providence norāda mums ceļu caur šā brīvdomīgā jaunekļa pasaulīgo gudrību. Lai tas, kam mīļa patiesības gaisma, seko Bērlijam.

—   Pagaidi! — viņu apsauca Makbraijers. — Ncba Henrijs Mortons vai kāds viņam līdzīgs ir cienīgs mums norādīt, kad mums jāiet ārā un jānāk iekšā. Es baidos, ka šis bezdievīgais Ahans ir nodevis mūs ienaidniekam… Neej viņam līdzi. Tu esi mūsu kaujas rati un mūsu jātnieki.

—   Neaizkavē mani, — atbildēja Bērlijs. — Viņam ir taisnība: ja ienaidnieks dabū savās rokās tiltu, tad viss ir pagalam, tāpēc neaizkavē mani. Vai tad šīs paaudzes bērnus var saukt par gudrākiem un drosmīgākiem nekā Svētnīcas bērni? 1.ai vadoņi nostāda jūs rindās, gādājiet, lai mums netrūktu ne vīru, ne pulvera, un lai nolādēts tas, kas novēršas no šīs lielās dienas darba!

To pateieis, Bērlijs steigšus gāja uz tilta pusi, un viņam sekoja kādi divi simti visdrošsirdīgāko un visdedzīgāko viņa partijas piekritēju. Pēc Mortona un Bērlija aiziešanas nometnē iestājās dziļš un draudīgs klusums. Komandieris to izmantoja, lai daudzmaz sakārtotu savu padoto rindas, un centās pārliecināt tos, kuri pirmie bija gatavi krist uz mutes zemē, lai paglābtos no gaidāmās apšaudes. Nemiernieki vairs nemēģināja pretoties vai runāt pretī saviem priekšniekiem, bet bailes, kas bija apklusinājušas viņu nesaskaņas, bija atņēmušas arī drosmi. Viņi paklausīgi kā aitu bars ļāva kārtot sevi rindās, bet uz brīdi bija pazaudējuši apņēmību un darbotiesgribu: nemierniekiem pamira sirds, pēkšņi ieraugot tuvojamies nenovēršamās briesmas, par kurām viņi nebija domājuši, kamēr tās vēl bija tālu. Tomēr viņus izdevās kaut cik sakārtot, un tagad, kad nemiernieki atkal izskatījās pēc armijas, viņu vadoņiem atlika vienīgi cerēt, ka kāds laimīgs apstāklis atdos viņiem iejūsmu un drosmi.

Timpāns, Paundteksts, Makbraijers un citi sludinātāji apstaigāja nemiernieku rindas un vārdoja viņus uzņemt psalmu. Taču māņticīgākie no viņiem uztvēra kā ļaunu zīmi to, ka viņu slavas un triumfa dziesma pārvērtās par «samulsuma murdoņu» un vairāk līdzinājās nāvei lemta noziedznieka nožēlas dziesmai uz ešafota nekā tai drosmīgajai melodijai, kas bija skanējusi Loudonas tīrelī kā gaidāmās uzvaras pareģojums. Skumīgajai dziedāšanai drīz pievienojās brāzmains pavadījums: karaļa kareivji kliedza, kalnieši auroja, ienaidnieka pusē sāka grandēt lielgabals, abās pusēs sāka šaut musketes, un Bosvelas tilts līdz ar tuvējiem krastiem ietinās dūmu pīlēs.

32. nodaļa

Kā lielus lāses zemē krīt, Kā asi trītu bultu simts, Tā skotu puiši drosmīgie F'ie katra ciņa beigti ļimst.

Sena balāde

Mortons un Bērlijs nebija sasnieguši aizsargājamo tiltu, kad ienaidnieks jau bija sāeis niknu uzbrukumu. Divi kājnieku gvardes pulki, saslēgušies blīvā kolonnā, traucās uz priekšu; kamēr viena tās daļa, nostājusies labajā krastā, atklāja uguni uz pārejas aizstāvjiem, otra lauzās uz priekšu, lai ieņemtu tiltu. Nemiernieki nelokāmi un drosmīgi izturēja triecienu un, kamēr daļa no viņiem atbildēja uz uguni no upes otras puses, citi apšaudīja tilta pretējo galu un visas pieejas, pa kurām kareivji mēģināja tam tuvoties. Pēdējie smagi cieta, tomēr vēl virzījās uz priekšu, un kolonnas galvgals jau bija uz tilta, kad līdz ar Mortona ierašanos stāvoklis mainījās; viņa strēlnieki ar trāpīgu, nepārtrauktu un regulāru uguni piespieda uzbrucējus atkāpties ar lieliem zaudējumiem. Viņi no jauna devās uzbrukumā un no jauna tika atsisti, šoreiz ar vēl lielākiem zaudējumiem, tāpēc ka tagad kaujā piedalījās arī Bērlijs ar saviem ļaudīm. Al>as puses sīvi apšaudījās, liet kaujas iznākums aizvien vēl likās ļoti neskaidrs.

Upes labajā krastā pašā augšā bija saskatāms Monmūts lieliskā baltā zirgā; viņš uzmundrināja, iedrosmināja un iedvesmoja kareivjus. Pēc viņa pavēles lielgabali, kas līdz šim bija apšaudījuši tālumā izvietotos prezbiteriešu galvenos spēkus, tika pagriezti pret tilta aizstāvjiem. Tomēr šīs briesmīgās kara- mašīnas, kas tajos laikos bija grūtāk grozāmas un šāva daudz lēnāk nekā tagad, nenodarīja ienaidniekam gaidītos zaudējumus un pat nenobiedēja viņu. Nemiernieki,slēpdamies upmalas brikšņos vai jau pieminētajās mājās, šāva no aizsega, turpretī rojālisli, pateicoties Mortona veiktajiem drošības pasākumiem, bija redzami kā uz delnas. Uzbrukums tā ieilga un aizsardzība bija tik sīksta, ka karaļa ģenerāļi sāka bažīties par veiksmīgu galaiznākumu. Sajā brīdī Monmūts nolēca no zirga un, sapulcējis gvardus, no jauna veda viņus izmisīgā uzbrukumā, bet viņam tūlīt sekoja Delzcls, kas, nostājies Lenoksas kalniešu priekšgalā, metās uzbrukumā ar šaušalīgo kaujas saucienu «Lohsloj»*. Sajā nozīmīgajā lūzuma brīdī tilta aizstāvjiem sāka aptrūkt munīcijas; veltīgi prczbiteriešu armijas galvenajiem spēkiem, kas stāvēja dīkā aizmugurē atklātā laukā, cits pēc cita tika sūtīti ziņojumi ar prasību gādāt palīgspēkus un munīcijas rezerves. Te valdīja tādas bailes, apjukums un haoss, ka tajā laikā, kad priekšpostenim, no kura bija atkarīga viņu pašu drošība, bija vajadzīga tūlītēja un iedarbīga palīdzība, te neatradās neviena, kas būtu spējīgs pavēlēt vai paklausīt pavēlēm.

Jo vājāka kļuva tilta aizstāvju uguns, jo vairāk pieņēmās spēkā uzbrucēju uguns, kas savukārt nodarīja lielus zaudējumus nemierniekiem. (Ģenerāļu piemēra un aicinājumu iedvesmoti, kareivji atguva daļu tilta un sāka jaukt nost pie vārtiem ierīkotos nocietinājumus. Vārti tika atlauzti vaļā, liaļķi, koku stumbri un citi barikādes būvei izmantotie materiāli izārdīti un iegāzti upē. Bez nemiernieku pretošanās tas nenolika. Mortons un Bērlijs cīnījās savu kareivju priekšgalā, aicinādami viņus ar pīķiem, alebardēm un āvām stāties pretī gvardu durkļiem un kalniešu palašiem. Bet tie, kuri gājaaiz vadoņiem, sāka baidīties no šīs nevienlīdzīgās cīņas un pa vienam vai grupiņās pa diviem vai trim atkāpties pie galvenajiem spēkiem, kamēr ienaidnieka kolonna, ar ieročiem izlauzusi sev ceļu, pilnīgi atspieda palicējus no tilta. Tagad, kad pāreja bija

Tā liija Makfarlenu devīze jel) kaujas sauciens. Tā sauca ezeru netālu no IAihlomondas iztekas, paSā viņu seno īpašumu centrā šīs brīnišķīgās iekšējās jūras rietumu krastā.

vaļā, ienaidnieka spēki sāka iel pāri. Taču tills bija garš un šaurs, un tas gan apgrūtināja, gan padarīja bīstamu šo manevru; tiem, kas bija pirmie tikuši pāri, vēl vajadzēja ieņemt mājas, pa kuru logiem joprojām šāva kovenantieši. Bērlijs un Mortons šajā kritiskajā brīdī atradās tuvu viens otram.

—    Vēl ir laiks, — teica pirmais, — uzbrukt viņiem ar kavalēriju, iekāms viņi pagūst sakārtoties. Tā mēs ar Dieva palīdzību varētu atgūt tiltu… Steigšus ved šurp kavalēriju, bet es pa to laiku noturēšos ar šiem nogurušajiem ļaudīm.

Mortons saprata šā plāna svarīgumu un, uzlēcis zirgā, ko Kadijs turēja gatavībā krūmos, auļoja pie kavalērijas nodaļas, kas sastāvēja tikai no kamcronicšiem.

—   Viņš bēg! — kliedza nemiernieki. — Gļēvais nodevējs bēg kā briedis no medniekiem, viņš atstājis drošsirdīgo Bērliju pašā cīņas karstumā!

—   Es nel)ēgu, — teica Mortons. — Es nāku, lai vestu jūs uzbrukumā. Droši uz priekšu, un uzvara būs mūsu.

—   Nesekojiet viņam! Nesekojiet! — atskanēja skaļi kliedzieni nemiernieku rindās. — Viņš ir nodevis mūs ienaidniekam!

Kamēr Mortons veltīgi uzstāja, lūdzās un pavēlēja, izdevīgais brīdis bija palaists garām, un, kad tilta uzbrauktuve ar visām aizsardzības būvēm bija kritusi ienaidnieka rokās, Bērlijs ar atlikušajiem ļaudīm tika spiests atpakaļ pie galvenajiem spēkiem, kuriem viņu steidzīgā un apgrūtinošā atkāpšanās neiedvesa tik ļoti vajadzīgo ticību saviem spēkiem.

Karaļa karaspēks pa to laiku netraucēti pārgāja pāri tiltam un, lai nodrošinātu pāreju, izvērsās kaujas ierindā, bet Klever- hauzs, kas līdzīgi vanagam, kurš notupies uz klints, gaida brīdi, kad varēs mesties virsū laupījumam, no pretējā krasta bija vērojis kaujas norisi, tagad savas kavalērijas priekšgalā straujos rikšos pārjāja pāri tiltam un, daļu cskadronu izvedis cauri ,.v 387 kājnieku kaujas ierindai, daļu apvedis apkārt flangiem, nostādīja tos tīrelī izklaidus rindā un tūlīt ar galveno jātnieku masu traucās tiešā uzbrukumā, bet divas citas nodaļas apdraudēja kovenantiešu flangus. Viņu dievbijīgā armija pašreiz bija tādā stāvoklī, kad uzbrukuma draudi vien varēja izraisīt paniku. Viņu iedragātais cīņas spars un noplacinātā drosme nespēja izturēt kavalērijas uzbrukumu un visas ar to saistītās šausmas, kas pārsteidza gan redzi, gan dzirdi: pilnā ātrumā auļojošos zirgus, zemes drebēšanu zem to kājām, zobenu ziboņu, spalvu pušķu vilnīšanu un jātnieku velnišķos rēcienus. Nemiernieku priekšējās rindas mēģināja noturēties, atklājot pavirši tēmētu un nekārtīgu uguni, bet aizmugurējās saira un juceklīgi bēga, negaidot kavalērijas uzbrukumu, un nebija pagājušas ne piecas minūtes, kad jātnieki, panākuši bēdzējus, bez žēlastības dūra un cirta viņus. Kaujas troksnim cauri skanēja Kleverhauza balss, saucot kareivjiem: «Kaujiet viņus, kaujiet… Nekādas saudzības! Atcerieties Kičardu Grēmu!» Dragūni, no kuriem daudzi bija piedalījušies neveiksmīgajā kaujā pie Loudonhilas, nebija skubināmi atriebties jo vairāk tāpēc, ka to varēja izdarīt gaužām viegli. Viņu zobeni atdzērās bez pretošanās bēgošo nemiernieku asinis. Vienīgā atbilde uz lūgumiem žēlot bija kliedzieni, ar ko vajātāji pavadīja cirtienus, un viss kaujas lauks bija viena vienīga briesmīga slaktiņa, bēgšanas un vajāšanas aina.

Apmēram tūkstotis divi simti nemiernieku, kas stāvēja mazliet savrup no galvenajiem spēkiem un kuriem neuzbruka kava- lērija, nometa ieročus un, kad savu kājnieku priekšgalā tuvojās hercogs Monmūts, padevās ienaidnieka žēlastībai. Sis lēnīgais augstmanis arī dāvāja žēlastību, ko viņi lūdza, un, joņodams pa kaujas lauku, pūlējās pārtraukt asinsizliešanu tikpat neatlaidīgi, kā bija aicinājis cīnīties par uzvaru. Veicot šo cilvēcīgo darbu, viņš sadūrās ar ģenerāli Delzelu, kas mudināja kalniešus parādīt savu uzticību karalim un tēvzemei, nodzēšot dumpja liesmu ar dumpinieku asinīm.

—    Bāziet zobenu makstī, es jums to pavēlu, ģenerāli, — uzsauca hercogs, — un lieciet taurēt atsaukumu. Gana asiņu ir izliets, apžēlojiet maldu ceļos novestos karaļa pavalstniekus.

—    Paklausu jūsu gaišībai, — atteica vecais vīrs, noslaucīdams asiņaino zobenu un iebāzdams to makstī, — bet arī brīdinu jūs, ka vēl nebūt nav izdarīts viss, lai iebiedētu šos neprātīgos dumpiniekus. Vai jūsu gaišība nav dzirdējis, ka Bezils Olifants ir sapulcējis muižniekus un turīgus fermerus no rietumiem un gatavojas savienoties ar viņiem?

—   Bezils Olifants? — jautāja hercogs. — Kas viņš ir?

—    Nelaiķa grāfa Torvuda tuvākais mantinieks pa vīriešu līniju. Viņš ir neapmierināts ar valdību tāpēc, ka noraidītas viņa pretenzijas uz īpašumu, ko grāfs pretēji mantošanas kārtībai atstājis lēdijai Mārgaretai Belendenai, un es domāju, ka rīkoties viņam likusi cerība dabūt šo mantojumu.

—   Lai kādi arī būtu viņa rīcības motīvi, — atbildēja Mon- mūls, — viņam drīz būs jāatlaiž savi piekritēji, tāpēc ka šī armija ir tā sakauta, ka nav ko domāt par spēku atgūšanu. Tāpēc es vēlreiz pavēlu pārtraukt vajāšanu.

—   Jūsu gaišības darīšana ir pavēlēt un atbildēt par savām pavēlēm, — atbildēja Delzels, negribīgi dodams rīkojumu pārtraukt vajāšanu.

Taču straujais un atriebīgais Grems jau bija gabalā un nedzirdēja atsaukuma signālu; viņš ar saviem jātniekiem turpināja vajāšanu, dragādams, cirzdams gabalos un izklīdinādams visus nemierniekus, kurus vien varēja panākt.

Bēdzēju vilnis aizrāva no kaujas lauka gan Bērliju, gan Mortonu. Viņi mēģināja nosargāt Hamiltonas ielas, taču, kamēr viņi pūlējās apstādināt bēgošos un piespiest viņus cīnīties, kāda lode trāpīja Bērlijam labajā rokā.

—    Lai nokalst roka tam, kas raidīja šo šāvienu! — viņš iesaucās, kad palašs, ko viņš vicināja sev virs galvas, nevarīgi noslīdēja gar sāniem. — Es vairs nevaru cīnīties.*

Tad, pagriezis zirgu, Bērlijs izjāja no šā jūkļa. Tagad arī Mortons saprata: ja viņš neatmetīs ar roku saviem veltīgajiem pūliņiem apstādināt bēdzējus, viņam draud vai nu nāve, vai gūsts, un, sekojot uzticamajam Kadijam, viņš izrāvās no mudžekļa un, tā kā sēdēja labā zirgā, tad pārlēca pāri vairākiem žogiem un izkļuva klajā laukā.

Sasnieguši savā skrējienā pirmo uzkalnu, viņi palūkojās atpakaļ un redzēja, ka visa apkārtne ir pilna ar bēgošajiem nemierniekiem un viņu vajātājiem dragūniem, kuru gaviles un aurošana, izrēķinoties ar panāktajiem, sajaucās ar upuru vaidiem un griezīgajiem kliedzieniem.

—    Tie vairs nekad nepacels galvu, — teica Mortons.

—    Viņiem galvas ir norautas tāpat, kā cs nokožu galvu sīpolam, — piebilda Kadijs. — Ak kungs! Skat, kā zib palaši! Šausmīga lieta ir tāds karš. Tiem vajadzēs būt trakoti apķērīgiem, kas gribēs mani atkal piedabūt pie šā darba… Bet, Dieva dēļ, ser, laižamies!

Mortons uzskatīja par nepieciešamu paklausīt sava uzticamā ieroču nesēja padomam. Viņi atkal palaida zirgus straujos rikšos un netraucēti uzņēma virzienu uz mežonīgo un kalnaino apvidu, kur, pēc viņu domām, varēja būt sapulcējušies bēdzēji, lai vai nu kopīgi aizstāvētos, vai arī panāktu pieņemamus kapitulācijas noteikumus.

Sī epizode un Bērlija izsauciens ir ņemli no hronikām. (Autora piezīme.)

33. nodaļa

Debesij

Tic prasa lauvas sirdi, līgerelpu lln debess niknumu.

Flefers

Bija pienācis vakars, bet, nojājis divas stundas un neredzējis nevienu no viņu nelaimīgajiem biedriem, Mortons ar savu uzticamo pavadoni izjāja tīrelī un tuvojās lielai, nomaļus stāvošai lauku mājai, kas atradās mežonīgas ielejas sākumā tālu prom no citiem mājokļiem.

—    Mūsu zirgi, — teica Mortons, — ilgāk vairs neizturēs, tiem vajadzīga atpūta un barība, un, ja vien iespējams, mums jāmēģina tos iekārtot te.

To teikdams, viņš devās uz māju. Viss liecināja, ka tajā ir cilvēki. No skursteņa kāpa diezgan biezi dūmi, un durvju priekšā bija redzamas nesen atstātas pakavu pēdas. Viņi pat sadzirdēja balsu murdoņu mājā. Taču visi apakšējā stāva logi bija aizslēģoti un, kad viņi pieklauvēja pie durvīm, neviens neatbildēja. Veltīgi izsaukušies un izlūgušies, lai laiž iekšā, abi devās uz stalli, pareizāk sakot, nojumi, nolikt zirgus, lai pēc tam vēlreiz mēģinātu iekļūt mājā. Nojumē viņi ieraudzīja desmit divpadsmit zirgus, kuru nogurušais izskats, saplēstie armijas parauga segli un apauši skaidri liecināja, ka to saimnieki ir lādi paši Inlgoši nemiernieki kā nule atjājušie.

—   Šitā satikšanās ir uz labu, — sprieda Kadijs. — Viņiem ir lērums gaļas, skaidra bilde, tāpēc ka, re, kur jēla āda, kas pirms kādas pusstundas piederējusi vērsim, — tā vēl ir silta.

Atraduma iedrošināti, viņi atgriezās pie mājas un, paziņojuši, ka nokļuvuši tikpat kļūmīgā stāvoklī kā tie, kas iekšā, skaļi uzstāja, lai viņiem atver durvis.

—    l,ai jūs būtu kas būdami, — pēc ilgas, ietiepīgas klusēšanas no loga atskanēja barga balss, — netraucējiet tos, kas skumst par savas tēvzemes izpostīšanu un gūstniecību un meklē Dieva dusmības un mūsu atkrišanas iemeslus, lai novāktu no ceļa akmeņus, uz kuriem mēs esam paklupuši.

—   Tie ir mežonīgie rietumu vigi, — čukstēja Kadijs savam kungam. — Es viņus pazīstu pēc valodas. Lai velns mani rauj, ja es gribu ar tiem ielaisties!

Tomēr Mortons joprojām uzstāja, lai viņus laiž iekšā, bet, tā kā viņa lūgumi netika uzklausīti, tad atvēra vienu no apakšējiem logiem un, atgrūdis vaļā pavisam viegli nostiprinātos slēģus, iekāpa plašajā virtuvē, no kurienes bija nākusi ārpusē dzirdētā balss. Viņam sekoja Kadijs, kas, bāžot galvu pa logu, noburkšķēja caur zobiem, ka te, cerams, uz uguns neesot karsta viruma, un tā abi, kungs un kalps, nokļuva starp desmit divpadsmit bruņotiem vīriem, kas sēdēja pie uguns, uz kuras vārījās ēdiens, un, kā redzams, bija nodevušies savām lūgšanām.

Sajās drūmajās, uguns apspīdētajās sejās Mortons bez grūtībām pazina dažus no tiem fanātiķiem, kas bija sevišķi izcēlušies ar savu nepiekāpīgo nostāju pret visiem kaut cik mēreniem pasākumiem, un līdz ar viņiem slaveno mācītāju, neganto Efrai- mu Makbraijeru un ārprātīgo Abakumu Daudznaidi. Kame- ronieši ne ar vienu vārdu, ne ar vienu žestu nesveicināja savus nelaimes brāļus; viņi kā bija klausījušies, tā klausījās Mak- braijerā, kas, klusi murminādams, lūdza, lai visuvarenais novērš savu roku no savas lautas un nepazudina to savu dusmu dienā. I'ar to, ka viņi mana šo traucētāju klātbūtni, varēja spriest tikai no īgnajiem un sadusmotajiem skatieniem, ko viņi laiku pa laikam no pieres apakšas raidīja uz ienākušajiem.

Sapratis, cik nelaipnā sabiedrībā viņš negribot ir iemaldījies, Mortons sāka domāt par atkāpšanos, bet, pagriezis galvu, ar zināmu satraukumu pamanīja, ka pie loga, pa kuru viņi bija iekāpuši, klusi nostājušies divi spēcīgi vīri. Viens no šiem neko labu nevēstījošajiem sargiem pačukstēja Kadijam:

—   Šīs nenovērtējamās sievietes Mouzas lledrigas dēls, nesaisti vairs savu likteni ar šo nodevības un iznīcības augli… Kj savu ceļu un nevilcinies, tāpēc ka tev aiz muguras stāv atriebējs.

To teikdams, svešais parādīja uz logu, pa kuru Kadijs arī izlēca bez kavēšanās, tāpēc ka draudzīgais brīdinājums skaidri liecināja par briesmām, kas viņiem citādi draudētu.

«Neveicas man ar tiem logiem,» bija Kadija pirmā doma, kad viņš jau atradās ārpusē; otra bija doma par viņa kunga varbūtējo likteni: «Viņi to nogalinās, draņķa slepkavnieki tādi, un domās, ka ir izdarījuši labu darbu. Jāšu atpakaļ uz llamiltonu un paskatīšos, vai nevar sadabūt kādu no mūsējiem, lai izglābtu viņu grūtā stundā.»

Tā nospriedis, Kadijs aizsteidzās uz stalli un, izvēlējies vislabāko zirgu sava nodzītā vietā, auļoja iecerētajā virzienā.

Viņa zirga pakavu klaboņa uz īsu brīdi izjauca fanātisko kame- roniešu lūgšanu. Kad tā noklusa tālumā, Makbraijers lieidza lūgt un visi kameronieši, kuri bija klausījušies viņā noliektām galvām un nodurtām acīm, tagad nīgri raudzījās uz Mortonu.

—   Jūs tā savādi skatāties uz mani, kungi, — viņš teica. — Es galīgi nesaprotu, ar ko es to esmu izpelnījies.

—    Kaunies! Kaunies! — iekliedzās Daudznaidis, pielēk- dams kājās. — Vārds, pret ko tu esi izturējies nicinoši, kļūs par klints bluķi, lai tevi nospiestu un saberztu; šķēps, ko tu labprāt būtu salauzis, ieurbsies tev sānos; mēs lūdzāmies to kungu, lai dod mums upuri, ar ko izpirkt mūsu draudzes grēkus, un, rau, pats galvenais ļaunuma vaininieks ir kritis mūsu rokās. Kā zaglis viņš ielauzies pa logu; viņš ir kā biezoknī noķerts auns, kura asinis kļūs par dzeramupuri, lai izpirktu no mūsu baznīcas grēkus, un turpmāk šo vietu sauks Jehova-Jire [91] , tāpēc ka te paredzēts upurēt. Celieties kājās un sicniel upuri pie ziedokļa!

Kameronieši sarosījās, un Mortons šajā brīdī dziļi nožēloja savu neuzmanīgo steigu, kas viņu bija ievedusi šajā sabiedrībā. Viņam bija tikai zobens, pistoles bija palikušas pie seglu loka, un, tā kā visi vigi bija bruņoti ar šaujamieročiem, tad bija maz izredžu vai vispār nebija nekādu izredžu pretojoties izglābties no viņiem. Taču Makbraijera iejaukšanās attālināja viņa nāves stundu.

—   Pagaidiet, brāļi, nesteidzieties likt lietā zobenu, lai nevainīga asinis nekļūst mums par smagu nastu. Kedzi, — viņš sacīja Mortonam, — pirms mēs atriebjam tev par lietu, ko esi nodevis, mēs aprunāsimies ar tevi. Vai tu visās mūsu karaspēka sanāksmēs, — viņš turpināja, — ciets kā krams neuzstājies pret patiesību?

—   Uzstājās, uzstājās, — atsaucās vigu dobjās balsis.

—  Viņš vienmēr ir mudinājis uz mieru ar tiem ļaundariem, — teica viens.

—  Un aizstāvējis melno un briesmīgo indulgences ļaunumu, — piebilda otrs.

—    Un gribēja nodot mūsu karaspēku Monmūta rokās, — atsaucās trešais, — un pirmais pameta godīgo un vīrišķīgo liērliju, kad tas vēl pretojās pie pārejas. Ks Mortonu redzēju tīrelī uz zirga, kas ar piešiem bija saspārdīts asinīs, jau ilgi pirms tam, kad bija beigusies apšaude pie tilta.

—   Džentlmeņi, — teica Mortons, — ja jūs esat nodomājuši pieveikt mani ar klaigāšanu un atņemt man dzīvību, neuzklausot mani, tas varbūt ir jūsu spēkos, bet, pastrādājot šādu slepkavību, jūs grēkosit Dieva un cilvēku priekšā.

—    Es jums saku, uzklausiet šo jaunekli, — teica Makbraijers. — Debess ir lieciniece, ka mēs savā līdzjūtībā esam alkuši, kaut viņš ieraudzītu patiesības gaismu un veltītu savas spējas tās aizstāvēšanai. Bet viņu ir padarījušas aklu nīcīgās zināšanas un viņš ir nonievājis sev priekšā spīdošo gaismu.

Kad klaigas norima, Mortons izmantoja izdevību, lai atgādinātu par savu uzticību, ko bija pierādījis sarunā ar Monmūtu, kā arī par savu aktīvo piedalīšanos lai sekojošajā kaujā.

—    Es nevaru, džentlmeņi, — viņš teica, — pildot jūsu vēlēšanos, iet līdz galējībām un noteikt tiem, kam ir tāda pati reliģiskā pārliecība kā man, lietot citu tiranizēšanas līdzekļus, bet neviens vairāk par mani netiecas apliecināt mūsu likumīgo brīvību. Un vēl kas man jāsaka: ja kara padomē arī citi būtu bijuši tādās pašās domās kā es un gril>ējuši cīnīties plecu pie pleca ar mani, mēs šovakar nevis būtu sakauti un plēstos savā starpā, bet pēc godpilna miera noslēgšanas būtu ielāzuši zobenus makstīs vai gavilējot vicinātu tos pēc uzvaras izšķīrējā kaujā.

—  Viņš ir izrunājis šo vārdu, — teica viens no klātesošajiem, — viņš ir atzinies savā nīcīgajā patmīlībā un erastismā. I^ai viņš mirst pelnītajā nāvē!

—   Paklusē mazliet, — sacīja Makbraijers, — es gribu viņu vēl pārbaudīt. Vai tas nebiji tu, ar kura palīdzību Uts ļaundaris Even- deils divas reizes izltēga no nāves un gūsta? Vai tu neizglābi Mailsu Belendenu un viņa rīkļurāvēju garnizonu no mūsu zoltena?

—   Es ar lepnumu varu apstiprināt, ka jūsu vārdi abos gadījumos ir taisnīgi, — piekrita Mortons.

—   Lūk, jūs redzat, — teica Makbraijers, — viņa lūpas atkal izrunāja šo vārdu… Un vai tu nedarīji to, domādams par kādu sievieti, vienu no episkopālisma atvasēm, par ēsmu, ar ko sāUins vilina savā slazdā? Vai tu nedarīji to visu Edītes Belendenas lai«?

—  Jūs neesat spējīgi, — droši atteica Mortons, — spriest par manām jūtām pret šo jauno lēdiju, liet visu, ko esmu darījis, es būtu darījis arī tad, ja viņas nemaz nebūtu.

—   Tu pārdroši sacelies pret patiesību, — teica kāds drūm- sejīgs vīrs. — Un vai tu tā nerīkojies, lai, izvedot no pils to veco sievieti Mārgaretu Belendenu un viņas mazmeitu, izjauktu Džona Belfura Bērlija nodomu iesaistīt cīņā Bezilu Olilanlu, kas bija piekritis piedalīties šajā kaujā mūsu pusē, ja viņam atdod šīs sievietes pasaulīgos īpašumus?

—  Neko neesmu dzirdējis par tādu plānu, — teica Mortons, — un tāpēc vien jau nevarēju to izjaukt. Bet vai jūsu reliģija pieļauj tik peļamus un nelikumīgus piekritēju vervēšanas paņēmienus?

—   Jel klusē, — mazliet samulsināts, teica Makbraijers. — Ne jau tev mācīt dedzīgus ticīgos vai spriest par kovenanta uzliktiem pienākumiem. Kas attiecas uz pārējo, tad tu esi atzinies savos grēkos un nožēlojamā atkrišanā, ar kuriem pietiek, lai pazudinātu karaspēku, kaut arī tā būtu tik daudz, cik smilšu jūras krastā. Mēs uzskatām, ka mums nav brīv atlaist tevi dzīvu un veselu, ja providence nodevusi tevi mūsu rokās tajā brīdī, kad mēs lūdzām dievišķīgo Džošua: «Ko lai mēs sakām, kad Izraēļa tauta pagriež muguru saviem ienaidniekiem?» Tad kā likteņa sūtīts parādies tu, lai tevi sodītu kā tādu, kas darījis ļaunu Izraēlai. Tātad iegaumē manus vārdus. Šodien ir svētdiena, un mēs neaptraipīsim savas rokas ar tavām asinīm, bet, kad pulkstenis sitīs divpadsmit, tā būs zīme, ka tava uzturēšanās zemes virsū ir beigusies! Tāpēc izmanto atlikušo laiku, jo tas aizrit ātri. Brāļi, ņemiet ciet gūstekni un atbruņojiet viņu.

šī pavēle nāca tik negaidīti un to tik veicīgi izpildīja vigi, kas pamazām bija sakļāvušies lokā Mortonam aiz muguras un ap viņu, ka jauneklis nepaguva izrādīt ne mazāko pretestību, kad jau bija sagrābts, atbruņots un viņa rokas bija sasietas ar seglu jostu. Kad tas bija izdarīts, iestājās baiss nāves klusums. Fanātiķi izvietojās ap lielu ozolkoka galdu, nosēdinot savā vidū sasieto un bezspēcīgo Morlonu tā, lai viņš atrastos pretī pulkstenim, kam vajadzēja noskanēt kā kapu zvanam. Tiesātājiem nolika priekšā ēdienu, ko piedāvāja arī upurējamajam, bet, kā viegli iedomāties, ēšana viņam nebija ne prātā. Paēduši vakariņas, kameronieši atkal nodevās savām lūgšanām. Makbraijers, kura nevaldāmais fanātisms varbūt nebija gluži brīvs no šaubām un nožēlas, lūdza dievību ar kādu zīmi apstiprināt, ka viņu piedāvātais asiņainais upuris netiks atraidīts. Klātesošie nemierīgi skatījās un klausījās, it kā gaidītu kādu skaņu, ko varētu sagrozīti iztulkot kā piekrišanu, un reizi pa reizei drūmi palūkojās uz laikrāža ciparnīcu, lai redzētu, kā rādītājs tuvojas soda izpildes brīdim. Mortona acis nereti pavērsās uz to pašu pusi, un viņš skumīgi nodomāja, ka nekas nevarēs paildzināt viņa dzīvi pēc tam, kad rādītājs būs pa apli nogājis nelielo attālumu līdz viņa liktenīgajai stundai. Ticība savai reliģijai kopā ar negrozāmu goda izpratni un sava nevainīguma apziņu deva Mortonam iespēju pārvarēt šo briesmīgo laika sprīdi mierīgāk nekā tad, ja viņam būtu pareģots, ka viņš nokļūs tādā situācijā. Kaut ko līdzīgu viņš bija pārdzīvojis, būdams Klever- hauza varā, bet toreiz viņu bija stiprinājusi kaismīgā un pacilājošā savas taisnības apziņa. Toreiz Mortons zināja, ka daudzi no vērotājiem viņu nožēlo, bet daži pat ir sajūsmā par viņa izturēšanos. Turpretī tagad, kad viņš atradās starp šiem blāvaeainajiem un mežonīgajiem fanātiķiem, kuru nocietinātās sejas drīz nolieksies pār viņa nedzīvajām miesām ne tikai vienaldzībā, bet līksmē, tagad, kad viņam nebija drauga, kas pateiktu laipnu vārdu vai paskatītos uz viņu, lai paustu savu līdzjūtību vai uzmundrinātu, tagad, gaidot, kad pamazām, par mata tiesu vien liks izvilkts vina nonāvēšanai domātais zobens, lai viņš pa pilienam izdzertu nāves rūgtumu, — tagad nebija nekāds brīnums, ka Mortons nespēja saglabāt tādu gara stingrību, kāda agrāk briesmu brīžos viņu nebija pametusi. Kad Mortons skatījās uz saviem nākamajiem bendēm, viņam sāka rādīties, ka to apveidi un vaibsti mainās kā spokiem drudža murgos: to stāvi kļuva lielāki, sejas izplūda, un, tā kā satrauktā iztēle pārmāca acīm redzamās realitātes, tad šķita, ka apkārt ir drīzāk dēmonu bars nekā dzīvi cilvēki; šķila, ka nosienām sūcas asinis, un vieglie pulksteņa tikšķi urbās ausīs ar tik skaļu un mokošu skaidrību, it kā katra skaņa būtu adatas dūriens atkailinātajā dzirdes nervā.

Mortons ar šausmām sajuta, ka, stāvot uz robežas starp šo un nākamo pasauli, sāk zust prāta skaidrība. Viņš ar lielu piepūli mēģināja saņemties un pildīt dievbijības pienākumus, bet, nespēdams šajā briesmīgajā cīņā ar savu dabu ietērpt domas gadījumam piemērotos izteicienos, bija instinktīvi pievērsies lūgšanai par dvēseles glābšanu un gara stiprumu no anglikāņu baznīcas lūgšanu grāmatas. Makbraijers, kura ģimenes locekļi piederēja pie tās pašas ticības, tūlīt pazina vārdus, ko pusbalsī izrunāja nelaimīgais gūsteknis.

—   Tā tikai vēl trūka, — viņš teica, un viņa bālajos vaigos ielija dusmu sārtums, — lai izrautu no manas sirds miesisko riebumu pret viņa asins izliešanu. Viņš ir prelātists, kurš slēpis savus uzskatus zem erastisma maskas, un viss, kas teikts par viņu, nevar nebūt patiesība. Lai līst šā viltnieka asinis uz viņa galvas! Lai viņš kāpj lejā uz Tofetu ar savu nožēlojamo savārstījumu, ko viņš dēvē par lūgšanu grāmatu, labajā rokā!

—   Es pacelšu savu dziesmu pret viņu! — iekliedzās ārprātīgais. — Tāpat kā saule uz ciparnīcas nogāja desmit iedaļas atpakaļ, lai darītu zināmu par svētā Ecekiela izveseļošanos, tā tagad paies uz priekšu, lai šis nekrietnelis tiktu atšķelts no tautas un kovenants atmirdzētu savā šķīstumā.

Trakuma pārņemts, viņš uzlēca uz krēsla, lai, pagriežot rādītāju uz priekšu, tuvinātu liktenīgo mirkli, un vairāki kame- ronieši jau ķērās pie zobeniem, lai nekavējoties izpildītu nāves spriedumu, bet kāds no Daudznaiža biedriem apturēja viņa roku.

—   Klusu! — viņš teica. — Es dzirdu tālumā troksni.

—  Tur pa oļiem burbuļo strauts, — teica viens.

—  Tur papardēs šalc vējš, — sprieda otrs.

«Tur auļo zirgs,» pats sev noteica Mortons, kuram draudīgais stāvoklis bija neparasti saasinājis dzirdi. «l^ai Dievs dod, ka tie būtu mani glābēji!»

Troksnis ātri tuvojās un kļuva aizvien skaidrāk sadzirdams.

—  Tas ir zirgs, — teica Makbraijers. — Paskatieties, kas tie tādi ir.

—    Tuvojas ienaidnieks! — iesaucās tas, kurš pēc Mak- braijera pavēles bija atvēris logu.

Tajā pašā brīdī ap māju kļuva dzirdams smagu soļu troksnis un skaļas balsis. Daži kameronieši pietrūkās kājās, lai aizstāvētos, daži — lai l)ēgtu; vienlaikus tika ielauztas durvis un logi un istabā pavīdēja kareivju sarkanās jakas.

—   Sit sarkanos dumpiniekus! Atceries kornetu (iremu! — kliedza no visām pusēm.

Kāds nopūta sveces, taču pavarda uguns vājā gaisma ļāva pretiniekiem turpināt cīniņu. Noblīkšķēja vairāki pistoles šāvieni, Mortonam blakus sēdošo vigu lode trāpīja tajā brīdī, kad viņš cēlās augšā no savas vietas; viņš ar savu smagumu norāva Mortonu zemē un uzkrita tam virsū. Sis apstāklis laikam arī izglālui Mortonu, citādi viņš būtu zaudējis dzīvību šajā tuvcīņā, kur vairāk nekā piecas minūtes darl)ā tika laisti šaujamieroči un zobeni.

—   Vai gūsteknim nekas nekaiš? — atskanēja Kleverhauza labi pazīstamā balss. — Meklējiet viņu un pataisiet aukstu to vigu suni, kas tur vaid!

Abas pavēles tūlīt tika izpildītas. Rapiera dūriens apklusināja ievainotā vaidus, un Mortons, atbrīvots no viņa smaguma, tika aši piecelts kājās un nokļuva uzticīgā Kadija apkampienos. Kadijs lēja asaras aiz prieka par to, ka asinis, ar kurām notašķīts viņa kungs, nav nākušas no paša kunga vēnām. Kaisot vaļā siksnas, ar kurām Mortonam bija sasietas rokas, uzticamais pavadonis iečukstēja viņam ausī noslēpumu, kāpēc tik laicīgi ieradušies kareivji.

—    Meklējot kādu no mūsējiem, lai palīdzētu jums izķepuroties no vigu nagiem, es uzkūlos virsū Kleverhauza nodaļai, tādējādi nokļūdams starp velnu un jūras dzelmi; nospriedu, ka vislabākais būs vest viņu sev līdzi, tāpēc ka, cirzdams ļaudis, viņš līdz naktij būs noguris, bet rīt ir jauna diena, un lords Evendeils arī nevar neatnākt palīgā, un Monmūts, kā stāstīja dragūni, apžēlojot katru, kas lūdz žēlastību. Tā ka esiet mierīgs, es varu galvot, ka mums vēl ies labi.

34. nodaļa

Nāc, taurēlāj, un ragu tver,

Lai visiem «Izirdams sauciens tavs, Ka slavas stunda vairāk sver Par mūžu, kuram vārda nav.

Nezināms autors

Kad izmisuma pilnā sadursme bija galā, Kleverhauzs pavēlēja kareivjiem iznest līķus, pabarot zirgus, pašiem atvilkt elpu un sagatavoties nakšņošanai tepat fermā un pārgājienam rīt agri no rīta. Tad viņš pievērsa uzmanību Mortonam un laipni, gandrīz vai maigi uzrunāja viņu:

—   Ja jūs būtu veltījis kaut mazāko vērību manam vakardienas padomam, mister Morton, jums būtu pagājušas secen briesmas no abām pusēm, taču es cienu jūsu rīcības motīvus. Jūs gan esat karagūsteknis un atrodaties karaļa un Slepenās padomes rīcībā, tomēr ar jums neapiesies nepiedienīgi, un es apmierināšos ar jūsu solījumu nemēģināt bēgt.

Kad Mortons bija apsolījis to, kas no viņa prasīts, Kleverhauzs laipni palocījās, paskatījās apkārt un pasauca virsseržantu.

—  Cik daudz ir gūstekņu, llelidej, un cik daudz nogalināto?

—   Trīs nogalināti mājā, ser, divi sacirsti pagalmā un viens dārzā — kopā seši; četri gūstekņi.

—   Ar ieročiem vai neapbruņoti? — jautāja Kleverhauzs.

—   Trīs no viņiem apbruņoti līdz zobiem, — atbildēja lleli- dejs, — viens bez ieročiem — jādomā, sludinātājs.

—   Ak tā… Manuprāt, šīs lutaušu varzas taurētājs, — noteica Kleverhauzs, vienaldzīgi paskatīdamies uz gūstekņiem. — Ar šo es parunāšu rīt. Nostādīt kareivjus rindās, pārējos trīs gūstekņus izvest pagalmā un nošaut. Un vēl kas: ieraksti pulka dežūr- grāmatā, ka trīs apbruņoti dumpinieki saņemti gūstā un nošauti tad un tad, tādā un tādā vietā… Dramšinela, laikam tā to sauc. Sludinātāju uzraudzīt līdz rītam; tā kā viņš nebija apbruņots, tad viņš mazliet jānopratina. Vai varbūt vislabāk nosūtīsim viņu uz Slepeno padomi: es domāju, ka viņi uzņemsies kaut nelielu daļu šā riebīgā, smagā darba… Ar misteru Mortonu apieties laipni, un pieraugi, lai vīri pienācīgi parūpējas parzirgiem. Un lai mans zirgupuisis nomazgā ar etiķi Trakulim plecu — tas drusku noberzts ar segliem.

Visas šīs atšķirīgās pavēles — par dzīvību un nāvi, par gūstekņu apsardzi un karazirga pleca nomazgāšanu — tika dotas vienā un tajā pašā vienaldzīgajā un nosvērtajā balsī, turklāt neviena zilbe, neviena intonācija neliecināja, ka runātājs kādu no šiem rīkojumiem uzskatītu par vissvarīgāko.

Kameroniešus, kas vēl nesen bija alkuši izpildīt nāvessodu, tagad pašus gaidīja nāve. Likās, ka viņi ir gatavi pašam ļaunākajam, vismaz neviens no viņiem neizrādīja nekādas bailes, kad viņiem pavēlēja iziet no istabas, lai tūlīt mirtu. Sajā baigajā brīdī kameroniešus stiprināja viņu skarbais fanātisms, un viņi klusēdami, apņēmības pilni izgāja no telpas, tikai viens no viņiem, kāpdams pār slieksni, ielūkojās Klcverhauzam tieši acīs un stingrā, apvaldītā balsī noteica: «Ļaundarbība vajās varmāku!» — uz to Grems atbildēja ar nicīgu smīnu.

Tikko sodāmie bija atstājuši istabu, Kleverhauzs sēdās pie vakariņām, ko uz ātru roku bija sagādājuši viņa ļaudis, un uzaicināja Mortonu sekot viņa piemēram, piebilstot, ka viņiem abiem šī ir bijusi diezgan nemierīga diena. Mortons atteicās no ēdiena: pēkšņā apstākļu maiņa — pāreja no kapa malas uz cerībām palikt dzīvam — bija viņu tā satricinājusi, ka viņš jutās kā salauzts. Tomēr viņš juta dedzinošas slāpes un atzinās, ka grib dzert.

—   No visas sirds pakalpošu jums, — teica Kleverhauzs. — Te ir ādas maiss arelu, tam jābūt labam, ja vien to šajā apvidū prot darīt, tāpēc ka vigi šajā ziņā nekad nenošauj greizi. Uz jūsu veselību, mister Morton, — viņš teica, pieliedams vienu ragu ar elu sev, otru sniegdams savam gūsteknim.

Mortons pielika ragu pie mutes un jau grasījās to izdzert, kad zem loga norībēja karabīņu zalve, kam, divas trīs reizes atkārtojoties un pamazām aprimstot, sekoja smagi un dobji vaidi, kuri liecināja par nule no istabas izgājušo kameroniešu likteni. Mortons nodrebēja un nolika nenobaudīto kausu.

—   Jūs vēl esat jauns šajās lietās, mister Morton, — tciea Kleverhauzs, vienā mierā iztukšojis savu ragu, — un es nedomāju, ka jūs kā jauns karavīrs ar tu kaut ko zaudējat. Bet paradums, pienākums un nepieciešamība samierina cilvēku ar visu.

—    Esmu pārliecināts, — sacīja Mortons, — ka tie nekad nesamierinās mani ar šādām ainām.

—  Jūs man diez vai ticēsit, — uz to atbiīdēja Kleverhauzs, — ka savas militārās karjeras sākumā es izjutu pret asinsizliešanu tādu nepatiku kā neviens; man šķita, ka asinis sūcas no paša sirds, un tomēr, ja jūs ticat kādam no šiem vigiem, tad viņš jums pastāstīs, ka es katru rītu pirms brokastīm izdzeru veselu kausu vēl siltu asiņu. [92] Bet patiešām, mister Morton, kāpēc tik daudz domāt par nāvi, kas piemeklē mūs vai apkārtējos, vai vienalga kuru? Cilvēki mirst katru dienu, zvans, sitot stundu, pasludina nāvi te vienam, te otram, un kāpēc šaubīties, saīsinot mūža gājumu citiem, vai pārlieku rūpēties par savu mūža gājuma paildzināšanu? Viss šajā pasaulē ir viena vienīga loterija: pienāca pusnakts stunda, jums vajadzēja mirt; tā stunda irsitusi,tačujūsesatsveiks un vesels — loze krita tiem puišiem, kuri gatavojās nogalināt jūs. Mums jādomā nevis par pirmsnāves ciešanām, kam reiz jānāk un kas var mūs piemeklēt kuru katru brīdi: piemiņa, ko aiz sevis atstāj karavīrs kā staru kūli, kas seko norietošajai saulei, — tas ir viss, par ko vērts parūpēties un ar ko drosminieka nāve atšķiras no gļēvuļa nāves. Kad es domāju par nāvi, mister Morton, kā par kaut ko tādu, par ko vispār ir vērts domāt, es tikai ilgojos krist pēc izcīnītas sīvas kaujas un mirstot dzirdēt uzvaras gaviles — lūk, par ko būtu vērts mirt, vēl vairāk — tādas nāves dēļ būtu vērts dzīvot!

Kamēr Crems dalījās šajās domās, acīm degot kareivīgā jūsmā, kas veidoja zīmīgu viņa rakstura īpašību, negaidot viņa priekšā gluži kā no grīdas izauga asiņains slāvs, un Mortons tajā pazina tik bieži pieminētā ārprātīgā mežonīgos un atbaidošos vaibstus. Viņa seja tajās vietās, kur to neklāja asiņu svēdras, bija bāla kā rēgam, tāpēc ka viņu jau bija skārusi nāves roka. Viņš pavērsa pret Kleverhauzu acis, kurās vēl uzliesmoja blāvā neprāta uguntiņa, kas varēja ātri vien izdzist pavisam, un ar sev piemītošo mežonīgo kaismi iesaucās:

—   Vai tiešām tu tici savam lokam un šķēpam, savam zirgam un savam karogam? Un vai Dievs tevi nepiemeklēs par nevainīgajām asinīm? Vai tiešām tu leposies ar savu gudrību, drosmi un varenību? Un vai tas kungs tevi netiesās? Valdnieki, kuru dēj tu pārdevi savu dvēseli iznīcībai, tiks gāzti no saviem troņiem un izdzīti uz svešām zemēm, vinu vārdus izdeldēs aiz- mirstība, apsmiekls, nievas un lāsti. Bet tu, kas esi dalījies ar viņiem bardzības vīna kausā un, iedzēris no tā, kļuvis traks, zini, ka tavas sirds vēlēšanās novedīs tevi pie bojāejas un lava lepnuma cerība iznīcinās tevi. Es uzaicinu tevi, Džon Grcm, Dieva tiesas priekšā atbildēt par šīm nevainīgajām asinīm un par tām asiņu jūrām, kuras lu esi izlējis agrāk.

Izrunājot šos vārdus skanīgā balsī, viņš novilka pār asiņaino seju ar roku, pēc tam pacēla to uz augšu un vārgāk piebilda:

—  Cik ilgi vēl tu, svētais un īstenais kungs, nespriedīsi ti&su un neatriebsi svēto mocekļu asinis…

Izrunājot pēdējo vārdu, viņš, pat nemēģinādams noturēties kājās, nokrita atmuguriski un, pirms viņa galva bija pieskārusies grīdai, bija jau beigts.

Mortonu dziļi satrieca šīs neparastais skats un mirstošā pravietojums, kas dīvainā kārtā saskanēja ar nule izteikto Kle- verhauza vēlēšanos, un vēlāk viņš bieži domāja par šiem vārdiem, kas bija izrādījušies viedīgi. Abus dragūnus, kas atradās istabā, kaut arī viņi bija daudz ko pieredzējuši un pieraduši pie tādām ainām, stipri samulsināja šā rēga pēkšņā parādīšanās, atrisinājums un pirms tam teiktie vārdi. Vienīgi Kleverhauza sejā nesakustējās ne vaibsts. Pirmajā mirklī, kad parādījās Daudznaidis, viņš jau bija ķēries pie pistoles, bet, redzēdams, kādā stāvoklī ir šis nelaimīgais ievainotais, tūlīt bija nolaidis roku un nesatrieināmā mierā noklausījies tā kliegšanu.

Kad ievainotais bija nogāzies zemē, Kleverhauzs vienaldzīgā tonī pajautāja:

—   Kā viņš te nokļuva? Atbildi taču, muļķīt, — viņš piebilda, vērsdamies pie tuvāk stāvošā dragūna, — citādi es varu nodomāt, ka tu esi mīkstčaulis, ja baidies no pusdzīva cilvēka.

Dragūns pārmeta krustu un drel>ošā balsī atbildēja, ka, nesot ārā citus līķus, viņi nav pamanījuši šo mirušo, tāpēc ka viņš bijis nogāzies tur, kur nokrituši apmetņi un apseguši viņu.

—   INu, tad aizvāc viņu, stulbais žāva, bet pielūko, ka viņš tev neiekož, apkaunojot vecu parunu. [93] Tas ir kaut kas jauns, mister Morton, ka mirušie ceļas augšā un grūž mūs nost no ķebļiem. [94] Būs jāpieprasa, lai mani nelieši iztrin zobenus asākus; līdz šim viņi nekad nav strādājuši tik nevīžīgi. Bet mums bija smaga diena, viņi ir noguruši un viņu asmeņi ir kļuvuši truli no šā asiņainā darba. Es domāju, mister Morton, ka arī jums nenāktu par ļaunu dažas stundas atpūsties.

To pateicis, Kleverhauzs nožāvājās un, paņēmis sveci, ko kareivis pakalpīgi bija nolicis viņam priekšā, laipni atvadījās no Mortona un devās uz viņam sagatavoto istabu.

Arī Mortonam tika ierādīta atsevišķa istaba, kur pārlaist nakti. Palicis viens, viņš vispirms pateicās debesīm par pasargāšanu no briesmām, turklāt ar to palīdzību, kurus viņš bija uzskatījis par saviem visbīstamākajiem ienaidniekiem; viņš arī sirsnīgi lūdza, lai Dievs viņu vada cauri šiem laikiem, kad ik uz soļa draud briesmas un ir tik viegli noklīst maldu ceļos. Izkratījis sirdi lūgšanā visaugstākajam, Mortons ļāvās miegam, kas viņam bija gaužām vajadzīgs.

35. nodaļa

>

Viss liesai jau gatavs, ir juristi kopā, Sēž tiesneši rindā. Šaušalīgs skats!

Nabagu opera

Pēc iepriekšējās dienas uztraukumiem un grūtībām Mortons gulēja tik ciešā miegā, ka neatjēdza, kur atrodas, kad viņu pamodināja pakavu dipoņa, rupjās kareivju balsis un rīta jundas tauru spalgās skaņas. Tūlīt pēc tam ienāca virsscržants, lai ļoti goddevīgi paziņotu viņam, ka ģenerālis (Kleverhauzs bija saņēmis šo dienesta pakāpi) cerot uz to prieku, ka Mortons būs viņa ceļabiedrs. Zināmos apstākļos laipns uzaicinājums ir pavēle, un Mortons nosprieda, ka šis tieši ir viens no tādiem gadījumiem. Viņš saposās, cik ātri vien varēja, ieraudzīja, ka viņa zirgs ir jau apseglots un Kadijs arī gaida. Viņiem abiem atņēma šaujamos, kaut arī citādā ziņā viņi izskatījās drīzāk pēc nodaļas kareivjiem, nevis pēc gūstekņiem; turklāt Mortonam atļāva paturēt zobenu, kura nēsāšana tajā laikā kalpoja par muižnieka atšķirības zīmi. Kleverhauzs ar acīm redzamu patiku jāja blakām Mortonam, sarunādamies ar jauno cilvēku un samulsinādams viņu ikreiz, kad tas mēģināja izprast ģenerāļa īsto dabu. Šā virsnieka manieru cēlums un izsmalcinātība, cildenie un bruņnieciskie priekšstati par karavīra pienākumu, par kuriem viņš šad un tad ieminējās, kā ari spēja dziļi un vērīgi ielūkoties cilvēka dvēselē uzreiz izraisīja sajūsmu un apbrīnu katrā, ar ko viņam gadījās sarunāties; no otras puses, saltā vienaldzība pret militāro patvaļu un cietsirdību likās pilnīgi nesavienojama ar viņam piemītošajām sabiedriska un pat apbrīnojama cilvēka īpašībām. Mortons nevarēja atturēties, klusībā nesalīdzinājis ģenerāli ar Belfuru Bērliju, un šī doma tā pārsteidza, ka viņš caur puķēm izteica to, viņiem jājot līdzās atstatu no pārējās nodaļas.

—  Jums taisnība, — pasmaidījis piekrita Kleverhauzs. — Jums ir pilnīga taisnība — mēs abi esam fanātiķi, l>et ir zināma atšķirība starp fanātismu goda jautājumos un šo tumšo un drūmo māņticību.

—  Tomēr jūs abi izlejal asinis l>ez žēlastības, bez sirdsapziņas pārmetumiem, — teica Mortons, nespēdams apspiest savas jūtas.

—   Protams, — tikpat mierīgi atbildēja Kleverhauzs, — bet kādas asinis? Manuprāt, pastāv atšķirība starp mācīto un godājamo prelātu un izglītoto cilvēku, drosmīgo kareivju un augst- dzimušo muižnieku asinīm un sarkanajām nogulsnēm, kas sastājušās vēnās psalmus dziedošajām uzvelkamajām lellēm, prātā jukušajiem demagogiem un drūmajiem lempjiem. Īsi sakot, nav taču gluži vienalga, vai jūs izlejat pudeli stipra vīna vai apgāžat kausu ar pretīgu, duļķainu elu, vai ne?

—  Jūsu minētās atšķirības ir par smalkām manai sapratnei, — atteica Mortons. — Katra dzīvības dzirkstelīte ir no Dieva — gan tā, kas kvēlo zemniekā, gan tā, kas kvēlo valdniekā, un tam, kurš pārsteidzīgi vai bezjēdzīgi iznīcina viņa roku darbu, jebkurā gadījumā ir jāatbild par savu rīcību. Piemēram, kāpēc ģenerālis Grerns tagad izturas pret rnani pielaidīgāk nekā tad, kad tikāmies pirmoreiz?

—   Un sakarā ar to izglābāties no nošaušanas, jūs gribat teikt? — atbildēja Kleverhauzs. — Labi, atbildēšu jums vaļsirdīgi. Pagājušo reizi es zināju tikai to, kas man darāms ar veca apaļgalvaina dumpinieka dēlu un sīkstulīga prezbiteriešu muižnieka brāļadēlu, bet tagad es jūsu raksturu pazīstu labāk: jūsos ir kaut kas tāds, ko es cienu tiklab draugā, kā ienaidniekā. Kopš mūsu pirmās tikšanās esmu uzzinājis pārjums daudz jauna, un jūs, jādomā, esat pārliecinājies, ka mani ziņotāji nav bijuši nelabvēlīgi noskaņoti pret jums.

—   Un tomēr… — iesāka Mortons.

—   Un tomēr, — pārtrauca Crcms, uztverdams viņa domu, — jūs gril>at teikt, ka tagad esat gluži tāds pats kā toreiz, kad ieraudzīju jūs pirmo reizi? Tas taisnība, bet kā lai es būtu jūs pazinis? Kaut arī, starp citu, pat mana nevēlēšanās atlikt jūsu nāvessoda izpildi liecina, cik augstu esmu vērtējis jūsu spējas.

—   Vai jūs cerat, ģencrāl, — jautāja Mortons, — ka es būšu sevišķi pateicīgs par tādu jūsu cieņas apliecinājuma zīmi?

—   INu, nu, jūs esat kašķīgs, — atteica Kleverhauzs. — Es gril>ēju sacīt, ka uzskatīju jūs par citādu, nekā īstenībā esat. Vai esat kādreiz lasījis Eruasāru [95] ?

—   Nē, — atbildēja Mortons.

—   Es gandrīz vai gribu, — teica Kleverhauzs, — ielikt jūs uz sešiem mēnešiem cietumā, lai sagādātu jums to prieku iepazīties ar viņu. Viņa prozas lappuses mani iedvesmo vairāk nekā jebkurš dzejas darbs. Cēlais kanoniķis! Ar kādu paliesi bruņniecisku savaldību viņš skaistos vārdos pauž savas bēdas par drošsirdīgo un augstdzimušo bruņinieku, kura nāve nevarēja ncskumdināt, tik lojāls viņš bija pret savu karali, tīrs paļāvībā uz savu reliģiju, bezbailīgs cīņā ar ienaidnieku un uzticīgs savai izredzētajai! Un kā viņš apraud tāda bruņniecības zieda bojāeju, vienalga, vai tas piederējis pie paša rakstnieka vai pretējās nometnes! Bet tajā pašā laikā šis augstdzimušais un zinātkārais vēsturnieks apbrīnojami vienaldzīgi, tikpat vienaldzīgi vai vēl vienaldzīgāk nekā Džons Grems Kleverhauzs stāsta par to, ka no zemes virsas noslaucīti vairāki simti nekrietnu tēvaiņu, kas dzimuši, lai artu šo zemi.

—  Arī jums, ģenerāli, pieder arājs, — teiea Mortons, — kam es padevīgi lūdzu jūsu labvēlību, kaut arī jūs nicināt arodu, ko daži filozofi uzskata par tikpat noderīgu kā kareivja arods.

—   Jūs domājat, — teica Kleverhauzs, ielūkodamies piezīmju grāmatiņā, — kādu Metriku… Iledriku vai… vai lledrigu. Jā, Kat- berts jeb Kadijs lledrigs… te viņš ir. 0, viņam nav no kā l>aidīties, lai likai ir paklausīgs. Tilitudlemas lēdijas pirms kāda laika jau lūdza par viņu. Šis puisis, liekas, precēsies ar viņu kalponi. Viņš liks cauri pavisam viegli, ja vien visu nesabojās spītība.

—   Viņš, es domāju, netīko kļūt par mocekli, — teiea Mortons.

—  Jo labāk viņam, — piezīmēja Kleverhauzs. — Turklāt, ja arī šim puisim būtu jāatbild par daudz ko vairāk, es tik un tā rūpētos par viņu, ņemot vērā pārgalvīgo drosmi, ar kādu viņš vakar vakarā metās mūsu rindās, lūgdams steigties jums palīgā. Es nekad nepametu cilvēku, kas savā uzticībā man parāda tādu nešaubīgu paļāvību. Bet, atklāti runājot, mēs jau sen metam uz viņu aci. l'aklau, llclidej, padod mūsu melno grāmatu.

Kad seržants bija iedevis savam komandierim šo draudīgo sarakstu, kurā alfabētiskā kārtībā bija uzskaitīti visi neuzticamie, Kleverhauzs, šķirdams uz priekšu lapas, lasīja pagadījušos vārdus.

—   Gamblgampšens, mācītājs, piecdesmit gadu vecs, pieņēmis indulgenci, noslēgts, slīpēts un tā tālāk… Tā, tā… Are, te viņš ir… Ilezerkets, izsludināts ārpus likuma… sludinātājs… dedzīgs kameronietis… notur sapulces Kempsijas pakalnos… A, te ir lledrigs Katberts; viņa māte ir puritāniete caur un cauri… viņš pats — vientiesīgs puisis… uz darbošanos ašs, bet ar izdomu ne visai, rokas labākas par galvu, var tikt atgriezts uz īstā ceļa, bet ar savu pieķeršanos… (Te Kleverhauzs paskatījās, aizvēra grāmatu un sāka runāt citā tonī.) Uzticams un patiess — šie vārdi man vienmēr ir nozīmējuši daudz. Varat būt drošs, ka šim jaunajam cilvēkam ne matiņš nenokritīs no galvas.

—   Vai ar tādu dvēseli kā jūsējā, — jautāja Mortons, — nav pretīgi nodarlx)ties ar nepazīstamu cilvēku sīkmanīgu izsekošanu?

—   Vai tikai jūs nedomājat, ka ar to nodarbojamies mēs? — augstprātīgi atjautāja ģenerālis. — Tie ir mācītāji, kas paši savās interesēs labprāt vāc visus šos materiālus, lai vadītu draudzes; viņi vislabāk pazīst katru kraupjainu aitu savā ganāmpulkā. Man jau trīs gadus ir jūsu raksturojums.

—   Patiešām? — jautāja Mortons. — Vai jūs man neatjautu tajā ieskatīties?

—    Bet lūdzu, — teica Kleverhauzs. — Tam gan nav liela nozīme: jūs taču nevarat atriebties mācītājam, tāpēc ka jums uz kādu laiku, iespējams, būs jāatstāj Skotija.

Tas tika pateikts vienaldzīgā tonī. Izdzirdot vārdus, kas pasludināja izraidīšanu no dzimtās zemes, Mortons nevilšus nodrebēja, bet viņš nepaguva atbildēt, kad Kleverhauzs sāka lasīt: «Henrijs Mortons, Skotijas parlamenta kavalērijas pulkveža Sailasa Morlonadēls, Mortona no Milnvudas brāļadēls un tiešais mantinieks… virspusēji izglītots, taču saviem gadiem enerģisks… lielisks visos vingrinājumos… vienaldzīgs pret reliģijas formām, bet ar šķietamu noslieci uz prezbilerismu… pārgudri un bīstami uzskati par domas un runas brīvību, svārstās starp brīvdomātāju un fanātiķi. Mortona vecuma jaunieši jūsmo par viņu un apbrīno viņu. Vienkāršs, kluss un savaldīgs, liet sirdī neparasti drosmīgs un nepakļāvīgs. Viņš ir… Tālāk nāk trīs sarkani krusti, mister Morton, kas nozīmē — trīskārt bīstams. Tagad jūs redzat, cik svariga persona esat… Bet kas vajadzīgs šim puisim?

Sajā brīdī kāds jātnieks pasniedza Kleverhauzam vēstuli. Viņš pārlaida tai acis, nicīgi iesmējās un lika, lai ziņnesis pasaka savam kungam, ka gūstekņi jāsūta uz Edinburgu un citas atbildes nebūs; kad jātnieks bija projām, Kleverhauzs nievājoši teiea Mortonam:

—    Vēl viens no jūsu sabiedrotajiem, kas jūs pametis, jeb, pareizāk sakot,jūsu labādrauga Bēriijasabiedrotais. Paklausieties, ko viņš raksta: «Dārgais ser (nudien nezinu, kopš kura laika mēs būtu tā sadraudzējušies), vai jūsu ekselence nebūtu tik laipns un nepieņemtu manus necilos apsveikumus sakarā ar uzvaru… hm… hm… kas svētījusi viņa augstības armiju. Lūdzu ņemt vērā, ka mani ļaudis ir apbruņoti, lai vajātu un noķertu visus bēgļus, un vairākus jau ir saņēmuši gūstā,» un tā tālāk. Paraksts — Bezils Olifants… Jums, jādomā, ir pazīstams šā cilvēka vārds?

—   Tas ir kāds no lēdijas Mārgaretas Belendenas radiniekiem, vai ne? — atteica Mortons.

—  Jā, — atbildēja Grems, — un mantinieks pa vīriešu līniju no viņas tēva dzimtas, kaut arī attāls, turklāt skaistās Edītes aplidotājs, turklāt atraidīts kā necienīgs, bet, galvenais, jūsmīgs Tilitudlemas muižas un visa ar to saistītā pielūdzējs.

—    Viņš izvēlējies sliktu paņēmienu, — sacīja Mortons, cenzdamies neizrādīt savas jūtas, — lai tuvotos Belcndenu ģimenei, stājoties sakaros ar mūsu nelaimīgo partiju.

—   0, šis jaukais Bezils ir gatavs kurā katrā laikā apgriezt kažoku uz otru pusi, — teica Kleverhauzs. — Viņš bija neapmierināts ar valdību, tāpēc ka viņam nepiešķīra nelaiķa grāfa Torvuda īpašumu; viņš bija neapmierināts ar lēdiju Mārgaretu tāpēc, ka viņa neizrādīja ne mazāko vēlēšanos atdot viņam savu mazmeitu, un ar skaisto Edīti tāpēc, ka viņai nepatika šā cilvēka garais, lempīgais stāvs. Tāpēc viņš uzturēja ciešu draudzību ar Bērliju un savāca nodaļu, lai viņam palīdzētu, cerot, ka šī palīdzība nebūs vajadzīga, ja jūs vakar būtu mūs sakāvuši. Bet tagad šis nelietis izliekas, ka visu laiku domājis tikai par kalpošanu karalim, un, cik man zināms, Slepenā padome pieņems viņa aizbildināšanos par tīru patiesību, tāpēc ka viņš zina, kā iegūt draugus padomē, un vairākus simtus šo nožēlojamo klejojošo fanātiķu nošaus vai pakārs, l)et šis viltīgais bezgodis ir paslēpies zem apmetņa, kas darināts no uzticības un bagātīgi nošūts ar liekulības lapsādu.

Tā viņi kavēja laiku, tērzēdami par šo un par to. Kleverhauzs runāja ar Mortonu pilnīgi atklāti un izturējās pret viņu nevis kā pret gūstekni, liet gan kā pret draugu un ceļabiedru. Mortons gan neko nezināja par to, kas viņam sagaidāms, l>et šā apbrīnojamā cilvēka iztēles rotaļa un citu cilvēku dvēseles dziļā pazīšana tā krāšņoja viņa sabiedrībā pavadītās stundas, ka pēc krišanas gūstā, kurš viņu uzreiz atbrīvoja no divdomīgā un bīstamā stāvokļa nemiernieku vidū un paglāba no to aizdomīguma un dusmu sekām, Mortons pirmo reizi šajā laikā, kopš piedalījās sabiedriskajā dzīvē, jutās brīvs no sloga. Attiecībā pret savu turpmāko likteni viņš tagad līdzinājās jātniekam, kas, uzmetis pavadu zirgam uz kakla un ļaujoties apstākļu varai, vismaz ir brīvs no nepieciešamības mēģināt to vadīt. Tāds bija Mortona noskaņojums šā ceļojuma laikā. Viņu nodaļa nepārtraukti papildinājās ar atsevišķām kavalēristu grupiņām, kas nāca klāt no malu malām, lielākoties vezdamas līdzi vinu rokās nokļuvušos nelaimīgos, beidzot viņi tuvojās Edinburgai.

— Mūsu padome, — ierunājās Kleverhauzs, — manuprāt, lai ar pašreizējām skaļajām svinībām apliecinātu savas nesenās šausmas, ir izdevusi dekrētu sarīkot triumfālu iebraukšanu mums, uzvarētājiem, un mūsu gūstekņiem, bet, tā kā man tas ne visai ir pa prātam, es labāk izvairīšos no savas lomas šajā izrādē un vienlaikus atbrīvošu arī jūs no jūsējās.

To teikdams, viņš nodeva pulka komandēšanu Alanam (tagad apakšpulkvedim) un, iegriezis zirgu kādā sānielā, kopā ar Mortonu un diviem trim kalpiem neuzkrītoši iejāja pilsētā. Kad

Kleverhauzs ieradās mājotnē Kenongeitā, kur parasti dzīvoja, viņš ierādīja savam gūsteknim nelielu istabiņu, atgādinādams, ka saskaņā ar doto solījumu viņam pagaidām ir jāuzturas te.

Apmēram stundas ceturksni pavadījis pārdomās par sava mūža pēdējā posma dīvainajām pārvērtībām, Mortons izdzirdēja lejā uz ielas stipru troksni un piegāja pie loga. Tauru skaņas, bungu un timpānu rīboņa kopā ar liela pūļa kliedzieniem viņam pavēstīja, ka pilsētā, kā bija ieminējies Kleverhauzs, svinīgi iejāj karaļa kavalērija. Pilsētas varasvīri aralebardēm bruņotas sardzes pavadībā bija sagaidījuši uzvarētājus pie pilsētas vārtiem un tagad soļoja gājiena priekšgalā. Aiz viņiem gaisā līgojās divas uz pīķiem uzdurtas galvas, bet katrai asiņainajai galvai pa priekšu tika nestas gabalos sacirsto mocekļu rokas, kuras nesēji ņirgādamies bieži pagrieza vienu pret otru kā lūgšanā vai lūgumā. Šīs asiņainās trofejas piederēja diviem sludinātājiem, kas bija krituši pie Bosvelbridžas. Sekoja bendes palīga kučierēti rati, kuros atradās Makbraijers un vēl divi gūstekņi, acīmredzot viņa amata brāļi. Viņi bija kailām galvām un stingri sasieti, tomēr raudzījās apkārt drīzāk ar triumfa nekā baismu izteiksmi vaigā, un šķita, ka viņus nepagalam neaizkustina nedz biedru liktenis, par ko liecināja pa priekšu nestie asiņainie pierādījumi, nedz pašiem gaidāmais nāvessods, par ko tik nepārprotami vēstīja visi šie priekšdarbi.

Aiz šiem publiskam apkaunojumam un apsmieklam izstādītajiem gūstekņiem parādījās kavalēristu nodaļa; jātnieki vicināja palašus un piepildīja plato ielu ar skaļiem izsaucieniem, kam ar uzbudinātiem kliedzieniem atbildēja pūlis, kurš katlā lielā pilsētā ir bezgala iepriecināts par jebkuru iespēju urravot tamlīdzīgos saietos. Aiz šiem kareivjiem nāca galvenā gūstekņu masa, kuras priekšgalā atradās daži no viņu vadoņiem, kas tika visvisādi apsmieti un aizskarti. Daži bija atmuguriski uzsēdināti zirgos, citi piekalti pie gariem dzelzs stieņiem, kas viņiem pašiem bija jātur rokās kā spāņu galeru vergiem, dodoties uz ostu, kur jākāpj kuģī. Citu kritušo galvas ar aurošanu tika nestas pa priekšu tiem, kas bija palikuši dzīvi, dažas uzdurtas uz pīķiem un alebardēm, dažas maisos, uz kuriem bija uzkrāsoti nogalināto vārdi. Tādi izskatījās spokainās procesijas priekšgalā ejošie cilvēki, kas likās tik iespaidīgi sagatavoti nāvei, it kā viņiem mugurā būtu sanbenito* kā uz autodafē notiesātiem ķeceriem. [96]

Aiz viņiem nāca vairākus simtus cilvēku liels nezināms pūlis, kurā daži par spīti piedzīvotajām likstām bija saglabājuši ticību lietai, kuras dēļ bija sagūstīti, un, liekas, bija gatavi to vēlreiz apliecināt ar asinīm; citi izskatījās bāli, nomākti, satriekti un acīmredzot klusībā jautāja paši sev, vai irprātīgi ziedoties lietai, no kuras novērsusies pati providence; tie skatījās apkārt, vai neieraudzīs kādu spraugu, pa kuru varētu izbēgt no savas pārsteidzības sekām. Pagadījās arī tādi, kuriem, šķiet, nebija nedz sava viedokļa šajā jautājumā, nedz cerību, pārliecības vai baiļu, bet kuri, slāpju un noguruma mocīti, kluburoja uz priekšu kā dzinēja skubināti vērši, vienaldzīgi pret visu, izņemot pat- labanējās ciešanas, un neapzinādamies, vai viņus trenc uz kautuvi vai uz godībām. Sos nelaimīgos no abām pusēm apsargāja kareivji,bet viņiem nopakaļ jāja galvenie kavalērijas spēki, kara mūzikas skaņas atbalsojās no augstajiem namiem ielas abās pusēs un sajaucās ar jātnieku uzvaras gaviļu dziesmām un pūļa mežonīgajām klaigām.

Mortonam sažņaudzās sirds, vērojot šo drūmo ainu un atpazīstot asiņainajās galvās un dzīvo mocekļu nelaimīgajos un izmisuma pilnajos vaibstos sejas, kuras bija tik bieži redzētas neilgās sacelšanās laikā.

—   Lai Dievs mums žēlīgs, ser, — murmināja nabaga kalps; zobi viņam klabēja kā riekstu knaibles, mati bija saslējušies kā meža kuiļa sari, seja līķa bālumā. — Lai Dievs mums žēlīgs, ser! Mums tūlīt jāstājas Slepenās padomes priekšā! Ak Dievs, kam viņiem bija vajadzīgs tāds nabaga cilvēciņš kā es, ja ir tik daudz augstdzimušu lordu un aristokrātu! Un mana māte arī mērojusi to tālo ceļu no Glazgovas, lai paskatītos, kā es cīnos par īsteno ticību, kā viņa to sauc, tas ir, kā atzīstos un tieku pakārts. Bet velns lai paliek par stenderi, ja Kadijs ļaus viņiem pataisīt sevi par muļķi, ja varu izdomāt kaut ko labāku! Bet tur jau nāk arī pats Kleverhauzs… Dievs, sargi un apžēlo mūs, es saku vēlreiz!

—   Jums tūlīt jādodas uz padomi, mister Morton, — teica Kleverhauzs, kas ienāca tajā brīdī, kad Kadijs beidza runāt, — un jūsu kalpam ir jāiet līdzi. Par savu likteni varat neraizēties. Taču brīdinu, ka jūs ieraudzīsit kaut ko diezgan nepatīkamu, tādu, no kā es jūs labprāt pasargātu, ja tas būtu manā varā. Mana kariete jau gaida. Nu, braucam?

Nebija grūti iedomāties, ka Mortons neuzdrošinājās atraidīt šo ierosinājumu, lai cik nepatīkams tas arī bija. Viņš piecēlās un gāja līdzi Kleverhauzam.

—    Man jāpaziņo jums, — teica Kleverhauzs, ejot lejup pa kāpnēm, — ka viegli tiksit cauri un jūsu kalps tāpat, ja vien viņš pratīs pievaldīt mēli.

Kadijs bija stāvā sajūsmā par šiem pēdējiem vārdiem.

—   Par mani nav ko baidīties, — viņš teica, — ja tikai mana māmiņa neiejaucas.

Šajā brīdī nabaga Kadiju sagrāba aiz pleca vecā Mouza, kas bija pamanījusies iekļūt priekšnamā.

—   Ak mans dārgais, mans saldais! — viņa iesaucās, apķerdamās Kadijam ap kaklu. — Esmu priecīga un lepna, bēdīga un pazemīga, un viss vienā laikā, redzot, ka mans bērns iet, lai ar savām lūpām padomē lepni cīnītos par taisnību, tāpat kā ar ieroci rokās cīnījies kaujas laukā!

—   Klusu, māt, klusu! — nepacietīgi uzsauca Kadijs. — Esi gan tu traks sievišķis! Vai tad ir īstā reize runāt par tādām lietām? Es tev vēlreiz saku, ka necīnīšos ne par ko. Es jau runāju ar misteru Paundtekstu un pieņemšu to deklarāciju vai kā nu to sauc, un, ja mēs to izdarīsim, tad būsim ieguvēji… Viņš atbild par sevi un savas draudzes locekļiem, un šis mācītājs ir man pa prātam; es neko negribu dziidēt par jūsu sprediķiem, kas beidzas ar psalmu Siena tirgū.

—   Ak Kadij, manu zēn, kas būs ar mani, ja viņi tevi pazudinās… — gaudās vecā Mouza, nezinādama, par ko rūpēties vairāk — par dēla dvēseles vai miesas glābšanu. — Bet atceries, mīļais bērns, ka tu esi cīnījies par ticību, un nepieļauj, ka bailes zaudēt dzīves labumus novērš tevi no godīgas cīņas.

—   Ej nu ej, māt, — atteica Kadijs. — Esmu cīnījies vairāk nekā vajadzīgs, un, taisnību sakot, man ir līdz kaklam visa šī būšana. Esmu gana redzējis visādus ieročus un karamantas — musketes, pistoles, vēršādas jakas un palronsomas, un man laliāk patiktu atkal ķerties pie arkla. Es nezinu, kas varētu piespiest cilvēku cīnīties (tas ir, ja viņš nav sadusmots), ja nu vienīgi bailes tikt pakārtam vai nosistam, ja viņš pagriezīs muguru.

—    Bet, manu dārgo Kadij, — neatlaidās Mouza, — tavas kāzu drānas… Ak, mans saldais, neaptraipi savas kāzu drānas!

—   Paklau, māt, — teica Kadijs, — vai tu neredzi, ka cilvēki mani gaida? Neuztraucies par mani… Es labāk nekā tu zinu, kas

darāms, tāpēc ka tu žvadzini kaut ko par precēšanos, bet runa ir par to, kā izvairīties no karātavām.

To teikdams, Kadijs izrāvās no mātes skavām un palūdza kareivjus, kas viņu apsargāja, bez vilcināšanās vest viņu uz padomi. Klevcrhauzs un Mortons tur jau bija priekšā.

36. nodaļa

Ardievu, dzimtene!

Lords Bairons

Skotijas Slepenā padome, kas kopš karalistu apvienošanās faktiski bija ieguvusi augstākās tiesas pilnvaras un vienlaikus darbojās kā augstākais izpildvaras orgāns, bija sapulcējusies senajā tumšajā gotiskajā zālē, kas piekļāvās Edinburgas parlamenta ēkai, kad ģenerālis Crems tur iegāja un apsēdās pie galda padomes locekļu vidū.

—   Šodien jūs esat pagādājis mumsdiezgan daudz medījuma, ģenerāli, — teica kāds augstu stāvošs padomes loceklis. — Te ir gļēvulis, kam jāatzīstas, te ir kaujas gailis, kam jāaizstāvas pēdējiem spēkiem… Bet kā nosauksim trešo, ģenerāli?

—   Iztiekot l>ez metaforām, es palūgšu jūsu gaišību saukt viņu par cilvēku, kura liktenis man rūp jo sevišķi, — atbildēja Klevcrhauzs.

—    Piedevām vēl vigu? — jautāja augstmanis, izbāzdams mēli, kas viņa mutei bija par lielu, un saviebdams rupjo seju niecinošā smīnā, kas viņam ļoti piestāvēja.

—   Jā, ja jūsu gaišībai labpatīk, tad ar tādu vigu, kāds jūsu gaišība bija tūkstoš seši simti četrdesmit pirmajā gadā, — atteica Klevcrhauzs ar sev parasto nesatricināmo laipnību.

—    Dabūjāt gan, hercog, — teica viens no slepenpadom- niekiem.

—   Jā, jā, — smiedamies atbildēja hercogs, — pēc Dram- klogas ar viņu vairs nav nekāda runāšana… Bet nu vediet iekšā apcietinātos, !>et jūs, sekretāra kungs, nolasiet protokolu.

Sekretārs nolasīja dokumentu, kurā bija teikts, ka ģenerālis Grems Kleverhauzs un lords Evendeils uzņemas galvojumu, ka Henrijs Mortons jaunākais no Milnvudas aizbrauks uz ārzemēm un paliks tur tik ilgi, kamēr nebūs darīta zināma viņa augstības griba, ņemot vērā iepriekš minētā Henrija Mortona līdzdalību pēdējā dumpī; ja iepriekš minētais I lenrijs Mortons pārkāpj šos noteikumus, viņš sodāms ar nāvi, bet katrs viņa galvotājs maksā tūkstoš merkas.

—  Vai ar šiem nosacījumiem pieņemat karaļa žēlastību, mister Morton? — jautāja hercogs lx>uderdeils, kas vadīja padomi.

—   Man nekas cits neatliek, milord, — atbildēja Mortons.

—   Tādā gadījumā parakstiet šo protokolu.

Mortons klusēdams parakstījās, labi saprazdams, ka, ņemot vērā lielas apstākļus, viņš ticis cauri ārkārtīgi viegli. Mak- braijers, kuru tajā brīdī pienesa pie padomes galda piesietu pie krēsla, tāpēc ka viņš aiz nespēka nejaudāja nostāvēt kājās, redzēdams, ko dara Mortons, uztvēra to kā atkrišanu.

—   Viņš ir novedis līdz galam savu nodevību, atzīstot tirāna nicīgo varu! — viņš iesaucās, smagi nopūzdamies. — Norietējusi zvaigzne… norietējusi zvaigzne!

—   Klusējiet, ser, — teica hercogs, — un pietaupiet elpu, ar ko dzesināt pašam savu putru… Tā būs trakoti karsta, ticiet man… Iesauciet to otru puisi, kam ir vēl kaut cik veselā saprāta. Kad grāvim pārlēks viena aita, otra tai sekos.

Kadiju ieveda nesasietu, !>et viņu apsargāju divi vīri ar alebardēm un pieveda pie galda, kam līdzās sēdēja Makbraijers. Nabaga puisis žēli vērās apkārt, un viņa skatienā bijīgas bailes no augstajiem kungiem, kuru priekšā viņš stāvēja, un līdzjūtība prel saviem bēdubrāļiem jaucās ar diezgan stiprām bažām par pašam draudošo sodu. Viņš lempīgi paklanījās pārspīlētā godbijībā un palika stāvam, gaidot šausmīgās ainas sākumu.

—  Vai jūs bijāt kaujas laukā pie Bosvelbridžas? — atskanēja pirmais jautājums, kas nodārdēja viņam ausīs.

Kadijs grasījās atbildēt noliedzoši, bet padomājis aptvēra — ja viņu pieķers melos, tad tas viņam maksās pārāk dārgi, tāpēc ar īstu kalcdonieša [97] izvairību atbildēja:

—   Nevaru skaidri pateikt, varbūt ka biju arī.

—   Atbildi tieši, blēdi, — biji vai nebiji? Tu taču zini, ka biji.

—   Neba man runāt pretī jūsu gaišībai, — atteica Kadijs.

—    Es jautāju vēlreiz — vai tu tur biji? Jā vai nē? — nepacietīgi vaicāja hercogs.

—    Dārgais ser, — nepiekāpās Kadijs, — kā cilvēks var atcerēties, kur bijis visā savā mūžā?

—   Kunā, nelieti, — uzbrēca ģenerālis Delzels, — citādi es tev izsitīšu zobus ar šā zobena rokturi! Vai tu domā, ka mēs visu dienu ķēpāsimies te, mezdami cilpas un noņemdamies ar tevi kā kurti, kas dzenas pakaļ zaķim? [98]

—   Nu, — teica Kadijs, — ja jau jums tā patīk, tad rakstiet augšā: es nenoliedzu, ka biju tur.

—  Tā, ser, — teica hercogs, — un kā tu domā, vai piedalīšanās tajā kaujā ir vai nav valsts noziegums?

—   Kā lai es izsaku savas domas, ser, — teica piesardzīgais gūsteknis, — ja tas var maksāt man kaklu? Bet es šaubos, vai tas būtu kaut maķenīt labāk.

—   Labāk par ko?

—   l'ar noziegumu, kā to sauc jūsu žēlastība, — atbildēja Kadijs.

—   Nu, lūk, ser, tas ir vārds vietā, — sacīja viņa gaišība. — Un vai tu esi ar mieru pieņemt no karaļa piedošanu par līdzdalību dumpī ar nosacījumu, ka pievērsies baznīcai un lūdz par karali?

—   Labprāt, ser, — atbildēja savā pārliecībā ne visai stingrais Kadijs, — un piedevām esmu gatavs iedzert uz viņa veselību, ja els būs labs.

—    Nudien prātīgs puisis, — teica hercogs. — Kas tevi ievilka tādā ķezā, mans godīgais draugs?

—  Nekas cits kā slikts piemērs, ser, — atteica gūsteknis, — un, ar jūsu gaišības atļauju, mana vecā, prātu izkūkojusī māte.

—   Nu, Dievs ar tevi, mans draugs, — atbildēja hercogs. — Turpmāk sargies no slikta padoma. Manuprāt, tu neesi no tiem, kas nodod pēc paša ierosmes. Ierakstiet protokolā, ka viņš atbrīvots no soda, un pienesiet tuvāk to nelieti uz krēsla.

Makbraijeru pārnesa uz to vietu, kur mēdza stāvēt tiesājamie.

—   Vai jūs bijāt kaujas laukā pie Bosvelbridžas? — viņam jautāja tāpat kā Kadijam.

—   Biju, — droši un noteikti atbildēja gūsteknis.

—   Vai bijāt apbruņots?

—   Nē, nebiju. Es piedalījos kā Dieva vārda sludinātājs, lai iedrošinātu tos, kas bija izvilkuši zobenus, aizstāvot tā kunga lietu.

—   Citiem vārdiem sakot, lai palīdzētu dumpiniekiem un musinātu viņus? — jautāja hercogs.

—  Tu pareizi pateici, — atbildēja gūsteknis.

—    I^abi, — turpināja pratinātājs. — Tādā gadījumā mēs gribētu zināt, vai jūs redzējāt dumpinieku vidū Džonu Belfuru Bērliju. Jūs, jādomā, viņu pazīstat?

—   Es pateicos Dievam, ka pazīstu viņu, — atbildēja Mak- braijers. — Viņš ir dedzīgs un īstens kristietis.

—    IJn kad un kur jūs pēdējo reizi redzējāt šo dievbijīgo personu? — bez kavēšanās sekoja nākamais jautājums.

—   Es atrodos te, lai atbildētu par sevi, — tikpat bezbailīgi atteica Makbraijers, — nevis lai darītu ļaunu citiem.

—   Gan mēs pratīsim atraisīt jums mēli, — piedraudēja Delzels.

—    Ja jums izdosies piespiest viņu iedomāties, ka viņš ir saietā, — piezīmēja Louderdeils, — viņam atraisīsies mēle bez jūsu palīdzības. Nu, jaunekli, atbildiet ar labu: jūs esat par jaunu, lai pastieptu lādu nastu, kas jums vēl tiks uzkrauta.

—   Es jums neskatos ne virsū, — ateirUi Makbraijers. — Ne tas ir mans pirmais ieslodzījums, ne tās ir manas pirmās ciešanas, un, lai cik jauns es arī būlu, esmu dzīvojis pietiekami ilgi, lai zinātu, kā jāmirst, kad tas kungs mani aicinās.

—  Jā gan, bet, ja jūs domājat arī turpmāk spītēties, tad ziniet, ka pirms parastas nāves ir jāpieredz vēl šis un tas, — teica Louderdeils un pašķindināja mazu sudraba zvaniņu, kas stāvēja viņam priekšā uz galda.

Pēc šā signāla pacēlās tumši sarkanais aizkars, kas sedza kaut ko līdzīgu nišai jeb gotiskam padziļinājumam sienā, un parādījās bende — briesmīgs un pretīgs gara auguma cilvēks pie ozolkoka galda, uz kura atradās pirkstu skrūvspīles un dzelzs lāde, tā sauktais skotu zābaks, ko tajos briesmīgajos laikos lietoja apsūdzēto spīdzināšanai. Mortons, ko šis šaušalīgais skats pārsteidza nesagatavotu, aizkaram paceļoties, satrūkās, bet Makbraijeram bija stiprāki nervi. Viņš mierīgāk paskatījās uz mocību rīkiem, un, ja arī pati daba lika asinīm uz īsu brīdi atplūst no viņa vaigiem, tad gribasspēks piespieda tās vēl enerģiskāk plūst atpakaļ uz seju.

—   Vai jūs zināt, kas ir šis cilvēks? — jautāja Louderdeils klusā, bargā balsī, kas beigās izklausījās gandrīz pēc čuksta.

—   Ks domāju, — atbildēja Makbraijers, — ka tas ir nelietis, kas izpilda jūsu asinskāros spriedumus Dieva moeekļiem. Ks nicinu jūs abus vienādi un, paldies Dievam, nel>aidos no mokām, kuras viņš var man sagādāt, vairāk kā no soda, ko jūs varat man piespriest. Miesa un asinis var nodrelx~t ciešanās, kam jūs varat mani nolemt, mana trauslā daba var liet asaras un kliegt, liet es ticu, ka mana dvēsele ir stingri noenkumta pie mūžības klints.

—   Dariet, kas jums jādara, — hercogs pavēlēja bendem.

Bende panāca uz priekšu un rupjā, griezīgā balsī noprasīja,

kuru cietumnieka locekli lai sažņaudz pirmo.

—  Lai pats izvēlas, — teica hercogs. — Esmu gatavs izdabāt viņam visādā ziņā, ja vien tam ir kāds pamats.

—   Tā kā jūs atstājat izvēli manā ziņā, — teica gūsteknis, izstiepdams uz priekšu labo kāju, — tad ņemiet labāko: es ar prieku ziedoju to lielai, par ko ciešu.*

Bende ar saviem palīgiem ieslēdza kāju līdz celim šaurajā dzelzs zābakā un, iebāzis starp celi un lādes malu lā paša metāla ķīli, paņēma koka āmuru un palika gaidām tālākus rīkojumus. Labi ģērbies cilvēks, pēc profesijas ķirurgs, nostājās ieslodzītā krēslam otrā pusē, atsedza viņa roku un arīkšķi sataustīja pulsu, lai rūpētos, ka spīdzināšana notiek atbilstoši viņa pacienta fiziskajām iespējām. Kad šie priekšdarbi bija pabeigti, padomes priekšsēdētājs tajā pašā bargajā balsī atkārtoja jautājumu:

—    Kad un kur jūs pēdējo reizi redzējāt Džonu Belfuru Bērliju?

Cietumnieks neatbildējis pacēla acis pret debesīm, it kā lūgdams, lai Dievs dod spēku, un nočukstēja dažus vārdus, no kuriem pēdējie bija skaidri sadzirdami:

—  Tu esi teicis, ka lavas varas dienā tavi ļaudis būs gatavi.

Tā atbildēja D^piinss Miēels, ko spīdzināja ar skotu zābaku par mēģinājumu nogalināt arhibīskapu Šarpu. (Autora piezīme.)

Hercogs Liuderdeils pārlaida skatienu padomes locekļiem, it kā prasītu pārējo domas, un, izlasījis viņu acīs mēmu piekrišanu, pamāja ar galvu l>endem, kura āmurs tūlīt pat nolaidās uz ķīļa un, iedzīdams to starp celi un dzelzs zābaku, nodarīja briesmīgas sāpes, par ko liecināja cietēja seja, kas vienā mirklī piesārta. bende no jauna pacēla savu sitamo un sagatavojās zvelt otrreiz.

—  Vai jūs tagad pateiksit, — atkārtoja hercogs Louderdeils, — kur un kad pēdējo reizi šķīrāties no Bclfura Bērlija?

—  Jūs jau dzirdējāt manu atbildi, — apņēmīgi atteica cietējs, un āmurs nolaidās otrreiz. Otrajam sitienam sekoja trešais un ceturtais, bet pēc piektā sitiena, kad bende bija iebāzis lielāku ķīli, gūsteknis iekliedzās necilvēcīgā balsī.

Mortons, kam asinis vārījās, redzot tādu nežēlību, vairs nespēja savaldīties un, aizmirsis, ka ir neapbruņots un ka pašam draud lielas briesmas, trūkās augšā, lai mestos uz priekšu, bet Kleverhauzs, pamanījis jaunā cilvēka uzbudinājumu, ar vienu roku satvēra viņu aiz pleca, ar otru aizspieda viņam muti un nočukstēja:

—   Dieva dēļ, padomājiet, kur jūs atrodaties!

So Mortona kustību, viņam par laimi, neviens cits padomnieks nebija pamanījis, tāpēc ka viņu uzmanība bija pilnīgi pievērsta baismajai ainai.

—   Pagalam, — teica ārsts. — Viņš ir noģībis, kungi, tas ir pāri cilvēka spēkiem.

—    Atlaidiet kāju, — pavēlēja hercogs un, pagriezies pret Delzelu, piebilda: — Viņš attaisnos veco parunu — šodien viņš diezin vai varēs pajāt, kaut arī viņam kājās ir zābaki. Mums jābeidz noņemšanās ar viņu, vai ne?

—   Nu, tad lieciet nolasīt spriedumu, un ar viņu galā būsim. Mums tāpat vēl ir daudz darāmā.

Lai atdabūtu nelaimīgo gūstekni pie samaņas, steigšus tika likti lietā dažādi uzlējumi un esences, un, kad pirmās vājās nopūlas pavēstīja par nākšanu pie samaņas, hercogs nolasīja viņam nāves spriedumu kā nodevējam, kas pieķerts līdzdalībā atklātā dumpī; notiesātais aiznesams uz parasto soda vietu un tur pakarams aiz kakla, bet pēc tam viņam nocērtama galva un rokas, un ar tiem jāizrīkojas pēc padomes ieskatiem; [99] viņa nekustamais īpašums un apģērbs viss bez izņēmuma konfiscējams par labu viņa karaliskajai augstībai.

—    Tiesas izpildītāj, — turpināja hercogs, — atkārtojiet spriedumu apsūdzētajam.

l iesu izpildītāja amatu tajos laikos, tāpat kā arī daudz vēlāk, i.n commeiiflam[100] ieņēma bende. Viņa uzdevums bija atkārtot nelaimīgajam notiesātajam spriedumu, ko pirms tam bija pasludinājis tiesnesis un kas sevišķi briesmīgi skanēja tad, kad to nolasīja nīstamais cilvēks, kuram vajadzēja būt arī šā asinsdarba veicējam. Diezin vai Makbraijcrs bija sapratis lorda padomes priekšsēdētāja izrunāto vārdu jēgu, l>cl tagad viņš bija pietiekami atspēcinājies, lai ieklausītos spriedumā un atsauktos uz to, ko savā pretīgi griezīgajā balsī lasīja šis neģēlis, kuram to vajadzēja izpildīt, un pēc briesmīgajiem noslēguma vārdiem «Un es izrunāju to kā spriedumu» viņš droši teica:Padomes ieskati attiecībā uz tās upuru atliekām bieži vien bija tikpat barbariski kā pārējā tās rīcība. Sludinātāju galvas nereti izlika uzspraustas pīķos starp rokām, kuru delnas bija sakļautas it kā lūgšanā. Kad tādā veidā bija izlikta slavenā Ričarda Kamcrona galva, kāds no publikas teica, ka Kamerons dzīvojis lūgdams un sludinādams un miris lūgdams un cīnīdamies. (Autora piezīme.)

[1] Amatu apvienošanas kārtībā. (Latīņu vai.)

—    I'aldies, milord, par vienīgo man dāvāto laipnību, ko cs gaidīju un varētu pieņemt no jūsu rokām, proti, par to, ka jūs atvēlējāt šīm jūsu nežēlības saplosītajām un sakropļotajām miesām tik drīzu galu. Man patiešām bija gandrīz vienalga, vai es mirstu pie karātavām vai cietumā, bet, ja nāve, kas nācacieši pa pēdām manām šīsdienas mocībām, būtu atradusi mani ieslodzījuma tumsā, daudzi nebūtu varējuši ieraudzīt, ko kristietis spēj paciest savas taisnīgās lietas labā. Kas attiecas uz visu pārējo, tad es piedodu jums, milord, visu, ko esat likuši darīt ar mani un ko esmu izcietis… Un kāpēc lai es nepiedotu? Jūs darāt mani laimīgu ar šo pāreju — no šīs trauslās miesas un pīšļu valstīltas jūs sūtāt mani pie eņģeļiem un taisnajiem cilvēkiem… Jūs sūtāt mani no tumsas dienas gaismā, no mirstīgo pasaules uz nemirstības mājokli, vārdu sakot, no zemes uz debesīm. Tāpēc, ja vien mirstoša cilvēka pateicība un piedošana var darīt jums labu, pieņemiet tās no manis un savas dzīves pēdējos brīžos esiet tikpat laimīgi kā es!

Kad Makbraijers, līksmi un uzvaroši starojot, bija izrunājis šos vāidus, viņu iznesa tic paši vīri, kuri viņu bija ienesuši zālē; pēc pusstundas sludinātājam tika izpildīts nāvessods, un viņš mira ar to pašu jūsmīgo nelokāmību, ar kādu bija dzīvojis visu mūžu.

I'adomes sēde beidzās, un Mortons atkal sēdēja karietē blakus ģenerālim Gremam.

—   Apbrīnojama nelokāmība un drosme! — ierunājās Mortons, pārdomādams Makbraijera izturēšanos tiesā. — Cik žēl, ka tāda pašuzupurēšanās un varonība ir apvienotas ar viņa sektai raksturīgo zvēriskumu!

—  Jūs domājat viņa gatavību notiesāt jūs uz nāvi? — jautāja Kleverhauzs. — Lii to izdarītu ar mierīgu sirdi, viņam pietiktu atcerēties kaut ko no svētajiem rakstiem, piemēram: «Un Fi- ncass piecēlās un izpildīja spriedumu» vai kaut ko tādā garā. liet kā jūs domājat, mister Morton, uz kurieni mēs tagad dodamies?

—   Man šķiet, ka esam ceļā uz Līsu, — atbildēja Mortons. — Vai jūs man neatļautu pirms aizbraukšanas no dzimtenes tikties ar draugiem?

—  Jūsu tēvoci, — sacīja Grems, — mēģināja pierunāt, l>et viņš atteicās no tikšanās ar jums. Cienījamais džentlmenis ir nobijies — un ne l>ez pamata —, ka tikai jūsu noziegums neskar viņa zemes un citu īpašumu, un tomēr sūta jums savu svētību un nelielu naudas summiņu. Lords Evendeils vēl aizvien ir smagi slims. Majors Bclendens saved kārtībā Tilitudlemu. Tie nelieši ir nodarījuši pamatīgu postu lēdijas Mārgaretas ģimenes arhīvam, apgānījuši un salauzuši krēslu, ko lādzīgā dāma sauca par viņa svētītās augstības troni. Vai ir vēl kāds, ko jūs gril>ētu redzēt?

—   Nē, — atbildēja Mortons, smagi nopūzdamies, — no tā nebūtu nekāda labuma… Bet mana sagatavošanās braucienam… lai cik vienkārša, bez tās man tomēr neiztikt.

—   Jums viss ir jau sagatavots, — sacīja ģenerālis. — Lords Evendeils ir izpildījis visas jūsu vēlmes. Te būs paciņa, ko viņš lūdza jums nodot; tajā jūs atradīsit ieteikuma vēstules zemes pārvaldnieka Orānas prinča galmam, kurām esmu pielicis klāt pāris savu vēstuļu. Savus pirmos karagājienus es veicu viņa vadībā un pirmo reizi dabūju paostīt pulveri kaujā pie Senefas. [101] Te ir arī vekseļi, pret kuriem jūs saņemsit naudu kārtējām vajadzībām, un, kad pieprasīsit, jums aizsūtīs vēl.

No visa dzirdētā apjukušais Mortons paņēma paciņu, izbrīnīts, cik ātri tiek izpildīts spriedums par viņa izraidīšanu.

—    Bet kā būs ar manu kalpu? — viņš pajautāja.

—    l'ar viņu parūpēsies, un, ja vien būs iespējams, viņu iekārtos dienestā pie lēdijas Mārgaretas Belendenas; es domāju, ka tagad viņš nevairīsies no feodālo vasaļu skates un vairs neies pie vigiem. Tā, esam krastmalā, un laiva jūs jau gaida.

Bija tieši tā, kā Kleverhauzs teica. Kapteini Mortonu gaidīja laiva ar ceļasomām un citām mantām, kas piederējās viņa rangam. Kleverhauzs paspieda viņam roku, novēlēja veiksmi un laimīgu atgriešanos Skotijā, kad būs iestājušies mierīgāki laiki.

— Ks nekad neaizmirsīšu, — viņš teiea, — jūsu augstsirdīgo izturēšanos pret manu draugu Evendeilu tādos apstākļos, kad daudzi būtu centušies novākt viņu no sava ceļa.

Vēl viens draudzīgs rokasspiediens, un viņi izšķīrās. Kad Mor- tons gāja lejā pa dambi, lai kāptu laivā, kāds iel)āza viņam rokā m.izu, daudzkārt salocītu zīmīti. Mortons paskatījās apkārt. Cilvēks, kas bija iedevis zīmīti, bija līdz acīm ievīstījies apmetnī; viņš pielika pirkstu pie lūpām un iejuka pūlī. Sis notikums pamodināja Mortonā ziņkāri, un, kad viņš bija uz kuģa, kam vajadzēja doties uz Roter- damu, un ieraudzīja ceļabiedrus kārtojam savas darīšanas, viņš izmantoja radušos izdevību, lai izlasītu tik noslēpumaini iedoto zīmīti. Lūk, kas tajā bija rakstīts:

«Drosme, ko tu parādīji tajā liktenīgajā dienā, kad Izraēla bēga no saviem ienaidniekiem, ir mani zināmā mērā samierinājusi ar lavu nelaimīgo tiekšanos uz erastismu. Tagad nav īstais laiks Kfraimam cīnīties ar Izraēlu. Es zinu, ka tava sirds pieder tā svešinieka meitai. Bet izmet no prāta šīs muļķības: dzīvojot trimdā, l>ēgol no vajātājiem un pat atrodoties nāves apkampienos, mana roka smagi celsies pār šo asinīm aptraipīto, ļaunuma pilno namu, un providence ir dāvājusi man līdzekli atdarīt viņiem ar to pašu, viņus izpostot un izputinot. Galvenokārt viņu cietokšņa pretošanās dēļ mēs tikām sakauti pie Bosvelbridžas, un es esmu nozvērējies pie savas dvēseles atriebties viņiem par to. Tāpēc nedomā vairs par to, bet pievienojies mūsu izraidītajiem brāļiem, kuru sirdis joprojām tiecas pēc mūsu nelaimīgās zemes, alkstot to glābt un atbrīvot. Holandē dzīvo daži godīgi skoti, kas ar sirdi un dvēseli ir par mūsu atbrīvošanu. Piebiedrojies viņiem, kā piedien īstam bezbailīgā un cienījamā Sailasa Mortona dēlam, un tevi laipni uzņems, gan atceroties tavu tēvu, gan cienot tavus paša nopelnus. Ja tevi uzskatīs par cienīgu atkal strādāt vīnadārzā, tu jebkurā laikā varēsi uzzināt, kad es atnāku un kad aizeju, pajautājot Kventinam Makkeilam neparasti dievticīgās sievietes Besijas Makluras mājā netālu no krodziņa, ko dēvē par «Pajumti», kur viesus uzņem Nīls Bleins. Tas ir viss, ko tev gribēja pateikt tas, kurš cer uzzināt, ka tu atkal esi mūsu brāļu vidū un cīnies ar asiņaino tirāniju un turies pretī grēkam. Bet pagaidām bruņojies ar pacietību. Lai tavs zobens vienmēr irapjozts un tavs gaismeklis deg kā tam, kas augu nakti ir nomodā, jo viņš, kas spriedīs tiesu Ezajas kalnā un pārvērtīs viltus ticīgos par salmiem, bet ļaundarus par rugājiem, nāks asinīm notraipītās drānās un Jēkaba nams tiks izlaupīts, liet Jāzepa nams atdots liesmām. Es esmu tas, kurš uzrakstījis šīs rindas, kura roka tajā tuksnesīgajā laukā ir bijusi pacelta pret to, kam vara.»

Dīvainā vēstule bija parakstīta ar trim burtiem — Dž. B. B., taču šie iniciāļi bija pilnīgi lieki, tāpēc ka Mortons tāpat saprata, ka šis sūtījums varējis nākt tikai no Bērlija. Tas vēl vairāk nostiprināja viņā cieņu pret šo garā nelokāmo cilvēku, kas ar savai drosmei un neatlaidībai līdzvērtīgu māku pat tagad pūlējās atjaunot pavisam nesen gabalos saraustīto sazvērestības tīklu. Taču šobrīd Mortons neizjūta nc mazāko vēlēšanos uzsākt saraksti, kas droši vien būtu bīstama, vai atjaunot pazīšanos, kas viņam daudzējādā ziņā bija kļuvusi gandrīz vai liktenīga. Viņš uzskatīja, ka Bērlija draudi Belendcnu ģimenei pauž tikai sanik- nojumu par veiksmīgo Tilitudlemas aizstāvēšanu, un visticamāk, ka šajā brīdī, kad viņu partija svinēja uzvaru, sakautais un bēguļojošais pretinieks varēja gaužām maz ietekmēt viņu likteni.

Tomēr Mortonā uz brīdi iezagās šaul>as, vai nevajadzētu darīt zināmu majoram vai lordam Evcndeilam par Bērlija draudiem. Padomājis viņš nosprieda, ka, to darot, viņam vajadzētu nosaukt savu slepeno korespondentu, tāpēc ka būtu maz jēgas brīdināt

Belendenu par šiem draudiem, vienlaikus nenorādot, kā tos novērst, tātad nenosaucot vārdā Bērliju; nosaukt Bērliju vārdā, viņaprāt, nozīmētu zemiski iedragāt uzticību, lai novērstu ļaunumu, kas šķila gandrīz vai iedomāts. Visu labi apdomājis, Mortons saplēsa vēstuli, iepriekš pierakstījis, kā sauc un kur var satikt to, pie kuras iespējams uzzināt par rakstītāju, un iemeta driskas jūrā.

Kamēr Mortons to darīja, kuģis pacēla enkuru un tā baltās buras piepūta ziemeļrietumu ceļavējš. Kuģis sasvērās uz sāniem un drāzās pa viļņiem, atstādams aiz sevis garu, virmojošu putu sliedi. Pilsēta un osta, no kuras viņš bija izgājis jūrā, izzuda tālumā; beigu l>eigās apkārtējie uzkalni izkusa zilajās debesīs, un Mortons bija uz ilgiem gadiem šķirts no dzimtās zemes.

37. nodaļa

Bet kam laiks krietni rik.šo?

« Kā jums tīk»

Kāda laime, ka romānistus, atšķirībā no dramaturgiem, nesaista laika un vietas vienība un viņi var pēc saviem ieskatiem izraidīt savus personāžus uz Atēnām un Tēbām, bet, ja iepatīkas, arī atvest atpakaļ! I^iks, izmantojot Kozalindes [102] salīdzinājumu, bija gājis kopsolī ar mūsu stāsta varoni: no tā brīža, kad Mortons pirmo reizi parādījās kā «papagaiļa» šaušanas sacensību dalībnieks, līdz viņa aizbraukšanai uz Holandi bija pagājuši labi ja divi mēneši. Tālāk stāstījums apraujas, un tagad mēs uzskatām par iespējamu no jauna satvert pārtrauktā stāstījuma pavedienu, un iznāk, ka minēto attālumu Laiks ir pārvarējis rikšiem. Tātad, ļoti vēloties izmantot savas kastas privilēģijas, es lūdzu lasītāju veltīt uzmanību šā stāsta turpinājumam, kas sākas no jaunas ēras, tas ir, tūlīt pēc britu revolūcijas.

Skotija bija tikko sākusi atgūlies no dinastiju maiņas izraisītajām šausmām un, pateicoties karaļa Viljama saprātīgajai iecietībai, veiksmīgi izvairījusies no ilgstoša pilsoņu kara šausmām. Sāka atdzīvoties zemkopība, un cilvēki, kuru dvēseles mieru bija iztraucējuši spēcīgie politiskie satricinājumi un vispārējās pārmaiņas baznīcas un valsts vadībā, bija sākuši attapties un pievērst uzmanību savām personīgajām lietām, nevis nodoties politiskiem strīdiem. Vienīgi kalnieši pretojās jaunnodibinātajai kārtībai un ar ieročiem rokās bija diezgan kuplā skaitā sapulcējušies mūsu lasītājiem ar Grema Klever- hauza vārdu pazīstamā vikonta Dandija vadībā. Bet, tā kā kalniešos pastāvīgi rūga nemiers, tad uzskatīja, ka šīs nekārtības nevar kaut cik nopietni traucēt vispārējo mieru valstī, kamēr tās paliek pašu kalniešu robežās.

Lejasskotijā jakobīli, tagad kļuvuši par nežēlastībā kritušu partiju, vairs necerēja uz atklātas pretošanās panākumiem un savukārt bija spiesti rīkot slepenas sapulces un veidot pašaizsardzības biedrības; valdība to sauca par nodevību, turpretī viņi klaigāja, ka tā esot vajāšana.

Uzvarējušie vigi, atjaunojot prezbiterismu kā nacionālo reliģiju un atdodot baznīcas kopsapulcēm to kādreizējo ietekmi, tomēr stāvēja tālu no galējībām, ko uzstājīgi pieprasīja kameronieši un visnesamierināmākie no Kārļa un Jēkaba vadītajiem disidentiem. Viņi negribēja ne dzirdēt par Svinīgās līgas un kovenanta atjaunošanu, un tie, kas bija cerējuši atrast karalī Viljamā dedzīgu kovenanta piekritēju, jutās rūgti vīlušies, kad viņš ar savai zemei raksturīgo flegmatismu pavēstīja savu nodomu iecietīgi izturēties pret katru ticību, kas savienojama ar valsts drošību. Tādējādi valdības atbalstītā un svinīgi pasludinātā reliģiskā iecietība izraisīja dziļu sašutumu visgalējākajā partijā, kas to nosodīja kā kaut ko svētajiem rakstiem pilnīgi pretēju; savu aprobežoto uzskatu stiprināšanai viņi citēja dažādus tekstus, kas visi, kā viegli iedomāties, bija izrauti no konteksta un lielākoties ņemti no Vecajā Derībā atrodamajām Mozus pamācībām jūdiem, kuriem vajadzēja iznīdēt elku pielūdzējus apsolītajā zemē. Kurnētāji arī atklāti iebilda pret ietekmi, ko laicīgām personām deva patronāžas tiesības, un nosauca to par baznīcas šķīstuma aptraipīšanu. Viņi nosodīja un nopēla kā erastiskus daudzus valdības pasākumus, ar kuru palīdzību tā pēc revolūcijas mēģināja iejaukties baznīcas vadības lietās, un kategoriski atteicās zvērēt uzticību karalim Viljamam un karalienei Marijai, kamēr viņi savukārt nebūs zvērējuši Svinīgajai līgai un kovenantam, šai, kā viņi to dēvēja, prezbiteriešu baznīcas lielajai brīvības hartai.

Tādējādi šī partija joprojām kurnēja un palika neapmierināta; tā pastāvīgi skandināja par atkrišanu un Dieva dusmības cēloņiem, un, ja to vajātu tāpat kā abos iepriekšējos valdīšanas laikos, viss beigtos ar lādu pašu atklātu sacelšanos. Bet, tā kā kurnētājiem ļāva netraucēti pulcēties un pēc sirds patikas vērsties pret socīnismu*, erastismu un visiem tālaika nelikumību pieļāvējiem un atkritējiem, viņu dedzība, vajāšanu ncuzku- rināla, pamazītēm noplaka, viņu piekritēju skaits samazinājās un tie kļuva par nopietnu, sīkumaini piesardzīgu un nekaitīgu entuziastu saujiņu; labs tās pārstāvis bija Kapu Vecis, kura stāsti ir likti pamatā manam romānam. Bet tieši pēc revolūcijas kameronieši vēl bija skaitliski liela un savos politiskajos uzskatos krasi galēja sekta, ko valdība ar gudru ziņu pacieta, vienlaikus cenšoties vājināt tās ietekmi. Sie cilvēki veidoja vienīgo Itāliešu humānista Lelio Socīni (1525— 1562) mācība, kurā noliegta

trīsvienība, dievišķība un citas baznīcas dogmas.

opozīcijas parliju valslī, tāpēc episkopālisma piekritēji un jako- hīti, neraugoties uz seno nacionālo naidu starp viņiem un ka- meroniešiem, nepārtraukti pūlējās dzīt intrigas un izmantot kameroniešu neapmierinātību, lai iegūtu viņu atbalstu cīņā par Stjuartu atgriešanos. Turpretī revolucionāro valdību atbalstīja l^ejasskotijas tautas masas, kas galvenokārt tiecās uz mērenu prezbiterismu un lielā mērā veidoja partiju, kuru agrākajos apspiestības laikos kameronieši bija zākājuši par pievēršanos šim reliģijas novirzienam uz Kārļa Otrā izdotās indulgences pasludināšanas pamata. Tāds bija partiju stāvoklis Skotijā pirmajos gados pēc revolūcijas.*

bija burvīgs vasaras vakars, kad kāds augstas pakāpes armijas cilvēkam līdzīgs ceļinieks labā zirgā jāja lejup pa līkumainu lācīti, kuras galā pavērās skals uz romantiskajām Bosvelas pilsdrupām un Klaidas upi, kas tik skaisti vijās slarp klintīm un mežiem, lai apskalotu kādreiz Emē de Velansa [103] celtos torņus. Netālu bija redzama arī Bosvelbridža. Taka uz šo vienkāršo savrupmāju nobeidzās pie namiņa, kas, spriežot pēc novietojuma, varēja būt vārtnieka būda, kaut arī acīmredzot nebija šim nolūkam domāta. Būdiņa izskatījās ērta un uzcelta pamatīgāk, nekā mēdz celt Skotijā. Tai piekļāvās neliels dārziņš ar dažiem augļu kokiem un krūmiem, kam pa vidu bija ierīkotas sakņu dobes; tieši blakus aplokā ganījās govs un sešas aitas; durvju priekšā cienīgi soļoja un rušinājās gailis, aicinādams kopā savu saimi; rūpīgi sakrauta žagaru un kūdras kaudze liecināja, ka ziemai kurināmais ir sagādāts; tievā zilo dūmu strūkliņa, kas cēlās no skursteņa virs salmu jumta un lēni izvijās starp zaļajiem kokiem, rādīja, ka uz pavarda tiek gatavotas vakariņas. Lai padarītu pilnīgu šo lauku miera un labklājības ainiņu, gadus piecus veca meitenīte nesa osainā krūzē ūdeni no brīnišķīga, kristāldzidra avotiņa, kas urdza vcca, iztrupējuša ozola piekājē apmēram divdesmit jardus no mājas.

Svešinieks apturēja zirgu un pajautāja mazajai nimfai ceļu uz Ferinovu. Ar grūtībām saprazdams, ko viņam saka, bērns nolika zemē krūzi, atmeta no pieres skaistos linu matus, izbrīnīts iepleta apaļās zilās acis un jautāja: «Kas jums vajadzīgs?» — kas ir zemnieka pirmā atbilde — ja vien to var saukt paratbildi, — uz jebkuru jautājumu.

—   Els gribu zināt, kur ir ceļš uz Ferinovu.

—   Māmin, māmin! — iesaucās mazā zemniecīte, skriedama

uz mājas durvju pusi. — Iznāc un parunā ar džentlmeni!

Uz sliekšņa parādījās meitenes māte — piemīlīga jauna lauku sieviete, kuras vaigā cauri iedzimtajam šķelmīgumam un aušīgumam varēja samanīt skotu zemnieku sievām raksturīgo laulības radīto patīkamo saimnieces apziņas izteiksmi. Vienā rokā viņa turēja zīdaini, ar otru kārtoja priekšautu, kurā bija ieķēries divus gadus vecs apalītis. Vecākā meita, ko ceļinieks bija ieraudzījis pirmo, tūlīt paslēpās mātei aiz muguras un tagad šad un tad pabāza galvu, skatīdamās uz svešo.

—   Ko jūs vēlaties, ser? — jautāja sieviete ar tādu ieaudzinātu godbijību, kas ne visai parasta viņas aprindu cilvēkiem, tomēr l)ez mazākās familiaritāles.

Svešinieks vērīgi paskatījās uz viņu un atbildēja:

—   Es meklēju vielu, ko sauc par Ferinovu, un cilvēku vārdā Katlicrts llcdrigs. Varbūt jūs man norādīsit, kā viņu atrast?

—   Tas ir mans vīrs, ser, — atbildēja jaunā sieviete ar laipnu smaidu. — Vai jūs nenokāptu no zirga un neienāktu mūsu pieticīgajā būdiņā? Kadij, Kadij (uz sliekšņa parādījās gadus četrus vecs baltgalvis puišelis). Aizskrien, mans mīļais, un pasaki tētim, ka viņu gaida kāds džentlmenis. Nē, pagaidi… Dženij, tu esi prā-

Ilgāka, aizskrien tu un pasaki; viņš ir lejā četru akru parkā. Vai jūs nenokāptu no zirga un mirkli nepagaidītu, ser? Vai jūs negribētu uzkost maizi arsieru un iedzert elu, kamēr atnāk mūsu saimnieks? Man ir labs els, kaut arī pašai nepiestāvētu to slavēt, liet arājam ir smags darbs un viņam vajadzīgs kaut kas dūšas uztaisīšanai, tāpēc es lieku katlā kārtīgu sauju iesala.

Kamēr svešinieks atteicās no laipni piedāvātā cienasta, parādījās pats mūsu lasītāja vecais paziņa Kadijs. Acīm redzamā aprobežotība viņa sejā kā vienmēr jaucās ar laiku pa laikam uzsprikstošu atjautību, kas liecināja par šim lauku lempim piemītošo viltību. Viņš palūkojās uz jātnieku kā pilnīgi nepazīstamu cilvēku un, tāpat kā meita un sieva, uzsāka sarunu ar parasto jautājumu:

—   Ko vēlaties no manis, ser?

—  Gribu šo to uzzināt par šo novadu, — atteica ceļinieks, — un mani atsūtīja pie jums kā pie zinātāja, kas var atbildēt uz maniem jautājumiem.

—    Bez šaubām, ser, — pēc neilgām pārdomām atbildēja Kadijs. — Bet pirmāk es gribētu zināt, kas tie ir par jautājumiem. Man savā laikā ir nācies atbildēt uz tik daudziem un tik āķīgiem jautājumiem, ka, ja vien jūs zinātu, tad nebrīnītos par manu aizdomīgumu šajās lietās. Mana māte lika man mācīties katķismu, un tās bija lielas mocības; tad es papūlējos iemācīties šo un to par saviem krusttēviem un krustmātēm, lai izdabātu vecajai saimniecei, dažreiz saputroju visu un neizdabāju ne vienai, ne otrai, bet, kad iegāju vīra kārtā, modē nāca citi jautājumi, kas man patikās vēl mazāk nekā īstenais kristieša aicinājums, un, tikai pateicis no katķisma «solos un apzvēru», es beidzot tiku no tiem vaļā. Tā ka redzat, ser, kāpēc es pirmāk gribu dzirdēt jautājumus, iekāms atbildu uz tiem.

—  Jums nav ko baidīties no manis, draugs, es gribu pajautāt tikai par stāvokli šajā novadā.

—   Šajā novadā? — jautāja Kadijs. — 0, šajā novadā viss būtu gods godam, ja nebūtu tā spītīgā velna Kleverza (tagad viņu sauc par Dandiju); viņš, kā stāsta, vēl klimstot pa kalniem ar visādiem donaldiem, dankaniem un dagaldiem, kuri mūždien staigā apkārt plikiem dibeniem, mēģinot kopā ar viņiem pagriezt visu atpakaļ, kad mēs esam visu prātīgi nokārtojuši. Bet gan jau Makkejs* viņu kārtīgi samizos, par to nav šaubu; viņš saņems pēc nopelniem, par to es varu galvot.

—    Kāpēc jūs esat par to tik pārliecināts, mans draugs? — jautāja jātnieks.

—   Es pats ar savām ausīm dzirdēju, — atbildēja Kadijs, — ka Kleverhauzam to pareģoja cilvēks, kas trīs stundas bija miris, bet atgriezās šajā saulē, lai pateiktu viņam savas domas. Tas notika tajā vietā, ko sauc par Dramšinelu.

—  Vai tas varbūt? — sacīja svešais. — Gandrīz vai negribas ticēt, mans draugs.

—   Jūs varētu pavaicāt manai mātei, ja viņa būtu dzīva, — teica Kadijs. — Tā viņa man to izskaidroja, tāpēc ka es domāju, ka tas cilvēks ir tikai ievainots. Katrā ziņā viņš runāja par Stjuartu padzīšanu, saukdams viņus visus vārdā, un par Kleverhauzam un viņa dragūniem gatavojamo atmaksu. To vīru sauca Abakums Daudznaidis; viņš bija druseīt jucis, bet ar visu to lielisks sludinātājs.

—  Jūs, liekas, dzīvojat bagātā un mierīgā novadā, — sacīja svešinieks.

Skolu ģenerālis (1640— 1602), kas Vilhelma valdīšanas laika sākumā komandēja karaļa karaspēku Skotijā. 1689. gadā viņu sakāva Kleverhauza vadītie jakobīli.

—    Nevar žēloties, ser, kad ievācam labu ražu, — teica Kadijs, — bet, ja jūs būtu redzējis asinis uz tā tilta tekam kā ūdeni zem tā, tad jūs vis nedomātu, ka tas ir patīkams skats.

—  Jūs runājat par to kauju pirms vairākiem gadiem? Es torīt gaidīju pie Monmūtas, mans labais draugs, un daļēji noskatījos kauju, — teica svešinieks.

—  Tādā gadījumā jūs redzējāt skatu, — teica Kadijs, — kas man uz visu mūžu atņēma patikšanu karot… Es jau pēc tresotā mundiera un platmaļu cepures nospriedu, ka esat kavalērists.

—  Un kurā pusē jūs bijāt, mans draugs? — turpināja ziņkārīgais svešinieks.

—  Aha, jaunais cilvēk! — atcirta Kadijs ar blēdīgu skatienu — tāds tas vismaz likās viņam pašam. — Nav jēgas atbildēt uz šo jautājumu, ja cs nezinu, kas ir jautātājs.

—   Man patīk jūsu apdomība, taču tā ir lieka: es zinu, ka jūs piedalījāties tajā kaujā kā Henrija Mortona kalps.

—    Pareizi! — piekrita pārsteigtais Kadijs. — Bet kā jūs uzzinājāt šo noslēpumu? Man tagad nav ko uztraukties, tāpēc ka saulīte tagad spīd mūsu pusē. Es gribētu, kaut mans saimnieks būtu dzīvs un redzētu, kā viss ir pagriezies.

—   Kas tad ar viņu notika? — apjautājās svešinieks.

—   Viņš dabūja galu uz kuģa ceļā uz to Holandi, aizgāja kā nebijis, visa apkalpe izputēja un mans nabaga saimnieks kopā ar visiem. Kopš tā laika ne par vienu no viņiem nav dzirdēts. — Kadijs smagi nopūtās.

—  Tad jūs bijāt viņam pieķēries? — taujāja tālāk svešinieks.

—   Kā citādi? Viņa seja, kā saka, izskatījās pēc vijoles, tāpēc viņš iepatikās ikvienam, kas uz viņu paskatījās. Un dūšīgs kareivis arīdzan bija. 0, ja jūs būtu redzējis viņu toreiz uz tilla šaudāmies šurpu un turpu kā lidojošu pūķi, lai piespiestu ļaudis cīnīties, kaut arī viņi to ne visai gribēja! Tur bija viņš un tas vigs vārdā Bērlijs… Ja divi cilvēki varētu vinnēt kauju, mums todien nebūtu vajadzējis maksāt ar savām ādām.

—  Jūs pieminējāt Bērliju… Vai nezināt, vai viņš vēl ir dzīvs?

—   Neko lielu es par viņu nezinu. Ļaudis melš, ka viņš bijis ārzemēs un ka mūsu mocekļi nav gribējuši tikties ar viņu, tāpēc ka viņš ir arhibīskapa slepkava. Tad viņš atgriezies mājās vēl spītīgāks nekā agrāk un pārtraucis pazīšanos ar daudziem prez- biteriešiem, un pat tad, kad pie mums pēdējo reizi ieradās Orānas princis, Bērlijs nav varējis dabūt ne atbalstu, ne amatu, tāpēc ka visi baidījušies no viņa velnišķīgās dabas, un kopš tā laika par viņu nekas nav dzirdēts. Daži gan runā, ka viņš aiz lepnības un dusmām kļuvis pavisam traks.

—   Bet… bet… — stomīdamies jautāja ceļinieks, — vai jūs kaut ko zināt par lordu Evendeilu?

—   Vai es zinu kaut ko par lordu Evendeilu?… Vai es zinu? Vai tad mana jaunā lēdija nedzīvo tur augšā, tajā mājā un vai tas nenozīmē, ka viņa ir tikpat kā apprecējusies ar viņu?

—   Tātad viņi nav precējušies? — steigšus pavaicāja jātnieks.

—    Nē, viņi, kā saka, ir saderinājušies. Mēs ar sievu bijām viņiem par lieciniekiem… tas bija pirms pāris mēnešiem. Viņš šo ilgi lenca; retais, izņemot Dženiju un mani, zina tam iemeslu. Bet vai jūs nenokāptu no zirga? Man nepatīk skatīties uz jums galvu atgāzušam, un mākoņi rietumos, virs (žlazgovas, arī biezē, bet zinātāji domā, ka tas ir uz lielu.

Patiesi, biezs, melns mākonis jau bija aizsedzis rietošo sauli; nokrita dažas rupjas lietus lāses, un tālumā bija dzirdami pērkona dārdi.

«Velns no cilvēka,» nodomāja Kadijs. «Būtu vai nu kāpis zemē, vai jājis savu ceļu, lai apmestos llamiltonā, kamēr nav uznācis gāziens.»

Bet jātnieks pēc sava pēdējā jautājuma joprojām nekustīgi sēdēja zirgā kā neierastas piepūles izvārdzināts cilvēks. Beidzot viņš atjēdzās un piepešā un sāpīgā piepūlē pajautāja Kadijam, vai lēdija Mārgareta Belendena vēl ir dzīva.

—  Viņa irdzīva, — atbildēja Kadijs, — bet vairs tikko turas. Viņiem lāgā neiet, kopš pienākuši tie trakie laiki; viņiem daudz bijis jācieš gan sākumā, gan beigās: viņi pazaudēja gan savu veco pili, gan barona īpašumus, gan palieņu zemes, kur cs tik bieži esmu aris, gan dārzu, ko man gribētos dabūt atpakaļ, un to visu, kā mēdz teikt, tīro nieku dēļ, kaut kādu Tilitudlemas ieņemšanas jezgā pazudušu aitādas skrandu dēļ.

—   Esmu kaut ko par to dzirdējis, — sacīja svešais, pieklusinādams l>alsi un aizgriezdams prom galvu. — Es jūtu līdzi šai ģimenei un labprāt palīdzētu tai, ja vien tas būtu manos spēkos. Vai jūs neatļautu man pārlaist šo nakti savā mājā, mans draugs?

—   Tāds kaktiņš vien mums ir, ser, — teica Kadijs, — bet pamēģināsim, tomēr labāk nekā jāt tālāk lietū un negaisā, jo, ja atļaujat runāt atklāti, ser, jūs neizskatāties sevišķi vesels.

—   Man reizēm uznāk reibonis, — teica svešinieks, — liet tas drīz pāriet.

—   Es domāju, ka mēs varam pacienāt jūs, ser, ar diezgan pieklājīgām vakariņām, — sacīja Kadijs, — un pagādāsim jums gultu, kādu nu varēsim. Mēs mīļuprāt dalītos ar svešinieku visā, kas mums ir, kaut ar gultām mums ir bēdīgi, tāpēc ka Dženijai ir tik daudz bērneļu (lai Dievs svētī viņus un viņu!), ka man nudien būs jālūdz lords Evendeils, lai iedod mums vēl kādu gabaliņu zemes vai piebūvē kaut ko klāt mūsu mājai.

—  Man nekas liels nav vajadzīgs, — teica svešais, iedams iekšā.

—  Par savu zirdziņu varat neraizēties, ar to viss būs kārtībā, — apsolīja Kadijs. — Es labi zinu, kā barojams zirgs, bet jums ir zi rgs uz goda.

Kadijs aizveda zirgu uz kūli un lika sievai pa to laiku parūpēties par svešinieka iekārtošanu. Virsnieks iegāja mājā un apsēdās uz sola tālāk no pavarda, pagriezdamies ar muguru pret aizrestoto lodziņu. Dženija jeb, ja lasītājam tīk, misis Uedriga lūdza viņu noņemt apmetni, jostu un cepuri ar platajām malām, taču virsnieks noraidīja šo priekšlikumu, aizbildinoties, ka viņam salstot, un, lai īsinātu laiku līdz Kadija atnākšanai, sāka pļāpāt ar bērniem, rūpīgi vairīdamies no saimnieces ziņkārajiem skatieniem.

38. nodaļa

Cik asaru mums acis ries! Cik daudz līdz nāvei jāpārcieš! Mums jāapraud draugs zudušais l'n mīlas laiks, kas nenāks vairs.

Logam

Kadijs drīz atgriezās un jautri paziņoja svešiniekam, ka viņa zirgs esot kārtīgi ieturējis vakariņas un saimniece uzklāšot viesim gultu kungu mājā, kur būšot labāk un ērtāk nekā pie viņiem.

—    Vai kāds no Belendenicm patlaban ir te? — dobjā, aprautā balsī apjautājās svešinieks.

—   Nē, ser, viņi aizbrauca kopā ar kalpiem, tagad viņiem ir tikai divi kalpi: visas atslēgas glabājas pie manas saimnieces, un viņa ir saimniecības pārzines vietā, kaut arī nesaņem kalpones algu. Viņa tajā ģimenē ir piedzimusi un uzaugusi, un viņai uzticas un dod pilnīgu vaļu. Ja saimnieki būtu te, mēs neuzdrošinātos atļauties tādu vaļību liez viņu atļaujas, bet, tā kā viņi ir prom, tad būs apmierināti, ka esam izpalīdzējuši nepazīstamam džentlmenim. Mis Belendena ir gatava palīdzēt visai pasaulei, ja vien viņas rocība būtu tikpat liela, cik viņas vēlēšanās, bet viņas vecmāmiņa lēdija Mārgarela jūt neparastu cieņu pret muižniekiem, un arī pret nabaga ļaudīm viņa neizturas slikti… liet ko tu, siev, kavējies ar vakariņām?

—    Nekas, nekas, draudziņ, — atteica Dženija, — tās tu dabūsi īstajā laikā; es taču zinu, ka tev garšo karsta zupa.

Kadijs saminstinājās, bet tad iesmējās, ar sejas izteiksmi apliecinādams, ka ir sapratis šo asprātību; pēc tam starp viņu un sievu sākās nenozīmīga saruna, kurā svešinieks nepiedalījās. Beidzot viņš to pārtrauca ar jautājumu:

—    Vai jūs varat man pateikt, kad notiks lorda Evendeila kāzas?

—  Mēs ceram, ka pav isam drīz, — sacīja Dženija, neļaudama vīram atbildēt. — Tās jau būtu notikušas, ja nebūtu nomiris vecais majors Belendens.

—    Sis lieliskais cilvēks! — teica svešinieks. — Es jau Edinburgā dzirdēju, ka viņš miris… Vai viņš ilgi slimoja?

—   Viņš sāka nīkuļot pēc tam, kad viņa brāļasieva un brāļameita bija padzītas pašas no savas mājas un viņam vajadzēja aizņemties naudu, lai sāktu tiesāties, bet tas notika pašās karaļa Jēkaba valdīšanas laika l>eigās, un Bezils Olilanls, kas pieprasīja šo muižu, pārvērtās pāvesta piekritējā, lai izpatiktu toreizējiem varasvīriem, un viņam nekas netika liegts.Tā likums l>eigu beigās pavērsās pret abām lēdijām, kautarī viņas vairākus gadus bija cīnījušās par savām tiesībām, un, kā jau es teicu, majors pēc tam vairs neatlaba. Un tad padzina Stjuartus, un, kaut arī majoram nebija par ko viņus mīlēt, viņš to nespēja paciest, un tas pavisam salauza viņa sirdi; tad Carnvudā sanāca kreditori un viņu aptīrīja tā, ka tur nekas nepalika pāri — šis lādzīgais večuks nekad nebija bijis bagāts, tāpēc ka nevarēja noskatīties, ka otram kaut kā trūkst.

—   Viņš paliešām bija brīnišķīgs cilvēks, — drebošā balsī teica svešinieks. — Tā man stāstīja par viņu… Tātad abas lēdijas palika tiklai) bez īpašuma, kā bez aizbildņa?

—    Kamēr ir dzīvs lords Evendeils, viņām netrūks nekā, — teica Dženija. — Viņš bija īsts draugs, kad viņas piemeklēja bēdas. Pat tā māja, kurā abas dzīvo, pieder viņa augstībai, un neviens vīrietis kopš patriarha Jēkaba laikiem, kā mēdza teikt mana vīramāte, nav izpelnījies sev sievu tik ilgi un ar tādām grūtībām kā labais lords Evendeils. [104]

—    liet kāpēc, — jautāja svešinieks, balsij drebot aiz satraukuma, — kāpēc tā, kuru viņš mīl, tik ilgi neveltīja viņam uzmanību?

—   Vispirms bija jāpabeidz prāvošanās, — labprāt atbildēja Dženija, — bez tam bija jākārto daudzas citas ģimenes lielas.

—   Bet, — iejaucās Kadijs, — bija vēl viens iemesls: jaunā lēdija…

—   Kuš, pievaldi mēli un streb savu zupu, — sieva viņu apsauca. — Es redzu, ka džentlmenis nejūtas labi un nav pal ķēries klāt mūsu vienkāršajām vakariņām… Es tūdaļ nokaušu viņam cāli.

—    Nav nekāda vajadzība, — teica svešais. — Es gribētu tikai glāzi ūdens un lad palikt viens.

—  Tad esiet tik laipns un nāciet man līdzi, — teica Dženija, iededzinādama laternu. — Es pavadīšu jūs līdz kungu mājai.

Kadijs arī piedāvāja savu palīdzību, bet sieva viņam atgādināja, ka «bērni, atstāti vieni paši, var vēl sakauties un iegrūst cits citu ugunī», un viņš palika sargāt māju.

Viņa sieva veda svešinieku pa līkumotu taciņu, kas, iz- spraukusies cauri mežrožu un sausseržu čūkšņiem, noveda pie neliela dārza vārtiņiem. Dženija atbīdīja aizšaujamo, un, izgājuši cauri veclaicīgam puķu dārzam ar apgrieztiem īvju dzīvžogiem un kārtīgām dol>ēm, viņi nonāca pie stiklotām durvīm, kuras viņi atslēdza ar mūķīzeri; iedegusi sveci un nolikusi to uz darba galdiņa, Dženija atvainojās nepazīstamajam, ka viņai uz dažām minūtēm jāiziet, lai sakārtotu viņam istabu. Šī sagatavošanās prasīja vairāk par piecām minūtēm, bet atgriezusies Dženija nobijās, ieraugot, ka svešinieks sēž, saliecies uz priekšu un nolaidis galvu uz galda, tā ka sākumā likās, ka viņam uznācis ģībonis. Taču, iedama tuvāk, viņa pēc apspiestajām elsām saprata, ka tā ir izmisuma lēkme. Dženija uzmanīgi pakāpās atpakaļ un nogaidīja, kamēr viņš pacēla galvu, tad parādījās svešajam un, izlikdamās, ka nav manījusi viņa satraukumu, paziņoja, ka gulta ir uzklāta. Svešais brīdi vērās Dženijā, it kā pūlētos uztvert viņas vārdu jēgu. Viņa tos atkārtoja, un, tikai palocījis galvu par zīmi, ka ir viņu sapratis, svešais iegāja istabā, uz kuras durvīm Dženija bija norādījusi. Tā bija neliela guļamistaba (tajā, kā pastāstīja Dženija, viesojoties Peri no vā, mēdzis apmesties lords Evendeils), kam no vienas puses piekļāvās

ķīniešu stilā ieturēts kabinetiņš ar durvīm uz dārzu, bet no otras — i , '

viesistaba, kuru no guļamistabas atdalīja tikai plāna koka šķērssiena. Novēlējusi svešiniekam labu veselību un labu nakti, Dženija ātri skubinājās uz mājām.

—  Ak Kadij! — viņa izsaucās, ieiedama būdā. — baidos, ka mums gals klāt!

—   Kā tas var būt? Kas ar tevi notiek? — atsaucās nesatricināmais Kadijs, viens no tiem, kas tik lēti neuztraucas par katru nieku.

—   Kā tu domā, kas ir šis džentlmenis? Kam tev vajadzēja aicināt viņu te iekšā? — vaimanāja Dženija.

—   Kāda velna pēc man jāzina, kas viņš tāds ir? Tagad vairs nav likuma, kas aizliegtu dot patvērumu un saieties, — teica Kadijs, — tāpēc, vai viņš ir vigs vai torijs, kāda mums tur daļa?

—   Viņš taču izjauks lorda Evendeila laulības, ja vien neat- gadīsics vēl kas ļaunāks, — sacīja Dženija. — Tā taču ir mis Edītes pirmā mīlestība, tavs vecais saimnieks, Kadij.

—  Velns lai parauj, siev! — iesaucās Kadijs, pietrūkdamies kājās. — Es, pēc tavām domām, esmu akls, vai? Es būtu pazinis misteru Henriju Mortonu starp simtiem.

—  Jā, Kadij, draudziņ, — atbildēja Dženija, — akls tu gan neesi, bet tik acīgs kā es arī ne.

—  Labi, labi, bet kāpēc tu tagad bāz man to degunā? Un kur tu šajā cilvēkā saskati līdzību ar mūsu misteru Henriju?

—   Es tev pateikšu, — atbildēja Dženija. — Man aizdomas radīja tas, ka viņš slēpj no mums seju un runā pārvērstā balsī, tāpēc es nolēmu viņu pārbaudīt ar sarunām par veciem laikiem, un, kad es pateicu tev par karsto zupu, zini, viņš gan neiesmējās — tam viņš tagad ir par nopietnu —, bet tik blēdīgi paskatījās uz tevi, ka man kļuva skaidrs — viņš saprot, par ko es runāju. Un viss viņa sarūgtinājums par mis Edītes laulībām… Es savā mūžā neesmu redzējusi nevienu vīrieti, kas būtu tik patiesi mīlējis, es gan varētu teikt — vīrieti un sievieti. Atceros vienīgi to, cik slikti kļuva mis Edītei, pirmo reizi izdzirdot, ka viņš un tu (nejaukais palaidni tāds!) nākot ar dumpiniekiem uz Tilitud- lemu… Ko lai tagad iesākam ar šo cilvēku?

—   Ko tad lai es iesāku! — teica Kadijs, ar skubu raudams mugurā dažus apgērl>a gabalus, kurus jau bija paguvis novilkt. — Vai tad es neeju apraudzīt savu saimnieku?

—   Nekurtu, Kadij, neiesi, — mierīgi un apņēmīgi paziņoja Dženija.

—  Sajā sievietē sēž iekšā pats nelabais! — teica Kadijs. — Vai tu domā, ka esmu tāds vīrs kā Džons Tomsons [105] un ka sievišķis izrīkos mani līdz kapa malai?

—   Kāds vīrs tad tu gribi būt? Un kas cits lai tevi izrīkotu, ja ne es, Kadij, draudziņ? — atsvieda Džcnija. — Es tev paskaidrošu visu pēc kārtas. Neviens cits, izņemot mūs abus, nezina, ka šis džentlmenis ir dzīvs, un pēc tā, ka viņš tā slēpjas no visiem, es spriežu, ka viņš ieradies, lai tūlīt dotos atpakaļ, ja mis Edīte būtu apprecējusies vai gatavotos precēties, un tad viņš tos vairs netraucētu. Bet, ja mis Edīte dabūs zināt, ka viņš ir dzīvs, tad, pat stāvot ar lordu Evendcilu pie altāra, viņa atbildēs mācītājam «nē», kad vajadzētu atbildēt «jā».

—   Nu un, — attrauca Kadijs, — kāda man tur daļa? Ja mis Edītei vecā mīlestība patīk labāk par jauno, kāpēc lai viņa negrozītu savu lēmumu, tāpat kā to dara citi? Zini, Dženij, Ilelidejs vēl tagad apgalvo, ka tu viņam esot solījusies.

—   Ilelidejs ir melis, bet tu, Kadij, neesi nekas vairāk kā muļķis, ja klausies viņā. Bet kas attiecas uz jauno lēdiju, tad lai Dievs pasargā viņu no tādas izvēles… Vari būt drošs, ka viss mistera Mortona zelts ir viņa svārku tresēs, un kā gan lai viņš uzturētu lēdiju Mārgaretu un jauno lēdiju?

—   Un kur paliek Milnvuda? — jautāja Kadijs. — Vecais, bez šaubām, novēlēja mūža renti savai saimniecības vadītājai, tāpēc ka neko nezināja par brāļadēlu, l>el vajadzētu tikai labi aprunāties ar veco sievu, un viņi varētu lieliski sadzīvot ar lēdiju Mārgaretu.

—    Gaidi vien, draudziņ, — teica Džcnija. — Tu galīgi nepazīsti viņas, ja iedomājies, ka lādas augstas kārtas lēdijas varētu dzīvot zem viena jumta ar veco Eliju Vilsoni, kad viņas ir par lepnām, lai pieņemtu palīdzību no paša lorda Evendcila. Nē, nē, ja viņa izvēlēsies Mortonu, viņiem būs jādzīvo uz riteņiem.

—   Vecajai lēdijai tas, protams, nenāks par labu, — teica Kadijs. — Viņa neizturēs ne vienu dienu kravas ratos.

—  Tad starp viņiem sāksies strīdiņi par vigiem un torijiem, — turpināja Dženija.

—    Nav vārdam vietas, — piekrita Kadijs, — vecā lēdija dažās lietās ir ārkārtīgi ietiepīga.

—   Un tad, Kadij, — turpināja viņa laulātā draudzene, kas visstiprāko argumentu bija pietaupījusi pašām beigām, — ja šīs laulības ar lordu Evendeilu izjuks, kas noliks ar mūsu atsevišķo māju, sakņu dārzu un ganībām govij? Es domāju, ka tad mums abiem un mūsu jaukajiem bērniņiem būs jādodas plašajā pasaulē.

Un Dženija sāka šņukstēt. Kadijs grozījās gan šā, gan tā, nezinādams, ko iesākt. Beidzot viņš izgrūda:

—   1-abi, siev, vai tu nevari bez tās pinkšķēšanas pateikt, ko lai mēs darām?

—   Nekas nav jādara, — atbildēja Dženija. — Izliecies, ka tu neko nezini par šo džentlmeni, un, lūdzams, nebilsti ne vārda par to, ka viņš bijis te vai tur augšā, kungu mājā! Ja es būtu zinājusi, kas viņš ir, būtu atdevusi viņam pašas gultu, bet mēs ar tevi gulētu kūlī, kamēr viņš aizjāj, bet tagad nekas nav līdzams. Jāpagudro, kā viņu rīt no rīta ātrāk dabūt projām no šejienes, un tad, es tā spriežu, viņš vairs negribēs te atgriezties.

—   Mans nabaga saimnieks! — iesaucās Kadijs. — Tātad es nedrīkstu parunāt ar viņu?

—   Nekādā ziņā nedrīksti, — atteica Dženija. — Tev nav viņš jāpazīst, un es nebūtu tev teikusi, kas viņš ir, ja nebūtu baidījusies, ka rīt tu pats viņu pazīsi.

—   Nu labi, — noteica Kadijs, smagi nopūzdamies, — tad es eju art uz tālo tīrumu; ja jau es nedrīkstu parunāt ar viņu, tad labāk būt ārpus mājas.

—  Ļoti pareizi,dārgumiņ, — atteiea Dženija. — Nav neviena par tevi gudrāka, ja tu mazdrusciņ aprunājies ar mani, tikai nekad nedari neko svarīgu uz savu galvu.

—    Kādās, ka tā tiešām ir, — piekrita Kadijs, — tāpēc ka man allaž ir bijusi kāda vecene vai meitietis, vai kāds cits sievišķis, kas licis man rīkoties pēc sava prāta, nevis pēc mana prāta. Pirmā bija mana māte, — viņš turpināja, noģērbdamies un iekrizdams gultā, — tad lēdija Mārgareta, kas neļāva man domāt ar savu galvu, tad mana māte salēcās ar viņu un katra grūda mani uz diviem ceļiem reizē, un katra vilka uz savu pusi kā Panēs* un velns, kuri gadatirgū plēšas par maiznieku, bet tagad esmu ticis pie sievas, — viņš joprojām murmināja, tīstīdamies segās, — un viņa, kā rādās, visu laiku ved mani pavadā.

—   liet vai es neesmu vislabākais pavadonis, kāds tev jebkad bijis? — jautāja Dženija, kas, ieņemdama vietu blakus vīram un nopūzdama sveci, ar to arī izbeidza sarunu.

Atstājuši šo laulāto pāri atpūšamies, mēs paziņosim lasītājam, ka otrā dienā agri no rīta kalpu pavadībā Ferinovā ieradās divas jātnieces, kurās Dženija sev par lielu pārsteigumu pazina mis lielendenu un lēdiju Fmīliju llamiltoni.

—   Vai man neaiziet un nesakārtot kungu māju? — jautāja Dženija, negaidītās ierašanās apmulsināta.

—    Mums nav vajadzīgs nekas cits kā ārdurvju atslēga, — teica mis Iielendena. — Gjudžils atvērs mazās viesistabas logus.

—   Mazā viesistaba ir aizslēgta, bet slēdzene ir sabojāta, — atbildēja Dženija, attapusies, ka Šī istaba atrodas blakus guļamistabai, kurā viņa iemitinājusi savu ciemiņu.

Angļu tautas leļļu teātra galvenais personāžs, vienmēr mundrs, attapīgs un asprātīgs.

— Tad viņš attaisīs logus sarkanajā viesistabā, — noteica mis belendena un jāja uz kungu māju, bet ne pa to ceļu, pa kuru bija vests Mortons.

«Viss būs pagalam,» nodomāja Dženija, «ja man neizdosies slepus izvest viņu no mājas pa pakaļdurvīm.»

Un viņa satraukta un neziņas mocīta steidzās augšup pa nogāzi.

«Labāk būtu uzreiz pateikusi, ka te apmeties kāds svešs,» viņa prātoja tālāk. «Het tad viņasaicinālu viņu brokastīs. Kungs, glāb mūs! Ko lai es daru? Ke, Gjudžils arī staigā pa dārzu!» viņa pie sevis iesaucās, tuvodamās vārtiņiem. «Un es nedrīkstēšu ieiet no otras puses, kamēr viņš nebūs prom no šejienes. Ak kungs! Kas nu būs ar mums?»

Dženija apstulbusi tuvojās bijušajam virssulainim, lai kaut kā izvilinātu viņu no dārza, bet Džona Gjudžila raksturu nebija izlalnijusi nedz pazemināšana amatā, nedz aizritējušie gadi. Kā daudzi īdzīgi cilvēki, viņš kaut kā nojauta, kas visvairāk ēreina viņa sarunu biedru, un tā arī šoreiz visi Dženijas pūliņi izdabūt Cjudžilu ārā no dārza noveda tikai pie tā, ka vi.ņš ielaida tajā saknes ne mazāk dziļi kā jebkurš krūms. Turklāt, dzīvodams Ferinovā, viņš nelaimīgā kārtā bija sācis nodarboties ar puķkopību un, atstājis visas pārējās rūpes lēdijas Fmīlijas ziņā, tūlīt pēc ierašanās bija veltījis uzmanību puķēm, kuras atradās Gjudžila sevišķā aprūpē un kuras viņš tagad atsēja, aprušināja un laistīja, gari un plaši stāstīdams par katras labajām īpašībām nabaga Dženijai, kas stāvēja viņam blakus, drebēdama un gandrīz vai raudādama aiz uztraukuma, bailēm un nepacietības.

Likās, ka liktenis šajā nelaimīgajā rītā ir apņēmies pieveikt Dženiju. Iegājušas mājā, abas lēdijas tūlīt pamanīja, ka durvis uz mazo viesistabu, uz telpu, kurā Dženija negriliēja laist viņas iekšā tāpēc, ka tā atradās tieši blakus istabai, kur gulēja Mor- tons, ne vien nav aizslēgtas, bet ir pat līdz galam vaļā. Mis Belendenu pārāk nodarbināja pašas šābrīža rūpes, lai viņa pievērstu uzmanību šim apstāklim, un, pavēlējusi kalpam atvērt slēģus, viņa kopā ar draudzeni iegāja šajā istabā.

—   Vēl nav atnācis, — viņa sacīja. — Ko tas varētu nozīmēt? Kāpēc jūsu brālis tik ļoti gribēja, lai mēs satiktos te? Un kāpēc nebrauca uz Dinanas pili, kā ierosināja agrāk? Atzīstos, dārgā Emīlija, ka, neraugoties uz mūsu saderināšanos un jūsu klātbūtni, es neesmu pārliecināta, ka rīkojos pareizi, piekāpdamās viņam.

—  Evendeils nekad nav bijis untumains, — atbildēja viņa māsa. — Esmu droša, ka viņš minēs svarīgus savas rīcības iemeslus, bet, ja viņš to nedarīs, tad es jums palīdzēšu viņu nostrostēt.

—   Visvairāk es baidos, — teica Edīte, — ka viņš ir ļāvis ieraut sevi kādā sazvērestībā, kuru šajā nemierīgajā un nelaimīgajā laikā ir tik daudz. Es zinu, ka sirdī viņš ir ar to briesmīgo Kleverhauzu un tā karaspēku, un domāju, ka viņš būtu tiem pievienojies, ja nebūtu bijis mana tēvoča nāves, kas mūsu dēļ sagādāja viņam papildu grūtības. Cik savādi, ka cilvēks, kas ir tik saprātīgs un tik dziļi izprot padzītās dinastijas kļūdas, ir gatavs upurēt visu tās atgriešanās vārdā!

—   Ko lai es saku? — atbildēja lēdija Emīlija. — Evendeilam tas ir goda jautājums. Mūsu dzimta vienmēr ir bijusi uzticīga karalim, viņš pats ir ilgi dienējis gvardē; vikonts Dandijs daudzus gadus bija viņa komandieris un draugs; daudzi viņa radinieki greizi skatās uz Evendeilu, izskaidrodami viņa bezdarbību ar drosmes trūkumu. Jums jāzina, dārgā Edīte, ka ģimenes saites un sen izveidojušās noslieces bieži ietekmē mūsu rīcību stiprāk nekā abstrakti spriedumi. Bet es ceru, ka Evendeils arī turpmāk nejauksies šajās lielās, kaut arī, taisnību sakot, domāju, ka jūs vienīgā varat viņu atturēt no šāda soļa

—   Un kā lai es to izdaru? — jautāja mis Belendena.

—   Jūs varat sagādāt viņam no Bībeles attaisnojumu neiešanai kopā ar savu karapulku: «Viņš bija apņēmis sievu un tāpēc nevarēja atnākt.»

—   Esmu viņam solījusies, — tik tikko dzirdami sacīja Edīte, — bet ceru, ka viņš mani nestcidzinās.

—   Nē, — teica lēdija Emīlija, — es ļaušu Evendeilam pašam rūpēties par sevi. Tur jau viņš nāk.

—    Palieciet, Dieva dēļ, palieciet! — lūdzās Edīte, mēģinādama aizturēt lēdiju Emīliju.

—   Nē, nē, — atteica jaunā lēdija, iedama projām. — Trešā persona tādos gadījumos paliek muļķa lomā. Kad pasniegs brokastis, atsūtiet pēc manis, es būšu upmalā zem vītoliem.

Ejot ārā no istabas, viņa sadūrās ar lordu Evendcilu.

—   Labrīt, brāl, un ardievu līdz brokastlaikam, — teica jautrā jaunā lēdija. — Ceru, ka paskaidrosi mis Belendenai, kāda iemesla dēļ tu tik agri no rīta traucē viņas mieru.

Un, nesagaidījusi atbildi, viņa izgāja, atstādama abus divatā.

—   Bet tagad, mi lord, — ierunājās Edīte, — vai cs drīkstētu zināt, ko nozīmē jūsu neparastā vēlēšanās satikt mani tik agri?

Edīte jau gribēja piebilst, ka viņai nebūtu vajadzējis piekrist šim priekšlikumam, taēu, paskatījusies uz uzrunāto un ieraudzījusi viņa neparasto, satraukto sejas izteiksmi, aprāvās un tikai izsaucās:

—   Dieva dēļ, kas noticis?

—   Viņa augstības pavalstnieki ir guvuši lielu un izšķirošu uzvaru netālu no Bleretolas, bet ak vai!… Mans drošsirdīgais draugs lords Dandijs…

—    Ir kritis? — jautāja Edīte, uzminēdama frāzes noltcigumu.

—   Pareizi… pilnīgi pareizi… Viņš ir kritis uzvarot, un nav neviena, kas ar saviem talantiem un ietekmi varētu aizstāt viņu karaļa Jēkaba dienestā. Tagad, Edīt, nav laika vilcināties ar mušu pienākuma izpildi. Esmu devis pavēli sagatavot savus padotos, un man šovakar jūs jāatstāj.

—    Ir nedomājiet par to, tnilord, — teica Edīte. — Jūsu dzīvība ir vajadzīga jūsu draugiem, neriskējiet ar to tik neapdomīgi. Ko jūs iespējat viens ar dažiem nomniekiem vai kalpiem, kas jums varbūt sekos, pret gandrīz visas Skotijas bruņotajiem spēkiem, izņemot kalniešu klanus?

—   Uzklausiet mani, Edīt, — teica lords Evendeils. — Es neesmu tik neapdomīgs, par kādu jūs mani varbūt turat, un pašreizējie manas rīcības motīvi nav mazsvarīgi. Miesassardzes gvardi, ar kuriem kopā es tik ilgi esmu dienējis, neraugoties uz Orānas prinča veikto reorganizāciju un virsniecības atjaunināšanu, joprojām ir uzticīgi savam likumīgajam valdniekam un (šajā brīdī viņš pārgāja uz čukstiem, it kā baidītos, ka sienām varētu būt ausis) divi kavalērijas pulki ir zvērējuši pamest uzurpatora dienestu, līdzko uzzinās, ka esmu iebāzis kāju kāpslī, un cīnīties kopā ar mani. Viņi tikai gaidīja, kad Dandijs nokāps no kalniem, bet viņa vairs nav starp dzīvajiem, un kurš no viņa pēctečiem izšķirsies par šo soli, iekāms nav pārliecināts par regulārās armijas atbalstu? Kareivju cīņas spars pa to laiku apdzisīs. Man jāpiespiež kareivji rīkoties apņēmīgi, kamēr viņu sirdis vēl kaist bijušā komandiera vadībā gūtās uzvaras priekā un alkst atriebt šā cilvēka pāragro nāvi.

—  Un jūs, paļaujoties uz šiem vīriem, kurus tik labi pazīstat, — sacīja Edīte, — gribat piedalīties šajā šausmīgajā pasākumā?

—  Jā, gribu, — apstiprināja lords Evendeils. — Tas ir mans pienākums; to prasa mans gods un uzticība karalim.

—  Un to visu jūs darāt, — turpināja mis Belendena, — domājot par princi, kura rīcību, kamēr viņš sēdēja tronī, neviens nenosodīja vairāk kā lords Evendeils?

—   Pilnīgi pareizi, — atbildēja lords Evendeils, — un tāpat, kā es, būdams brīvs pilsonis, iebildu pret viņa jauninājumiem baznīcas un valsts vadībā toreiz, kad viņa rokās bija visa vara, tā esmu pilns apņēmības kā uzticams pavalstnieks aizstāvēt prinča likumīgās tiesības tagad, kad viņam pienākušas sūras dienas. Lai galminieki un lišķi glaimo varai un pamet nelaimes piemeklētos, es nedarīšu ne vienu, ne otru.

—   Bet, ja esat gatavs rīcībai, koes pēc savas vājās saprašanas nesaucu citādi kā par pārsteidzīgu, kāpēc gan jums vajadzēja nolikt šo satikšanos tik neparastā laikā?

—   Vai tiešām jums nav skaidrs, — sacīja lords Evendeils, — ka pirms došanās kaujā es grilx"ju pateikt ardievas savai saderinātajai līgavai? Jautāt man par tik dabiska lūguma iemesliem nozīmē neticēt manām jūtām un pārāk klaji izrādīt pašas vienaldzību.

—    Bet kāpēc jūs gribējāt satikties te, milord, — jautāja Edīte, — un tik noslēpumainos apstākļos?

—  Tāpēc, — viņš atbildēja, ielikdams Edītei rokās vēstuli, — ka man ir vēl viens lūgums, ko es diezin vai uzdrošināšos izteikt pat pēc tam, kad jūs būsit izlasījusi šīs rindas.

Edīte steigdamās un uztraukdamās pārskrēja ar acīm vecmāmiņas vēstulei, i

«Manu dārgo bērniņ,» rakstīja lēdija Mārgareta sev piemītošajā stilā, «es nekad neesmu tāžēlojusēs par rematismu, kas neļauj man sēsties zirgā, kā tagad, kad rakstu šīs rindiņas un kad ļoti gribētu atrasties tur, kur drīz būs šī vēstule, tas ir, Ferinovā kopā ar savu nabaga dārgā Vilija vienīgo bērnu. Bet Dievs negrib, ka esu kopā ar viņu, un es to secinu tiklab no sāpēm, kuras pašlaik ciešu, kā no tā, ka šīs sāpes nepadodas ne kumelīšu kompresēm, ne lauka sinepju novārījumam, ar ko bieži esu palīdzējuse citiem. Tāpēc ka nav iespējams pateikt tieši, man jāpaziņo tev rakstiski, ka jaunais lords Evendeils, >v 451 goda un pienākuma apziņas aicināts dodamies karā, visā nopietnībā lūdza mani, lai, izpildot agrāko lūgumu, tevi un viņu pirms aiziešanas karā savienotu svētās laulības saites, un, tā kā es neredzu nevienu pašu saprātīgu iebildumu, tad ceru, ka arī tu, kas allažiņ esi bijuse labs un paklausīgs bērns, neizdarīsi neko aplamu. Tiesa gan, kādreiz mūsu dzimtā kāzas rīkotas mūsu kārtai vairāk atbilstošā vīzē, nevis slepenībā ar pāris lieciniekiem, itin kā slēpjoties kaklā. Taču pašas debesis un mūsu karalistes iedzīvotāji ir izteikuši vēlēšanos atņemt mums īpašumu, bet karalim troni. Tomēr es paļaujos, ka Viņš atdos troni likumīgajam troņmantniekam un pievērsīs savu sirdi īstenajai protestantiskajai episkopālajai baznīcai, ko es ceru ieraudzīt ar savām vecajām aeēm, tāpatās kā redzēju karalisko ģimeni, kad tā sīvi cīnījās ar tādiem pašiem valdonīgiem uzurpatoriem un dumpiniekiem, kādi valda tagadīt, tas ir, kad viņa visusvētā Augstība, gaišā piemiņā paturamais Kārlis Otrais ar savu apmeklējumu pagodināja manu vienkāršo māju Tililudlemā, ieturēdams tajā rīta maltīti» utt., utt.

Mēs ļaunprātīgi neizmantosim lasītāja pacietību, visā pilnībā citējot liekvāidīgo lēdijas Mārgaretas vēstījumu. Pateiksim tikai to, ka tas beidzās ar pavēli mazbērnam piekrist tūlītējām laulīlām.

—    Es līdz šim nekad neesmu domājusi, — teica Edīte, izlaizdama vēstuli no rokām, — ka lords Evendeils būtu spējīgs uz nekrietnu rīcību.

—   Nekrietnu, Edīt! — iesaucās viņas līgavainis. — Kā gan jūs varat tā dēvēt manu vēlēšanos saukt jūs par savu, pirms es nojums šķiros varbūt uz visiem laikiem?

—   Lordam Evendeilam būtu jāatceras, — sacīja Edīte, — ka, redzot viņa neatlaidību un citas labās īpašības un, man jāpiebilst, apzinoties, ko esam viņam parādā, es pamazām apradu ar domu, ka vienā jaukā dienā man būs jāpiekāpjas viņa vēlmēm, tikai ar noteikumu, ka mani nespiedīs ar steigu pildīt šo solījumu, bet tagad viņš izmanto ietekmi, kāda uz mani ir manai vienīgajai radiniecei, lai steidzinātu mani ar neapdomīgu un pat nesmalkjūtīgu uzmācību. Tādā uzstājīgā un neatlaidīgā lūgumā, milord, ir vairāk patmīlības nekā augstsirdības.

Ix>rds Evendeils, acīmredzot līdz sirds dziļumiem aizskarts, divas trīs reizes pagājās pa istabu, iekāms atbildēja uz šo pārmetumu. Beidzot viņš teica:

—   Es būtu varējis izvairīties no šā sāpīgā apvainojuma, ja būtu pašā sākumā minējis mis Belendenai šā lūguma galveno iemeslu. Pati sevis dēļ viņa šo iemeslu varbūt noniecinās, bet tas ir jāņem vērā lēdijas Mārgaretas interesēs. Mana nāve kaujas laukā atdos visu manu īpašumu tiem, kas ir mantinieki saskaņā ar likumu par majorātu. Ja manu rīcību uzskatīs par nodevību, šo īpašumu uzur- patora valdība var konfiscēt par labu Orānas princim vai kādam viņa favorītam holandietim. Mana cienījamā draudzene un saderi nātā līgava jebkurā gadījumā paliks Ikjz aizgādības un līdzckļiem. liet, ieguvusi lēdijas Evcndcilas tiesīl)as un ienākumus, kā arī iespēju pabalstīt savu vecmāmiņu, Edīte gūs arī zināmu gandarījumu par savu piekrišanu dalīties titulā un l>agātībā ar cilvēku, kas nevar uzskatīt sevi par viņas cienīgu.

Edīti pagalam pārsteidza negaidītais arguments, un viņa bija spiesta atzīt, ka lorda Evendeila bildinājums izskaidrojams ar smalkjūtību un cieņu pret viņu.

—   Un tomēr, — viņa teica, — tiepība, ar kādu mana sirds tiecas atpakaļ pie pagātnes (viņa izplūda asarās), ir tāda, ka es nevaru apspiest sevī nelaimi vēstījošu nepatiku bez vilcināšanās izpildīt savu solījumu.

—    Mēs jau daudzkārt esam apsvēruši šo nepatīkamo apstākli, — teica lords Evendeils, — un es cerēju, dārgā Edīte, ka gan jūsu, gan mani meklējumi ir jūs pilnīgi pārliecinājuši, ka nožēla ir veltīga.

—    Protams, veltīga! — teica Kdīte ar smagu nopūtu, kas pēkšņi kā negaidīta atbalss atkārtojās blakusistabā. Izdzirdot šo skaņu, mis Belendena satrūkās un lords Evendeils ar grūtībām pārliecināja viņu, ka viņa ir dzirdējusi pati savas nopūtas all>alsi.

—    Tā skanēja pārsteidzoši skaidri, — viņa teica, — un gandrīz biedējoši, bet es esmu tā nomocījusies, ka mani uztrauc vismazākais nieks.

Lords Evendeils visādi centās izkliedēt Edītes satraukumu un samierināt viņu ar domu par laulībām, kuras, lai arī sasteigtas, viņš uzskatīja par vienīgo līdzekli jaunās sievietes neatkarības nodrošināšanai. Pūlēdamies panākt savu, viņš atsaucās uz saderināšanos, uz Edītes vecmāmiņas vēlēšanos un pat pavēli, uz to, cik pareizs ir lēmums nodrošināt viņas ērtības un neatkarību, un garāmejot ieminējās par savu seno pieķeršanos, ko viņš bija apliecinājis ar tik daudziem un dažādiem pakalpojumiem. Tos Edīte sajuta jo vairāk, jo mazāk tie tika uzsvērti, un, tā kā viņai nebija nekā cita, ko likt pretī lorda Evendeila neatlaidīgajai prasībai, kā vienīgi nepamatota nevēlēšanās, ko pašai bija kauns pretstatīt tādai augstsirdībai, viņa bija spiesta aizbildināties ar to, ka nav iespējams sarīkot laulību ceremoniju tādā steigā, tādā laikā un vietā. Bet lords Evendeils bija paredzējis visu un līksmā rosībā pavēstīja, ka vārtu sarga mājiņā jau gaida agrākais viņa pulka kapelāns ar uzticamu sulaini, izbijušu tās pašas daļas seržantu, ka arī viņa māsai ir zināms šis noslēpums un ka liecinieku sarakstam, ja mis Belendena vēlas, var pievienot arī 1 ledrigu un tā sievu. Kas atliecas uz viņu satikšanās vietu, tad viņš to izvēlējies tieši ar šo nolūku. Laulībām bija jāpaliek noslēpumā, tāpēc ka lordam Evcndeilam pavisam drīz pēc tām bija slepeni jāaizbrauc; ja viņu kāzas būtu publiskas, šis apstāklis piesaistītu vietējo varas iestāžu uzmanību, kuras to neizskaidrotu citādi kā piedalīšanos kādā bīstamā pasākumā. Ātri izklāstījis šos apsvērumus, izskaidrojis savus nodomus un nenogaidījis atbildi, viņš izsteidzās ārā, lai atsūtītu pie savas līgavas māsu, bet pats tikmēr sameklētu visus pārējos, kuru klātbūtne laulību ceremonijā bija nepieciešama.

Atnākusī lēdija Emīlija ieraudzīja draudzeni mirkstam asarās, kuru iemeslu viņa nesaprata un arī nevarēja saprast, tāpēc ka bija viena no tām meičām, kas laulībā nesaskata nekā apbrīnojama vai noslēpumaina un, piekrītot visiem lorda Evendcila pazinējiem, domāja, ka tāds līgavainis kā viņš nu gan nevar iedvest sevišķu satraukumu. Sīs pārliecības vadīta, Emīlija izsmēla visus parastos iedrošinājuma vārdus, visus līdzjūtības un līdzcietības apliecinājumus, kādus šādos gadījumos mēdz lietot, bet, kad lēdija Emīlija atklāja, ka viņas nākamā svaine ir kurla pret visiem parastajiem mierinājuma vārdiem, kad ieraudzīja, ka asaras ātri un bez rimas tek pa marmorbālajiem vaigiem, kad sajuta, ka roka, ko viņa spieda, lai stiprinātu savus argumentus, viņas plaukstā kļūst auksta, nedzīvi salta un nejūtīga pret viņas glāstiem, līdzcietība viņā atdeva vietu aizvainotam lepnumam un untumainai nepatikai.

— Jāatzīstas, — viņa sacīja, — ka man grūti to saprast, mis Belendena. Pagājuši jau daudzi mēneši, kopš jūs esat apsolījusi precēties ar manu brāli, bet jūs atliekat un atliekai sava solījuma izpildi, it kā būtu jāizvairās no kāda apkaunojoša un augstākā mērā nepatīkama sakara. Manuprāt, es varu lorda Evendeila vietā atbildēt, ka viņš necentīsies iegūt nevienas sievietes roku pret viņas pašas gribu, un, kaut arī esmu viņa māsa, droši varu teikt, ka viņam nav nekādas vajadzības spiest kādu sievieti rīkoties pretēji savām jūtām. Piedodiet man, mis Belendena, bet jūsu pašreizējais izmisums nesola manam brālim laimi, un man jāteic, ka viņš nav pelnījis visas šīs nepatikas un bēdu izpausmes un ka tās man šķiet dīvaina atlīdzība par pieķeršanos, ko viņš apliecinājis tik ilgi un tik dažādos veidos.

—    Jums taisnība, lēdija Emīlija, — teica Edīte, noslaucīdama asaras un cenzdamās atgūt savu parasto izskatu, kaut arī viņu vēl aizvien nodeva trīcošā balss un bālie vaigi. — Jums ir pilnīga taisnība — lords Evendeils nav pelnījis tādu izturēšanos ne no viena un vismazāk no tās, ko viņš pagodinājis ar savu uzmanību. Bet, ja es pēdējo reizi esmu pēkšņi devusi vaļu nevaldāmām jūtām, tad mani mierina tas, ka jūsu brālis, lēdija Emīlija, zina tā iemeslu: es neesmu viņam neko slēpusi, un viņam vismaz nav jābaidās, ka viņš Edītē Belendenā atradīs savas pieķeršanās necienīgu sievu. Tomēr jums ir taisnība, un es esmu pelnījusi jūsu nosodījumu par savu ļaušanos veltīgai nožēlai un sāpīgām atmiņām. Turpmāk tā vairs nebūs, esmu saistījusi savu likteni ar Evendeilu un nolēmusi dalīties tajā ar viņu. Viņam ne par ko nebūs jāžēlojas, un viņa tuviniekiem ne par ko nebūs jādusmojas, nekādas dīkas atmiņas par pagājušo netraucēs man centīgi un aizrautīgi pildīt savu pienākumu, nekādas tukšas ilūzijas nesauks atmiņā pagājušo…

Izrunājot šos vāidus, viņa lēni pacēla pirms tam ar roku aizsegtās acis uz savas istabas pavērto logu ar svina spraislīšiem, briesmīgi iekliedzās un pazaudēja samaņu. Lēdija Emīlija paskatījās uz to pašu pusi, l>el ieraudzīja tikai cilvēka ēnu, kas, liekas, pazuda no loga, un, vairāk Edītes stāvokļa nekā pašas acīm redzētās parādīl>as nobiedēta, sāka saukt pēc palīdzības. Drīz atsteidzās viņas brālis ar kapelānu un Dženiju Denisoni, bet, lai mis Belendenā nāktu pie samaņas, bija vajadzīgi stipri līdzekļi. Tomēr pat tad viņas valoda bija mudžeklīga un nesakarīga.

—  Nespiediet vairs mani, — viņa sacīja lordam Evendeilam, — tas nav iespējams… Debesis un zeme… dzīvie un mirušie ir apvienojušies pret šo nelaimi vēstošo laulību. Ņemiet visu, ko es varu dot — manu māsas cieņu, manu uzticības pilno draudzību. Es jūs mīlēšu kā māsa, kalpošu jums kā dzimtcilvēks, bet nekad vairs nerunājiet ar mani par laulību.

Viegli iedomāties lorda Evendeila pārsteigumu.

—   Emīlij, — viņš teica māsai, — tas ir tavs pirksts… 1.ai nolādēts tas mirklis, kad es nolēmu ataicināt šurpu tevi, — kāda no tavām sasodītajām muļķībām ir padarījusi viņu traku!

—   Goda vārds, brāl, — atbildēja lēdija Emīlija, — pietiek jau ar tevi vien, lai pataisītu trakas visas sievietes Skotijā. Tava mīļotā domā tīt tevi ap pirkstu, bet tu plēsies ar savu māsu, kas pūlējās viņu pārliecināt tavā labā un jau tika mierīgi uzklausīta, kad pēkšņi pa logu paskatījās kāds vīrietis, kuru savā slimajā fantāzijā noturējusi par tevi vai kādu citu viņa sarīkoja mums par velti lielisku traģisku scēnu.

—    Kas tas par vīrieti? Kāds logs? — nepacietīgi jautāja aizkaitinātais lords Evendeils. — Mis Belendena nav spējīga mani muļķot, un, lai notiktu kas notikdams…

—    Klusu, klusu! — teica Dženija, kas bija sevišķi ieinteresēta pārtraukt tālāku izvaicāšanu. — Dieva dēļ, milord, runājiet klusāk, tāpēc ka mana kundze sāk atjēgties.

Tikko atžirgusi no ģīboņa, Edīte vārgā balsī palūdza atstāt viņu vienatnē ar lordu Evendeilu. Visi izgāja no istabas: Dženija ar parasto vienmēr pakalpot gatavas līdzjūtības, lēdija Emīlija un kapelāns — ar pamodušās ziņkārības izteiksmi sejā. Līdzko viņi bija ārā no istabas, Edīte pamāja, lai lords Evendeils apsēžas viņai blakus uz dīvāna; ar nākamo kustību, neraugoties uz lorda pārsteigumu un pretošanos, jaunā sieviete pacēla viņa roku pie lūpām, tad noslīdēja no dīvāna un apskāva viņa ceļus.

—    Piedodiet man, milord! — viņa iesaucās. — Piedodiet man! Man jāizturas pret jums ļoti negodīgi un jālauž sava svinīgā noruna. Jums pieder mana draudzība, mana visdziļākā cieņa, mana vissirsnīgākā pateicība… Jums ir vēl vairāk — mans vārds un solījums… Bet piedodiet man, es neesmu vainīga. Es jūs nemīlu un nevaru precēties ar jums negrēkojot.

—   Jūs murgojat, dārgā Edīte! — teica Evendeils, pilnīgi apjucis. — Jūs ļaujat iztēlei maldināt sevi; tas ir kaut kāds pārkairinātas fantāzijas rēgs; cilvēks, ko jūs vērtējāt augstāk par mani, sen jau ir labākā pasaulē, kur jūsu veltīgā nožēla nevar viņam sekot vai arī, ja varētu, tikai traucētu viņam l>audīt svētlaimi.

—  Jūs kļūdāties, lord Evendeil,— svinīgi sacīja Edīte, — es neesmu ne mēnessērdzīga, ne vājprātīga. Nē, es pati neticētu, ja nebūtu redzējusi savām acīm. Bet, tā kā es viņu redzēju, tad man ir jātie savām acīm.

—  Redzējāt viņu! Ko redzējāt? — ļoti satraukts, jautāja lords Evendeils.

—    Henriju Mortonu, — atbildēja Edīte, izrunādama šos divus vārdus tā, it kā tie būtu pēdējie viņas mūžā, un gandrīz vai noģībdama.

—   Mis Belendenā, — teica lords Evendeils, — jūs izturaties pret mani kā pret muļķi vai mazu bērnu; ja jūs nožēlojat savu solījumu man, — viņš sašutis turpināja, — tad es neesmu no tiem, kas spiedīs jūs pret pašas gribu, bet runājiet ar mani kā ar vīrieti un metiet pie malas šo muļķošanos.

Viņš jau grasījās iet projām, bet pēc Edītes šaudīgā skatiena un bālajiem vaigiem noprata, ka nav notikusi nekāda blēžošanās un ka neatkarīgi no tā, kas būtu iedarbojies uz viņas iztēli, meiteni patiešām ir pārņēmušas neviltotas bailes un šausmas. Viņš ierunājās citādā tonī un lika lietā visu savu daiļrunību, lai nomierinātu Edīti un izdibinātu viņas baiļu īsto iemeslu.

Es redzēju viņu, — atkārtoja Edīte. — Es redzēju Henriju Mortonu; viņš stāvēja pie tā loga un skatījās istabā tajā pašā mirklī, kad es biju gatava atteikties no viņa uz visiem laikiem. Viņa seja bija sakritusies un kļuvusi bālāka nekā parasti; mugurā viņam bija jātnieka apmetnis, seju aizsedza cepures platās malas; sejas izteiksme bija tāda pali kā tajā šausmīgajā rīlā, kad viņu Tilitudlemā pratināja Kleverhauzs. Pajautājiet savai māsai, pajautājiet lēdijai Emīlijai, vai viņa to neredzēja tikpat skaidri kā es. Es zinu, kas viņu uzcēlis no kapa: viņš ir atnācis, lai pārmestu man, ka tajā laikā, kad mana sirds bija kopā ar viņu dziļajā un nedzīvajā jūrā, es dzīros atdot savu roku citam. Milord, starp jums un mani visam ir beigas; lai noliek kas notikdams, viņa, kuras laulība traucē mirušā mieru, nedrīkst precēties.

—   Žēlīgais Dievs! — staigādams pa istabu, iesaucās Evendeils, pats gandrīz vai pazaudējis prātu aiz pārsteiguma un dusmām. — Viņas gaišais prāts ir aptumšojies no tā, ka viņa spiedusi sevi piekrist manam nelaikā izteiktajam, kaut arī labi domātajam lūgumam, bez atpūtas un aprūpes viņas veselība tiks iedragāta uz mūžiem.

Šajā brīdī atvērās durvis un istabā ieklupa llelidejs, kas, revolūcijas laikā kopā ar lordu Evendeilu atstājis miesassardz.es gvardi, bija kļuvis viņam par tādu kā adjutantu; viņa seja bija spokaini bāla un šausmu pārvērsta.

—   Kas tad nu vēl, llelidej? — iekliedzās viņa kungs, pie- trūkdamies kājās. — Vai atkal kādi jaunumi par…

Viņš savaldījās un aprāva bīstamo frāzi pusē.

—  Nē, ser, — teica 1 lelidejs, — nē, tas nav tas, nav arī nekas tam līdzīgs: es redzēju spoku!

—    Spoku! Neglābjamais idiot! — teica lords Evendeils, galīgi pazaudējis pacietību. — Vai tiešām visa cilvēce ir nozvērējusies sajukt prātā, lai aizrautu mani sev līdzi? Kādu spoku, tu, naivuli?

—    Henrija Mortona, vigu priekšnieka pie Bosvelbridžas, spoku, — atbildēja Helidejs. — Viņš aizšāvās man garām kā zibens, kad es biju dārzā.

—  Tas ir kaut kāds vasaras trakums, — teica lords Evendeils, — vai ari kāda nelietīgas izdarības… Dženij, pavadi savu kundzi uz viņas istabu, bet es pamēģināšu noskaidrot, kas tur īsti slēpjas.

Lorda Evendeila meklējumi tomēr bija veltīgi. Dženija, kas būtu varējusi (ja vien gril)ētu) sniegt izsmeļošu paskaidrojumu, bija ieinteresēta atstāt noslēpumu neatklātu, un šīs lietas būtība bija tāda, ka kopš tā laika, kad Dženija bija dabūjusi pilnīgi savā īpašumā darbīgu un mīlošu vīru, aprēķins bija guvis virsroku pār viņas koķetēriju. Izmantojot pirmos apjukuma mirkļus, viņa bija steigšus sakārtojusi istabu blakus viesistabai, lai nekas neliecinātu, ka tur kāds nakšņojis, un pat izdzēsusi pēdas zem loga, pa kuru bija ielūkojies Morlons, lai pirms iziešanas no dārza uzmestu skatienu tai, ko tik ilgi bija mīlējis un tagad zaudēja uz visiem laikiem. Tāpat bija skaidrs, ka dārzā viņš paskrējis garām llelidejam, un no vecākā dēla, kuram Dženija bija likusi apseglot svešinieka zirgu un turēt to gatavu aizjā- šanai, viņa uzzināja, ka Mortons iedrāzies stallī, pasviedis zēnam zelta naudas gabalu, uzlēcis zirgā un briesmīgā ātrumā aizauļojis uz Klaidas pusi. Tādā kārtā noslēpums palika pašu ģimenē, un Dženija nosprieda, ka tur tam arī jāpaliek.

«Protams,» viņa sprieda, «mana kundze un Helidejs gan pazina Mortonu dienas gaismā, liet tas nebūt nenozīmē, ka man vajadzēja pazīt viņu krēslā un sveces gaismā, turklāt viņš visu laiku slēpa seju no Kadija un manis.»

Tāpēc viņa uz visiem lorda Evendeila jautājumiem atbildēja noliedzoši. Kas attiecas uz Hclideju, tad viņš varēja pateikt vienīgi to, ka, ejot iekšā pa dārza vārtiņiem, viņš saticis iedomāto spoku, kas ātrā solī nācis pretī un izskatījies sadusmots un apl)ēdināts.

Ilelidejs teica, ka pazinis viņu pietiekami labi, tāpēc ka ne reizi vien viņu apsargājis un tieši viņam bijis uzdots izlxlgšanas gadījumā pierakstīt šā cilvēka pazīmes, liet tādas sejas kā misteram Mortonam negadījās bieži. Bet kas viņu spiedis apmeklēt zemi, kur viņš nav ne pakārts, ne nošauts, to viņš, I lelidejs, nevarēja iedomāties.

Lēdija Emīlija apstiprināja, ka redzējusi logā vīrieša seju, bet ar to viņas liecība arī bija galā. Džons Gjudžils liecināja, ka nil novil it i causu[106]. viņš bija beidzis darbu dārzā, lai iebaudītu savu rīta malciņu tieši tajā laikā, kad pamanīts spoks. Lēdijas Emīlijas kalps gaidījis rīkojumus virtuvē, un celurtdaļjūdzes attālumā no mājas nav bijis nevienas citas dzīvas būtnes.

Lords Evendeils atgriezās pagalam apjucis un neapmierināts, redzot, ka plāns, ko viņš uzskatīja par šajos īpašajos apstākļos ne mazāk nepieciešamu Edītes interesēs, kā paša laimes nodrošināšanai un kuru viņš bija izstrādājis gandrīz līdz pilnībai, ir sabrucis bez jebkāda redzama vai izskaidrojama iemesla. Pazīstot Edītes raksturu, viņš nevarēja turēt meiteni aizdomās, ka, grozot savu apņemšanos, viņa attaisnojumam izdomājusi sapņu tēlu. Viņš spoka parādīšanos būtu izskaidrojis ar pārkairinātu iztēli, ko satraukuši apstākļi, kuros viņa negaidot bija nokļuvusi, ja llelideja liecība nebūtu saskanējusi ar viņas vārdiem, bet Ilclidejam nebija pamata domāt par Mortonu vairāk kā par jebkuru citu un viņš neko nezināja par mis Belen- denas spoku, kad paziņoja par savējo. No otras puses, likās visaugstākajā mērā neticami, ka Mortons, kas bija tik ilgi un veltīgi meklēts un acīmredzot bija aizgājis bojā, kuģim no Roter- damas nogrimstot kopā ar apkalpi un pasažieriem, varētu būt dzīvs un slēpties zemē, kur viņam vairs nebija iemesla nerādīties atklātībā, tāpēc ka pašreizējā valdība bija labvēlīgi noskaņota pret savas partijas piekritējiem. Kad lords Fvendeils negribīgi uzticēja savas šaubas kapelānam, lai uzzinātu viņa viedokli, viņš bija spiests noklausīties tikai garu lekciju par demonoloģiju, kurā, atsaucoties uz Delrio, Barthuga un l)e- lankra* domām par spokiem, kā arī uz dažādu civillikumu un vispārējo likumu zinātāju domām par liecību dabu, mācītais kungs pasludināja savu noteikto un galīgo spriedumu, ka vai nu tas esot bijis īsts mirušā I lenrija Mortona gars, kura iespējamību viņš kā garīdznieks un filozofs nevarot ne apstrīdēt, ne noliegt, vai arī ka minētais I lenrijs Mortons, vēl būdams in rerurn ruituru[107], šorīt parādījies pats, vai, visubeidzot, ka mis Relendenas un Tomasa llelideja acis esot krāpinājis kaut kāds (Ieceptu) visus[108] vai pārsteidzoša ārēja līdzīl>a. Kura no šīm hipotēzēm ir visticamākā, to zinību vīrs atteicās izlemt, taču viņš pauda gatavību mirt pārliccīl)ā, kašārītasatraukumu izraisījis viens vai otrs nominētajiem iemesliem.

Drīz lordam Evendeilam radās jauns iemesls bažīties. Viņam pavēstīja, ka mis Belendena smagi saslimusi.

— Es nebraukšu projām no šejienes, — viņš izsaucās, — kamēr nezināšu, ka viņas veselībai nedraud briesmas! Es nedz varu, nedz drīkstu viņu pamest, jo, lai kāds būtu viņas slimības tiešais iemesls, to izraisīju es ar savu nelaimīgo uzmākšanos.

Tāpēc viņš palika Ferinovā kā ģimenes viesis, bet, tā kā tur atradās viņa māsa un lēdija Mārgareta Belendena (kas, par spīti savam reimatismam, padzirdējusi par mazmeitas slimību, pieprasīja, lai ved viņu turp), tad šāda rīcība bija dabiska un to nevarēja uzskatīt par nepieklājīgu. Viņš nepacietīgi gaidīja, kad, nekaitējot Fdītes veselībai, būs iespējams galīgi izskaidroties ar viņu pirms došanās uz nemiernieku nometni.

«Viņai nekad nebūs jāskatās uz mūsu saderināšanos,» domāja augstsirdīgais jauneklis, «kā uz līdzekli piespiest viņu stāties laulībā, par ko domājot vien viņa gandrīz vai jūk prātā.»

39. nodaļa

Ai, pakalni, kur sirds man tvīksi! Ai, ēnu pilnais mežs!

Te kādreiz klīdu l>ezrūpīgs, Vēl mazs un hēdām svešs.

«Oda par tālu skatu uz Etonas koledžu »

Ne tikai miesiskas vajadzības un kaites ir visu mūžu pielīdzinājušas pašus apdāvinātākos cilvēkus parasto ļaužu masai. Ir tādi dvēseles saviļņojuma brīži, kad visstiprākais no mirstīgajiem tiek ierindots līdzās visvājākajam no saviem brāļiem un, maksājot meslus cilvēcīgumam, padziļina savas ciešanas ar apziņu, ka, ļaujoties bēdām, pārkāpj reliģijas un filozofijas likumus, ar kuriem ir pūlējies iegrožot savas kaislības un rīcību. Tieši tādā dvēseles stāvoklī nelaimīgais Mortons atstāja Ecrinovu. Zināl, ka Edīte, ko viņš bija mīlējis sen un mīlēja vēl tagad, Edīte, kuras tēls gadiem ilgi bija pildījis viņa dvēseli, taisās precēties ar viņa jaunības dienu sāncensi, kas bija iemantojis tiesības uz viņas sirdi ar tik daudziem pakalpojumiem, ka Edītei nebija iemesla viņam atteikt, — tas bija rūgtāk nekā mocīties neziņā kā līdz šim, kaut arī tas nenāca kā negaidīts trieciens.

Uzturēdamies ārzemēs, viņš vienu reizi bija rakstījis Edītei. Mortons atvadījās no viņas uz visiem laikiem un aicināja viņu aizmirst. Viņš bija lūdzis neatbildēt uz vēstuli, tomēr ilgu laiku bija cerējis, ka viņa neņems vērā šo piekodinājumu. Vēstule nenonāca pie lās, kam bija sūtīta, un, to nezinot, Mortonam atlika vienīgi secināt, ka viņš ir nostumts malā un ai/.mirsts saskaņā ar viņa pašnoliedzošo lūgumu. Viss, ko Mortons pēc atgriešanās Skotijā bija dzirdējis par abu savstarpējām attiecībām, pieradināja viņu pie domas, ka viņš drīkstēs tikai paskatīties uz mis Belendenu kā uz lorda Evendeila līgavu, un pat tādā gadījumā, ja viņa būtu brīva no jebkurām saistībām pret šo cilvēku, Mortons, pēc dabas būdams cēlsirdīgs, nemēģinātu izjaukt šo laulību, iestājoties par savas prombūtnes laikā zaudētajām tiesībām, kuras nebija nostiprinātas ar draugu piekrišanu un kurām grūtības lika ceļā tūkstoš šķēršļu. Ko tad viņš meklēja mājiņā, kur pēc izputināšanas bija atradusi patvērumu lēdija Mārgareta un viņas mazmeita? Viņš piekāpās — mēs esam spiesti to atzīt — pretrunīgai tieksmei, kāda līdzīgā stāvoklī varētu pārņemt daudzus.

Ceļā uz dzimto novadu Mortons nejauši uzzināja, ka abas lēdijas, kuru mājai viņam vajadzēja jāt garām, ir prom, un, izdzirdējis, ka Kadijs ar savu sievu rīkojas te kā viņu uzticami kalpotāji, viņš nespēja atturēties no kārdinājuma apstāties, lai, ja būtu iespējams, noskaidrotu, cik tālu īstenībā pavirzījušās uz priekšu lorda Evendeila attiecības ar mis Belendenu, kas — ak vai! — nebija vairs viņa Edīte. Mēs jau stāstījām, kā beidzās šis neprātīgais eksperiments, un, atstājot Ferinovu, Mortons zināja, ka Edīte vēl aizvien mīl viņu, bet pienākums un gods spieda viņu atteikties no meitenes uz visiem laikiem. Ar kādām jūtām viņam vajadzēja noklausīties lorda Evendeila un Edītes sarunu, kuras lielāko daļu viņam nevilšus gadījās dzirdēt, to lai lasītājs iztēlojas pats, tāpēc ka mēs neuzdrošināmies šīs jūtas aprakstīt. Neskaitāmas reizes viņu sagrāl)a vēlēšanās iejaukties abu sarunā vai iesaukties: «Edīt, es vēl esmu dzīvs!» — bet, atcerējies Edītes doto solījumu un mūžīgo pateicību, ko pats bija parādā lordam Even- deilatn (ar kura ielekmi uz Kleverhauzu viņš pamatoti izskaidroja savu izglābšanos no spīdzināšanas un nāves), viņš atturējās no pārsteidzīgas rīcības, kas varētu vēl pavairot visas šīs ciešanas, taču nenāktu par labu paša laimei. Mortons apspieda šīs patmīlīgās jūtas, kaut arī katrs nervs viņā raustījās šajās mokās.

«Nē, Edīt,» viņš klusībā zvērēja, «es vairs neplosīšu tavas brūces… Lai noliek, kā Dievs lēmis, es nelikšu klāt nc kripatu savu bēdu tai nastai, ko tu nes. Es biju tev miris, kad tu sasaistīji sevi ar solījumu, un tu nekad… nekad neuzzināsi, ka Henrijs Mortons vēl ir dzīvs!»

Pieņēmis šo lēmumu, bet neticēdams, ka spēs to pildīt, un tiekdamies iegūt to nelokāmību, kas, dzirdot Edītes balsi, ik brīdi varēja sašķobīties, viņš izmetās no istabas un pa mazā kabineta stikla durvīm izgāja dārzā.

bet, lai kā Mortons sevi pārliecināja, ka viņa apņēmība ir negrozāma, viņš nevarēja izkustēties no vietas, kur ausīs joprojām skanēja mīļā balss, neizmantojot iespēju kaut zagšus paskatīties pa viesistabas logu un pēdējo reizi ieraudzīt savu mīļoto runātāju. Kad viņš piegāja, lai palūkotos pa logu, likās, ka Edīte ar stingu skatienu veras grīdā, taču viņa pēkšņi pacēla acis un ieraudzīja Morlonu. Līdzko viņas sirdi plosošais kliedziens darīja to zināmu viņas tik pastāvīgās un tik liktenīgās mīlestības nelaimīgajam objektam, Mortons metās bēgt kā fūriju vajāts. Dārzā Mortons paskrēja garām Īlei idejām, viņu nepazīdams vai pat nepamanīdams, uzlēca zirgā un drīzāk instinktīvi nekā apzināti nogriezās pirmajā sānceļā, lai izvairītos no braucamā ceļa, kas veda uz Hamillonu.

Ļoti iespējams, ka tas arī neļāva lordam Evendeilam pārliecināties par reālā Mortona eksistenci: pēc ziņām, ka kalnieši guvuši izšķīrēju uzvaru pie Kilikrenkijas, saskaņā ar valdības pavēli tika modri uzraudzīti visi ceļi, lai novērstu iespējamos jakobītu nemierus Lejasskotijā. Viņi neaizmirsa izlikt sargposteņus arī pie Bosvelbridžas, un, tā kā šie cilvēki nebija redzējuši nevienu ceļinieku dodamies rietumu virzienā, bet viņu biedri Bosvelas ciemā tikpat droši apgalvoja, ka neviens nav devies uz austrumiem, tad spoks, par kura eksistenci tik droši pārliecināta bija Edīte un llclidejs, lorda Evendeila uztverē kļuva vēl noslēpumaināks un galu galā viņš sāka sliekties uz domu, ka Edītes satrauktā un pārkairinātā iztēle ir radījusi mānu, ko viņa teicās redzējusi, bet Ilelidejs neizskaidrojamā kārtā nokļuvis šīs pašas māņticības varā.

Tostarp taka, pa kuru Mortons drāzās tik ātri, cik vien viņa spēcīgais zirgs jaudāja, dažās sekundēs noveda viņu Klaidas malā, kur bija daudz pakavu nospiedumu, tāpēc ka uz šejieni dzina dzirdināt zirgus. Bumaks, kas visu laiku bija aulekšojis, ne mirkli nevilcinoties, metās upē un drīz vien sasniedza dziļumu. Tikai tad, kad dzīvnieks laidās peldus un jātnieks sajuta auksto ūdeni sniedzamies līdz krūtīm, Mortons, kas pirms tam bija kustējies neapzināti, saprata, ka ir jāparūpējas par sevi un cēlo dzīvnieku, ar ko viņš jāja. Kā jau teicams meistars visās lielās, kas prasa no vīrieša drošsirdību un izmaņu, viņš ūdenī prata rīkoties ar zirgu tikpat labi kā pļavā. Viņš vadīja to pa straumi uz leju, uz zemu palieni, kur, kā likās, bija viegli tikt laukā no upes. Pirmo un otro reizi mēģinot izkļūt krastā, zirgu pievīla grunts un tas tik tikko nenogāžas atmuguriski ar visu jālnieku. Pašsaglabāšanās instinkts reti kad kļūdās, pat visbezcerīgākajos apstākļos tas atgriež cilvēka prātu līdzsvarā, ja vien mūs nav pārņēmušas bailes, un par to, ka Mortons pilnīgi atguva pašsavaldīšanos, viņš varēja pateikties draudošajām briesmām. Trešais mēģinājums rūpīgāk un apdomīgāk izrau- dzīlā vietā bija veiksmīgāks par iepriekšējiem, un zirgs ar jātnieku nokļuva drošībā Klaidas kreisajā krastā.

«Bet uz kurieni,» ar rūgtumu sirdī jautāja sev Mortons, « lai d(*Jos tagad? Un vai nav vienalga, pie kāda kompasa punkta turas tāds nožēlojams nelaimes putns? Ak Dievs, ja tas nebūtu grēks, es gribētu, kaut šie tumšie ūdeņi būtu sakļāvušies virs manis un aprijuši manas atmiņas par pagātni un domas par tagadni!»

Tiklīdz jūtu samulsuma izraisītā nepacietība bija izlauzusies uz āru šajos neprātīgajos vārdos, Mortons nokaunējās, ka ļāvis vaļu savai mazdūšībai. Viņš atcerējās,cik bieži dzīvība, ko tagad vilšanās rūgtumā vērtēja tik zemu, bija pasargāta no gandrīz nepārtrauktajām briesmām, kuras viņu bija apsēdušas pēc nostāšanās uz sabiedriskās darbības ceļa.

«Esmu muļķis,» viņš teica sev, «vēl sliktāks par muļķi, ja tik zemu vērtēju dzīvību, ko brīnumainā kārtā tik bieži ir pasargājušas del)esis. Kaut kas šajā pasaulē man taču paliek, kaut vai ciest bēdas, kā vīrietim pieklājas, un sniegt palīdzīgu roku tiem, kam vajadzīga mana palīdzība. Vai ar nupat redzēto un nupat dzirdēto nenoslēdzās tas, par ko es zināju, ka tam ir jānotiek? Viņi abi (Mortons pat domās neuzdrošinājās viņus saukt vārdā) ir apjukuši un nonākuši grūtībās. Viņai ir atņemts mantojums, bet viņš, liekas, gatavojas mesties kādā bīstamā pasākumā, un, ja viņš nebūtu r unājis tik klusi, cs zinātu, kādā. Vai patiešām nav iespējams viņiem palīdzēt vai viņus brīdināt?»

Kamēr Mortons lauzīja galvu par to, piespiezdams sevi izmest no prāta paša vilšanos un veltīt visu uzmanību Edītes un viņas līgavaiņa lietām, piepeši kā caur miglu izlauzies gaismas stars viņu pārsteidza doma par sen aizmirsto Bērlija vēstuli.

«Viņu izputināšana ir šā cilvēka roku darbs,» viņš secināja. «Ja tur vēl kaut ko var līdzēt, tad tikai ar viņa starpniecību vai saņemot no viņa nepieciešamās ziņas. Man viņš jādabū rokā. Lai cik bargs, viltīgs un fanātisks viņš ir, mana atklātība un godīgums ne vienreiz vien ir viņu pieveikuši. Vismaz sameklēšu viņu, un kas zina, vai manis iegūtās ziņas neietekmēs to cilvēku likteni, kurus es nekad vairs neredzēšu un kuri varbūt nekad neuzzinās, ka es pašlaik apspiežu pats savas bēdas, lai, ja tas ir iespējams, viņi būtu laimīgāki.»

So, kaut diezgan nepamatotu, cerību spārnots, viņš pa taisnāko ceļu traucās uz lielceļu, un, tā kā Mortons ielejā pazina katru laku, tāpēc ka jaunības dienās bija te medījis, viņš, pārlēcis pār diviem trim žogiem, bez grūtībām nokļuva uz ceļa, kas veda uz to pašu pilsētiņu, kur bija notikuši «papagaiļa» svētki. Skaidra sava pienākuma izpratne un vīrišķīga nesavtība gandrīz vienmēr nomierina pat tad, ja nedara cilvēku laimīgu. Mortons sāka saspringti domāt, kā atrast Bērliju un kādas ir izredzes iegūt ziņas, kas varētu nākt par labu tai, kuru viņš bija apņēmies aizstāvēt, un beidzot nolēma rīkoties atkarībā no apstākļiem, kādos varētu sastapt meklēto, cerēdams, ka Bērlijs, pēc Kadija vārdiem, atšķēlies no saviem ticības brāļiem prezbiteriešiem, vairs nebūs tik naidīgi noskaņots pret mis Belendenu un tagad piekritīs izlietot varu, kāda, spriežot pēc paša vēstules, viņam bija pār šīs sievietes īpašumu, labvēlīgāk nekā agrāk.

Bija pāri dienas vidum, kad mūsu ceļinieks atradās netālu no sava nelaiķa tēvoča Milnvuda mājas. Tā stāvēja purvainā apvidū starp birztalām, saistīta ar neskaitāmām atmiņām par bijušajiem priekiem un bēdām, un atstāja uz Mortonu skumju iespaidu — patīkamu, satraucošu un vienlaikus nomierinošu, tādu, kādu uz jūtīgu dvēseli, kas pieredzējusi sabiedriskās dzīves pārvērtības un vētras, parasti atstāj atgriešanās vietās, kur aizritējušas bērnu dienas un jaunība. Viņš izjuta stipru vēlēšanos iegriezties šajā mājā.

«Vecā Elisone,» viņš sprieda, «nepazīs mani, lāpāt kā godīgais precētais pāris, ar ko es tikos vakar. Es varu apmierināt savu ziņkārību un doties tālāk, nedarot zināmu viņai, ka esmu dzīvs. Šķiet, viņi teica, ka tēvocis esot novēlējis viņai manu dzimto māju… Nu, lai tā būtu. Man ir tik daudz par ko l)ēdālies, ka es nespēju gausties par tādām nepatikšanām kā šīs, un tomēr man jāatzīst, ka viņš ir izraudzījies dīvainu mantinieci, novēlēdams manai vecajai ņurdētājai ja arī ne slavenu, tad cienījamu senču īpašumu. Nu, lai kā tas arī būtu, vismaz vēlreiz apraudzīšu veco māju.»

Milnvudas māja, kas pat vislabākajos laikos nebija sevišķi pievilcīga, tagad, nokļuvusi vecās saimniecības vadītājas pārziņā, likās divtik drūma. Viss, liesa gan, bija kārtībā: uz pelēkā stāvā jumta netrūka nevienas šīfera plāksnes, šaurajos logos nebija nevienas izsistas rūts. Zāle pagalmā bija saaugusi tik bieza, it kā tur gadiem ilgi cilvēks nebūtu spēris kāju, durvis bija rūpīgi aizslēgtas, un tās, kas veda lievenī, šķiet, nebija ļoti sen virinātas: zirnekļi bija aizauduši priekšā savus tīklus ailai un vērtnēm. Apkārt nemanīja nc mazākās dzīvības pazīmes, līdz beidzot Mortons, pamatīgi izklauvējies, izdzirdēja, ka piesardzīgi tiek pavērts mazais lodziņš, pa kuru parasti aplūkoja apmeklētājus. Viņš ieraudzīja Elisones seju, kurā tām grumbām, kas to klāja tad, kad Mortons atstāja Skotiju, bija nākušas klāt daudzas jaunas; ap galvu viņai bija lakatiņš, no kura apakšas spraucās laukā sirmo matu šķipsnas, kas nc tik daudz rotāja seju, cik vērta to gleznainu; griezīgā, drebošā balsī viņa jautāja, kas klauvētājam vajadzīgs.

—   Es gril>ēlu parunāt ar tādu Elisoni Vilsoni, kura tc dzīvo, — teica 1 lenrijs.

—     Viņas pašlaik nav mājā, — atbildēja misis Vilsone in propriti persona*; viņas galvassegas stāvoklis droši vien ierosināja domu noliegt pašai sevi. — Bez tam jūs esat slikti audzināts, ja jautājat pēe viņas tādā veidā. Jūs varētu nenorit vārdu «mis» un apvaicāties par misis Vilsoni Milnvudu.

—    Piedodiet, lūdzu, — teiea Mortons, pie sevis pasmaidīdams par to, ka vecā Klija sargā savu pašcieņu tikpat cītīgi kā agrāk. — Piedodiet, lūdzu, es esmu iebraucējs, turklāt tik ilgi dzīvojis ārzemēs, ka gandrīz vai esmu aizmirsis savu dzimto valodu.

—   Jūs no svešiem novadiem? — jautāja Klija. — Tad jums varbūt ir gadījies dzirdēt kaut ko par kādu jaunu džentlmeni no mūsu puses, ko sauc Henrijs Mortons?

—    Tādu vārdu, — sacīja Mortons, — esmu dzirdējis Vācijā.

—   Tad pagaidiet, draugs, lūdzu, mazu brītiņu vai arī… nē… apejiet apkāri mājai, tur jūs atradīsit zemas durvis; tās ir aizbultētas, tāpēc ka līdz saules rietam netiek aizslēgtas. Jūs tās atvērsit, tikai pielūkojiet, ka neuzskrienat virsū toverim, tur ir tumšs… Tad jūs pagriezīsities pa labi, pēc tam iesit taisni uz priekšu, atkal pagriezīsities pa labi un nonāksit pie pagraba kāpnēm, un tur jūs atdursities pret virtuves durvīm… Tagad tur ir Milnvudas virtuve… Es noiešu jums pretī, un jūs varēsit pilnīgi mierīgi pateikt man visu, ko būtu gribējis pateikt misis Vilsonei.

Svešam cilvēkam, neraugoties uz Elijas sīkajiem norādījumiem, būtu bijis grūti izkļūt cauri tumšajam eju labirintam, kas veda no pakaļdurvīm uz mazo virtuvīti, taču Henrijs pārāk labi zināja šo līču kuģošanas likumus, lai viņu biedētu Scilla, kas uzglūnēja no vienas puses uz steķiem stāvoša kubla izskatā, un I laribda, kas rēgojās otrā pusē no pagraba vītņkāpņu dziļumiem. Vienīgais šķērslis, ar ko viņš sadūrās, bija kādreiz viņam pašam piederējušā maza, sirdīga spaniela ņurdēšana un aizgūlnīgā riešana; nemaz nelīdzinādamies uzticīgajam Argusam*, tas sagaidīja no ceļojumiem atgriezušos saimnieku kā pilnīgi svešu cilvēku.

«Arī šis šunelis!» nodomāja Morlons, atklājis, ka bijušais mīlulis viņu noraida. «Esmu tā pārvērties, ka neviena dzīva būtne, ko esmu pazinis un mīlējis, mani vairs nepazīst!»

Šajā brīdī viņš bija nonācis līdz virtuvei, un drīz vien atskanēja Elijas augsto papēžu dipoņa, tai ar klaudzieniem uz kāpnēm piebalsoja kūja, uz kuras sirmgalve balstījās un ar kuru vienlaikus taustīja pakāpienus; tas vilkās diezgan ilgi, līdz viņa sasniedza virtuvi.

Mortonam pa to laiku bija iespēja noskatīties vienkāršajos mājas darbos, ar kuriem tagad pilnīgi pietika viņa senču mājā. Uguns bija iekurināta tādā veidā, lai uz visstingrāko taupītu kurināmo, kaut arī apkārtnē bija papilnam akmeņogļu, un māla podiņš, kurā tika gatavotas pusdienas večai uti viņas kalponei visiem darbiem, gadus divpadsmit vecai meitenei, ar tievu šķidru garaiņu strūkliņu pavēstīja, ka, neraugoties uz iegūto bagātību, Elija nebūt neēd labāk.

Kad viņa ienāca, gan galva, ko viņa iedomīgi palocīja, gan seja, kurā ātri aizskarams sapīkums, kas bija iesakņojies aiz ieraduma un mājas ļaužu iecietības dēļ, cīnījās ar iedzimtu sirsnību un labsirdību, gan malu sakārtojums, gan priekšauts, gan zilie rūtotie svārki — viss bija gluži kā veco laiku Elijai, tikai mežģīņotais priekšautiņš, steigā aplikts par godu ciemiņam, un vēl šādi tādi greznuma nieciņi iezīmēja atšķirību starp misis Vilsoni, Milnvudas muižas mūža saimnieci, un tās pašas muižas mirušā īpašnieka saimniecības vadītāju.

Odiseja suns, kas vienīgais pazina savu saimnieku pēe ilgas prombūtnes (Homēra <•')diseja»).

—    Ko jūs vēlējāties no misis Vilsones, ser? Ks esmu misis Vilsone, — tādi l)iju viņas pirmie vātdi, tāpēc ka tās pieeas minūtes, ko viņa bija veltījusi savai tualetei, bija devušas viņai tiesības, kā viņa uzskatīja, saukties savā skanīgajā vārdā un pārsteigt viesi ar pašas žilbīgo spožumu. Izjūtas, ko plosīja atmiņas par pagātni un domas par tagadni, bija tā pārņēmušas Mortonu, ka viņam būtu grūti atbildēt, pat ja viņš zinātu, ko lai atbild. Bet, tā kā Mortons nebija izdomājis, par ko uzdoties, slēpjot savu īsto vārdu, tad viņam bija vēl viens iegansts palikt klusam. Misis Vilsone ar neizpratni un zināmām bažām atkārtoja jautājumu:

—   Ko jūs vēlējāties no manis, ser? Jūs teicāt, ka esat pazinis Henriju Mortonu?

—   Piedodiet, kundze, — atbildēja I lenrijs, — bet es runāju parSailasu Mortonu.

Vecās sievietes seja izstiepās.

—    Tātad jūs pazināt viņa tēvu, nelaiķa Milnvuda brāli? Ārzemēs gan jūs viņu nevarējāt redzēt, manuprāt… Viņš atgriezās mājās, kad jūs vēl nebijāt piedzimis. Un es domāju, ka jūs man pateiksit ko jaunu par nabaga misteru Henriju.

—    Par pulkvedi Mortonu es uzzināju no sava tēva, — paskaidroja 1 lenrijs. — Par Mortonadēlu es zinu maz vai nezinu tikpat kā neko; klīst baumas, ka viņš gājis l>ojā svešumā, ceļā uz I lolandi.

—  Tā droši vien arī ir, — nopūzdamās sacīja sirmgalve, — un tas manām vecajām acīm ir maksājis daudz asaru. Viņa tēvocis, nabadziņš, izlaida garu ar viņa vārdu uz lūpām. Viņš tieši deva man sīkus norādījumus par maizi, vīnu un brendiju savu Inlru mielastā un to, cik bieži cepure jālaiž apkārt starp sanākušajiem (viņš, gan dzīvs, gan pie miršanas būdams, bija prātīgs, taupīgs un neatlaidīgs vīrs), un tad viņš man teica: «Elij (viņš mani sauca par Kliju, mēs bijām veci paziņas), Elij, dzīvojiet taupīgi un nelaidiet mantu ārā no rokām tāpēc, ka Milnvudas Mortonu vārds ir izdzisis kā vecas dziesmas pēdējā skaņa.» Un pēc tam viņš kļuva arvien vārgāks un vārgāks un neteica vairs ne vārda, tikai kaut ko nomurmināja, ko — to mēs nevarējām saprast, kaut ko par nopilējušu sveci, ar ko pietiek, lai redzētu mirstot… Viņš nekad nevarēja ciest notecējušu svcci, bet te, kā par nelaimi, tāda stāvēja uz galda.

Kamēr misis Vilsone stāstīja par vecā skopuļa dzīves pēdējiem mirkļiem, Mortons neapnikdams pūlējās tikt vaļā no uzmācīgi ziņkārā suņa, kas, attapies no sākotnējā pārsteiguma un atdzīvinājis agrākās atmiņas, pēc ilgas ošņāšanas un pētīšanas bija sācis draiskoties un lēkt virsū svešiniekam, tādējādi draudot kuru katru mirkli viņu nodot. Beidzot, zaudējis pacietību, Mortons nenoturējās un nokaitināts uzsauca:

—   Ej nost, Elfin! Ej nost, ser!

—   Jūs zināt, kā sauc mūsu suni? — negaidītā atklājuma pārsteigta, iesaucās vecā dāma. — Jūs zināt, kā sauc mūsu suni? Bet tas nav nekāds parasts vārds. Un arī dzīvnieks jūs pazīst, — viņa turpināja vēl uztrauktākā un spalgākā balsī. — Dievs, pasargi! Tas taēu ir mans zēns!

To teikdama, nabaga sirmgalve apkrita Morlonam ap kaklu, sažņaudza viņu savos apkampienos, sāka skūpstīt, it kā viņš tiešām būtu pašas dēls, un raudāja no prieka. Izvairīties no atbildes nebija iespējams, paija viņam vēl pieliktu dūšas izlikties. Viņš sirsnīgi apskāva Eliju un sacīja:

—  Jā, mīļā Elij, esmu dzīvs un pateicos jums par jūsu agrāko un tagadējo laipnību un priecājos, ka ir vismaz viens draugs, kas mani apsveic ar atgriešanos dzimtajā zemē.

—   Draugi! — iesaucās Elija. — Jums būs daudz draugu… jums būs daudz draugu, tāpēc ka jums būs nauda, manu saldu- miņ, jums būs nauda. I,ai Dievs dod, ka jūs mācētu ar to rīkoties kā pienākas! Bet, ak kungs, — viņa turpināja, ar trīcošo roku atstumdama Mortonu un ielūkodamās viņam sejā, it kā lai no piemērotāka attāluma saskatītu lajā ne tik daudz laika, eik ciešanu atstātās pēdas, — ak tu kungs, jūs taču esat pavisam pārvērties, saldumiņ! Seja jums kļuvusi bāla, acis iekritušas, glītie vaigi tumši un saulē iedeguši. Ak, nolādētie kari! Cik daudz jauku seju tie pazudina! Kad tad jūs atjājāt, saldumiņ? Kur bijāt? Ko jūs tur darījāt? Kāpēc nerakstījāt mums? Kā tas nāca, ka paklīda valodas par jūsu nāvi? Un kāpēc jūs ienācāt pats savā mājā slepeni, uzdodamies par svešu, un tā pārbaidījāt nabaga veco Kliju? — viņa nobeidza, smaidīdama caur asarām.

I'agāja zināms laiks, kamēr norima paša Mortona sabangotās jūtas un viņš varēja pastāstīt lādzīgajai večiņai to, par ko mēs pavēstīsim lasītājam nākamajā nodaļā.

40. nodaļa

Ir pazaudējis titulu OmerLs, Jo tuvu draudzējies ar Ričardu, Jurus tagad jāsauc- tas par Ratlendu.

* Riča rtis II»

No virtuvītes viņi pārgāja uz tnisis Vilsones masām izklāto istabu, uz to pašu, kurā viņa bija mitinājusies, būdama saimniecības vadītāja, un kuru negribēja atstāt. Te, viņa sacīja, nevelkot caurvējš kā ēdamistabā, kas esot bīstams viņas reimatismam, un te viņai esot ērtāk nekā nelaiķa godavīra Milnvuda istabā, kur viņai uznākot bēdīgas domas, bet, kas attiecas uz lielo ozolkoka viesistabu, tad to atslēdzot tikai tāpēc, lai izvēdinātu, izmazgātu un noslaucītu putekļus, kā no laika gala darīts viņu mājā, turklāt vissvinīgāko svētku reizēs. Tā tur viņi iekārtojās ar mašām izklātajā istabā starp podiem ar visādiem sālījumiem un ievārījumiem, ko bijusī saimniecības vadītāja joprojām pēc paraduma gatavoja, kaut arī nedz viņa pali, nedz kāds cits nekad nenobaudīja šos labumus.

Pielāgojot savu stāstījumu klausītājas sapratnei, Mortons īsi pavēstīja, ka kuģis aizgājis lx>jā ar visu apkalpi un pasažieriem, izņemot divus trīs vienkāršus matrožus, kas savlaikus nodrošinājušies ar laivu un jau gatavojušies atirties no kuģa, kad viņš negaidīti un pret viņu gribu no klāja iclēcis pie tiem un uzmeties par ceļabiedru. Izkāpis malā Flisingcnē, viņš kā par laimi saticis kādu vecu virsnieku, kas savā laikā dienējis kopā ar viņa tēvu. Paklausot šā cilvēka padomam, viņš atturējies no tūlītējas došanās uz I lāgu un vispirms nosūtījis uz prinča galmu ieteikuma vēstules.

«Mūsu princim,» teicis vecais karavīrs, «pagaidām ir jāuztur labas attiecības ar savu sievastēvu un jūsu karali Kārli, un, ja jūs tuvosities viņam kā no Skotijas izraidītais, viņš rīkotos neapdomīgi, jūs atbalstot. Tāpēc gaidiet prinča pavēles un ne- plijieties viņam virsū, ievērojiet visstingrāko piesardzību un nerādieties cilvēkos, pieņemiet citu vārdu, izvairieties no britu bēgļu sabiedrības, un varat būt drošs, ka jums nebūs jānožēlo sava apdomība.»

Sailasa Mortona vecais draugs spriedis pareizi. Pēc diezgan ilga laika Orānas princis, ceļodams pa Savienotajām provincēm, ieradies pilsētā, kur, neziņas un piespiedu inkognito mocīts, joprojām uzturējies Mortons. Viņam bijusi noteikta privāta audience, kuras laikā princis izteicies cildinoši par viņa prātu, piesardzību un liberālajiem uzskatiem par grupējumiem viņa tēvzemē, par to rīcības motīviem un mērķiem.

«Es labprāt paturētu jūs pie sevis,» teicis Vilhelms, «bet tas nevarētu neaizvainot Angliju. Bet kaut ko es jūsu labā darīšu, un par to jums jāpateicas tiklab cieņai pret jūsu paustajiem uzskatiem, kā man iesniegtajām rekomendācijām. Te būs norīkojums uz Šveices pulku, kas pašlaik izvietots kā garnizons vienā no attālām provincēm, kur jūs nez vai sastapsit kādu savu tautieti. Palieciet ari turpmāk kapteinis Melvils, un lai vārds Mortons pagaida līdz labākiem laikiem.»

—   Tā sākās mans dienests, — turpināja Mortons, — un manus nopelnus dažādās sakarībās izcēla viņa karaliskā augstība, kamēr nebija izkāpis krastā Britānijā kā mūsu politiskais atbrīvotājs. Ar viņa pavēli izskaidrojams, kāpēc es nedevu ziņu par sevi nedaudzajiem draugiem Skotijā, un mani nebūt neizbrīnī baumas par manu nāvi, ņemot vērā kuģa bojāeju un to, ka man neradās izdevība izmantot pārveduma vekseļus, kurus es saņēmu, pateicoties dažu draugu labajai sirdij, bet šis apstāklis apstiprināja ziņu, ka esmu dabūjis galu.

—   Bet, mans dārgais, — jautāja misis Vilsonc, — vai tiešām jūs Orānas prinča galmā nesatikāt nevienu skotu cilvēku, kas jūs pazītu? Es gan domāju, ka Mortonu no Milnvudas pazīst visā šajā zemē.

—   Mani ar nolūku nosūtīja dienēt patālāk, — paskaidroja Mortons, — kur es atrados diezgan ilgi, tā ka diezin vai kāds cits, izņemot jūs, Elij, ar jūsu sirsnīgo iejūtīgumu būtu pazinis jaunekli Mortonu tagadējā ģenerālmajorā Melvilā.

—    Melvils bija jūsu māmuļas meitasvārds, — teica misis Vilsonc, — liet Mortons manām vecajām ausīm skan daudz patīkamāk. Un, kad jūs pārņemsit savu muižu, jums būs jāņem atpakaļ arī savs vecais vārds un tituls.

—   Es nedomāju steigties near vienu, ne ar otru, Elij, man ir daži iemesli vēl kādu laiku slēpt no visiem, izņemot jūs, to, ka esmu dzīvs, bet, kas attiecas uz Milnvudas pārvaldīšanu, tad tā ir labās rokās.

—  Labās rokās, saldumiņ! — kā atbalss atsaucās Elija. — Vai tiešām, to sakot, jūs domājat par manējām? Nomas maksa un zemes lietas man ir gatavās mocības. Un tomēr es negribēju ņemt palīgu, kaut arī Vilijs Maktrikits nelikās mierā un mēģināja pie- laizīties, bet es esmu pārāk veca kaķene, lai mestos pakaļ salmiņam, ko velk man gar degungalu. Tā arī viņam neizdevās man pieglaimoties, kā viņš bija pieglaimojies daudziem citiem. Un l)ez tam es domāju, ka jūs tomēr atgriezīsities, ēdu pa druskai savu putru un piena zupu un turēju visu kārtīl)ā, kā jau jūsu nal>aga tēvoča laikā biju radusi, un man būs liels prieks redzēt, ka jūs kļūstat bagāts un veiksmīgi tiekat galā ar īpašumu… Jūs droši vien to iemācījāties Holandē — esmu dzirdējusi runājam, ka viņi esot taupīgi ļaudis. .1 ums gan būs jātur māja drusku bagātāka, nekā turēja vecais nabaga Milnvuds, un vēl es ieteiktu jums ēst vairāk gaļas, kaut vai trīsreiz nedēļā — tas atbrīvo vēderu nogāzēm.

—  Parunāsim par visu to citreiz, — sacīja Mortons, pārsteigts par neparasto augstsirdību, kas Elijas domās un rīcībā sadzīvoja ar parastu sīkstulību, un dīvaino pretstatu starp viņas laupīšanas kāri un vienaldzību pret pašlabumu. — Jums jāzina, — turpināja Mortons, — ka esmu ieradies te tikai uz dažām dienām ar īpašu svarīgu valdības uzdevumu, tāpēc, Elij, ne vārda par to, ka esat mani redzējusi. Kādu citu reizi es jums sīki izstāstīšu par saviem nodomiem un mērķiem.

—   Lai notiek pēc jūsu prāta, mans prieks, — atbildēja Elija. — Es protu klusēt ne sliktāk kā mani kaimiņi, un vecais labais Milnvuds, godavīrs, to zināja un stāstīja, kur glabā savu naudu, l>cl lielākā daļa cilvēku to slēpj kā vien varēdami, bet iesim nu, manu saldumiņ, es jums parādīšu mūsu ozolkoka zāli, cik lieliski tā uzkopta, it kā es būtu dienu no dienas gaidījusi jūs atgriežamies… Es nevienu nelaidu tur iekšā un visu darīju pati savām rokām. Tā man bija pat tāda kā izklaidēšanās, kaut arī asaras saskrēja acīs un es pati sev teicu: kāda man vajadzība noņemties ar kamīna režģiem, paklājiem, spilveniem un daudzajiem vara svečturiem? Tic, kam pieder šīs mantas, taču nekad neatgriezīsies.

Ar šiem vārdiem viņa vedināja Mortonu uz savu sanctum sanctorum*, ko viņa katru dienu kopa un tīrīja, tāpēc ka tās uzturēšana priekšzīmīgā kārtībā viņai bija goda jautājums un sirdslieta. Morlons, ieejot aiz viņas šajā istabā, izpelnījās pārmetumu, ka «nav noslaucījis zābakus», un tas liecināja, ka Elija nav atmetusi paradumu pavēlēt. Nonācis ozolkoka viesistabā, viņš nevarēja neatcerēties godbijīgās bailes, ar kādām, zēns būdams, bija spēris tc kāju tajās retajās reizēs, kad viņam bija atļauts ienākt šajā telpā; toreiz viņš uzskatīja, ka līdzīga zāle nav atrodama nekur citur, ja nu vienīgi valdnieku mājokļos. Nebija grūti iedomāties, ka šie krēsli, kam bija ar vilnas dziju izšūti sēdekļi, īsas melnkoka kājiņas un augstas stāvas atzveltnes, ir zaudējuši viņa acīs savu kādreizējo pievilcību, ka lielajiem malkas paliktņiem no vara vairs nav kādreizējā spožuma, ka zaļie vilnas gobelēni vairs neizskatās pēc Arasas steļļu meistardarbiem [109] un ka visa istaba kopumā liekas tumša, drūma un neiepriecinoša. Tomēr bija divi priekšmeti — «Tie divu nevienādu brāļu tēli», kas, lai arī tikpat atšķirīgi kā Hamleta aprakstītie, izraisīja Mortonā daudz pārdomu un izjūtu. Vienā portretā bija attēlots viņa tēvs visā augumā un pilnā apbruņojumā, pozā, kas liecināja par tā vīrišķīgo un stingro raksturu, otrā bija parādīts viņa tēvocis samtā un brokātā, un likās, ka tam ir kauns pašam par savu greznumu, kaut arī par to viņš bija pateicību parādā gleznotāja devībai.

— Tā bija ērmota iedoma, — teica Elija, — ieģērbt godājamo sirmgalvi tajā dārgajā tērpā, ko viņš savu mūžu nebija valkājis, nevis pašaustajos pelēkajos svārkos ar šauro izgriezuma apkan- tējumu.

Sirds dziļumos Mortons pilnīgi piekrita viņai, tāpēc ka džentlmeņa tērps viņa radagabala lempīgajai figūrai piestāvēja tikpat slikti, kā taisnprātīga vai augstsirdīga izteiksme piestāvētu viņa skopuļa un mantrauša sejai. Viņš atstāja Eliju, lai pakavētos tuvējā mežā, kur viņam bija daži iemīļoti stūrīši, bet saimniecības vadītāja pa to laiku gatavoja papildinājumu tām pusdienām, kuras bija taisījusi sev; šis apstāklis, kas citādā ziņā nebija ievērības cienīgs, maksāja dzīvību vienai vistai, kura, ja nebūtu atgadījies tik svarīgs nolikums kā Henrija Mortona ierašanās, būtu kladzinājusi līdz sirmam vecumam, iekāms Elija sadūšotos uz tādu izšķērdību kā nokaut un apēst vistu. Pusdienojot viņi runāja par veciem laikiem un Elijas nākotnes plāniem, turklāt viņa nešaubījās, ka jaunais kungs rīkosies tikpat apdomīgi kā vecais, bet sev paredzēja apsviedīgas saimniecības vadītājas lomu. Mortons ļāva vecajai sievai priecāties par saviem nomoda sapņiem un celt gaisa pilis un gaidīja piemērotāku brīdi, lai paziņotu par savu nodomu atgriezties kontinentā un tur arī palikt uz dzīvi.

Pēc tam viņš novilka karavīra tērpu, jo tas, pēc viņa prāta, varēja apgrūtināt bērlija meklējumus. Viņš to nomainīja ar pelēku kamzoli un apmetni, kurus bija valkājis agrāk, dzīvodams Milnvudā, un kurus misis Vilsone izņēma no valriekstu koka tīnes, kur bija tos glabājusi, neaizmirsdama laiku pa laikam iztīrīt un izvēdināt. Mortons paturēja zobenu un šaujamos, bez kuriem šajos nemierīgajos laikos reti kāds devās ceļā. Kad viņš parādījās savā jaunajā ietērpā, misis Vilsone vispirms nopriecājās, ka tas viņam piestāvot labi un, kaut arī viņš neesot kļuvis resnāks, tomēr izskatoties vīrišķīgāks nekā toreiz, kad aizvests no Milnvudas. Pēc tam viņa gari un plaši runāja par to, cik izdevīgi ir saglabāt vecas drēbes, kuras viņa dēvēja par «sagatavēm jaunām», un ņēmās stāstīt par nelaiķim Milnvudam piederējušo samta apmetni, kas vispirms pārtaisīts par kamzoli, pēe tam par biksēm un ikreiz izskatījies gluži kā jauns, bet šajā brīdī Mortons pārtrauca vēstījumu par apmetņa pārtapšanu, lai atvadītos no viņas.

Mortons diezgan stipri apbēdināja Kliju, teikdams, ka viņam jāaizjāj šovakar pat.

—   liet uz kurieni jūs dodaties? Un ko jūs gribat darīt? Un kāpēc negribat pārnakšņot savā mājā pēe tam, kad tik ilgi esat bijis prom no mājām?

—   Kszinu, ka tas nav pieklājīgi, Klij,bet citādi nevaru; tāpēc jau arī gribēju noslēpt jums, kas es esmu — es taču zināju, ka jūs tik lēli vis nelaidīsit mani vaļā.

—   Uz kurieni tad jūs jājat? — vēlreiz jautāja Klija. — Vai kāds mirstīgais ir redzējis tādu kā jūs: ieskrien uz brīdi un atkal aizdrāžas kā no loka palaista bulta!

—  Man ir jājāj, — teica Mortons, — pie Nīla Kleina dūdinieka «Pajumtē». Kā jūs domājat, vai es varēšu paliki tur pa nakti?

—   Pa nakti? Skaidrs, ka varēsit, — atbildēja Klija, — un par to jums arī kārtīgi noplēsīs. Puisēn, to gan es varu pateikt, ka jūs esat pazaudējis prātu tajās svešajās zemēs: padomā vien — maksāt naudu par vakariņām un gullu, kad gan vienu, gan otru var dabūt par velti un jums vēl pateiks paldies, ja pieņemsit uzaicinājumu!

—  Ticiet man, Klij, — sacīja Mortons, vēlēdamies darīt galu šai pierunāšanai, — tās ir ļoti svarīgas darīšanas, no kurām es varu gūt lielu labumu un kurās nevaru palikt zaudētājos.

—   Ks nekādi nesaprotu, kā tas var būt — jūs sākat ar to, ka esat gatavs izsviest par savām vakariņām divus labus skotu šiliņus, bet jaunie jau ir pārgalvīgi un cer, ka tā var tikt pie naudas. Mans nabaga vecais saimnieks rīkojās daudz prātīgāk un nekad nešķīrās no naudas, ja bija ticis pie tās.

Palikdams pie sava, Mortons atvadījās no Klijas un uzlēca zirgā, lai dotos uz pilsētiņu, vispirms gan izdabūjis no sirmgalves svinīgu solījumu klusēt, iekams viņa atkal neieraudzīs viņu vai neizdzirdēs par viņu.

«Ks neesmu nekāds tērmanis,» viņš domāja, lēni jādams uz pilsētu, «l>et, ja sāktu saimniekot kopā ar Kliju, kā viņa ir iedomājusies, tad, manuprāt, nepaietu ne nedēļa un mana izšķērdība salauztu šīs lādzīgās vecenītes sirdi.»

41. nodaļa

Kur jautrais saimnieks ir, Kā solījāt?

Es esmu radis vienmēr Ar viņu parunāt.

« Mīlēt āja ceļoju ms »

Mortons bez vērā ņemamiem piedzīvojumiem nonāca pilsētiņā un apmetās mazajā krodziņā. Ceļā viņam ne vienu reizi vien bija ienākusi prātā doma, ka tikai šis atkal uzvilktais tērps, ko viņš bija valkājis jaunīlvl, kaut arī visādā ziņā bija ērtāks, neapgrūtinātu inkognito saglabāšanu, bet nedaudzie karagājienu un klejojumu gadi bija tā pārvērtuši Mortona ārieni, ka viņš bija stingri pārliecināts — šajā pieaugušajā vīrietī, kura seja liecināja par apņēmību un apdomību, neviens neatpazītu to nepieredzējušo un biklo jaunekli, kas bija uzvarējis «papagaiļa» šaušanas sacensībās. Vienīgi varēja gadīties, ka kāds no vigiem, kurus viņš bija vedis kaujā, atcerētos Milnvudas strēlnieku komandieri, bet no šā riska, ja tāds vispār pastāvēja, tik un tā nebija iespējams izsargāties.

«Pajumte» bija pilna un likās bieži apmeklēta; acīmredzot tā joprojām nebija zaudējusi savu popularitāti. Nīls bleins, vēl taucīgāks un nelaipnāks kā senos laikos, ar savu ārieni un izturēšanos lika saprast, ka viņa naudas maks ir uzblīdis ne mazāk kā miesas: Skotijā krodzinieka pakalpība pret apmeklētājiem ir jo mazāka, jo labāk viņam sokas darījumi. Viņa meita tagad izskatījās pēc spraunas bufetnieces, kas palikusi nesatricināma šajā mīlestības un kara gaisotnē, kura varbūt varētu viņu samulsināt, pildot šos pienākumus. Abi veltīja Mortonam tieši tik daudz uzmanības, cik varētu sagaidīt svešinieks, kas ceļo bez pavadoņiem, tajos laikos, kad pavadoņi jo sevišķi norādīja uz augstu kārtu. Viņš spēlēja tieši to lomu, kas atbilda viņa ārējam izskatam: aizgāja uz stalli paskatīties, vai zirgs ir pabarots, tad atgriezās krogā un, apsēdies pie galda kopējā istabā (pieprasīt sev atsevišķu tajās dienās būtu bijis iedomības kalngals), atklāja, ka atrodas tajā pašā istabā, kur pirms dažiem gadiem bija atzīmēta viņa uzvara «papagaiļa» šaušanas sacensībās, šis jocīgais notikums, kam bija tik daudz smagu seku.

Kā viegli iedomāties, Mortons juta, cik stipri ir pārvērties kopš tām dzīrēm, un tomēr, paskatījies apkārt, redzēja, ka «Pajumtes» apmeklētāji sevišķi neatšķiras no tiem, kas šajā vietā iegriezās agrāk. Pāris pilsētnieku malkoja savu «lāsīti brendija», pāris dragūnu zvilnēja pie duļķainā ela un lādēja mierīgos laikus, kas liedza viņiem labāku cienastu. Viņu komets gan nespēlēja rieuraču ar sulanā ģērbušos garīdznieku, tomēr pa malciņam vien dzēra tuņui miraltilLs [110] kopā ar pelēkā apmetnī tērptu prezbiteriešu mācītāju. Aina bija cita un tomēr tā pati, atšķīrās vienīgi personāži, l)et to raksturs kopumā bija tāds pats.

«Kaut arī cilvēce līdzīgi paisumam un bēgumam uzplūst un noplok,» vērdamies apkārt, prātoja Mortons, «vienmēr atradīsies pietiekami daudz to, kas aizņems nejaušības atbrīvoto vietu, un savās parastajās dzīves nodarbībās un izpriecās cilvēki nomainīs cits citu kā lapas tajā pašā kokā, ar tām pašām atšķirīgajām iezīmēm un to pašu vispārējo līdzību.»

Dažas minūtes nogaidījis, Mortons, kas no pieredzes zināja, kā visdrīzāk nodrošināt krodzinieka laipnību, pasūtīja pinti sarkanvīna un, kad smaidošais saimnieks parādījās ar alvas trauku, kurā putoja tikko no mucas ielaists vīns (tajos laikos nebija pieņemts pildīt vīnu pudelēs), uzaicināja to apsēsties un kopīgi iebaudīt viņacienastu. Sis uzaicinājums ļoti gāja pie sirds Nīlam bleinam, kas, lai gan negaidīja to gluži no kaira apmeklētāja, kam negadījās labāka sabiedrība, tomēr diezgan bieži tika uzaicināts pasēdēt kopā, un tas viņu nepavisam nedz mulsināja, nedz arī pārsteidza. Viņš apsēdās blakus viesim nošķirtā kaktiņā pie pavarda, svešinieka skubināts, izdzēra gandrīz visu priekšā nolikto vīnu un beidzot, pildot vienu no saviem pienākumiem, sāka klāl vaļā vietējos jaunumus — pārdzimšanām, miršanām, kāzām, par īpašumu pāriešanu no vienām rokām otrās, par veco dzimtu iziršanu un jaunu rašanos. Taču no politikas, šā neizsīkstošā daiļrunības avota, «Pajumtes» saimnieks savā stāstījumā izvairījās un tikai uz Mortona jautājumu atbildēja, izlikdamies pilnīgi vienaldzīgs:

—   Ilm, jā… Pie mums apmetušies kareivji, dažreiz vairāk, dažreiz mazāk. Ir nedaudzi vācu kavalēristi no Glazgovas; viņu komandieri sauc Vitibodijs vai kaut kā tamlīdzīgi, kaut arī viņš ir tik drūms un riebīgs vecs holandietis, kādu man nekad nav nācies redzēt*.

—   Varbūt Vitenbolds? — jautāja Mortons. — Mazrunīgs vecis ar sirmiem matiem un īsi apgrieztām melnām ūsām.

—   Un nepārtraukti smēķē, — papildināja Nīls blcins. — Kā redzu, jūsu augstīlta viņu pazīst. Var jau būt, ka viņš nav slikts cilvēks, lo cs neapstrīdu, jo vairāk tāpēc, ka viņš ir karavīrs un holandietis, Itel, ja arī viņš būtu kaut desmitkārt ģenerālis un tikpat daudz reižu Vilibodijs, par dūdām viņam tomēr nav nekādas sajēgas: viņš mani aprāva pašā «Torlihenas [111] stāsta» vidū, l>et tas ir vislabākais gabals, ko dūdu maiss jelkad ir izpūtis.

—   Nu, l>el šie puiši, — teica Mortons, paskatīdamies uz kareivjiem, kas atradās istabā, — vai tie nav no viņa daļas?

—  Nē, nē, tie ir skotu dragūni, — atbildēja saimnieks, — mūsu pašu vecie kāpuri; agrāk viņi dienēja pie Kleverza un varbūt dienētu arī tagad, ja viņam roka būtu maķenīt garāka.

—   Runāja taču, ka viņš esot pagalam? — apvaicājās Mortons.

—  Kunājagan, — teica krodzinieks, — jūsu augstīliai taisnīlja — tādas baumas klīst apkārt, bet, pēc manas nabaga saprašanas, velns tik ātri nemirst. Būtu labi, ja ari te turētu acis vaļā. Ja viņš griltētu, vienā redzējienā nokāptu no kalniem, kamēr es pagūtu izmest šo glāzi, un kur tad viņi būtu? Šie velna dragūni viens divi pārietu viņa pusē, pasvilp tikai. Protama lieta, tagad viņi kalpo Vilijām, tāpat kā agrāk kalpoja Jēkabam, un par lo nav arī ko brīnīties: viņi kaujas par samaksu, par ko citu lai viņi kautos? Es domāju, ka viņiem nav ne zemes, ne mājas. Lība lieta ir tā pārmaiņa vai revolūcija, kā viņi to sauc: tagad ļaudis var runāt, šiem veiklajiem zeļļiem dziidot, un nav jābaidās, ka par to stieps uz virssardzi vai žņaugs spīlēs pirkstus, tāpat kā es spiežu korķi.

Pēc nelielas pauzes, redzēdams, ka krodziniekam pamazām atraisās mēle, Mortons, kaut arī ar zināmām šaubām, uzdeva sev ļoti svarīgu jautājumu: vai blcins pazīstot tepat tuvumā dzīvojošu sievieti vārdā Elizabete Maklura?

—  Vai es pazīstu Besiju Makluru? — pārjautāja krodzinieks, iesmiedamies tā, kā smejas visi krodzinieki. — Kā lai es nepazītu paša sievas (miers viņas pīšļiem!)… paša sievas pirmā vīra māsu Besiju Makluru? Viņa ir krietna sieviete, tikai viņu nomocījušas visādas nelaimes: vajāšanu laikā viņa pazaudēja divus dēlus, divus kārtīgus zēnus, kā viņus tagad sauc, un klusi, bez kurnēšanas nesa savu bēdu nastu, nevienam nepārmezdama, nevienu nenosodīdama. Ja pasaulē ir kāda godīga sieviete, tad tā ir Besija Maklura. Pazaudēt divus dēlus, kā es teicu, un pēc tam veselu mēnesi paciest dragūnu plītēšanu pie sevis — jo vienalga kas ņem virsroku, vigi vai toriji, savus paklīdeņus viņi nometina pie krodziniekiem — tātad pazaudēt, kā es teicu…

—    Tātad šī sieviete tur viesnīcu? — viņu pārtrauca Mortons.

—     Tādu pieticīgu krodziņu, — atbildēja Bleins, pārlaizdams skatienu paša pārākajam iestādījumam. — Viņa dara pliku elu, ko pārdod tiem, kuriem ceļā izslāpušiem tas pats ir labs, bet pie viņas nav nekā tāda, ko var saukt par rosīgu tirdzniecību vai par plaukstošu traktieri.

—   Vai jūs nevarētu iedot kādu, kas mani pavadītu uz turieni? — jautāja Mortons.

—   Vai tad jūsu augstība nepaliks pa nakti pie manis? Nez vai jūs atradīsit pie Besijas kādas ērtības, — teica Nīls, kura cieņa pret mirušās sievas tuvinieci nebūt nesniedzās tiktāl, lai sūtītu viņai viesi no paša mājas.

—   Man tur ir jāsaliek draugs, — atbildēja Mortons, — un es iegriezos pie jums, tikai lai iemestu ceļakāju un paprasītu ceļu.

—  Jūsu augstībai būtu labāk, — ar savam arodam piemītošo neatlaidību sacīja krodzinieks, — ja jūs kādu aizsūtītu pie Besijas un ataicinātu savu draugu uz šejieni.

—   Es jums saku, saimniek, — nepacietīgi atbildēja Mortons, — ka šis priekšlikums man nav pieņemams; man tūlīt pat ir jādodas pie šīs Makluras, un es gribu, lai jūs man pagādātu pavadoni.

— INu, ja tā, ser, tad varat būt mierīgs, viss jūsu paša ziņā, — diezgan neapmierināts, teiea Nīls Bleins. — Bet kāda velna pēc jums pavadonis, ja tik vien vajag kā pajāt pāris jūdzes uz leju gar upi, pa to pašu ceļu, pa kuru brauc uz Milnvudu, un tad nogriezties pi pirmo izdangāto un pamesto ceļu, kas ved uz kalniem — to jūs pazīsit pēe nolauztā oša strautmalā, kur abi ceļi saiet kopā, — un tad tikai jāt pa to pašu taku; atraitnes Makluras krogam jūs garām nepajāsit, tāpēc ka uz tā ceļa jūs diezin vai atradīsit kādu citu māju desmit skolu jūdžu attālumā, lātad ne mazāk kā divdesmit angļu jūdžu attālumā. Žēl gan, ka jūsu augstīl>a nolēmusi atstāt manu māju pirms nakts iestāšanās, liet manas sievas māsa ir kārtīga sieviete, un tas, ko dabū draugs, nav pazaudēts.

Mortons samaksāja tēriņu un devās ceļā. Ap saulrieta laiku viņš bija pie minētā oša, kur taka veda uz tīreļiem.

«Te,» viņš sev teica, «sākās manas nedienas, tieši te mūsu tikšanās pirmajā naktī, kad mēs jau gatavojāmies šķirties, Bēr- lijs saņēma satraucošo ziņu, ka slēpņos uz ceļiem viņu gaida kareivji. Pie šā paša oša sēdēja sirmgalve, kas brīdināja Bērliju par briesmām. Cik savādi, ka mans liktenis tik nesaraujami savijies ar šā cilvēka likteni, turklāt bez jebkādas līdzdalības no manas puses, tāpēc vien, ka esmu pildījis godīga cilvēka pienākumu! Lai Dievs dod, kaut es spēļu rast pazemīgu mieru un dvēseles apskaidrību tajā pašā vielā, kur esmu tos pazaudējis!»

Tā domādams gan skaļi, gan pie sevis, viņš pagrieza zirgu uz augšu pa taku.

Pār Mortonu nolaidās vakara krēsla, kad viņš sasniedza šauro, kādreiz ar mežu aizaugušo gravu, kas lagad bija kaila, ar retiem kokiem, kuri bija paglābušies uz stāvajām nogāzēm vai turējās starp klintīm un milzu akmeņiem, neaizsniedzami cilvēku un lopu uzbrukumam — gluži kā pakļautā zemē izklīdinātas ciltis, kas spiestas meklēt patvērumu neauglīgo kalnu cietokšņos. Bet arī šie vājie un aizpuvušie koki, šķiet, nevis auga, !>et nīka, it kā tikai tāpēc, lai liecinātu, kāda šī ainava izskatījusies kādreiz. Bet starp tiem visā savā spirgtumā un mundrumā urdzēja lejup strauts, atdzīvinādams un apgarodams visu, ja vien kalnu upīte spēj izdarīt to ar visnabadzīgāko un vismežonīgāko ainavu, un tāda novada iedzīvotājiem tās pietrūkst pat tādās reizēs, kad viņi vēro majestātisku straumi rāmi vijamies pa auglīgiem līdzenumiem un garām greznām pilīm. Ceļš gāja gar pašu strautu, kas reizēm atklājās ceļavīra skatienam, reizēm tikai lika sevi manīt ar čalošanu starp akmeņiem vai vietvietām priekšā pagadījušos klinšu spraugās.

— Tu murdētāj, — atmiņu iejūsmināts, teica Mortons, — ko skaisties uz klintīm, kas uz brīdi apstādina tavu skrējienu? Priekšā ir jūra, kas uzņems tevi savā klēpī, bet cilvēku gaida mūžība, kad viņš būs beidzis savu nemierīgo un steidzīgo skrējienu pa laika ieleju. Tāpat kā tava bezspēcīgā dusmošanās nav nekas salīdzinājumā ar bezgalīgi plašā okeāna augstajām, varenajām bangām, tā mūsu rūpes, cerības, bailes, prieki un bēdas nav nekas salīdzinājumā ar to, kas mūs nodarbinās šausmīgajā un bezgalīgajā gadsimtu ritējumā.

Ar tādām domām mūsu ceļinieks izjāja no gravas, un tās nogāzes, atkāpdamās no strauta, izveidoja zaļu ieleju, kuras galā viņš ieraudzīja nelielu labības lauku un būdu; tās sienas nebija augstākas par piecām pēdām, un salmu jumts, zaļš no mitruma, vecuma un sulīgās zāles, dažviet bija cietis no divām uzmācīgām govīm, kuras šis kārdinošais zaļums bija aizvilinājis prom no likumīgākām ganībām. Crūti izburtojama un aplami uzrakstīta izkārtne darīja zināmu ceļiniekam, ka te viņš var iekost pats un pabarot zirgu, un, kaut arī būda izskatījās necila, šis piedāvājums nevarēja likties nepieņemams, ja paturēja vērā mežonīgo taku, pa kuru viņš bija jājis uz šejieni, un augstos, kailos kalnus, kas lepnā izmisumā slējās aiz pieticīgās paspārnes.

«Tieši tādā vietā,» nodomāja Mortons, «piedien dzīvot Bēr- lijam tuvai uzticības personai.»

Tuvojoties būdai, viņš pamanīja uz sliekšņa sēdošo saimnieci; līdz šim viņu bija slēpis milzīgs alkšņu puduris.

—   Labvakar, māt, — sveicināja ceļinieks. — Vai jūs esat misis Maklura?

—    Elizabete Maklura, ser, nabaga atraitne, — skanēja atbilde.

—   Vai jūs varat dot naktsmājas ceļiniekam?

—   Varu, ser, ja jums pietiek ar atraitnes maizi…

—   Esmu bijis karavīrs, labā sieviete, — atbildēja Mortons, — un man pietiek ar mazumiņu.

—   Karavīrs, ser? — pārjautāja sirmgalve nopūzdamās. — Lai Dievs dod jums labāku nodarbošanos!

—    So amatu uzskata par cienījamu, māmiņ. Jūs, cerams, nedomāsit slikti par mani tāpēc vien, ka tas ir bijis arī mans amats.

—   Es nevienu nenosodu, ser, — atbildēja sieviete, — un pēc balss noprotams, ka jūs esat kārtīgs džentlmenis, bet es esmu piedzīvojusi tik daudz ļaunuma, ko nodarījuši kareivji šajā nabaga zemē, ka esmu pat apmierināta, neredzot to visu ar savām aklajām acīm.

Tikai tagad Mortons pamanīja, ka viņa ir akla.

—   Vai es nebūšu jums par apgrūtinājumu, māmiņ? — viņš līdzjūtīgi jautāja. — Ar tādu vainu, liekas, ir grūti piekopt jūsu amatu.

—   Nē, ser, — atbildēja sirmgalve. — l'a māju es staigāju brīvi, un man vēl palīdz meitenīte, bet jūsu zirgu pieskatīs dragūni, kad atgriezīsies no patrulēšanas, un las maksās tīro nieku; viņi tagad kļuvuši pieklājīgāki nekā agrāk.

Mortons nokāpa no zirga.

— Pegij, manu putniņ, — turpināja saimniece, uzrunādama gadus divpadsmit vecu meiteni, kas šajā brīdī bija parādījusies, — aizved džentlmeņa zirgu uz stalli, palaid vaļīgāk seglu jostu, noņem iemauktus un nomet priekšā kušķīti siena, kamēr nav atgriezušies dragūni. Nāciet iekšā, ser, — viņa turpināja. — Kaut mana māja ir nabadzīga, tomēr tā ir tīra.

Mortons sekoja viņai būdā.

42. nodaļa »

Tad teica vecu māmuļa Caur gaužām asarām: «Ak, nevajadzēja gan, dēls, Tev iet uz medīl>ām!»

Veca balāde

Iegājis mājiņā, Mortons redzēja, ka vecā saimniece ir runājusi taisnību. Iekšpusē būda bija labāka, nekā varēja sagaidīt pēc tās ārējā izskata — tīra un pat ērta, īpaši vidējā istaba, kurā, kā teica saimniece, viesis varēs paēst vakariņas un pārnakšņot. Viņam pasniedza ēdienu, kāds jau nu tādā krodziņā bija dabūjams, un, kaut arī Mortonam ne visai gribējās ēst, viņš piekrita ieturēt vakariņas, lai uzsāktu sarunu ar saimnieci. I'ar spīti aklumam, sirmgalve pali viņu apkalpoja un it kā instinktīvi atrada visu vajadzīgo.

— Vai jums nav neviena cita, izņemot šo jauko meitenīti, kas apkalpotu viesus? — pats no sevis radās jautājums.

—   Nē, ser, — atbildēja vecā saimniece, — es dzīvoju viena kā Sareptas* atraitne. — Keti kāds iegriežas šajā nožēlojamā vietā, un es neesmu radusi turēt kalpotājus. Kādreiz man bija divi braši dēli, kas visu pieskatīja… Bet Dievs dod un Dievs ņem… I,ai slavēts viņa vārds! — viņa turpināja, paceldama savas neredzīgās acis pret debesīm. — Kādreiz es biju bagātāka, tas ir, runājot par pasaulīgiem labumiem, pat pēc dēlu pazaudēšanas, bet tas bi ja pirms pēdējā apvērsuma.

—    Nu jā, — teica Morlons, — bet tagad jūs esat prez- biteriete, māmiņ?

—  Esmu gan, ser, un raidu pateicību par dievišķās patiesības gaismu, kas rāda man ceļu, — atbildēja saimniece.

—  Tādā gadījumā jādomā, — turpināja viesis, — ka revolūcija ir atnesusi tikai labumu.

—   Ja tā ir atnesusi labumu mūsu zemei, — atbildēja sirmgalve, — un brīvību ticēt, kā liek sirdsapziņa, tad nav svarīgi, ko tā atnesusi tieši man, tādam nabaga tārpam.

—   Un tomēr, — piezīmēja Morlons, — es nesaprotu, kā lā varēja jums kaitēt.

—    Tas ir garš stāsts, ser, — nopūzdamās atteica saimniece. — Vēlu naktī kādas sešas nedēļas pirms Bosvel- bridžas kaujas pie šīs nabadzīgās būdiņas apstājās jauns džentlmenis, izvārdzis, vienās asiņojošās brūcēs, bāls un jājiena nokausēts, un viņa zirgs vairs nejaudāja pavilkt kājas: viņam pa pēdām dzinās vajātāji, un viņš bija viens no mūsu ienaidniekiem… Ko es varēju darīt, ser? Jūs pats esat bijis karavīrs un droši vien uzskatīsit mani par dumju veceni, bet es viņu paēdināju, pārsēju brūces un paslēpu viņu, kamēr vajāšana bija garām.

Senās Feniķijas ostas pilsēta, uz kurieni, kā vēstīts Bībelē, bada laikā aizsūtīts jūdu priesteris Ilija. Atraitne, kam nav bijis nekas vairāk kā sauja miltu un nedaudz olīveļļas, labprāt dalījusies lajos ar savu viesi.

—   Bet kurš, — jautāja Mortons, — drīkst jūs nosodīt par šo rīcību?

—   Nezinu, — atbildēja aklā. — Daži no jūsējiem tur ļaunu prātu uz mani. Viņi saka, ka man vajadzējis apieties ar viņu kā Jaelei ar Siseru… bet Dievs man nebija vēlējis izliet asinis, un viņu glābt man pienācās gan kā sievietei, gan kā kristietei. Un tad viņi teica, ka man neesot mātes mīlestības, ja cs varējusi palīdzēt tam, kas piederējis pie bandas, kura noslepkavojusi abus manus dēlus.

—   Noslepkavoja jūsu dēlus?

—   Jā, ser, kaut arī jūs varbūt nosauksit šo viņu nāvi citādi. Viens no viņiem krita ar zobenu rokā, cīnīdamies parapzaimoto kovenantu, otrs… Ak, viņi to sagrāba un nošāva tajā pļaviņā mātes acu priekšā! Manas vecās acis apžilbināja šāvienu uzliesmojumi, un man šķiet, ka no tās briesmīgās dienas tās kļuva arvien vājākas un vājākas, bet bēdas, salauztā sirds un neno- žāvējamās asaras vēl vairāk nāca par labu manai kaitei, bet ak vai! Ja cs būtu n<xlevusi lorda Evendeila jaunās asinis viņa ienaidnieku zobenam, es tikpat nebūtu uzcēlusi no miroņiem ne savu Ninianu, ne savu Džoniju.

—   Ix>rdu Evendeilu? — jautāja pārsteigtais Mortons. — Tātad jūs izglābāt dzīvību lordam Evendeilam?

—  Jā, viņam, — atbildēja sirmgalve. — Vēlāk viņš bija ļoti labs pret mani, uzdāvināja man govi ar telēnu, deva iesalu, miltus un naudu, un neviens nedrīkstēja mani aiztikt, kad viņam bija vara. bet mēs dzīvojam uz Tilitudlemai piederošas zemes, kas atrodas nostāk, un par muižu ilgi tiesājās lēdija Mārgareta belendena un tās tagadējais īpašnieks Bezils Olifants, un lords Evendeilsatbalstīja veco lēdiju, jo mīl viņas mazmeitu mis Edīti, kā ļaudis stāsta, vienu no vislabākajām un visdaiļākajām meitenēm visā Skotijā. Tomēr viņiem vajadzēja piekāpties, un Be- zils dabūja pili un zemi, bet pēc tam nāca revolūcija, un kurš apsvieda kažoku uz otru pusi ātrāk par mūsu saimnieku? Viņš teica, ka no laika gala esot bijis vigs, bet par pāvesta piekritēju kļuvis tikai izlikšanās pēc. Viņam sāka klāties labi, l)et lords Evendeils nogāja dilienā, tāpēc ka bija par lepnu un drosmīgu, lai liektos līdzi katrai vēja pūsmai, kaut arī daudzi tikpat labi kā es zina, ka, lai arī kāda būtu bijusi viņa ticība, viņš nebija mūsu ļaužu ienaidnieks, kad varēja mūs aizstāvēt, un bija daudz labāks par Bezilu Olifantu, kurš allaž ir peldējis pa straumi. Bet lords Evendeils tika nostumts malā un uz viņu skatījās greizi, viņa domas nekad neprasīja. Un tad Bezils, būdams atriebīgs cilvēks, nolēma viņam visvisādi kaitēt, īpaši spaidot un putinot laukā veco aklo atraitni Besiju Makluru, kura bija izglābusi lordam Evendeilam dzīvību un pret kuru viņš bija tik labs. Bet Bezils ir pārrēķinājies, ja gribējis to panākt, tāpēc ka lords Evendeils tik drīz neizdzirdēs no manis kaut vienu vārdu par to, ka viņi pārdevuši manu govi par nomas maksu, kuru es viņiem nebiju parādā, vai par dragūnu nometināšanu pie manis, kaut arī visur ir mierīgi, vai vēl par kaut ko, kas varētu viņu sarūgtināt, — cs protu pacietīgi nest savu nastu, tāpēc ka šie zaudējumi ir tās vismazākā daļa.

Šīs tikšanās, pacietīgās un augstsirdīgās samierināšanās pārsteigts un ieinteresēts, Mortons nenovaldījās, neapl>ēris ar lāstiem mazdūšīgo neģēli, kas bija izraudzījies tik nekrietnu atriebības veidu.

— Nozākājiet viņu, — teica večiņa. — No kāda laba cilvēka mutes es dzirdēju, ka lāsts esot kā gaisā uzsviests akmens, kas visbiežāk krīt atpakaļ uz galvas tam, kurš to izteicis. Bet, ja jūs pazīstat lordu Evendeilu, tad brīdiniet viņu, lai piesargās: man ir bail, tāpēc ka es dzirdēju starp kareivjiem, kas apmetušies pie manis, dīvainas runas, un tajās bieži tika pieminēts viņa vārds, bet viens no viņiem divas reizes jau ir bijis Tilitudlemā. Viņš ir tāds kā mūsu saimnieka mīlulis, kaut arī agrākus laikus bijis viens no pašiem nežēlīgākajiem mūsu vajātājiem visā mūsu novadā (izņemot seržantu bosvelu) — viņu sauc Ingliss*.

—   Man no visas sirds rūp lorda Evendeila drošība, — teica Mortons, — un jūs varat paļauties uz mani, ka es atradīšu iespēju paziņot viņam par šiem aizdomīgajiem apstākļiem. Bet vai jūs, dārgais draugs, savukārt neatļautu man uzdot vēl vienu jautājumu? Vai jūs kaut ko zināt par Kventinu Makkcilu Aimngreju?

—   Par ko? — atjautāja aklā sieviete izbrīna un satraukuma pilnā balsī.

—  Par Kventinu Makkeilu Airongreju, — atkārtoja Mortons.

—   Vai šajā vārdā ir kaut kas tāds, kas vieš satraukumu?

—   Nē, nē, — vilcinādamās atbildēja saimniece, — l>et, kad par viņu jautā svešs cilvēks, pie tam vēl karavīrs… Dievs, pasargi, kāda nelaime vēl piemeklēs mūs!

—   No manas puses nekāda, ticiet man, — sacīja Mortons.

—   Cilvēkam, par kuru es jautāju, nav ko baidīties no manis, ja, kā es domāju, šis Kventins Makkeils ir tas pats Džons Bel…

—   Nesauciet viņu vārdā, — teica atraitne, pielikdama pirkstu pie lūpām. — Es redzu, jūs zināt viņa noslēpumu un paroli, un es būšu pret jums atklāta. Bet, Dieva dēļ, runājiet klusāk.

Šā cilvēku jeb, pareizāk sakot, briesmoņa ļaundarības ir iekaltas vienā no šo mocekļu kapakmeņiem, kurus ar lādu aizrautību atjaunoja Kapu Vecis. Es vairs neatceros nonāvētā cilvēka vārdu, bet viņa nāves a|>stākļi atstāja uz manu bērna iztēli tik briesmīgu iespaidu, ka tālākais epitāfijas teksts, esmu par to pārliecināts, būs gandrīz burtisksykaut arī neesmu redzējis oriģinālu savus četrdesmit gadus. So vīru kāva Klērs Ingliss pats, Kam bija tīģera, ne skota skals. Viņš, velna dzimums, galvu nocirta Un ņirgādamies pļavā aizspēra. Tā troņa vērtā galva kļuva tam Par futbolbumbu. Rupjam dragūnam… Dandija vēstulēs kapteinis Inglišs jeb Ingliss vairākkārt pieminēts kā kavalērijas nodaļas komandieris. (Autora piezīme.)

Debesu varda, es ticu, ka, viņu meklējot, jūs nevēlat viņam ļaunu! liet jūs teicāt, ka esot bijis karavīrs?

—   Es teicu taisnību, bet viņam nav ko baidīties no manis. Es komandēju nodaļu pie liosvelbridžas.

—  Patiešām? — teica sieviete. — Jūsu balsī nudien ir kaut kas tāds, kas vieš uzticību. Jūs runājat ātri un tekoši, kā godīgs cilvēks.

—    Es ceru, ka tāds arī esmu, — sacīja Mortons.

—    liet neapvainojieties uz mani, ser, — turpināja misis Maklura. — Sājos skumjajos laikos brālis paceļ roku pret brāli, un viņš baidās no pašreizējās valdības gandrīz tikpat daudz kā no agrākajiem vajātājiem.

—   Vai patiesi? — jautāja Mortons. — Es to nezināju. Esmu nesen kā atgriezies no ārzemēm.

—    Els jums visu izstāstīšu, — teica aklā sieviete un sāka saspringti klausīties; tas rādīja, cik lielā mērā spēja izzināt pasauli ir no acīm pārgājusi uzausīm: viņa nevis bažīgi raudzījās apkārt, bet gan nolieca un lēni pagrozīja galvu, lai pārliecinātos, ka apkārt nav ne mazākā troksnīša, un tad turpināja: — Es jums visu izstāstīšu. Jūs jau zināt, kā viņš cīnījās par nodedzinātā, apgānītā un šo nepiekāpīgo ļaužu cietajās un patmīlīgajās sirdīs noglabātā kovenanta atdzimšanu. Pēc ierašanās Holandē viņu negaidīja nc bagātnieku atbalsts un pateicība, ne ticīgo mierinoša draudzība, bet viņam bija tiesības rēķināties kā ar vienu, tā ar otru; Orānas princis neizrādīja viņam nekādu labvēlību, garīdznieki ir nedomāja pārrunāt ar viņu ticības jautājumus. To bija grūti izturēt tādam, kas tik daudz cietis un tik daudz darījis — varbūt pat vairāk nekā daudz, — bet vai nu man par to spriest? Viņš atgriezās pie manis un tad vecajā slēptuvē, kur bieži bija glābies grūtos laikos, īpaši pirms lielās uzvaras pie Dramklogas, un es nekad neaizmirsīšu, kā viņš veselu gadu zagās uz turieni, i/ņemot to vakaru pēc jaunā Milnvuda uzvaras «papagaiļa» šaušanas sacensībās, bel arī toreiz es viņu brīdināju.

—    Ak tā! — iesaucās Mortons. — Tad tā bijāt jūs, kas sarkanā apmetnī sēdējāt pie lielceļa un pateicāt viņam, ka uz takas ir lauva?

—   Ak tu Dievs! Kas jūs esat? — jautāja sirmgalve, izbrīnā apraudama savu stāstījumu. — Bet, lai kas jūs arī būtu, — viņa turpināja mierīgāk, — jūs nezināt par mani neko sliktu, vienīgi to, ka es allaž esmu gatava glābt gan drauga, gan ienaidnieka dzīvību.

—   Es nezinu pārjums neko ļaunu, misis Maklura, un arī nedomāju neko ļaunu, es tikai gribēju parādīt, ka daudz ko zinu par šā cilvēka lietām un ka jūs droši varat uzticēt man arī visu pārējo. Esiet tik laipna, stāstiet tālāk.

—  Jūsu balsī ir kaut kas dīvaini valdonīgs, — teica aklā, — kaut arī tā skan patīkami. Man maz kas vairs sakāms. Stjuarti tika gāzti no troņa, viņu vietā tronī sēž Vilhelms un Marija, taēu par kovenantu neliek bilsts ne vārds, it kā tas būlu miris burts. Viņi ir atzinuši garīdzniekus, kas pieņēma indulgenci, un savā laikā tīrās un slavas vainagotās Skotijas baznīcas erastisko ģenerālo asambleju, turklāt izdarījuši to no visas sirds un dvēseles. Mūsu godājamie Bībeles galdiņa aizstāvji pat uzskata, ka tas ir vēl sliktāk nekā atklātā tirānija un atkrišana vajāšanu laikos, tāpēc ka no tā nocietinoties un topot nejūtīgas dvēseles un izsalkušo pūļiem īstajā laikā nākušu labu padomu vielā mutē bāžot bezgaršīgas klijas. Un daudzas izsalkušas, badā mirstošas dzīvas būtnes, svētdienas priekšpusdienā apsēžoties, ilgojas dzirdēt to, kas viņas aizrautu lielajam darbam, bet viņām pic- tarkšķ pilnas ausis ar tukšām pamācībām un…

—   īsi sakot, — ierunājās Mortons, gril)ēdams pārtraukt sarunu ar labsirdīgo vecenīti, kas, būdama vienlīdz kaismīga kā savas ticības jautājumos, tā ari cilvēkmīlestības lietās, droši vien varēja vēl turpināt, — īsi sakot, jūs neesat noskaņota šajā ziņā piekrist jaunajai vadībai un liērlijs ir tādās pašās domās?

—    Daudzi mūsu brāļi, ser, domā, ka mēs cīnījāmies par kovenantu, un gavēja, un skaitīja lūgšanas, un cicta šīs lielās nacionālās līgas dēļ, bet tagad mēs ne vairs redzam, ne dzirdam to, par ko viņi cieta, cīnījās, gavēja un skaitīja lūgšanas. Un tad daži iedomājās, vai kaut kas nav panākams, atdodot troni agrākajam karaļnamam ar jauniem nosacījumiem un uz jauna pamala, tāpēc ka karalis Jēkabs, cik es saprotu, galu galā atstāja troni pēc lielā strīda ar angļiem, aizstāvot septiņus nciesvaidītos prelātus*; un tā, kaut arī daļa mūsējo atbalstīja jauno varu un izveidoja apbruņotu pulku grāfa Engjusa [112] vadībā, tomēr mūsu godīgais draugs un citi, kas iestājās par ticības tīrību un apziņas brīvību, nolēma nepiedalīties cīņā ar jakobītiem, iekāms nav noskaidrots, kas viņiem padomā, baidoties nogāzties zemē kā ar neveldzētiem kaļķiem mūrēta siena vai las, kas sēž uz diviem krēsliem.

—   Viņi izvēlējušies dīvainu vietu, — sacīja Mortons, — kur meklēt apziņas brīvību un ticības tīrību.

—   Ak dārgais ser! — teica saimniece. — Dienas gaisma dzimst austrumos, bet gara gaisma var dzimt ziemeļos, jo ko gan mēs, aklie mirstīgie, zinām.

—    Un liērlijs devās uz ziemeļiem meklēt šo gaismu? — jautāja viņas viesis.

—  Jā gan, ser, un viņš redzēja pašu Kleverzu, ko tagad sauc Dandijs.

—  Kā! — izsaucās pārsteigtais Mortons. — Kādreiz es būtu zvērējis, ka tāda tikšanās vienam no viņiem maksās dzīvību.

—    Nē, nē, ser, juku laikos, cik es zinu, — teica misis Maklura, — noliek negaidītas pārmaiņas — Monlgomerijs, Kergjusons* un daudzi, kas bija visniknākie karaļa Jēkaba ienaidnieki, tagad ir viņa pusē… Kleverzs sirsnīgi sagaidīja mūsu draugu un aizsūtīja viņu aprunāties ar lordu Evendeilu. Bel lad starp viņiem radās plaisa, tāpēc ka lords Evendeils nevēlējās ne redzēt, ne dzirdēt viņu, ne arī runāt ar viņu, un tagad viņš skaišas un trakās dusmās draud atkal atriebties lordam Evendeilam un negrib dzirdēt neko citu, kā tikai sadedzināt vai nogalēl viņu… Ak, šie dusmu uzliesmojumi! Tie jauc viņam prātu un nāk par labu viņa ienaidniekam.

—    Ienaidniekam? — jautāja Mortons. — Kādam ienaidniekam?

—    Kādam ienaidniekam? Jūs esat tuvi paziņas ar Džonu belfuru Bēriiju un nezināt, ka viņam bieži iznāk sīvi cīnīties ar ļauno garu? Vai jums nav gadījies redzēt viņu ar Bībeli rokā un izvilktu zobenu uz ceļiem? Vai jums nav gadījies gulēt vienā istabā ar viņu un dzirdēt, kā viņš sapņos cīnās ar sātana ļaunprātībām? 0, slikti jūs viņu pazīstat, ja esat redzējis tikai dienas gaismā, tāpēc ka nevienam nav pa spēkam tie nomācošie apmeklējumi un cīniņi, ar kuriem viņš liek galā. Esmu redzējusi, kā viņš pēc tādas izmisīgas cīņas trīc un ir tik vārgs, ka pat mazs bērns varētu viņu pieveikt, bet no matiem tā tek uz pieres, kā nekad netek no mana nožēlojamā salmu jumta pat pēc lietusgāzes^^

* 17. angļu politiskie darbinieki.

Viņai runājot, Mortons atcerējās, kāds bija izskatījies Miln- vudā gubenī gulošais Bērlijs, atcerējās Kad i ja stāstu par to, ka viņš izdzīvojis jēgu, un karneroniešu baumošanu, kuri bieži plātījās ar Bērlija dvēseles glābšanas pūliņiem un viņa cīņām ar nekrietno ienaidnieku; vairāki apstākļi ļāva Mortonam secināt, ka šis cilvēks ir pats savu maldīgo priekšstatu upuris, kaut arī, no dabas apveltīts ar asu un vērīgu prātu, ne vien slēpa savu māņticību no tiem, kas varēja būt sliktākās domās par viņa veselo saprātu, bet ar gribas piepūli, uz ko, kā uzskata, irspējīgi ar epilepsiju sirgstošie, varēja novilcināt šīs lēkmes līdz brīdim, kamēr vai nu bija palicis l>ez aculieciniekiem, vai kopā ar tādiem, kuru acīs šī sodība tikai cēla viņa vērtību. Varēja iedomāties — un tas arī izrietēja no misis Makluras stāstītā —, ka aizvainotais lepnums, sadragātās cerības un apstāklis, ka iziruši partija, kurai viņš bija kalpojis tik pašaizliedzīgā uzticībā, ir sakāpinājusi viņam piemītošo fanātismu līdz pārejošam vājprātam. Tajos dīvainajos laikos nebija nekas neparasts, ka lādi vīri kā sers Harijs Veins, I larisons, Overlons* un citi, paši būdami vispārdrošāko un visaizraujošāko sapņu vergi, sabiedriskās darbības jomā ne vien rīkojās apdomīgi grūtībās un drosmīgi briesmās, bcl arī parādīja apbrīnojamu prāta spēku uti īstu varonību. Viss pārējais, ko pastāstīja misis Maklura, nostiprināja Mortona pārliecību par šo secinājumu pareizību.

— Rīt no paša rīta, — viņa teica, — kamēr kareivji nav augšā, mana mazā Pegija parādīs jums ceļu pie viņa. Bet jums būs jāpagaida, kamēr paiet briesmu stunda, kā viņš to sauc, un tikai tad ejiet iekšā viņa slēptuvē. Pegija pateiks, kad varēs iet iekšā. Meitene labi zina viņa īpatnības, tāpēc ka jau krietnu laiku nes viņam šo to ēdamu, bez kā viņš nevarētu iztikt.

01 i vēra Kromvela piekritēji un cīņu biedri.

—   Un kurā slēptuvē, — jautāja Mortons, — tad šis nelaimīgais ir atradis patvērumu?

—    Tik šausmīgā vietā, — atbildēja aklā sieviete, — kādā neviena dzīva radība droši vien nekad vēl nav slēpusies. To sauc par Linkleiteras Melno bezdibeni; tā ir skumīga viela, bet viņam tā patīk vairāk par citām, tāpēc ka tā bieži vien ir viņu izglābusi, un es domāju, ka viņš dod priekšroku lai, nevis tapsētai guļamistabai ar dūnu gultu, bet gan jūs pats redzēsit. Es to redzēju pirms daudziem gadiem. Toreiz biju palaidnīgs muļķa skuķēns un daudz nedomāju, kas no lā var iznākt. Vai jums kaut kas nav vajadzīgs, scr, pirms ejat pie miera? J ums taču būs jādodas ceļā mazā gaismiņā.

—   Nē, nekas, māmin, — alteica Mortons, un vini izšķīrās.

Noskaitījis lūgšanu, Mortons iekrita gultā; pusmiegā viņš vēl dzirdēja pakavu dipoņu, dragūniem atgriežoties no patrulēšanas, un tad, daudzo uztraukumu nogurdināts, cieši aizmiga.

43. nodaļa »

Tie iegājuši redzēja, ka sēž

Viņš alā visu atstumts, visiem svešs

l.n drūmu |irātu ļaujas pārdomām.

Speiisers

Kad pār kalniem sāka aust gaisma, pie Mortona pieticīgās istabiņas durvīm kāds viegli pieklauvēja un smalka meitenes balstiņa ārpusē jautāja:

— Vai jūs negribētu iet uz aizu, kamēr ļaudis nav uzcēlušies? Mortons piecēlās un, steigšus apģērbies, izgāja pie savas mazās pavadones. Kalnu meitēns vieglā solī tecēja viņam pa priekšu pelēkajā dūmakā, kas gulēja pār u/.kalniem un purviem. Viņi gāja pa nemīlīgu apvidu, bez ceļa, vienkārši uz augšu gar slraulu, tomēr nesekodami visiem tā lokiem. Ainava kļuva aizvien tuksnesīgāka un mežonīgāka, līdz beidzot gar abām ielejas malām bija redzami tikai virši un klintis.

—   Vai tālu vēl? — apjautājās Mortons.

—   Kādu jūdzi, — atbildēja meitene.

—   Un tu bieži dodies šajā grūtajā ceļojumā, mana mazā?

—    Kad vecmāmiņa sūta mani uz bezdibeni ar pienu un ēdamo, — atbildēja bērns.

—   Un tev nav bail vienai iet pa tik netīkamu ceļu?

—   Nemaz ne, ser, — atsaucās pavadone. — Neviena dzīva dvēsele neaiztiks lādu mazītiņu, un vecāmāte saka, ka mums ne no kā neesot jābaidās, kad darām labu darbu.

«Stipra savā nevainībā kā trīskāršā bruņukreklā!» nodomāja Mortons un klusēdams sekoja meitenei.

Drīz viņi nonāca pie izpraulējušu kazenāju un mežrozīšu bieziena, kas bija saaudzis ozolu un lx"rzu vietā. Te Mortona līdzgājēja strauji nogriezās no atklātā virsāja un pa citu taciņu izveda viņu pie strauta. Aizsmacis, draudīgs rēciens gan bija sagatavojis viņus ainai, kas tagad pavērās skatienam, tomēr to nevarēja uzlūkot bez pārsteiguma un pat šaušalām. Pa līkumoto taku izgājis cauri biezienam, Mortons nonāca pašā plakanas klints malā pie vismaz simts pēdu dziļas aizas, kur tumšā kalnu straume nozuda dziļā, melnā l>czdibeņa rīklē. Acis veltīgi pūlējās saskatīt ūdens krišanas vielu; tās notvēra tikai slāvus šļācošos, šņācošo putu joslu un nesniedzās tālāk par klinšu izciļņiem, kas iekļāva ūdenskrituma apakšējo daļu un liedza saredzēt tumšo dzelmi, kura uzņēma izmocītos ūdeņus; vēl zemāk, varbūt kādas ceturtdaļjūdzes attālumā, redzēja aizvijamies strautu, kas iztecēja līdzenākā vietā. Bet līdz tai vietai ūdeņi nozuda ska- lienam, it kā liem pāri būtu pārsviestas alas velves, un stāvās uz āru izvirzītās klinšu dzegas, kurām cauri tie tumsā lauza sev ceļu, patiešām gandrīz sakļāvās kopā un pārjūma plūdumu.

Kamēr Mortons vēroja šo ārdīšanās ainu, kas, šķita, centās paslēpties no svešām acīm apkārtējos čūkšņos un šķirtnēs, kur gāzās lejup ūdens, viņa mazā pavadone, stāvēdama līdzās viņam uz klints, no kurienes bija vislabāk redzams ūdenskritums, pavilka viņu aiz piedurknes un teica kaut ko; tikai pieliecies tuvāk, Mortons sadzirdēja:

—   Klausieties, klausieties, tas ir viņš!

Mortons ieklausījās uzmanīgāk, un viņam likās, ka no paša bczdil>cņa, kurā gāzās iekšā strauts, cauri ūdenskrituma plosai ir sadzirdami kliedzieni, vaimanas un pat skaidri izrunāti vārdi, it kā spīdzinātais straumes dēmons pievienotu savas žēlabas tā trakojošo ūdeņu krākšanai.

—    Mums jāiet te, — sacīja meitenīte. — Lūdzu, sekojiet man, ser, tikai pieraugiet, ka nepaklūpat.

Un viņa droši un naski, kā jau radusi, nošļūca no laukumiņa, kur bija stāvējusi, un, izmantodama iegrobes un tik tikko pamanāmus izciļņus klintī, rāpās pa to lejup bezdibenī. Nešaubīgais, drosmīgais un rosīgais Mortons nekavējoties viņai sekoja, taču, tā kā visu laiku vajadzēja uzmanīgi skatīties, kur pieturēties un kur spert soli, tāpēc ka šajā kāpienā gan rokām, gan kājām bija nepieciešams drošs atbalsts, viņam nebija laika lūkoties apkārt, liet, kad viņi bija nokāpuši gandrīz divdesmit pēdas zemāk un līdz baseinam, kurā gāzās ūdenskritums, bija atlikušas pēdas sešdesmit vai septiņdesmit, mazā pavadone apstājās un Mortons atkal atradās viņai blakus tikpat romantiskā un biedīgā stāvoklī kā pirmīt. Tagad viņi stāvēja gandrīz tieši pretī ūdensgāzei, apmēram vienu ceturtdaļu no tās augstuma zem klints augšējā punkta, no kura straume gāzās lejup, bet trīs ceturtdaļas no šā augstuma zemāk bija redzams tumšais, dziļais, virmojošais baseins, kas uzņēma sevī krītošos ūdeņus. Abi briesmīgie punkti — pirmā krāce, kur sākās vēl nesašķeltās straumes kritiens, un tumšais, drūmais bezdibenis, kas to aprija, — tagad bija tieši viņiem priekšā, tāpat kā visa nebeidzamā bangojošā putu straume, kas, atrāvusies no pirmā punkta, vērpās un mutuļoja šajā otrā punktā. Viņi bija tik tuvu grandiozajam dabas darinājumam, ka tos apsmidzināja šļakatas un ausis bezmaz vai aizkrita no nepārtrauktās rēkoņas. Bet blakus lejup krītošajiem ūdeņiem, labi ja trīs pēdas no ūdenskrituma, pār bezdibeni bija pārsviests vecs, it kā nejauši nogāzies ozols, kas veidoja biedējoši šauru un nedrošu tiltu. Koka galotne atbalstījās uz laukumiņa, uz kura viņi abi stāvēja, apakšējā, ar saknēm izrautā daļa — uz klints izciļņa pretējā pusē un bija nostiprināta, Mortons tikai nevarēja saredzēt, kur. Aiz tā paša izvirzījuma blāvi laistījās sarkana gaisma, kas, atspīdēdama krītošajā straumē un vielām iekrāsodama to tumši sarkanu, radīja pārdabisku un draudīgu iespaidu, kontrastējot ar lēeošās saules stariem, kuri apmirdzēja kaskādes augšu, bet pat dienas vidū nevarēja apspīdēt ne trešo daļu visas ūdensgāzes dziļuma. Kamēr Mortons vēroja šo skalu, meitene atkal paraustīja viņu aiz piedurknes un, rādīdama uz ozolu un klints izcilni (par sarunāšanos tagad nevarēja būt ne domas), lika saprast, ka viņam ir jāliek pāri.

Mortons izbrīnījies palūkojās uz meiteni: viņšgan labi zināja, ka agrākos valdīšanas laikos vajātie prezbiterieši atraduši patvērumu gravās un biezokņos, alās un zem ūdenskritumiem — visneparastākajās un visnošķirtākajās vietās, viņš gan bija dzirdējis par kovenanta piekritējiem, kas ilgi slēpušies pie Dobli- nas, mežonīgajos Polmūdijas uzkalnos un vēl briesmīgākajā alā, kuru sauca par Krīhoplinu, Klozbernas draudzē, tomēr viņš nekad nebija iztēlojies šādu uzturēšanās vietu šausmas un tagad jutās pārsteigts, ka ar visu savu lielo interesi par tādiem dabas veidojumiem līdz šim nav redzējis šo savādo un romantisko nostūri. Taču viņš ātri vien attapa, ka šīs tālās un grūti pieejamās vietas, kas noder par paslēptuvi vajātajiem sludinātājiem un nonkonformistiem, rūpīgi tur noslēpumā tie nedaudzie gani, kuriem tās varētu būt zināmas.

Kamēr Mortons, atrāvies no šīm pārdomām, sāka prātot, kā tikt pāri apšaubāmajam un drausmīgajam tiltam, kas slapjš un slidens no nemitīgi virsū birstošajiem ūdens putekļiem šķērsoja bezdibeni gar pašu kaskādi vairāk nekā sešdesmit pēdu augstumā virs ūdens krišanas vietas, mazā pavadone, it kā gril)ēdama viņu sadūšot, bez jebkādas šaubīšanās pārlipināja pāri un atpakaļ, brīdi izjutis skaudību pret plikajām kājelēm, kas turējās uz grubuļainās ozola virsmas drošāk, nekā varēja viņš ar sav iem smagajiem zābakiem, Mortons tomēr nolēma tikt pāri un, cieši vērdamies kādā punktā otrā pusē, lai nenoreibtu galva un lai zibšņojošie, putojošie un rēcošie ūdeņi nenovērstu uzmanību, laimīgi pārkļuva pāri nedrošajam tiltam un nonāca pie ieejas nelielā alā viņpus plūsmas. Te Mortons apstājās: līdz sarkankvēlei nokaitušo ogļu gaismā viņš redzēja alas iekšieni, varēja aplūkot tās iemītnieku un pats paliki tik lēti nepamanāms, tāpēc ka stāvēja ēnā. Tas, ko viņš ieraudzīja, mazāk apņēmīgam cilvēkam katrā ziņā būtu laupījis drosmi turpināt pasākto.

bērlijs, kas atšķīrās no kādreizējā Bērlija vienīgi ar šaus- maino bārdu, stāvēja alas vidū ar aizsprādzētu Bībeli vienā un kailu zobenu otrā rokā. Viņa stāvs, nokaitušo kokogļu sārtās gaismas blāvi apspīdēts, atgādināja pašu sātanu baisajā Pan- demonijā*, viņa vārdi, cik nu tos varēja sadzirdēt, bija nesakarīgi, žesli — mežonīgi. Pilnīgā vientulībā,gandrīz nepieejamā slēptuvē viņš izturējās kā cilvēks, kas uz dzīvību un nāvi cīnās ar savu visniknāko ienaidnieku.

—   Aha! Re, re! — Bērlijs sauca, no visa spēka cirzdams ar zobenu nejūtīgajam un tukšajam gaisam. — Vai es tev to neteicu? Es pretojos, un tu aizbēgi no manis! Tu esi gļēvulis… nāc šurpu ar visām savām šausmām… nāc ar manis pastrādātajām ļaundarībām, kas moka tevi visvairāk… ar to, kas ir starp šīs grāmatas vākiem, pietiek, lai mani glābtu!… Ko tu murmini par sirmiem matiem? Tas bija labi, ka viņu nogalināja — jo vairāk nobriedis grauds, jo gatavāks pļaujai… Tu esi aizgājis? Esi aizgājis? Es vienmēr zināju, ka tu esi gļēvulis… Ila-ha-ha!

Aršiem mežonīgajiem izsaucieniem viņš nolaida zobenu un palika stāvam kā ārprātīgais, kam pārgājusi lēkme.

—    Bīstamais laiks ir pāri, — teica pie Mortona pienākusī meitenīte. — Tas reli kad ilgst līdz tam brīdim, kad saule ir pacēlusies virs kalniem; tagad jūs varat iet iekšā un runāt ar viņu. Es jūs pagaidīšu otrmal ūdenskritumam: viņš necieš, ja pie viņa iet iekšā divi uzreiz.

Lēni un piesardzīgi, gatavs, ja būtu vajadzīgs, atvairīt uzbrukumu, Mortons nostājās priekšā savam vecajam cīņu biedram.

—    Ko? Tu atkal esi te, kaut arī tavs laiks ir pagājis? — izsaucās Bērlijs, ieraudzījis atnācēju, un, kad viņš atvēzēja zobenu, viņa seja pauda negantas baismas, kurām jaucās klāt velna apsēsta cilvēka dusmas.

—   Esmu atnācis, mister Belfur, — teica Mortons mierīgā un stingrā balsī, — atjaunot pazīšanos, kas tika pārtraukta pēc kaujas pie Bosvelbridžas.

Līdzko Bērlijs saprata, ka viņa priekšā ir pats Mortons — to viņš aptvēra apbrīnojami ātri —, viņš uzreiz pieramdīja satraukto, nevaldāmo iztēli, tāpēc ka vara pār sevi bija viena no šā neparastā cilvēka vispārsteidzošākajām īpašībām. Viņš nolaida zobenu un, mierīgi bāzdams to makstī, nomurmināja kaut ko par mitrumu un vēsumu, kas spiež vecu karavīru vingrināties ar ieroci, lai asinis nesastingtu. To izdarījis, viņš runāja tālāk ar sev parasto salto noteiktību.

—  Tu esi ilgi kavējies, llenrij Morton, un atnācis uz vīnogu novākšanu pēc tam, kad pulkstenis nositis divpadsmit. Vai tu tomēr esi ar mieru spiest šo roku par biedriskuma zīmi un būt viens no tiem, kas nevis skatās uz troņiem un dinastijām, l>et turas pie svētajiem rakstiem, pie to norādījumiem?

—  Esmu pārsteigts, — teica Mortons, izvairīdamies no tiešas atbildes, — ka jūs pēc tik daudziem gadiem vēl pazīstat mani.

—  To cilvēku vaibsti, kuriem ir jādarbojas kopā ar mani, ir iekalti manā sirdī, — atbildēja bērlijs, — un, izņemot Sailasa Mortona dēlu, retajam ir atļauts sekot man šajā nepieejamajā pilī. Vai tu redzi to pašas dabas radīto paceļamo tiltu? — viņš piemetināja, rādīdams uz nogāzto ozolu. — Viens mans spēriens, un tas nogāzīsies lejā bezdibenī, atstājot ienaidniekus tajā pusē slāvam pilnīgā bezspēcībā un atstājot tos, kas būs šajā pusē, aci pret aci ar tādu, kurš vēl nekad nav saticis divkaujā sev līdzīgu.

—  Pēc tādas aizsardzības, — sacīja Mortons, — jums nez vai ir liela vajadzība.

—   Vai ir liela vajadzība? — nepacietīgi pārjautāja Bērlijs. — Kā tad nav vajadzība, ja iemiesojušies ienaidnieki ir apvienojušies pret mani zemes virsū un pats sātans… Bet tas nekrīt svarā, — viņš piebilda, pārtraukdams pals sevi. — Pietiek ar to, ka man patīk šī slēptuve, mana Odalamas ala*, un es nemainītu tās rupjās kaļķakmens velves pret skaistajām Tornvudas grāfu pils istabām kopā ar viņu plašajām zemēm un barona

Odalamas alā netālu no Odalamas pilsētas, Kanānas zemē, kā stāstīts Bībelē, Dāvids slēpies no ķēniņa /aula.

titulu. Kamēr tavi muļķīgie murgi nav izgaisuši, tu vari domāt citādi.

—  Par šiem īpašumiem es arī esmu atnācis parunāt, — teica Mortons, — un es nešaubos, ka misters Belfurs būs tas pats saprātīgi domājošais cilvēks, kādu es pazinu tajos laikos, kad mūsu brāļus šķīra fanātisms.

—  Ak tā? — sacīja Bērlijs. — Vai tā patiešām ir tava cerība? Vai tu neizteiktos skaidrāk?

—  Tad pāris vārdos, — teica Mortons. — Izmantojot līdzekļus, kurus es varu iedomāties, jūs slepeni esat atstājis postošu ietekmi uz lēdijas Mārgaretas Belendenas un viņas mazmeitas likteni par labu nekrietnajam, cietsirdīgajam atkritējam Bezi- lam Olifantam, kura rīcībā ar jūsu izdarību apkrāptais likums ir nodevis viņu likumīgo īpašumu.

—  Tu tā saki? — jautāja Belfurs.

—  Jā, es saku, — atbildēja Mortons, — un jūs laeu tagad nenoliegsit to, ko pats ar savu parakstu esat apstiprinājis.

—   Pieņemsim, ka es to nenoliedzu, — teica Belfurs, — pieņemsim, ka lava daiļrunība spēj pārliecināt mani atkāpties no tā, kas izdarīts pēc ilgām pārdomām. Kāds tev no tā labums? Vai tiešām tu vēl neesi zaudējis cerību iegūt to gaišmataino meiču ar viņas lielo un bagāto mantojumu?

—   Tādas cerības man nav, — mierīgi atbildēja Mortons.

—   Kā dēļ tad tu iedrošinājies ķerties pie šā lielā darba, kā dēļ līko atņēmi laupījumu drosminiekam, aiznest barību no lauvas migas un izraut gardu kumosu ēdājam no rīkles? Kā dēļ esi uzņēmies atminēt šo mīklu, kas grūtāka par Samsona mīklu?*

—   Lorda Evendeila un viņa līgavas dēļ, — cieti atbildēja Mortons. — Cilvēki ir labāki, nekā jūs domājat, mister

Bībelē minētā mīkla par beigtā lauvā spietojošo bišu savākto medu.

Belfur, un ticiet, ka ir arī tādi, kas gatavi upurēt savu laimi citu laimei.

—  Ja tā, tad zvēru pie savas dzīvās dvēseles, — teica Belfurs, — kaut arī tev lemts nēsāt bārdu, kāpt zirgā un vilkt ārā zobenu, tu esi vispadevīgākā lelle bez mazākās patmīlības, kura atstājusi apvainojumu neatriebtu. Tu gribi palīdzēt tam sasodītajam Evendeilam iegūt sievieti, ko mīli? Tu gribi nodrošināt viņiem bagātību un mantojumu un domā, ka ir vēl kāds, aizvainots vēl sāpīgāk nekā tu, bet tikpat bezkaislīgs un kaunīgs kā tu, kas locies pa zemes virsu un uzdrošinies pieļaut, ka šis vēl kāds ir Džons Belfurs?

—   Kas attiecas uz manām jūtām, — nosvērti atbildēja Mor- tons, — tad par tām es atbildu tikai debesīm… Jums, mister Belfur, man liekas, ir puslīdz vienalga, vai šis īpašums pieder Bezilam Olifantam vai lordam Evendeilam.

—   Tu maldies, — sacīja Bērlijs. — Viņi abi ir tumsā, abi nepazīst gaismu, tāpat kā tie, kuru acis nekad nav bijušas atvērtas dienai. Bet šis Bezils Olifants ir Nabals*, Demass, zemisks rāpulis, kura bagātība un spēks pieder tam, kas draud viņam tos atņemt. Viņš kļuva par īstenās ticības piekritēju tāpēc, ka viņam nedeva Tilitudlemas zemes, viņš kļuva par pāvesta piekritēju, lai pievāktu tās, viņš izlikās parerastieli, lai tās atkal nepazaudētu, un viņš klausīs man tik ilgi, kamēr manās rokās būs dokuments, ar kura palīdzību viņam var atņemt šīs zemes. Šīs zemes ir laužņi Olifanta zobos un gredzens viņa nāsīs, bet iemaukti un pavada ir manās rokās un es varu viņu vadīt, kā man ienāk prātā, un tāpēc tās piederēs Olifantam līdz tam laikam, kamēr būšu atradis drošu un uzticamu draugu. Bet lords Evendeils ir ļaundaris, kam sirds kā krams, l>el vaigs — kā dimanteiets akmens; pasaulīgie labumi birst uz viņu kā lapas uz

Saskaņā ar Bībeles leģendu, augstprātīgs, rupjš un aprobežots bagātnieks.

sasalušas zemes, un viņš vienaldzīgi noskatīsies, kā tās aizrauj pirmā vēja brāzma. Viņam līdzīgie ar saviem pagāniskajiem tikumiem mums ir bīstamāki nekā tie nekrietnie ierāvēji, kurus vada pašlabums, kuri tam seko un kurus tāpēe, ka viņi paši ir alkatības vergi, var piespiest strādāt vīnadārzā, kaut vai tāpēc vien, lai izpelnītos savu grēku izpirkšanu.

—   Tam būtu bijusi kāda jēga pirms dažiem gadiem, — iebilda Mortons, — un es saprastu jūsu apsvērumus, kaut arī nekādā ziņā nebūtu varējis atzīt tos par taisnīgiem, liet vai šajos kritiskajos apstākļos jums neliekas bezjēdzīgi saglabāt ietekmi, ko vairs nav iespējams izmantot kaut kam lietderīgam? Valstī valda miers, vispārēja brīvība un apziņas brīvība — kas vēl jums vajadzīgs?

—   Kas vēl? — iesaucās liērlijs, atkal izraudams zobenu tik ātri, ka Mortons gandrīz vai satrūkās. — Paskaties uz robiem šajā ierocī. To ir trīs, vai ne?

—   Laikam gan, — atbildēja Mortons. — Un kas par to?

—   Tērauda gabaliņš, kas atdalījās no tā pirmajā cirtienā, palika galvaskausā tam zvēresta lauzējam un nodevējam, kas pirmais ieviesa Skotijā episkopālismu; otru robu izlauza kāda bezdievīga nelieša riba: viņš bija visdrošsirdīgākais un vislabākais cīnītājs pie Dramklogas; šis trešais robs asmenī palika no cirtiena pa ķiveri kapteinim, kas aizstāvēja llolirudas kapelu [113] , kad tauta cēlās uz revolūciju. Es pāršķēlu viņam galvu

v

līdz zobiem, pārcērlot tēraudu un galvaskausu. Sis ieroeītis ir paveicis lielus darbus, un katrs tā cirtiens ir kalpojis baznīcas atbrīvošanai. Sim zobenam, — viņš teica, iebāzdams to atpakaļ makstī, — ir jāpaveic vēl vairāk: tam jāiznīdē zemiskā un kaitīgā crastisma ķecerība, jāatriebjas par Skotijas baznīcas patiesās brīvības nozaimošanu visā tās skaidrībā, jāatjauno ko- venants tā slavas spožumā, un lad lai tas rūsē un irst blakām sava īpašnieka kauliem.

—  Jums nav necilvēku, nc līd/.ekļu, mister belfur, lai gāztu pašreizējo valdību, — iebilda Morlons. — Tauta kopumā, izņemot jakobītu muižniekus, ir apmierināta, un jūs droši vien neapvienosities ar tiem, kas gribētu jūs izmantot tikai savos nolūkos.

—   Viņi tieši kalpos mūsu nolūkiem, — teica Bērlijs. — Es biju tā ļaundara Kleverza nometnē, tāpat kā nākamais Izraēlas valdnieks apmeklēja vīlistiešu zemi*, es norunāju ar viņu par sacelšanos, un, ja nebūtu tā nelieša Evendcila, erastieši tagad būtu padzīti no visiem rietumiem… Es viņu nogalinātu, — turpināja Bērlijs, draudīgi savilcis seju, — kaut viņš turētos pie altāra spārniem! — Tad viņš mierīgāk turpināja: — Ja tu, mana vecā drauga dēls, būtu Edītes Bclendenas pielūdzējs un būtu gribējis pielikt savu roku lielajam darbam ar savai vīrišķībai līdzvērtīgu dedzību, nedomā, ka es dotu priekšroku draudzībai ar Bezilu Olifanlu, nevis ar tevi; tad tev būtu iespēja ar šā dokumenta palīdzību (viņš izvilka no azotes kaut kādu pergamentu) atdot viņai tās senēu īpašumus. To es ari gril)ēju tev pateikt, kad redzēju, cik varonīgi tu cīnies pie tā liktenīgā tilta. Meitene mīlēja tevi, un tu mīlēji viņu.

Morlons stingri atbildēja:

—   Es jums neliekuļošu, mister Belfur, pat lai panāktu savu. Es atnācu uz šejieni cerībā pierunāt jūs atjaunot taisnību, nevis gūt kaut kādu labumu pats sev. Esmu kļūdījies un skumstu par jums, skumstu pārjums pat vairāk nekā par tiem, kas cietuši jūsu netaisnības dēļ.

—   Tātad tu noraidi manu priekšlikumu? — jautāja Bērlijs dusmās degošām acīm.

—   Noraidu, — apstiprināja Mortons. — Ja jūs patiešām būtu goda un sirdsapziņas cilvēks, par kādu gribat izlikties, jūs bez kādiem citiem apsvērumiem atdotu šo pergamentu lordam Evendeilam, lai tas tiktu izmantots likumīgās mantinieces labā.

—   Labāk lai tas izput! — sacīja Bcllurs, iemezdams dokumentu kvēlojošo ogļu kaudzē un vēl piemīdāms ar papēdi.

Papīrs kūpēja, čokurojās un sprakšķēja liesmās, Mortons metās uz priekšu, lai izrautu to no uguns, bet Bērlijs viņu atturēja un sākās cīkstiņš. Abi bija stipri, bet, kaut arī Mortons bija kustīgāks un jaunāks, tomēr Bclfurs bija spēcīgāks un neļāva viņam glābt dokumentu, kamēr tas pārvērtās pelnos. Tad viņi palaida viens otru vaļā un fanātiķis, cīnoties saniknojies, skatījās uz Mortonu neprātīgā atriebības kārē zvērojošām acīm.

—   Tagad tu zini manu noslēpumu! — viņš kliedza. — Tev vai nu jākļūst manam, vai jāmirst!

—    Es nicinu jūsu draudus! — atcirta Mortons. — Man ir jūsu žēl, un es aizeju.

Bet, kad Mortons pagriezās, lai ietu, Bērlijs aizstājās viņam priekšā, pagrūda ozola stumbru un, kamēr tas dārdēdams un brīkšķēdams gāzās lejup bezdibenī, izvilka zobenu un balsī, kas pārskanēja ūdenskrituma rēkoņu un krītošā koka dārdoņu, nokliedza: «Tagad tev jāizvēlas — cīnīties, padoties vai mirt!» — un, nostājies pie alas izejas, nozibināja zobenu.

—    Es necīnīšos ar cilvēku, kas izglābis dzīvību manam tēvam, — teica Mortons. — Es vēl neesmu iemācījies izrunāt vārdu «padodos», bet savu dzīvību glābšu kā prazdams.

To teikdams, viņš aizšāvās garām Belfuram un, pirms tas saprata viņa nodomu, ar sev raksturīgo jauneklīgo izveiksmi pārlēca pāri briesmīgajam bezdibenim, kas šķīra ieeju alā no pretējās puses klints izciļņa, un palika tur saniknotajam ienaidniekam nesasniedzams. Viņš tūlīt uzrāpās augšā pa klints sienu un pagriezies redzēja aiz pārsteiguma sastingušo Bērliju, kas, satracināts kā jau cilvēks, kuram nav izdevies izgāzt dusmas, iemetās alā. Mortonam nebija grūli iedomāties, ka šā nelaimīgā vīra dvēseli tik ilgi satraukuši pārdroši plāni un negaidītas neveiksmes, ka tā zaudējusi līdzsvaru, un ka Bērlija rīcībā tagad ir kaut kas no vājprāta, kuru jo dīvaināku vērta spars un prasme, ar kādiem viņš tiecās iemiesot savas mežonīgās ieceres. Drīz Mortons atrada savu pavadoni, ko bija nobiedējusi ozola gāšanās. Viņš teica, ka tas noticis nejauši, bet meitene savukārt paskaidroja, ka alas iemītniekam tas nesagādāšot nekādas neērtības, tāpēc ka viņam vienmēr esot pie rokas materiāls jauna tilta celšanai.

Tārīta piedzīvojumi vēl nebija galā. Tuvojoties būdai, meitenīte iesaucās aiz pārsteiguma, redzot pretī taustāmies vecmāmiņu, kas nekad nebija aizgājusi tik tālu no mājas.

—    Ak, ser, ser! — teica sirmgalve, izdzirdējusi viņus tuvojamies. — Ja jūs mīlat lordu Evendeilu, tūdaļ palīdziet viņam, citādi būs par vēlu!… Lai slavēts Dievs, ka, atņemdams man acu gaismu, tas atstājis man dzirdi! Nāciet šurpu… šurpu… Un klusi. I'egij, mīlulīt, aizskrien, apseglo džentlmeņa zirgu, ieved klusiņām krūmājā un gaidi tur.

Misis Maklura pieveda Mortonu pie lodziņa, pa kuru, pats paliekot nemanāms, viņš varēja redzēt divus dragūnus, kas sēdēja pie rīta ela kausa un kaut ko nopietni pārrunāja.

—   Jo vairāk es par to domāju, — teica viens no viņiem, — jo mazāk man tas patīk, Inglis. Evendeils bija labs virsnieks un karavīru draugs, un, kaut arī mēs saņēmām sodu par dumpi Tilitudlemā, tomēr… saproti, Prcnk, mēs to bijām pelnījuši.

—  Lai velns mani parauj, jaes viņam to piedodu! — atbildēja olrs. — Tagad es varu sadot viņam pa mizu.

—   Nu, labāk gan aizmirsti un piedod… Labāk kopā ar viņu un pārējiem dodies ceļā un pievienojies tiem bļaustīgajiem kalniešiem. Mēs visi esam ēduši karaļa Jēkaba maizi.

—  Tu esi ēzelis; nebūs nekādas došanās ceļā, kā tu saki, tas laiks ir palaists garām. Ilelidejs ir redzējis spoku, mis belen- dena paģībusi sazini no kā vai kāds papūtis niekus, bet šī lieta vairs nav atliekama nevienu dienu, un putns, kas iedziedāsies pirmais, saņems atalgojumu.

—    Arī taisnība, — albildēja viņa biedrs. — bet vai tas puisis… nu, tas bezils Olifants, samaksās pieklājīgi?

—   Karaliski, draugs, — atteica Ingliss. — Evendcilu viņš ienīst kā nevienu citu pasaulē, turklāt baidās no tā par kādu tumšu lietu, un, ja lords būs novākts no ceļa, viss, kā cer bezils, paliks viņam.

—   bet vai mums būs pilnvaras un pietiks spēka? — jautāja otrs dragūns. — Reti kurš ies pret milordu, un viņam var sekot kāds no mūsu puišiem.

—  Tu, Dik, neesi nekas vairāk kā bailīgs stulbenis, — atteica Ingliss. — Viņš mierīgi dzīvo Ferinovā, lai neradītu aizdomas. Olifants ir miertiesnesis un paņems līdzi kādu no savējiem, uz ko var paļauties. Tad vēl mēs abi, un Olifants saka, ka varot paņemt vienu trakgalvīgu vigu rīkļurāvēju vārdā Kventins Mak- keils, kam jau sen esot zobs uz Fvendeilu.

—   Labi, labi, tu esi mans komandieris, tu jau zini, — sacīja ierindnieks, likdams galā ar savu sirdsapziņu kā īsts kareivis. — liet ja kaul kas nebūs, kā vajag…

—  Visu uzņemšos cs, — teica Ingliss. — Nu, vēl kausu cla, un aiziet uzTilitudlemu… Fi, lilesa, aklā! Nu, kur, velns, tā vecā ragana ielīdusi?

—   Ai/kavējiet viņus, cik ilgi vien varat, — nočukstēja Mor- tons, iegrūzdams saimniecei rokā maku. — Tagad galvenais ir iegūt laiku.

Steigdamies uz krūmiem, kur meitene turēja gatavībā viņa zirgu, Mortons domāja: «Uz Kerinovu? Nē, viens es nevarēšu viņus aizstāvēt… Nekavējoties jājāj uz Glazgovu. Vitcnbolds, turienes komandants, labprāt dos man palīgā kavalērijas nodaļu un nodrošinās valsts varas atbalstu. Jājot garām, man jābrīdina Evendeils.»

—   Nu, Mūrkof, — viņš uzsauca, kāpdams zirgā, — šodien tev jāparāda sava izturība un ātrums.

44. nodaļa

Kaul acu gaisma dzisa pamazām, Viņš Kmīlijā noraudzījās rāms, Tai roku mēmi paspieda un tad Kluss iemiga, lai nemostos nekad.

«Palamons un Arsils»

Edītes slimums piekala viņu pie gultas visu to notikumiem liagāto dienu, kad viņu bija stipri satricinājusi Mortona pēkšņā parādīšanās. Nākamajā rītā, uzzinājis, ka viņa jūtas daudz labāk, lords Evendeils atgriezās pie sava lēmuma atstāt Ferinovu. Neilgi pirms pusdienas laika Edītes istabā neparasti nopietna ienāca lēdija Emīlija. Sasveicinājusies viņa piezīmēja, ka, lai ari jaunums viņu pašu apbēdina, taču mis lielendenai tas noņems zināmu slogu.

— Mans brālis, — viņa teica, — mūs šodien atstāj, mis lielendena.

—    Atstāj! — iesaucās pārsteigtā Edīte. — Viņš dodas uz savām mājām, es ceru?

—   Man ir pamats domāt, ka viņam ir prātā tālāks ceļojums, — atbildēja lēdija Emīlija. — Maz kas viņu tur šajā novadā.

—    Žēlīgais Dievs! — izsaucās Edīte. — Kāpēc es esmu piedzimusi par nelaimi visam, kas vīrišķīgs un cēls! Kas jādara, lai atturētu viņu no šīs pārsteidzīgās došanās pretī savam galam? Es tūlīt iešu lejā… Pasakiet, ka es lūdzu viņu neaizjāt, iekāms neesmu ar viņu aprunājusies.

—   Veltīgi, mis Belendena, bet es pateikšu viņam par jūsu lūgumu, — un lēdija Emīlija izgāja no istabas ar lādu pašu izskatu, ar kādu bija ienākusi, un paziņoja brālim, ka mis Belendena jūtas labāk un ir izteikusi vēlēšanos nonākt lejā, lai pirms došanās projām satiktu viņu.

—   Es domāju, — viņa gražīgi piebilda, — ka cerība drīz tikt vaļā no mūsu sabiedrības ir izdziedinājusi viņas satricinātos nervus.

—   Mās, — teica lords Evendeils, — tu esi netaisna vai arī tev skauž.

—   Netaisna, Evendeil, es varbūt esmu, bet man ne sapņos nav ienācis prātā, — viņa sacīja, palūkodamās uz sevi spogulī, — ka man var piedēvēt skaudību kāda nieka dēļ… Bet aiziesim pie vecās lēdijas; viņa otrā istabā gatavo īstas dzīres, kur varētu pabarot veselu nodaļu, ja tev tāda būtu.

Lords Evendeils klusēdams gāja līdzi māsai uz viesistabu, zinot, ka veltīgi cīnīties ar viņas aizspriedumiem un aizvainoto lepnumu. Ar gardumiem pilnais galds bija klāts lēdijas Mār- garetas rūpīgajā uzraudzībā.

—   Diezin vai jūs teiksit, milord, ka esat šorīt ēdis brokastis; pirms došanās ceļā jums vajadzētu nobaudīt kaut vai to, kas pašreizējos apstākļos atrodams šajā pieticīgajā mājā, kuras iedzīvotāji ir jums tik daudz pateicības parādā. Man pašai patīk noskatīties, kā jauni cilvēki pirms došanās medībās vai darīšanās pienācīgi iestiprinās, un es to pateicu viņa svētītajai augstībai, kad viņš brokastoja Tilitudlemā tūkstoš seši simti piecdesmit pirmajā gadā pēc Kristus dzimšanas, un viņa svētītajai augstībai, tukšojot kausu reinvīna uz manu veselību, labpatika atbildēt: «Lēdija Mārgareta, jūs runājat kā kalnu Skotijas orākuls.» Tieši tā teica viņa augstība, un jūsu gaišība var spriest, vai es atsaucos uz augstu autoritāti, kad uzstāju, lai jauni cilvēki paēd brokastis.

Nav grūti iedomāties, ka krietna daļa lādzīgās lēdijas runas paslīdēja garām lorda Evendeila ausīm, tāpēc ka viņš bija sasprindzinājis dzirdi Edītes vieglo soļu gaidās. Izklaidība, kaut arī pilnīgi dabiska, izmaksāja viņam ļoti dārgi. Kamēr lēdija Mārgareta tēloja viesmīlīgu saimnieci, darot to ar lielu prieku un prasmi, viņu pusvārdā aprāva Džons Gjudžils, kā parasti paziņodams mājasmātei par kādas neievērojamas personas ierašanos:

—  Tur kāds grib parunāt ar jūsu gaišību.

—  Kāds? Vai tad viņam nav vārda? Kā viņu sauc? Jūs runājat tā, it kā man būtu veikals un man vajadzētu iziet pie katra, kas pasvilpj.

—   Jā, viņam ir gan vārds, — atbildēja Džons, — l>et jūsu gaišībai ir nepatīkami to dzirdēt.

—   Ko tas nozīmē, jūs, muļķi?

—  Tas ir Telēns Džibijs, milēdij, — par nemēru goddevīgā tonī teica Džons, kaut arī reizēm pārkāpa etiķeti, paļaudamies uz saviem nopelniem kā vecs ģimenes kalpotājs, kas nav pametis kungus nelaimē. — Ja jau jūsu gaišība tā grib, tad tas ir Telēns Džibijs, kas gana aiz tilta Edija Hensona lopus; Tilitudlemā viņu sauca par Zoslēnu Džibiju, un viņš devās uz ieroču skati, un tur…

—   Klusējiet, Džon, — teica vecā dāma, cienīgi pieceldamās. — Jūs esat gaužām nekaunīgs, ja domājat, ka es runāšu ar lādu cilvēku kā viņš. I,ai viņš pasaka to, kas viņam sakāms, vai nu jums, vai misis Hedrigai.

—   Par to viņš negrib ne dzirdēt, milēdij; tas, kurš viņu sūtījis, licis nodot to lietu tikai jums vai lordam Evendeilam, nevienam eilam. Taisnību sakot, Džibijs nav sevišķi skaidrā prātā un ir palicis tāds pats tukšpauris, kā bija.

—   Tad dzeniet viņu prom, — teica lēdija Mārgarcta, — un lieciet viņam atnākt rīt, kad būs atskurbis. Jādomā, ka viņš ieradies izlūgties kādu pretimnākšanu kā izbijis mūsu mājas kalpotājs.

—   Var jau būt, milēdij, tāpēc ka viņš, nabadziņš, ir vienās skrandās.

Gjudžils vēlreiz mēģināja paskaidrot, kāds uzdevums uzticēts Džibijam: tas tiešām bija sevišķi svarīgs uzdevums — dažas lordam Evendeilam rakstītas Mortona rindiņas, kurās bija paziņots par briesmām, kas viņam draud no Olifanta, un lūgums nekavējoties bēgt projām vai arī braukt uz Glazgovu un padoties, jo tur Mortons varētu nodrošināt viņam aizgādību. So steigā uzrakstīto zīmīti viņš bija iedevis Džibijam, kuru bija pamanījis pieraugām ganāmpulku pie tilta un kuram bija licis uz ātrām pēdām nodot zīmīti tieši adresātam; par to viņš bija iedevis Džibijam arī divus dolārus.

Bet liktenis bija lēmis, ka Zoslēna Džibija starpniecība Be- lendenu ģimenes lietās vienmēr beidzās neveiksmīgi, vienalga, vai viņš pildīja kurjera vai ieroču nesēja pienākumus. Nelaimīgā kārtā viņš bija tik ilgi aizkavējies ela pārdotavā, lai pārbaudītu, vai no darba devēja dabūtās monētas ir labas, ka tad, kad ieradās

Ferinovā, trūcīgā saprāta deva, ko viņam bija piešķīrusi daba, bija galīgi noslīcināta elā un brendijā un viņš nevis jautāja pēc lorda Evendeila, bet izteica vēlēšanos runāl ar lēdiju Mārgaretu, kuras vārds bija pierastāks viņa dzirdei. Tā kā Džibiju nelaida viņai klāt, puisis aiztenterēja projām, neatdevis vēstuli un precīzi izpildījis Mortona rīkojumus tikai vienā vienīgajā punktā, kurā tieši būtu derējis tos pārkāpt.

Dažas minūtes pēc viņa aiziešanas viesistabā ienāca Edīte. Viņa un lords Evendcils bija apjukuši, un lēdija Mārgareta, kas zināja tikai to, ka viņu laulība uz laiku atlikta mazmeitas neveselības dēļ, piedēvēja šo apjukumu līgavas un līgavaiņa kautrīgumam un, lai jaunie varētu justies ērti, sāka runāt ar lēdiju Emīliju par nenozīmīgām lietām. Šajā brīdī Edīte, kuras vaigs bija līķa bālumā, drīzāk izdvesa, nekā pačukstēja lordam Evendeilam, ka grib runāl ar viņu. Evendcils piedāvāja Edītei roku un pavadīja viņu uz mazo priekštelpu, kura, kā jau minējām, atradās blakus viesistabai. Viņš apsēdināja meiteni krēslā un, paņēmis sev otru krēslu, sagatavojās klausīties.

—   Man ir bēdīgi ap sirdi, — bija pirmie vārdi, ko viņa spēja izrunāt, un tos pašus ar grūtībām. — Es lāgā nezinu, kas man jāsaka un kā lai to pasaka.

—   Ja mana klātbūtne jūs kaut kādā mērā apgrūtina, — saudzīgi teica lords Evcndeils, — tad drīz jūs, Edīte, būsit brīva no tās.

—   Tātad jūs, milord, esat nolēmis, — viņa sacīja, — ielaisties šajā pārdrošajā pasākumā ar šiem pārdrošajiem ļaudīm, neraugoties uz savu gaišo prātu, neraugoties uz draugu lūgumiem, neraugoties uz gandrīz neizbēgamo bojājeju, kas jūs sagaida?

—  Piedodiet, mis belendena, bet pat jūsu rūpes nespēj mani atturēt, ja runa ir par manu godu. Mani zirgi jau ir apsegloti, kalpi ir gatavi, un sacelšanās signāls liks dots, līdzko būšu sasniedzis Kilsaitu… Ja liktenis mani sauc, es nevairīšos no tikšanās ar to. Mirt, — viņš sacīja, saņemdams Edītes roku, — izpelnoties jūsu līdzjūtību, — arī tas būs kaut kas, ja jau es neesmu varējis iegūt jūsu mīlestību.

—   0, mi lord, palieciet! — teica Edīte balsī, kas aizgāja viņam līdz pašai sirdij. — Varbūt laiks izskaidros dīvainos apstākļus, kas mani tā satricināja; mani satrauktie nervi varbūt nomierināsies» Ak, nesteidzieties pretī nāvei un iznīcībai! Palieciet un esiet mūsu balsts, paļaujieties uz visuvareno laiku!

—   Par vēlu, Edīt, — atbildēja lords Evendeils, — un es rīkotos vislielākajā mērā neaugsts i rdīgi, ļaunprātīgi izmantojot jūsu sirsnību un labvēlību pret mani. Es zinu, ka jūs nevarat mani mīlēt; jūsu bēdas, kas ir tik stipras, ka atsauca atmiņā mirušo vai klāt- neesošo, liecina par tik stiprām jūtām, ka es varu rēķināties tikai ar draudzību un pateicību, liet, ja arī bālu citādi, kauliņi ir mesti.

Sajā brīdī istabā aizelsies un pārbijies iedrāzās Kadijs.

—   0, milord, paslēpieties! Viņi ir aplenkuši māju! — viņš sauca.

—   Kādi viņi? — jautāja lords Evendeils.

—   Kavalēristu nodaļa liczila Olifanta vadībā, — atbildēja Kadijs.

—   Slēpieties, milord! — piebalsoja līdz nāvei pārbiedētā Edīte.

—  Zvēru pie debesīm, es neslēpšos! — attrauca lords Evendeils. — Kādas šim nelietim tiesības uzbrukt man vai apturēt mani ceļā? Es izlauzīšu sev ceļu pat tad, ja aiz viņa stāvēs vesels pulks; pasaki llelidejam un llanleram, lai izved zirgus… liet tagad ardievu, Edīt! — Viņš to apskāva un maigi noskūpstīja, tad, izrāvies no rokām māsai un lēdijai Mārgaretai, kuras pūlējās viņu aizturēt, izskrēja ārā un uzlēca zirgā.

Valdīja vispārējs apjukums: sievietes kliedza un mulsumā metās pie logiem, no kurienes varēja redzēt nelielu jātnieku nodaļu, kurā, šķiet, tikai divi bija kareivji. Viņi jau bija atklātajā pļavā Kadija būdas priekšā, kur sākās kāpums uz māju, un piesardzīgi tuvojās tai, it kā nebūtu pārliecināti, kāda pretestība sagaidāma.

—  Viņš var izglābties, viņš vēl var izglābties! — teica Edīte. — Ak, kaut viņš nogrieztos sānceļā!

bet lords Evcndeils, apņēmies stāties pretī briesmām, ko viņa drosmīgais gars pietiekami nenovērtēja, pavēlēja kalpiem sekot un mierīgi jāja lejup pa aleju. Vecais Cjudžils aizskrēja pēc ieroča, bet Kadijs paķēra musketi, kas bija iedota mājas sargāšanai, un tāpat kājām sekoja lordam Evendeilam. Veltīgi pēc trauksmes atsteigusies Dženija ķērās viņam drēbēs, piedraudot ar nāvi no zobena vai cilpas par jaukšanos citu darīšanās.

—   Paliec klusu, m… — atcirta Kadijs, — un man rādās, ka es to saku skotiski; vai tās ir citu darīšanas — noskatīties, kā lordu Evendeilu pakar man acu priekšā? — IJn viņš aizdrāzās pa aleju. Bet, pa ceļam apdomājis, ka būs vienīgais kājnieks, tāpēc ka Džons Cjudžils vēl nebija rādījies, viņš ieņēma izdevīgu pozīciju aiz dzīvžoga, ielika jaunu kramu, uzvilka gaili un, notēmējis uz saimnieku Bezilu, kā tas lika saukts, bija gatavs rīkoties.

Kad parādījās lords Evendcils, Olifanta nodaļa pašķīrās, lai viņu aplenktu. Viņu priekšnieks un vēl trīs labi apbruņoti vīri, no kuriem divi bija dragūni, bet trešais ģērbies zemnieka drānās, palika kur stāvējuši. Bet, spriežot pēc šā trešā pavadoņa spēcīgās miesasbūves, drūmajiem vaibstiem un noteiktajām kustībām, likās, ka viņš ir visbīstamākais pretinieks no visas nodaļas un tas, kam būtu gadījies viņu redzēt agrāk, bez grūtībām pazītu viņā Bellūru Bērliju.

— Man pakaļ, — uzsauca lords Evendeils kalpiem, — un, ja mums traucēs, dariet to pašu, ko es. — Viņš auļoja pretī Olilantam un jau gribēja jautāt, uz kāda pamata tas stājas viņam ceļā, kad Olifants uzkliedza: «Šaujiet uz nodevēju!» — un visi četri izšāva nošāvām karabīnēm uz nelaimīgo augstmani. Viņš saļima seglos, izvilka no maksts pistoli, bet nejaudāja izšaut un, nāvīgi ievainots, nokrita no zirga. Viņa kalpi pacēla karabīnes. Ilanters izšāva uz labu laimi, bet llelidejs, kam netrūka dros- mes, notēmēja uz Inglisu un noguldīja viņu uz vietas. Sajā brīdī aiz dzīvžoga atskanēja vēl viens šāviens, kas atrieba par lorda Evendeila nāvi, un lode trāpīja tieši pierē Bczilam Olifantam, un viņš nogāzās zemē beigts. Viņa ļaudis, tik ātras atmaksas pārsteigti, ne visai gribēja kaut ko darīt, bet Bērlijs, iekaisis cīņas karstumā, iesaucās: «Nost ar midianiešiem!» — un ar zolienu rokā uzbruka Helidejam. Šajā mirklī kļuva dzirdama pakavu klaboņa un, strauji tuvodamās pa ceļu no Glazgovas puses, liktenīgajā laukā parādījās svešzemnieku kavalērijas nodaļa, kuras priekšgalā jāja holandiešu ģenerālis Vitenbolds Mortona un kāda civilās varas pārstāvja pavadībā.

Uzaicinājumam Dieva un karaļa vārdā nekavējoties padoties paklausīja visi, izņemot Bērliju, kas pagrieza zirgu un mēģināja aizbēgt. Vairāki kareivji virsnieka vadībā metās pakaļ, bet, tā kā Bērlijam bija labs zirgs, tad tikai diviem no priekšā jājošajiem gandrīz izdevās viņu panākt. Viņš divas reizes bez steigas pagriezās atpakaļ un, vispirms izšāvis no vienas, pēc tam no otras pistoles, atrāvās no vajātājiem, ievainojot vienu dragūnu un sašaujot otra zirgu; viņš aizauļoja līdz Bosvelbridžai, kur viņam par nelaimi vārti bija aizslēgti un apsargāti. Pagriezies viņš piejāja pie Klaidas vietā, kur tā izskatījās šķērsojama, un, vajātāju pistoļu un karabīņu lodēm spindzot apkārt, metās iekšā upē. Kad bērlijs jau bija upes vidū, viņam trāpīja divas lodes un viņš juta, ka ir bīstami ievainots. Viņš pagrieza zirgu atpakaļ uz kreiso krastu, ar žestiem it kā rādīdams, ka gribētu padoties. Kavalēristi pārtrauca šaušanu un gaidīja viņu atgriežamies; divi no viņiem iejāja mazu gabaliņu ūdenī, lai sagūstītu un atbruņotu bēdzēju. Taču drīz atklājās, ka viņš nolēmis atriebties, nevis glābt savu dzīvību. Tuvojoties abiem kareivjiem, Bērlijs sakopoja pēdējos spēkus un tā iegāza vienam no viņiem pa galvu, ka dragūns nošļuka no zirga. Otrs dragūns, spēcīgs, muskuļots vīrs, lajā pašā mirklī ieķērās Bērlijā. Pēdējais savukārt sagrāba dragūnu aiz rīkles, kā tīģeris mirstot sagrābj laupījumu, un abi, cīniņa karstumā izslīdējuši no segliem, iekrita uz galvas ūdenī, un straume nesa viņus projām. Aiz abiem vilkās burbuļainas asiņu pēdas. Divas reizes viņus redzēja uzpeldam virspusē; holandietis mēģināja peldēt, bet Bērlijs nelaida viņu vaļā, acīmredzot apņēmies pazudināt viņu vienlaicīgi ar sevi. Viņu līķus izvilka malā kādu ceturtdaļjūdzi zemāk pa straumi. Tā kā dragūnu nevarēja atbrīvot no ciešā tvēriena nekā citādi kā tikai nocērtot Bērlijam rokas, tad abus steigšus apraka kopējā kapā, kura vietu vēl tagad iezīmē neapdarināts akmens ar vēl neveiklāku epitāfiju*.

Kamēr šā drūmā fanātiķa dvēsele lidoja uz debesīm, lai atbildētu par saviem darbiem, arī drosmīgā un cēlsirdīgā lorda Evendeila dvēsele šķīrās no miesām. Ieraugot, kas noticis ar lordu Evendcilu, Mortons bija nolēcis no zirga, lai palīdzētu savam mirstošajam draugam, cik vien bija viņa spēkos. Mirējs viņu pazina, jo paspieda Mortonam roku, l>et, tā kā vairs nevarēja parunāt, tad ar zīmēm rādīja, lai viņu ienes mājā. Tas arī tika izdarīts ar vislielāko piesardzību, un viņu ielenca noskumušie draugi. Taču lēdijas Emīlijas skaļās vaimanas tālu atpalika no Edītes klusajām ciešanām. Vēl nezinādama par Mortona klātbūtni, viņa apskāva mirstošo; viņa nezināja arī to, ka liktenis, atņemot viņai vienu uzticamu pielūdzēju, ir it kā uzcēlis no kapa otru, līdz lords Evendeils, saņēmis Edītes rokas savējās, sirsnīgi tās saspieda un savienoja kopā, it kā izlūgdamies viņiem svētību, atkrita spilvenos un tūlīt izdzisa.

Noslēgums

Es jau biju apņēmies atbrīvot sevi no pūlēm rakstīt noslēguma nodaļu, ļaujot pašam lasītājam iztēloties visu pēc lorda Evendeila nāves notikušo. Bet, saprotot, ka pagātnes notikumiem ir vajadzīgs turpinājums, kas būtu pieņemams gan lasītājiem, gan sacerētājiem, man jāatzīstas, es atrados zināmas dilemmas priekšā, kad, par laimi, ar ielūgumu uz tasi tējas mani pagodināja mis Marta Baskbodija, jauna dāma, kura apmēram četrdesmit gadu ar lieliem panākumiem bija nodarlx)jusies ar manto šūšanu Genderklū un tās apkārtnē. Zinot viņas vājību uz šāda veida stāstiem, cs viņu palūdzu mana apciemojuma dienas rītā pārskatīt atsevišķās lapas un palīdzēt man ar pieredzi, ko viņa droši vien bija uzkrājusi, izlasot visas grāmatas trīs Genderklū bibliotēkās, kurās izsniedz grāmatas lasīšanai mājās, un abās kaimiņpilsētās, kur notiek tirgi. Kad tajā vakarā ar drebošu sildi ierados pie šīs sievietes, es atradu viņu stipri noskaņotu uz cildinošām atsauksmēm.

— Vēl nekad, — viņa sacīja, slaucīdama briļļu stiklus, — neviens romāns, izņemot «Stāstu par Džemiju un Dženiju Džesemiju» [114] , kur patiešām ir īsts patoss, mani nav tā saviļņojis,

bet jūsu plāns atteikties no kārtīga noslēguma nekur neder. Jūs varat sava vēstījuma gaitā pēc patikas kutināt mums nervus, l>et, ja jums nav «Jūlijas dc Kubinjē» autora [115] talanta, nekad neaptumšojiet lieigas. Ļaujiet mums arī pēdējā nodaļā redzēt atmirdzam saules staru: tas ir pilnīgi nepieciešams.

—   Man nekas nebūtu vieglāk, kundze, kā izpildīt jūsu vēlmes, jo abi pāri, kam jūs aiz savas labsirdības tiešām jūtat līdzi, nodzīvoja ilgu un laimīgu mūžu, laižot pasaulē dēlus un meitas.

—   Nav nekāda vajadzība, ser, — viņa teica ar vieglu pārmetuma pieskaņu balsī, — sīki klāstīt viņu laulības dzīves priekus, bet kāpēc lai jūs nepateiktu dažus vispārējus vārdus par viņu nākotnes laimi?

—  Jums taču būtu jāzina, kundze, — es teicu, — ka jebkura grāmata, kad autors tuvojas nobeigumam, kļūst aizvien neinteresantāka, gluži tāpat kā jūsu tēja: kaut arī tā ir lieliska zaļā Ķīnas tēja, pēdējā tasē tā katrā ziņā būs vājāka un negaršīgāka. Tā kā cs uzskatu, ka to nekādā ziņā nepadara labāku saldais pusizkusušā cukura gabaliņš, ko parasti atrod tases dibenā, tad es arī domāju, ka stāstu, kas uz beigām kļūst garlaicīgs, var tikai samocīt ar dažādiem sīkumiem, par kuriem katram lasītājam tāpat jābūt skaidrībā, pat tādā gadījumā, ja autors tiem netaupa savus viskrāšņākos epitetus.

—   Tā gan tas nav, mister Petison, — turpināja mis bask- bodija. — Jūs, cs teiktu, esat uzcepis savu pirmo stāstu ļoti ātri un pēdējās nodaļas uzrakstījis uz zaķa, un es savā amatā būtu sadevusi visjaunākajai māceklei, kas būtu izlaidusi no savām rokām tik pretīgu un pavirši nostrādātu darbu. Un, ja jūs neizlabosit šo rupjo kļūdu, pastāstot mums visu par Mortona un Edītes laulībām un par visu, kas notika ar citiem šā stāsta personāžiem, sākot ar lēdiju Mārgaretu un beidzot ar Zoslēnu

Džibiju, es jūs brīdinu, ka neviens neuzskatīs jūsu darbu par kārtīgi paveiktu.

—   Man, kundze, — esalbildēju, — ir tik plašs materiāls, ka es, liekas, varu apmierināt jūsu ziņkāri, ja vien tā nesniedzas līdz nenozīmīgiem sīkumiem.

—    Tādā gadījumā, — viņa teiea, — pirmais un vissvarīgākais: vai lēdija Mārgareta dabūja atpakaļ savu īpašumu un savu pili?

—   Jā, dabūja, kundze, turklāt visvienkāršākajā ceļā, kādu var iedomāties, — kā sava godājamā brālēna Bezila Olifanta mantiniece: mirstot viņš neatstāja testamentu, tādējādi viņa, kuru šis cilvēks, dzīvs būdams, bija ar tādu ļaunu neatlaidību vajājis, ne vien atguva savu īpašumu, bet tas pat bija pieaudzis. Džons Gjudžils, pieņemts atpakaļ augstajā amatā, kļuva vēl cienīgāks nekā agrāk, l)et Kadijs ar milzīgu aizrautību apstrādāja Tilitudlcmas zemes un apmetās savā vecajā būdā. Bet, tā kā viņš pēc dabas bija piesardzīgs, tad neviens nedzirdēja viņu lielāmies ar trāpīgo šāvienu, kas bija atdevis viņa kundzei un Kadijam pašam viņu kādreizējos mājokļus. «Galu galā,» viņš teica Dženijai, kurai vienīgajai uzticēja savus noslēpumus, «vecais Bezils Olifants bija manas kundzes brālēns un ievērojama persona un, kaut arī, cik es saprotu, viņš rīkojās pretēji likumam, neuzrādot nekādu pavēli un neuzaicinot lordu Evendeilu padoties, un kaut arī es par viņa nonāvēšanu nedomāju vairāk kā par irbju tēviņa nošaušanu, tomēr labāk par to turēt mēli aiz zobiem.» Viņš ne tikai to darīja, bet arī diezgan prasmīgi uzturēja baumas, it kā tas esot vecā Gjudžila roku darbs, un par to dabūja krietni daudz glāžu brendija no vecā virssulaiņa, kas, raksturā krasi atšķirdamics no Kadija, drīzāk sliecās pārspīlēt nekā mazināt savus vīra varoņdarbus. Neredzīgā atraitne tika uz vislabāko nodrošināta līdz mūža beigām, tāpal kā meitene, kas bija pavadījusi Morlonu līdz ūdenskritumam. Kas attiecas uz…

—   bet kāds tam visam sakars ar kāzām, ar galveno personāžu kāzām? — pārtrauca mis baskbodija, nepacietīgi bungodama pa tabakdozi.

—   Mortona un mis Belendenas kāzas tika atliktas uz vairākiem mēnešiem, tāpēc ka abus bija dziļi apbēdinājusi lorda Evendeila nāve. bet pēc tam viņi apprecējās.

—    Es ceru, ka ne lx'z lēdijas Mārgaretas piekrišanas, ser? — ja 11 laja mana jaukā kritiķe. — Man patīk grāmatas, kas māca jauniem cilvēkiem izturēties ar cieņu pret saviem vecākiem. Romānā jaunie var samīlēties bez viņu piekrišanas, tāpēc ka tas ir nepieciešams romāna intrigas savērpšanai, bet galu galā viņiem tomēr ir jāsaņem vecāku svētība. Pat vecais Delvils uzņēma ģimenē Sesiliju [116] , kaut arī viņa bija zemas kārtas cilvēka meita.

—   Te notika tas pats, kundze, — es atbildēja. — Lēdiju Mārgaretu pierunāja atbalstīt Mortonu, kaut arī vecais kove- nantietis, viņa tēvs, kādu laiku viņu ārkārtīgi mulsināja. Edīte bija viņas vienīgā cerība, un viņa gribēja to redzēt laimīgu; Mortonam jeb Melvilam-Mortonam, kā viņš visbiežāk saukts, ļaužu acīs bija tik laba reputācija un viņš visādā ziņā bija tik piemērota partija, ka viņa atteicās no saviem aizspriedumiem un mierināja sevi ar domu, ka laulības slēdz liktenis, kā lēdijai Mārgarctai, pēc viņas vārdiem, sacījis viņa svētītā augstība Dieva mierā aizgājušais Kārlis Otrais, kad viņa tam rādījusi sava vecātēva Eergjusa, Torvudas trešā grāfa, sava laika visskaistākā vīrieša, un grāfienes Džeinas, viņa otrās sievas, kuprainās vien- acos, portretus. Tāda bijusi viņa augstības piezīme, viņa teica, kādā ievērības cienīgā rītā, kad karalim labpaticis pabrokastot…

—   Nē, — teica mis Baskbodija, atkal pārtraukdama mani, — ja viņa ir minējusi tik autoritatīvu spriedumu, lai izskaidrotu savu piekrišanu mezaliansei, tad man vairs nav ko iebilst, liet kas nolika ar veco misis… nu, kā sauca to saimniecības vadītāju?

—   Misis Vilsoni, kundze? — es atbildēju. — Viņa par šīm laulībām varbūt priecājās visvairāk, jo reizi gadā, bet ne biežāk mislers un misis Melvili-Mortoni svinīgā atmosfērā pusdienoja lielajā ar paneļiem apšūtajā zālē, kur tādās reizēs tika atsegtas drapērijas, noklāts paklājs un uz galda nolikts milzīgais lauru lapām apvītais vara svečturis. Gatavošanās šīm gadskārtējām svinībām nodarbināja viņas prātu jau pusgadu pirms tam, bet otru pusgadu vecā Elisone bija aizņemta ar kārtības ieviešanu, tā ka viena līksmes diena sagādāja viņai darbu visam gadam.

—   liet Nīls Bleins? — jautāja mis Baskl>odija.

—  Dzīvoja līdz sirmam vecumam,dzēra elu un brendiju kopā ar visiem apmeklētājiem neatkarīgi no viņu pārliecības, par prieku saviem viesiem spēlēja vigu un jakobīlu melodijas un sakrāja tik daudz naudas, ka pēc viņa nāves Dženija varēja apprecēties ar kādu brīvzemnieku. Es ceru, kundze, ka jums vairs nav ko jautāt, jo tik tiešām…

—    Bet Zoslēns Džibijs, ser? — vaicāja mana neatlaidīgā draudzene. — Kas notika ar Zoslēnu Džibiju, kura pakalpojumiem bija tādas sekas jūsu stāstījuma varoņu dzīvē?

—    Ņemiet vērā, mana dārgā mis Baskbodija (atvainojiet manu familiaritāti), lūdzu, ņemiet vērā, ka pat slavenās Sehe- rezades, šīs stāstītāju karalienes, atmiņa nevarēja saglabāt visus sīkumus. Es lāgā nezinu visu, kas nolicis ar Zoslēnu Džibiju, bet man gribas domāt, ka viņš ir tas pats Džilberts Dadens, ulias

Telēns Džibijs, kuru, vedot cauri llamiltonai, pēra par vistu zādzību.

Mis Baskbodija uzlika kreiso kāju uz kamīna režģiem, pārmeta labo kāju pāri kreisajai, atlaidās krēslā un pavērās griestos. Manīdams viņu iegrimstam pārdomās, es nospriedu, ka viņa gatavojas jaunai pratināšanai, un tāpēc paņēmu cepuri un steidzu novēlēt viņai labu nakti, kamēr kritikas dēmons nav pateicis priekšā jaunus jautājumus. Tādā pašā veidā, mīļais lasītāj, pateicoties par pacietību, kas jūs nav atstājusi līdz šim brīdim, es atļaujos pagaidām pamest jūs.

Valters Skots

KAPU VECIS

Formāts 60x84/16. Pasūtījuma Nr. 372.

Līgumccna. Licenivs Nr. 2-IOIb. tvspiesla tipogrāfijā «Rota», Rīga, Blaumaņa ielā 3S/40. Vaks iespiests tipogrāfijā «Prvmo».

paskaidrojumi

Vietas, kur nolika Monlroiiza kauja-? ar kovenantiesiein.

Marka sena skotu naudas vienība, apm. I.'l sterliņu iriārriņu.

Augstākā feniķiešu dievība, Bībeles valodā negodīguma iemiesojums.

** 1 Ipe 1'aJeslīnā, kuras krastos, kā vēstī Bīl>ele, pravietis llija iznīcinājis daudzus Bāla priesterus.

* l,orda muižas teritorija.

l'ulilisko nāvessodu viela Kdinburgā.

Tauta*, ka* Hīlielē minēta* kā visniknākie jūdu ienaidnieki; prezbiteriešu valodā — negodīguma iemiesojums.

** Apgabals Palestīnā, kur, kā stāstīts Bībelē, dzīvojuši sevišķi nikni savvaļas vērši.

1 13

* Ar roku rakstītas informatīva^ lapiņas, kurās cita starpā bija atrodami arī kritušo saraksti.

** Brokastis. (Franču vai.)

6-.171

l'ar nacaretiešiem Bībele sauc sevišķi dievticīgus cilvēkus.

Vācijā Zemnieku kara laikā izveidojusies reliģiska sekla, kas sludināja vienlīdzību starp visiem.

* Saskaņā ar Bībeles leģendu, Persija» valdnieka Artakserksa augstmanis un favorīts, kas airis iznīcināt visus jūdus. Viņš sagatavojis augstas karātavas, lai pakārtu pils vārtu sargu Mordulīaju, kas nav grit>ējis krist ceļos viņa priekšā. Iejaukusies Esfira, kas kļuvusi par valdnieka sievu, Amans kritis nežēlastībā un pats pakārts.

Raibs tērps, kas bija mugurā inkvizīcijas notiesātajiem, ejot uz nāvessoda izpildes vietu.

Runa ir par I (īHH. gada revolūciju, kad Anglijā pie varas nāca Orānas Vilhelms.

Autori, kas 17. gadsimtā sarakstījuši vispazīstamāko« traktātus par (temonotožiju.

no māju triecienā ieņēma kapteinis Orēards jeb Urkliart-, ka-, tika nošauts uzbrukuma laikā. (Autora piezīme.)

[2] vēl tagad dzīvs labi pazīstams jokdaris, tautā -aukl Verā Kiīt.i Kule, kas tirgojas ar krītu, ar kuru fermeri iezīmē aitas. (Autora piezīme.)

anglijas buržuāziskās revolūcijas (1612 U>l>0) tailona (llivera Krooivela (1 .',<><) If»r,8) iesauka.

[4] Vēl viena Kromvela iesauka.

[5] mistera džededijas kleišl…………………………….. ;ma** piezīme: «Par liecību tam, ka esmu turējis

skumjo solījumu attiecībā uz savu mirušo un neaizmirstamo draugu, var noderēt skaistais kapakmens, ko esmu uzstādījis šajā vietā uz sava rēķina, ar tajā iekalto Pītera Pelisona vārdu un amatu, ar viņa dzimšanas un apglabāšanas datumu, kā arī viņa nopelnu uzskaitījumu, ko esmu apstiprinājis es, viņa priekšnieks un patrons. I). K.» (Autora piezīme.)

[6] te viņš varētu piebilst: arī Iniļļātajam, tāpēc ka lai slavēta mana zvaigzne arī šīs pasaules varenie ir atraduši patvērumu manā pieticīgajā mājoklī. Un, kamēr manā mājā kalļioja istabene Dorotija, pēc dabas jautra un pēc izskata piemīlīga meitene, cienījamais Smekovas muižas īpašnieks, braucot uz galvaspilsētu un atpakaļ, mēdza dot priekšroku manai «Pravieša cellei», nevis smilšu krāsas istaba! ar baldahīnu Vollesa krogā un iemest četras eelurtdaļpiiiles, lai justos brīvi, kā mājās, kā viņš jokojot sacīja, bet īstenībā, lai nodrošinātos vakaram ar manu sabiedrību. l)ž. K.

[7] zelta karaspēks. (franču vai.)

[8] kaujā ļjm* vilsu-ras 1651. gada kromvru sakāva rojālistns.

[8] Strēlnieks. (Franču vai.)

[9] bruņoti ļaudis. (franču vai.)

[10] domāts (lajs (iral)s, senās Romas lautas tribūns, stingru principu cilvēks.

[10] Hijiiiais. (Krainx n vai.)

[11] tie, kas piekrita Skotijas parlamenta pieņemtajam rezolūcijām, kuras aicināja koveiianta piekritējus stāties armijā, lai cīnītos pret Kromvelu.

3 - 372 f> o

[12] viens no bīl>eles praviešiem.

itlu i.- minēta dievība, bagātība* iemiesojums.

[14] Ķēniņš Zālamans.

[15] 17. gadsimta skotu karavadoņi.

skotija* karalis, kas sīvi cīnījās ar iekarotājiem »ormaņiem. Nogalināts 1003

gadā.

[17] laidējas ķēniņi (605. r >62. g. ļ>. K. «Iz.), kas karagājienā uz EjBpti izpostīja Jūdeju. (Tulk. piezīme.)

[18] 1642. gadā sākās angļu buržuāziskā revolūcija.

[19] iespējams, ka las ir kaut ka* līdzīgs vētījamām mašīnām, ko tagad lieto graudu vētīšanai un kas to pašreizējā veidā tomēr neparādījās agrāk par 17.50. gadu. To parādīšanos naidīgi uzņēma visdedzīgākie sektanti tāda paša iemesla dēļ kā mūsu godīgā Mouza. (Autora piezīme.)

[20] nomaļs. (Franču vai.)

[21] vārdu spēle: enormity — angliski «neģēlība, noziegums», ntnfurmUy «saskaņa».

[22] sākotnēji aizliegums baznīcai iejaukties jautājumos, kas skar civiltiesības; vispārīgākā nozīmē baznīcas pakļaušana valstij. Dedzīgs šā principa aizstāvis bija vācu ārsts Tomass Krasts.

[23] viena no klairlas krācēm.

oriģinālā «diuking-stuol», burtiskā tulkojumā «nirstošs ķeblītis». Ķildīgas sievietes kādreiz sieta» pie ķeblīša vai krēsla un tad gremdētas ūdenī.

viens talants ir l>ijis apmēram 243 sterliņu mārciņu vērtībā.

[26] izraēlas valdnieks (873. — 853. g. p. K. dz.), kura laikā Izraēla kļuva par lielvalsti.

[27] viens no diviem tā laika Asīrijas valdniekiem.

[28] arī sinalieribs - Asīrijas valdnieks (704. - (.81. g. p. Kr. dz.).

zifa pilsēta un tuksnesis, kurn iedzīvotāji, kā stāsta Bībele, bijuši sevišķi nodevīgi un neuzticami.

[30] tviācība par antinomijil — pretrunu starp diviem šķietami pareiziem un pārliecinošiem likumiem, spriedumiem vai slēdzieniem.

[31] Novirzīšanās no patiesīguma un godīguma principiem, kaut kas līdzīgs reiiegātismam.

sieviešu klosteri» parīzē.

[33] pa lielākai daļai.

izkropļots spāņu burtu* camaratla — labs biedrs.

[35] kāds skotu muižnieks, kura dīvainības vēl saglabājušās viņa tautiešu atmiņā, mēdzis regulēt -sīvu uzturēšanos Edinburgā šādi: viņš katru dienu nogājis pie t. s. I dons vārtiem, pār kuriem lieeas koka arka. Tā kā tolaik apgrozībā bijusi galvenokārt metāla nauda, muižnieks sviedis maku; ja tas bijis pietiekami smags, lai lidotu pāri vārtiem, viņš turpinājis sava* izpriecas galvaspilsētā; kad maks jau kļuvis par vieglu, muižnieks sāeis domāt par atgriešanos mājās. ('Imora piezīme.)

orāfs homcrs dzejnieks, kārļa Olrā draugs.

dzejnieks un oublieisls, kārļa Olrā draugs.

[38] l'ilsēla Ziemeļāfrikā, ko Kārlis Otrais saņēma kā Portugāles princeses Katrīnas pūra dalu.

[39] kārļa (>trā laika militārs darbinieks, drāmu un dzejoļu autors.

[40] tajos laikos kija paradums neatsegt seju sabiedriskās vietās un jauktā sabiedrībā. Anglijā, kur pledus nevalkāja, dāmas šajā nolūkā lietoja masku, Ix t švīti pārmeta sava apmetņa apakšējo malu pār labo plecu tā, lai daļēji ai7.segtll seju. Tas vairākkārt minēts Pepīsa dienasgrāmatā. (Autora piezīme.)

[41] romiešu karavadonis (83. — 30. g. p. Kr. dz.).

[42] runa ir par kauju pie Vusleras l<v> I. gadā. kad Krornvels smagi sakāva karaļa piekritējus.

[43] skotijas karaļu pils Rdinhurgā.

tilitudlemas pil* ir izdomāla, l>et Kreinelenas pilsdrupām Nelena* kraslā apmēram trīs jūdzes no tās sali kas ar Klaidu ir kaul kas līdzīgs ar romānā aprakstītajām. (Autora piezīme.)

[45] Žēlastību!

[46] sīka spāņu monēta.

bargs mi srriags sods. Tā Anglijā sauca valsts nodevēju nožņaugšanu. (Kranču vai.)

[48] itāļu vēsturnieks un rakstnieks (1469— lf>27).

6- 163

[49] personāžs no v. Šekspīra «Divpadsmitās nakts».

[50] personāžs b. Džonsona (1573 1637) komēdi jā «Bērtuļa gadatirgus».

[51] populāras skotu balādes varonis.

[52] tāda paši» nosaukuma sena franču stāsta varoņi.

kā vēstī bībele, Asīrijas valdnieka Nebukadnecara karavadonis.

[54] jaunajā Derībā minētais Diotrefs puritāņu valodā nozīmē augstprātības iemiesojumu.

[55] apustuļa Pāvila māceklis, puritāņu valodā alkatības un izvirtības iemiesojums.

[56] norādījums uz 1650. pada 13. septembra kauju pie Danbar.is, kur Kroni vels sakāva skolu rojālistus.

[57] vārdu spēle: angliski siilplntr sērs skan līdzīgi saphirr safirs.

[58] Evaņģēlijā tā sauc Jēkabu un Jāni.

[59] bītielē minētas jūdiem naidīgas lautas.

[60] izraēliešu priesteriene, kas dzīvojusi ap 1 l(X). g. p. Kr. (Iz. un vadījusi cīņu pret

kanāniešierri.

[61] daudzu izraēliešu ienaidnieku dzimtene.

Ķēniņa dāvida ienaidnieks.

[63] Ķēniņa /.aula panu priekšnieks, puritāņu valodā — negodīguma iemiesojums.

[64] noasa jaunākais dēls, puritāņu valodā — negodīguma iemiesojums.

[65] jūdiem naidīga nomadu tauta Palestīnas dienvidos.

viela itz dienvidiem no jeruzalemes, kur saveda tos mirušos, kas pēc jūdu (lomām, lu-hija apglabājami zemē.

[67] iui>rl«~ minētas pilsētas.

reliģiska protestantu sekta, kas pretojās baznīcas hierarhiskai organizācijai.

[69] hacionālistiska protestantu sekta, kas atzina tikai Kībeli un evaņģēliju.

[70] reliģiska protestantu sekta, kas noliedza garīdznieku institūtu, sludināja pacifisimi un piekopa labdarību.

[71] pēc bībeles nostāstiem, Ābrama padzīta verdzene, kas dzemdējusi viņam dēlu Izniailu.

[72] jēkaba sieva, kas dzemdējusi Jāzepu un Benjamiņu.

[73] pils pie djehelas upes Dienvidsīrijā.

*»** plakankalne ieplakā starp nāves un Sarkano jūru.

bībele» patriarlis, izraēļu ciltstēvs, ko Makbraijers nosauc par kovenantieSu Jēkabu.

[76] makabeja vadībā ebreji sakāva sīriešus. Nogalināts 160. g. p. K. dz.

pilsēta palestīnas ziemeļdaļā.

[78] bībelē minētais Kannnas ķēniņa karavadonis, kas ilgi vajāja izraēliešus un beidzot tika sakauts.

[79] 1651. gadā šo rojālistu sargāto Skotijas ostas pilsētu ieņēma ģenerālis Monks.

[80] bīlielē Lāodikejas (Sīrija) iedzīvotājiem pārmesta vienaldzību pret ticības lietām.

[81] romas prokonsiils Ahajā (Grieķija) 51. — 52. g. pēc K. dz. Puritāņu valodā iemieso vienaldzību pret kopēju lietu.

trīs ķēniņa Dāvida karavadoņu māte. Par Saruijas dēliem te saukti mērenie prezbiterieSi.

[83] ticībā atgrieztais.

[84] par ļaundariem puritāņi šaura visus rojālistus.

[85] bībele minēta tauta, nikni izraēliešu ienaidnieki.

[86] sentendrjii arhibīskaps (1404— 1547), kas nežēlīgi vajāja protestantus. Viņu nogalināja sazvērnieki — viens no skotu aristokrātijas pārstāvjiem Normans Lesbijs.

[87] vairāku v. Šekspīra lugu varonis.

11-372

karneronieši ir nežēlīgi vajāti, Ixt las nav iemācījis viņiem līdzjūtību. Kā mums paziņoja kapteinis Krailitons, viņi savā nometnē uzcēluši milzīgas karātavas ar vairākiem āķiem un turpat nolikuši jaunas virves rituli, lai kārtu gūstā saņemtos rojālislus. (rildssavд «Rclhirn Hothurьtannrn» sīki apraksta šo ierīci. (Autora piezīme.)

[89] saruna divatā. (Franču vai.)

[90] tā autors nosauc angļu dzejnieku Džonu Draidenn (1631 — 1701), kura vārsmas citētas romānā.

[91] Kā_vēslī Bībele, tā Ābrams nosaucis vielu Morijas kalnā, kur gatavojies upurēt savu dēlu Izaku.

[92] autors nav drošs, vai tas jebkad ir trikls par Kleverhauzu. Bet par otru tādu pašu prezbiteriešu vajātāju, seru Robertu Grīrsonu no Legas, ir bieži stāstīts, ka viņa kausā vīns pārvērties sarecējušās asinīs. (Autora piezīme.)

[93] kleverhauzs le <lou(ā par angļu parunu «mirušie nekož».

[94] atsaukšanās uz V. Šekspīra «Makbetu».

[95] franču dzejnieks Žans Fruasars (1337 — ap 1405).

[96] deividu hekstonu no ketiletas, kas bija ievainots un saņemts gūstā sadursmē pie Ersmosas, kurā krita slavenais Kamerons, ejot iekšā Edinburgā, pēc Slepenās padomes pavēles pilsētas varasvīri sagaidīja pie Volergeitas un uzsēdināja uz neapsegta zirga ar seju pret asti, pārējos trīs pie dzelzs stieņa piekaltus veda pa ielu, bd mistera Kamerona galvu nesa pa priekšu uz alebardes. (Autora piezīme.)

[97] kaledonija — sens Skotijas nosaukums.

[98] stāsta, ka šis ģenerālis pratināšanas laikā iesitis vienam no sagūstītajiem vigiem tik stipri, ka sākušas lecēt asinis. Šai vīrieša necienīgajai rīcībai par iemeslu bijis tas, ka gūsteknis nosaucis neganto veco karotāju par «Moskovijas zvēru, kas pieradis cepināt cilvēkus». Delzels ilgu laiku atradies krievu dienestā, kas tajos laikos nebūt nav bijis cilvēcības skola. (Autora piezīme.)

[101] 1674. gada augusts. Kleverhauzs šajā kaujā izcēlās un tika paaugstināts par kapteini. (Autora piezīme.)

[102] viena no v. Šekspīra komēdija« «Kā jums tīk» varonēm.

[103] vinčesteras bīskaps (miris 1260. g.).

[104] kā stāstīts Bībelē, Jēkabam, lai dabūtu par sievu Raeli, bijis četrpadsmit gadu jākalpo viņas tēvam.

[105] skolu tautas stāstu personāžs, vīrs, kam sieva dara pāri.

[106] incko nezina par šo lielu. (Lalīņu vai.)

[107] daliā. (Latīņu vai.)

[108] redzes māņi. (Latīņu vai.)

[108] Pali. (I-atīņu val.)

Visnevēlākā viela. (Latīņu vai.)

[109] zierrieļfranoijas pilsēta Arasa bija slavena ar paklāju ražošanu.

[110] BrīmimiiJt'n*, tas ir, degvīns. (1.atīņu vai.)

[110] Willy angļu valodā nozīmē «atjautīgs». Ar saviem vārdiem krodzinieks uzsver Sā cilvēka rakstura neatbilstību vārdam.

[111] ciemats skotijā.

1688. gadā septiņi bīskapi atteicās pildīt Jēkaba Otrā pavēli un no kanceles nolasīt viņa izdoto deklarāciju par katoļu un protestantu sektantu vajāšanas pārtraukšanu. Jēkabs bīskapus tiesāja, un tas izraisīja sašutumu tautā, kas sa«katīja deklarācijā vēl tālāku piekāpšanos katolismam.

[112] hercogs viljams Hamiltons (1635— 1604), kas viens no pirmajiem pieslējās Orānas Vilhelmam.

[112] Elles galvaspilsēta.

[113] baznīca i toli rudas abatijā Edinlmrgā.

Runa ir par Bīln-les ķēniņu Dāvidu. Goliāla uzvarētāju, kas jaunībā, glābdamies no ķēniņa Zaula, devies pie vīlisliešiem.

[113] Cildenais lasītāj! Es palūdzu savu godājamo draugu Pīteru Praudfūtu, ceļojošu tirgotāju, kas daudziem šajā zemē ar saviem uzticamajiem un kārtīgajiem darījumiem pazīstams tikpat labi kā ar saviem muslīniem, batistiem un sīkprecēm, lai savā pirmajā braucienā uz šīm vietām viņš pagādā man minētās epitāfijas kopiju. Saskaņā ar viņa ziņojumu, kam neticēt man nav pamata, epitāfija skan šādi:

Še cilvēks dus, kas ceļams svēto kārtā. Džons Belfurs, dažreiz arī Bērlijs vārdā. Par līgu atriebties viņš aicināja, Par to un kovenantu karot gāja, Pie Magusmūras cīnījās, Kur Džeimsu Šarpu kāva tas. Te, Klaidā, holandieša veikls, Viņš noslīcis un bijis līeigts.

(Autora piezīme.)

[114] savā laikā populārās angļu rakstnieces Elīites I leivudas (1603? — 1756) romāns.

[115] skolu rakstnieks Henrijs Makkenzijs (171." I831).

[116] autors atsaucas 117. angļu rakstnieces Fanijas Bērnojas (1752 1K40) romānu «Sesilija jel) Mantinieces atmiņas», kam savā laikā hija lieli panākumi.

Content

Skots Valters Kapu vecis

Ievads

1. nodaļa Ievadam

2. nodaļa

3 noda ļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

I8. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa

37. nodaļa

38. nodaļa

39. nodaļa

40. nodaļa

41. nodaļa

42. nodaļa »

43. nodaļa »

44. nodaļa

Noslēgums

paskaidrojumi