Skots Valters

Kventins Dorvards

VALTERS SKOTS

KVENTINS DORVARDS

.

.

.

I nodaļa PRETSTATI

Lūk, viena ģīmetne un te, lūk, otra, Tie divu atšķirīgu brāļu tēli.

V. Šekspīrs, Hamlets.

Piecpadsmitā gadsimta otrajā pusē sāka briest un veidoties notikumi, kas veicināja Francijas nostiprināšanos un pieņemšanos spēkā un varenībā, kura vēlāk nereti kļuva par iemesiu citu Eiropas valstu skaudībai. Pirms tam Francija, galīgi novājināta, gandrīz zaudēja neatkarību cīņā pret Angliju, kas jau bija sagrābusi tās labākās provinces, un tikai karaļa neatslābstošie pūliņi un tautas varonība to paglāba no pilnīgas nonākšanas svešzemnieku jūgā. Taču Franciju apdraudēja ari daudz kas cits. Tās visuvarenie vasaļi*, it īpaši Burgundijas un Bretaņas

[1] Vasalis — feodālis, kas atzīst savu atkarību no lielāka feodāļa — seniora, saņem no viņa zemi (lēni) un pēc pieprasījuma nodod viņa ticībā savu karapulku un aizstāv senjora intereses. (Šeit un turpmāk — tulkotājas piezīmes,)

hercogi, bija kļuvuši pārlieku nevērīgi savu feodālo pienākumu pildīšanā un kuru katru brīdi gatavi sacelties pret savu kungu un sizerēnu[1]— Francijas karali. Vasaļi bija neierobežoti valdnieki savās zemēs, turklāt Burgundijas hercoga nams, kam piederēja visa Burgundija Gdz ar visskaistāko un bagātāko Flandrijas daļu, bija tik varens un krāšņs, ka nedz spēkā, nedz spožumā neatpalika no karaļa galma.

Sekodami lielo vasaļu paraugam, arī sīkie vasaļi nostiprināja savu neatkarību, cik nu katram to atļāva viņa pils nocietinājumu stiprums, lēņu zemes lielums un attālums līdz senjora pilij, un, tā kā likums nespēja viņus vairs skart, šie sīkie despoti darīja īstus briesmu darbus un ar drausmīgu nežēlību apspieda savus padotos, Vienā pašā Overņas provincē tolaik bija ap trīs simti šādu neatkarīgo feodāļu, kuriem asinsgrēks, slepkavošana un laupīšana nelikās it nekas peļams vai nosodāms.

Bez visa tā bija vēl kāda nelaime,— ilgo Francijas un Anglijas karu dzemdināta sodība, kas nomāca šo posta un bēdu piemeklēto zemi. Francija bija pilna ar bruņotām bandām, kas sastāvēja no apšaubāmas izcelsmes svešzemju dēkaiņiem, kuri bija izvēlējušies par saviem vadoņiem pārgalvīgus avantūristus. Šie algotņi piedāvāja savus pakalpojumus tiem, kuri vairāk maksāja, bet, ja nebija pieprasījuma, karoja paši uz savu roku — sagrāba pilis un cietokšņus, ko izmantoja par slēptuvēm, ņēma gūstā cilvēkus, lai izspiestu no viņiem izpirkšanas maksu, un pierasīja meslus no neaizsargātiem ciemiem un novadiem, vārdu sakot — nodevās laupīšanai, rīkodamies atbilstoši savām iesaukām tortdeurs un ecorckeurs, tas ir — izspiedēji un rīkļurāvēji.

Piedevām visam šim postam un nelaimēm arī sīko feodāļu vidū valdīja liela greznība un izšķērdība, ar kādu viņi, sekodami lielo feodāļu paraugam, putināja savas bagātības. Attieksmē pret sievietēm valdīja romantika un bruņnieciskums (kas bieži tomēr izvērtās izlaidībā), vēl aizvien cieņā bija bruņinieku valoda, senās parašas un ceremonijas, taču cildenas augstsirdības apdvestas mīlestības jūtas bija tikpat kā izzudušas un vairs nespēja atsvērt ārišķo greznību. Katra pat vissīkākā feodāļa pilī tika rīkotas divkaujas,* bruņinieku turnīri, viesības un dzīrošana, un šis apstāklis bija par iemeslu tam, ka uz Franciju bariem plūda klaidoņi un dēku meklētāji, kuriem tur pavērās visplašākās iespējas nodoties dažādām trakulībām, kādas pašu zemē netika pieļautas.

Šai laika it kā tālab, lai atpestītu jauko karaļvalsti no visām šīm nelaimēm, ļodzīgajā Francijas tronī uzkāpa Luijs XI, kurš, par spīti savam velnišķīgajam raksturam, mācēja izprast un izskaust vai mazināt šos ļaunumus, vārdu sakot, notika gandrīz vai tā, kā teikts senlaiku dziednieku aprakstos, kad vienu indi padara nekaitīgu ar kādas citas indes palīdzību.

Luijam nekad netrūka drosmes savtīgu politisku mērķu īstenošanai, taču visnotaļ sveša viņam bija tā romantiskā bruņnieciskā drošprātība, kas alkst vienīgi goda un slavas, nevis tiecas pēc pašlabuma. Viņš bija viltīgs aprēķinātājs, kas domāja tikai par savām interesēm un to labad upurēja gan savu lepnumu, gan kaislības. Viņš rūpīgi slēpa savus mērķus un nodomus, turēdamies pie tāda ieskata, ka «tas, kurš neprot izlikties, neprot arī valdīt», un bieži mēdza teikt: «Ja es atklātu, ka manai cepurei zināms mans noslēpums, es to tūdaļ pat iemestu ugunī.» Un neviens cits Francijas valdnieks — ne pirms, ne arī pēc viņa — tā neprata saskatīt un izmantot citu cilvēku vājības, tajā pašā laikā veikli noslēpjot savējās.

Pēc dabas Luijs bija tik atriebīgs un nežēlīgs, ka pat izjuta zināmu baudījumu, kārtēji Teizi kādam piespriezdams nāvessodu. Viņš nepazina ne saudzības, ne žēlastības, ja varēja rīkoties hei kāda nska^ bet3 ja nebija drošs par uzvaru, pat viskvēlākās ..atriebībasalkas nespēja viņu pamudināt uz pārsteidzļjm_Viņš .uzbruka savam upurim vienīgi tad^ ja tas jau atradās viņa varā bei cerībām uz izglābšanos, turklāt rīkojās tik piesardzīgLJca viņa^slepenie mērķi un nodomi citiem atklājās tikai pēc tam, kad viņš jau bija p anāci s savu.

Luijs bija skops, bet viņa skopulība bieži vien pārvērtās izšķērdībā; ja "bija -radusies vajadzība uzpirkt kāda naidīgi noskalota sāncenša_uaticības personu vai pakalpiņu vai izjaukt kādu pret sevi vērstu sazvērestību. Viņš mīlēja jutekliskas baudas un izpriecas, taču nedz sievietes, nedz medības, kas bija šī cihrēka jgalvenās kaislīhas, nespēja atraut viņu no valsts vadīšanas ekiem pienākumiem. Viņš bija smalks cilvēku pazinējs un allaž meklēja un izmantoja iesjjēju ielūkoties citu dzīvē, kur nereti pats arī iejaucās Lai gan pēc (labas lepns un augstpratīgs, viņš neatzina sabiedrības iedalījumu kārtās un iecēla visaugstākajos amatos cilvēkus no paštem zemākajiem slāņiem ūn tik prasmīgi mācēia viņus izvēlēties ka reti kad vīlās savos apsvērumos,,

Taču cilvēka daba ne vienmēr ir viengabalaina, un šis viltīgais, spējīgais valdnieks savā ziņā bija īsts pretrunu iemiesojums. Pats būdams liekulīgs aplinkus ceļa gājējs, viņš reižu eizēm akli un pārsteidzīgi uzticējās citu godaprātam. Šādi

misēkļi, domājams, radās tādēļ, ka šī politiskā spēle bija pārāk izsmalcināta un vedināja Luiju izgudrēm izlikties, ka viņš visā pilnībā uzticas tiem, kurus gribēja apvest ap stūri. īstenībā viņš uz dzīvi un cilvēkiem raudzījās ar tik lielu neuzticību kā neviens cits tirāns ne pirms, ne pēc viņa.

Lai šī briesmīgā cilvēka raksturojums būtu iespējami pilnīgāks, jāmin vēl divas īpašības, kas viņam palīdzēja gūt virsroku pār citiem tālaika valdniekiem un kā dzīvnieku dresētājam ar neiedomājamu gudrību un viltību, ar sitieniem un savlaicīgi pamestiem kumosiem beidzot savaldīt dupmīgos feodāļus, kuri pretējā gadījumā kā mežonīgi zvēri būtu saplosījuši viņu gabalu gabalos.

Pirmā bija ārkārtīgā m āņticība , ar ko debesu tēvs bieži vien soda tos, kas liedzas pakļauties baznīcas likumiem. Sirdsapziņas pārmetumus par savām ļaundarībām Luijs nekad necentās remdēt ar savas makiavelliskās politikas* mīkstināšanu, bet pūlējās apslāpēt ar māņticīgiem rituāliem, stingri ievērotiem gavēņiem un bagātīgām garīdzniecībai veltītām dāvanām.

Otra rakstura īpašība, kas dīvainā kārtā bieži saistās ar pirmo, bija tieksme uz izvirtību un rupjām izpr iecām. Šis visgudrākais vai, pāreizalt sakot, visviltīgākais tālaika valdnieks cienīja plebeju tikumus un paradumus, un, pats būdams liels zobgalis un cilvēku izsmējējs, augstu vērtēja atjautību citos, kad tie iepina zobgalības kopīgas sarunās, jebšu tas diez kā nesaskanēja ar citām viņa rakstura īpāšībam. Luijs, kas uz visiem raudzījās ar aizdomu pilnu neuzticību, pat ielaidās slepenās, apšaubāmās mīlas dēkās un piedzīvojumos, dodams vielu skandalozām anekdotēm, kuras sakopotas un izdotas atsevišķā grāmatā, ko labi pazīst visi bibliofili, pēc kuru ieskata pirmais izdevums esot vispilnīgākais.

Ar šī varenā un gudrā, bet ļaunā valdnieka starpniecību visužēlīgās debesis, kas liek lietā gan vētru, gan maigu lietutiņu, atjaunoja dižās franču nācijas zemē kārtību, kas tur, Luijam nākot pie varas, bija tikpat kā izzudusi.

Pirms uzkāpšanas Francijas tronī Luijs bija atklājis sevi drīzāk no sliktākās, nevis labākās puses. Viņa pirmā sieva, Skotijas Margareta, kļuva par Francijas galma intrigu upuri, taču skaidrs, ka bez Luija pamudinājuma it neviens nebūtu uzdrīkstējies ne ar pušplēstu vardu nomelnot šo nelaimīgo,

9 Makiavelliskā politika — viltīga, nodevīga politika. Nosaukums radies no itāliešu XVI gadsimta domātāju un rakstnieka Makiavelli, kas uzskatīja, ka valsts vienības nostiprinaSanai ir atļauti un izmantojami visi iespējamie līdzekli.

labsirdīgo būtni. Jaunībā Luijs kā nepateicīgs un dumpīgs dēls bija slepeni centies sagrābt varu un vēlāk rīkojis atklātu sazvērestību pret savu tēvu. Par pirmo nodarījumu viņš tika aizsūtīts uz saviem dofina īpašumiem, kurus tiešām prasmīgi pārvaldīja, bet par otru — izraidīts no dzimtenes un bija spiests lūgt patvērumu pie Burgundijas hercoga un viņa dēla un baudīja viņu viesmīlību, gandrīz dzīvodams no abu žēlastības līdz sava tēva nāvei 1461. gadā, bet vēlāk par visu to atmaksāja ar klaju nepateicību.

Pašā valdīšanas sākumā Luiju gandrīz gāza no troņa Francijas lielāko vasaļu līga ar Burgundijas hercogu jeb pareizāk — ar viņa dēlu grāfu de Šarluā priekšgalā. Šie vasaļi sapulcināja varenu armiju, aplenca Parīzi un pie pašiem galvaspilsētas mūriem cīnījās ar karaļa karaspēku, un ar šo kauju, kurā nebija uzvarētāja, Francijas monarhijai gandrīz pienāca gals. Bet, kā jau šādās reizēs mēdz būt, izmanīgākais no pretiniekiem prata piedēvēt sev ja ne karavadoņa godu un slavu, tad vismaz to reālo ieguvumu, ko šāds strīdīgs cīņas iznākums varēja dot. Luijs, kurš kaujā pie Monlerī* bija parādījis izcilu varonību, izgudrēm prata visu iegrozīt tā, ka strīdīgo cīņas iznākumu varēja uzskatīt par viņa uzvaru. Nogaidījis, līdz ienaidnieks noliek ieročus, viņš tik gudri un izveicīgi sāka sēt naidu un neuzticību pretinieku vidū, ka šī Francijas ienaidnieku savienība, kas saucās «Vispārējas labklājības līga», sašķēlās un vairs neatguva savu agrāko draudīgo spēku. Kopš tā laika Luijs, kam vairs nebija jābaidās no Anglijas, kuru plosīja savstarpējie kari starp Jorkas un Lankastras namiem,** vairākus gadus nodevās savas valsts atveseļošanai un kā prasmīgs, bet nesaudzīgs dziednieks gan ar maigākiem līdzekļiem, gan ar uguni un zobenu mēģinaja apturēt nāvējošo gangrēnu, kas bija saindējusi Francijas miesu. Viņš visiem spēkiem centās ierobežot brīvo strēlnieku[2] laupīšanas un feodāļu patvaļības un ar pacietību un neatlaidību pamazām nostiprināja karaļa varu un ievērojami vājināja savu dižāko vasaļu spēku.

Taču franču karalim vēl aizvien draudēja briesmas, kas padarīta viņa stāvokli nedrošu, «Vispārējās labklājības līga», lai gan sašķēlusies, tomēr nebija beigusi pastāvēt un kā nepiebeigui čūska varēja atkal atdzīvoties un kļūt bīstama. Bet visvairāk viņu apdraudēta Burgundijas hercogs, kurš tolaik bija viens no varenākajiem Eirooas feodāļiem un kura augošo spēku un nozīmību nespēja mazināt formālā atkarība no Francijas karaļa.

Burgundijas hercogs tolaik bija Kārlis Drosmīgais[3],— pareizāk gan būtu sacīt — Pārdrošais, jo viņa drosme, bija raksturīga pārsteidzība un niknuma radīta nesavaldība,— un šaiā cilvēkā dega kaislīga vēlēšanās savu hercoga titulu apmānīt pret neatkarīgas karalistes kroni. Pēc sava rakstura hercogs Kārlis bija īsts Luija XI pretstats.

Luijs bija apdomīgs, viltīgs un piesardzīgs un nekad neielaidās riskantos pasākumos un neatkāpās no sava nodoma; ja vien bija cerība kā-ireiz to īstenot, kaut vai visai tā?ā nākotnē. Hercogs bija gluži pretējas dabas cilvēks, Viņš metās iekšā briesmās, jo ^Bēje risku, un lauzās pāri šķēršļiem, jo nicināja tos. Luijs savas intereses lika pirmajā, vietā un to dēļ upurēja arī kaislības, turpretim Kārlis bija iegribu vergs un savu. kaislību apmierināšanu turēja augstāk par savām interesēm. Neraugoties uz tuvajām radniecības saitēm un atbalstu, ko hercogs un viņa tēvs bija Liujam sniedzis, kad viņš kā dbfins atradās trimdā, šie cilvēki viens pret otru juta dziļu na'du un nicināšanu. Burgundijas hercogs nicināja karaļa piesardzīgo politiku, piedēvēdams tam gļēvulību, tālab ka karalis centās sasniegt savus mērķus ar viltu, uzpirkšanu un citiem aplinkus līdzekļiem, kad viņš pats to būtu darījis ar ieročiem rokās Viņš ienīda karali ne tikvien par viņa dzimtai izrādīto nepateicību, par apvainojumiem un apmelojumiem, ar kādiem vēl viņa tēva dzīves laikā Luijs bija centies nomelnot viņu, be?: vēl jo vairāk par slepeno atbalstu, ko tas sniedza neapmierinātajiem Ģentes, Lježas un citu Flandrijas pilsētu iedzīvotājiem. Šīs dumpīgās pilsētas, kas cieši turējās pie savām privilēģijām m? lepojās ar savu bagātību, bieži vien sacēlās pret savu senjoru Burgundijas hercogu, ik reizi saņemot slepenu atbalstu no karaļa Luija, kas izmantoja jebkuru iespēju kūdīt uz dumpi un nesaskaņām sava varenā vasaļa pavalstniekus.

Ari Luijs pret hercogu juta tikpat negantu naidu un nicināšanu, taču tik klaji to neizrādīja, sle paams savas jutas aīz biezāka vairoga. Kā jau gudrs un apdomīgs cilvēks, k.s vadās no prāta apsvērumiem, viņš nevarēja nejust nicināšanu pret iecietīgo stūrgalvību, ar kādu hercogs allaž tiecās pēc mēi V nerēķinādamies ar savas rīcības sekām,— pret neapvaldīto pārgalvību, ar kādu tas rāvās uz cīņu par sava nodoma īstenošanu, ne mirkli nedomādams par draudošajām briesmām. Karalis ne tik daudz nicināja, kā ienīda Kārli, un, jo lielākas kļuva vira bailes no tā, jo spīvāks arī šīs niknums un naids. Luijs saprata, ka satracinātais vērsis, kā viņš hercogu kiusioā dēvēja, ir bīstams pat tad, ja uzbrūk aizsietām acīm Luiju biedēja ne vien Burgundijas bagātība, ne vien burgundiešu milzīgais skaits, kareivīgums un disciplinētība, bet arī pats hercogs, kurš viņam bija bīstams pretinieks tieši sava rakstura īpašību dt, BūdauīJ pats bezbailības iemiesojums, jebkuru brīdi gatavs uz kādu neprātīgu soli, turklāt dāsns līdz izšķērdībai un sava Burgundijas nama varenības apliecināšanai iekārtojis ārkārtīgi spožu un greznu galmu, Kārlis Drosmīgais vēl tija sapulcinājis ap sevi savam raksturam atbilstošus viskvēlākos tā laika drrsminiekus, un Luijs skaidri apzinājās, uz ko var būt spējīgi šādi trakulīgi, bezbailīgi dēkaiņi tik patvaļīga un drošsirdīga cilvēka vadībā.

Un bija vēl kāds apstāklis, kas pastiprināja Luija naidu pret

viņa vareno vasali, proti, hercogs br,a izdarījis vi^.rnn pa? la pojumu, par kuru viņš i nedomāja pateikties, t?.ču, juzdamies hercoga parādnieks, gribot negribot bija sraests būt pret šo cilvēku iecietīgs un pat pa nest viņa nekaunīgos, karaļa cieņu aizskarošos izlēcienus un izturēties pret hercogu laipni un vēlīgi, un godāt viņu par savu «mīļo Burgundijas brālēnu».

Ap 1468. gadu, kad sākas šis stāsts, abu sāncenšu naidīgums bija sasniedzis visaugstāko pakāpi, jebšu starp viņiem bija noslēgts nedrošs, visai apšaubāms miers. Varbūt lasītājs būs tādos ieskatos, ka šī stāstījuma galvenais varonis ir pā-āk necils jauneklis, lai viņa raksturošanai šeit vajadzētu iedziļināties guvu dižu valdnieku savstarpējās attieksmēs, bet te būtu vistā atgādināt, ka šīs pasaules vareno kaislības, stādi un samierināšanās stipri ietekmē ar viņiem saistīto cilvēku likteņus, un no turpmākajām nodaļām katram kļūs skaidrs, ka.šis ievads ir visnota] nepieciešams, lai izprastu daudzus notikumus mūsu galv&uā varoņa dzīvē.

II nodaļa CEĻINIEKS

Šī pasaule ir mana gliemežnīca,

Un es to atvēršu ar zobenu.

Un slēgšu rēķinus ar ieroci.

V. Šekspīrs. Jautrās vindzorietes.

Kādā jaukā vasaras rītā, pirms saules svelme vēl nebija kļuvusi spiedīga un rasas atsvaidzinātajā gaisā jaudās spirgta svaiguma elpa, kāds jauneklis, nākdams no ziemeļaustrumiem, tuvojās nelielas Šēras upes pietekas jeb, pareizāk sakot, paprāva strauta braslam netālu no karaļa mītnes — Piesī de Turas pils, kuras cietokšņa tumšie mūri slējās pāri plašajam mežam, kas no visām pusēm ieskāva pili. Te atradās ari ar žogu apjoztais noble chase jeb medību parks, kura sākotnējais latīniskais nosaukums bija plexitium, un no šī vārda daudzi Francijas ciemi ir iemantojuši savu nosaukumu Piesī. Taču atšķirībā no pārējiem ciemiem pils un ciems, par ko šeit ir runa, saucās Piesī de Tūra, jo atradās divas jūdzes no skaistās Turas, senās Turēnas galvaspilsētas, kuras apkaimes leknie līdzenumi tika dēvēti par Francijas augļu dārzu.

Otrpus strautam, kuram ceļinieks tuvojās, stāvēja divi vīri, šķietami iegrimuši sarunā, taču patiesībā vērodami jaunekli, jo no otrā, daudz augstākā krasta jau iztālēm bija viņu pamanījuši.

Jaunajam ceļiniekam bija ap deviņpadsmit divdesmit gadu, un gan pēc sejas, gan ārienes viņš bija pievilcīgs jauneklis, lai gan šai zemē acīmredzot svešinieks, īsais pelēkais apmetnis vedināja domāt, ka viņš ir flāms, bet švītīgā ziiā cepurīte ar aslapes zariņu un ērgļa spalvas rotājumu neapšaubāmi bija skotu galvassega. Ģērbies viņš bija tik glīti un rūpīgi, kā mēdz ģērbties visi jauni cilvēki, kas apzinās savu pievilcību. Pār labo plecu bija pārmesta mugursoma, kurā atradās viņa niecīgā mantība, kreisajā rokā — vanaga medību cimds, kaut arī vanaga viņani nebija, bet labajā — pamatīga runga. Pie kreisā sāna krāšņā plecu saitē karājās sarkans samta maks, kādā augstdzimuši mednieki ievieto vanagu barību un dažādus citus šī iecienītā medību veida piederumus. Viņš nēsāja arī vēl plecu siksnu ar medību nazi jeb couteau de chasse, Zābaku vietā viņam bija jēlmītas briežādas kājavi,

Lai gan ceļinieka stāvs vēl nebija pilnībā nobriedis, tam piemita staltums un vīrišķība, un pēc vieglās gaitas varēja

spriest, ka ceļošana kājām jauneklim drīzāk bija izprieca nekā netīkams apgrūtinājums. Viņa seja bija gaiša, bet stipri iedegusi — vai nu no neierastās dienvidu saules, vai dzimtenē piekoptā dzīvesveida, saistīta ar uzturēšanos saulē un vējā.

Viņa sejas vaibsti bija ne visai pareizi, taču atklāti un pievilcīgi Vieglais smaids, kas reižu reizēm rotājās sejā no pāri plūstošā dzīvesprieka, atsedza līdzenu zobu rindu ziloņkaula baltumā, un zilo acu līksmais, dzirkstošais skatiens, ar kādu viņš modri vēroja apkārtni, pauda gan labsirdīgu bezrūpību, gan ari ciešu apņēmību.

Sastapis vienu otru pretimnācēju — tādi šais bīstamajos laikos gan diezgan reti trāpījās ceļā —.jauneklis padeva vai atņēma labdienu tā, kā katram tas, viņaprāt, piedienēja. Ar šķēpu bruņotam klaidonim — nedz īsti kareivim, nedz ari bandītam, kurš viņu jo cieši nopētīja, it kā apsvērtu, vai ir cerība uz laupījumu vai gaidāma vissīvākā pretestība, viņš atbildēja ar tik bezbailīgu skatienu, ka šis cilvēks, atmetis savu grēcīgo nodomu, tik vien kā nīgri novilka: «Labu dienu, ceļiniek,» un jaunais skots to atņēma tikpat kareivīgā, bet nepavisam ne īdzīgā balsī. Svētceļnieku vai dāvanu lūdzēju mūku viņš sveicināja ar goddevību, pretim saņemdams tēvišķu svētību, bet ar melnaci zemnieku meiču pārmija tik līksmi skanīgu labrītu, ka tā vēl krietnu brīdi noraudzījās viņam pakaļ. Vārdu sakot, viņam piemita pievilcība, kas nepalika apslēpta citu cilvēku acīm un ko veidoja tādu īpašību kopums kā bezbailība, atklātība, dzīvesprieks, možums, glīta seja un staltums turklāt. Kā pēc visa varēja spriest, šis jauneklis bez baiļu bija sācis soļot pa dzīvi, pilnu nezināmu briesmu un ļaunuma, kuru uzveikšanai viņam nebija citu ieroču kā vien drosme un ass prāts, taču jāteic, ka taisni šīs rakstura iezīmes allaž ir godā pie jauniešiem un iemanto labvēlību un atzīšanu arī pie vecāka gada gājuma cilvēkiem.

Jaunekli, ko nule šeit aprakstījām, jau iztālēm bija pamanījuši divi viri mazās upītes pretējā krastā, kur sākās karaļa medību parks un atradās arī meža apņemtā pils, bet, kad viņš viegliem soļiem metās lejup pa stāvo, tērču izgrauzto krastu kā stirna uz dzeršanas vietu, jaunākais uzbilda vecākajam;

—    Tas tak ir mūsu čigāns, nudienl Ja šis lūkos tikt pāri, tad ir pazudis cilvēks. Ūdens ir cēlies, un brasls nav pārbrienams.

—     Lai pamēģina, brāl, tad jau pats redzēs,— sacīja vecākais.— Rasi, viņš lieku reizi apliecinās senās parunas patiesību: «Kam lemts tikt pakārtam, tas slīkdams nenoslīks.»

—          Seju tik tālu es nevaru sazīmēt, bet pazīstu viņu pēc zilās cepures,— teica pirmais.— Vai dzirdat, cienītais, šis kaut ko sauci Prasa, vai ūdens te esot dziļš.

—     Lai pamēģina,— vecākais atbildēja,— jo nav nekā labāka par paša pieredzi.

Tikmēr jauneklis, atbildi nesaņēmis un abu vīru klusēšanu iztulkojis kā pamudinājumu, noāva apavus un bez kādas prātošanas iebrida upītē. Vecākais šai mirklī uzsauca viņam, lai esot piesardzīgs, un, pagriezies pret savu biedru, klusākā balsī piemetināja:

—    Mortdieu,* brāl, tu atkal esi nošāvis greizi. Tas nav vis balamutīgais čigāns.

Taču brīdinājums vairs nepalīdzēja. Jauneklis šo saucienu vai nu nesaklausīja, vai arī tas nāca par vēlu, jo viņš jau atradās straumes varā. Mazāk prasmīgs un izveicīgs peldētājs turpat arī būtu dabūjis galu, jo ūdens bija dziļš un straume spēcīga.

—     Pie Svētās Annas, tas tik ir varens zellis!— noteica vecākais— Steidzies, brāl, vērst savu kļūdu par labu un raugi viņam kaut kā piepalīdzēt. Tas taču ir viens no taviem vīriem. Ja var ticēt parunai, ūdens šo neņems.

Un patiesi, jauneklis bija tik spēcīgs, izveicīgs peldētājs, ka, par spīti stiprajai straumei, netika aiznests sāņus un tuvojās krastam turpat netālu no parastās brasla vietas.

Kamēr jaunākais ātri metās lejup pa nogāzi, lai sniegtu šim ceļiniekam palīdzīgu roku, vecākais tuvojās mierīgā gaitā, savā nodabā runādams:

—     Es zināju, ka šis puisietis nenoies dibenā, Pie visiem svētajiem, viņš jau ir krastā un grasās laist darbā rungu! Jāsteidzas, citādi viņš vēl piekaus manu draugu par to vienīgo žēlsirdības darbu, ko tas jelkad veicis vai vismaz grasījies veikt.

Šim paredzējumam bija pamatots iemesls, jo sparīgais glītais skots, pagriezies pret samarieti, kurš tai brīdī piesteidzās palīgā, sirdīgi uzsauca:

—     Ak tu, nelietis gatavais! Kāpēc tu neatbildēji uz manu vaicājumu, vai šai vietā var pārbnst pāri? Lai pērkons mani sasper, ja es neiediīšu tev pienācīgu cieņu pret svešzemniekiem!

To teikdams,viņš draudīgi sāka vicināt rungu, griezdams tā dēvēto la moulinet[4], tas ir — vidū satvertās nūjas galus virpinādams gaisā kā vējdzirnavu spārnus. Pretinieks, redzēdams šos draudus, tvēra pēc zobena, jo bija no tiem, kas jebkurā gadījamā ieskata par labāku nevis runāt, be' rīkoties, taču otrs, vecākais, pienācis klāt, viņu atturēja un tad, pievērsies jaunajam skotam, aprāja to par pārsteidzīgu mešanos iekšā pārplūdušā strautā un uzbrukšanu cilvēkam, kas steidzies tam palīgā.

Noklausījies šo aizrādījumu no gados vecāka un acīmredzami cienījama vīra mutes, jauneklis tūda| nolaida ieroci un teicās ļoti nožēlojam, ja esot bijis netaisns, taču paliekam pie tāda ieskata, ka arī viņi neesot rīkojušies pareizi, ļaudami viņam riskēt ar dzīvību, un ka šāda rīcība nedarot godu nedz krietniem cilvēkiem, nedz īstiem kristiešiem un vēl jo mazāk tik cienījamiem namniekiem, kādi viņi abi liekoties esam,

—     Mans dēls,— vecākais iebilda,— tavs izskats un izruna vedina domāt, ka tu esi šai zemē svešinieks, tālab tev derētu atcerēties, ka mēs tevi saprotam tikai ar grūtībām, kaut arī tu gluži labi runā mūsu mēlē.

—     Labi, tēvs,— jauneklis atbildēja.— Nav liela bēda, ka man iznāca izpeldēties, un es neturēšu Jaunu prātu uz jums, ja jūs pateiksiet, kur varētu izžāvēt drānas Sī ir mana vienīgā drēbju kārta, un es gribu to uzturēt kaut cik pieklājīgā izskatā.

—     Kā tev šķiet, kas mēs esam, mans dēls?— atbildes vietā vecākais atvaicāja.

—     Protams, turīgi namnieki,— jauneklis atbildēja — .Jūs, kungs, kā liekas, naudas mijējs vai labības tirgonis, bet jūsu biedrs — miesnieks vai lopu uzpircējs.

—    Trāpīts tikpat kā naglai uz galvas,— vecākais smaidīdams atbildēja.— Es tiešām cenšos iemantot jo vairāk naudas, un mana drauga nodarbošanās ir stipri līdzīga miesnieka amatam. Mēs esam gatavi tev pakalpot, bet mums jāzina, kas tu esi un uz kurieni iedams, jo šais laikos ceļi ir pilni ar visādiem bezgožiem, kas nebīstas Dieva.

Jauneklis pārlaida ciešu, pētījošu skatienu gan runātājam, gan viņa biedram, kā apsvērdams, vai viņi ir šādas uzticības cienīgi

Vecākais un cienījamākais no abiem pēc ārienes tiešām atgādināja tirgoni. Viņa apģērbs — kamzolis, bikses un apmetnis — bija tumšs, taču stipri nonēsāts, un acīgais skotu jauneklis nodomāja, ka šis vīrs ir vai nu bagāts sīkstulis, vai ļoti trūcīgs cilvēks, acīmredzot pēdējais. Šīs drānas bija īsas un pieguļošas, kādas vairs nebija cieņā ne pie augstmaņiem, ne bagātniekiem, kuri nēsāja platu un garu apģērbu pāri ceļgaliem.

Šī vīra sejā bija kaut kas pievilcīgs un reizē atbaidošs. Asi iezīmētie vaibsti, iekritušie vaigi un dziļi iedubušās acis liecināja par vērīgumu un humora izjūtu, kas nebija sveša arī jaunajam ceļiniekam, taču skatienā, kas vērās pretim no biezo, melno uzacu apakšas, jaudās kaut kas draudīgs un pavēlošs. Iespējams, ka šo iespaidu pastiprināja pār pieri uzvilktā ādas cepure, kas vēl jo vairāk aizēnoja acis, bet, lai būtu kā būdams, droši varēja teikt, ka jauno cejinieku jūtami izbrīnīja šī skatiena nesaderība ar necilo ārieni. It īpaši tas bija sakāms par cepuri, jo tolaik, kad visu cik necik ievērojamu cilvēku galvassegas parasti greznoja zelta vai sudraba rotājumi, šai bija piestiprināts vienīgi niecīgs alvā atliets Svētās Jaunavas attēls, kādus no Loretto[5] parasti pārnesa vistrūcīgākie svētceļnieki.

Otrs bija vismaz gadus desmit jaunāks, drukns, vidēja auguma ar drūmu seju, pār kuru tais brīžos, kad vecākais acīmredzot deva viņam kādu slepenu zīmi, neviļus pārslīdēja ļaunvēlīgs smaids. Pie sāniem viņam bija zobens un duncis, un zeui vienkāršā apģērba jaunais skots pamanīja važiņu bruņukreklu, kādus tais bīstamajos laikos nēsāja ne tikvien karakalpi, bet arī parastie iedzīvotāji, kas sava arnata dēļ bieži bija spiesti atrasties ceļā, un šis apstāklis, nostiprināja jaunā ceļinieka pārliecību, ka otrs ir miesnieks vai lopu uzpircējs.

Jauneklis, kam bija pieticis ar vienu ciešāku skatienu, lai izdarītu šos secinājumus, pie kuru apraksta mēs tik ilgi pakavējāmies, brītiņu padomāja un, viegli palocīdamies, sacija:

—     Es nezinu, ar ko man tas gods sarunāties, bet, lai jās būtu kas būdami, es droši varu darīt jums zināmu, ka esmu skots, n;ūsu ģimenē jaunākais dēls, un pēc savu tautasbrāļu paraduma ieradies Francijā meklēt laimi.

—     Pa^ues-dieu[6], ka;, par lielisku paradumu!— noteica vecākais.— Tu liekas, esi brašs puisis, turklāt tais gados, kad cilvēkam veicas. Ko tu sacītu par šādu priekšlikumu? Es esmu tirgonis, un man vajadzīgs palīgs, Jeb vai tu esi pārāk augstas kārtas Šādam necilam amatam?

—     Ja šis priekšlikums ir nopietni domāts — jebšu tas šķiet stipri apšaubāmi — es jums pateicos, godātais, taču diemžēl laikam nespēšu būt jums noderīgs.

—    Ko tu neteiksi!— vecākais izmeta.— Varu derēt, ka tu labāK proti rīkoties ar loku nekā ar rēķinu grāmatām un daudz veiklāk cilā zobenu nekā spalvu, ha, ha!

—     Mans kungs, es esmu kalnietis, un mūsu novadā tas nozīmē to pasu, ko s';rēlf?ieks,— jauneklis atbildēja.— Taču es esmu dzīvo jis ari klosteri, kur svētie tēvi man ir iemācījuši lasīt, rakstīt un pat rēķināt.

—    Pasques-dieu, tas ir ko vērts!— tirgonis iesaucās.— Pie

Svētās Embrenas Jaunavas, tu taču esi īsts debesu brīnums, puisi

—     Labais kungs, ja jums labpatīk, smejieties vien,— sacīja jauneklis, kam nepavisam nebija pa prātam svešā vīra zobgalīgais runas veids.— Man jāiet izžāvēt slapjās drānas, nevis jāatbild uz jūsu jautājumiem.

To dzirdēdams, tirgonis sāka smieties vēl ska|āk un sacīja:

—    Pusques-dieu!— Ne velti ir teiciens: «Fier comme un Ecossois>[7], taču nevajag sirdīties, jaunekli, es pazīstu un cienu tavu dzimto zemi, kur savulaik esmu bijis kārtot savus darījumus. Skoti ir nabadzīgi, bet krietni ļaudis. Ja tu nāksi mums līdzi uz ciemu, es izmaksāšu tev siltas brokastis un kausu vislabākā vīna kā atlīdzinājumu par auksto peldi. Bet tetebleau![8] Kam tev šis vanagu medību cimds? Vai tev nav zināms, ka šādas medības karaļa mežos nav atļautas?

—     To es sapratu, kad dabūju pamatīgu mācību no Burgundijas hercoga meža pārlūka,— jauneklis atbildēja.— Tas notika netālu no Peronnas. Es tikai palaidu pakaļ gārnim savu vanagu, kuru biju paņēmis līdzi no Skotijas un uz kuru liku tik lielas cerības, bet šis nelietis ar savu bultu to nogalēja.

—     Un ko tad tu darīji?— tirgonis vaicāja.

—     Es viņu piekāvu,— jauneklis atbildēja, vicinādams rungu.— Pamatīgi piekāvu, bet līdz nāvei gan ne, jo kā mirstīgs cilvēks es negribēju aptraipīt rokas ar viņa asinīm.

—     Būtu tu kritis Burgundijas hercoga rokās, viņš tevi pakārtu kokā kā kastani.

—     Kā ļaudis stāsta, uz varas darbiem viņš esot tikpat nadzīgs kā Francijas karalis. Eet, tā kā tas notika pie pašas Peronnas, es pārlēcu pāri robežgrāviin un viņš palika ar garu degunu Nebūtu viņš tik ātrsirdīgs, rasi, es stātos pie viņa kalpībā.

—     Gadījumā, ja pamiers tiks lauzts, hercogam nāksies jo rūgti nožēlot, ka zaudējis tik varenu drosminieku,— tirgonis novilka, pamezdams zīmīgu skatienu uz savu biedru, kurš atbildēja ar ierasto glūnīgo smaidu, kas uz mirkli atdzīvināja viņa seju kā astes zvaigzne apgaismo ziemas debesis.

Jaunais skots pēkšņi saslējās, pavilka cepuri uz labo sānu, un, likdams saprast, ka neļausies apcelties, cieti noteica:

—     Zināt ko, kungi,— it īpaši jūs, vecākais, kuram vajadzētu būt ari gudrākajam,— es neesmu no tiem, kas atļauj kāpt sev uz galvas. Man neiīk jūsu ironiskais tonis. Man nav nekas pretim, ja par mani pasmejas, un pat nosodījumu es varu pieņemt ar pateicību, ja tas ir pelnīts un nāk no vecāka cilvēka mutes, bet man netīk, ka ar mani apietas kā ar mazu bērnu, un, Dievs mans liecinieks, es likšu jums trūkties, ja jūs mani pārāk izaicināsiet,

To dzirdēdams, vecākais smējās kā kutināts, līdz viņam teju pat aptrūka elpas, bet otrs slepus tvēra pēc zobena, taču jaunais skots, pamanījis šo kustību, iesita viņam pa delnas locītavu, tādējādi piespiezdams ieroci atlaist; vecāko tas vēl jo vairāk uzjautrināja,

—     Pag, pag, lielais Skotijas drosminieki— viņš izsaucās — Rimsties kaut vai savas tēvzemes labad. Un tu, brāl, neraugies viņā tik draudīgi. Pasques-dieu!— lai būtu pēc tiesas un taisnības, šo ašo trāpīgo sitienu uzskatīsim kā atmaksu par auksto peldi, Bet tu, puis, nedomā palaist rokas,— viņš jauneklim aizrādīja valdonīgā balsī, kas atvēsināja tā cīņas sparu un gribot negribot iedvesa bailes un bijibu.— Ar mani šādi jociņi neies cauri, bet mans draugs, kā redzi, savu tiesu jau dabūjis. Kā tevi sauc?

—     Uz pieklājīgu jautājumu man vienmēr ir pieklājīga atbilde,— jauneklis sacīja,— un es parādīšu jūsu vecumam pienācīgo cieņu, ja jūs ar savu zobošanos mani galīgi neaizkaitināsiet, Francijā un Flandrijā mani dēvē par Sarkanās tarbas bruņinieku šī medību maisiņa dēļ, ko es nēsāju pie sāniem, bet īstenībā mani sauc Kventins Dorvards.

—     Dorvards?— vaicātājs izsaucās.— Vai tas nav kādas dižciltīgas dzimtas vārds?

—    Jā, jau piecpadsmitajā paaudzē,— jauneklis atbildēja — Un tālab es dzīvē negribu būt riekas cits kā cīnītājs bruņinieks,

—     īstens skots! Varen daudz senču, varen daudz lepnuma un, varu derēt, pašam ne graša pie dvēseles. Paklau, brāl,— vecākais teica jaunākajam.— Ej tu pa priekšu uz ciemu un saki, lai viņi ceļ galdā brokastis, jo ēdiens šim dēlietim tā ies pie sirds, kā badainai pelei saimnieces siers. Bet kas attiecas uz čigānu nāc, es tev kaut ko pačukstēšu..,

Uzklausījis viņu, otrs drūmi, bet saprotoši pasmaidīja un ašā solī devās uz priekšu, bet vecākais pagriezās pret Dorvardu un sacīja:

—     Mēs lēnā garā dosimies nopakaļ un pa ceļam iegriezīsimies Svētā Huberta baznīcīņā noklausīties dievkalpojumu, jo neklājas miesīgās vajadzības turēt augstak par savas dvēseles glābšanu.

Dorvardam kā krietnam katolim pret to nebija it nekas iebilstams, kaut gan viņš, domājams, drīzāk būtu vēlējies izžāvēt drānas un atspirdzināties. Drūmais vīrs drīz vien izzuda skatienam, un viņi, iedami pa to pašu ceļu, iegriezās biezā, brikšņaina mežā, kam šķērsu bija izdzītas platas, garas stigas, pa kurām, kā tālumā varēja sazīmēt, klaiņoja brieži, kas acīmredzot te jutās pilnīgā drošībā.

—     Jūs jautājāt, vai es esot labs šāvējs,— jaunais skots iebildās.— Iedodiet tikai man loku un bultas, un tūdaļ jums rokā būs cepetis pusdienām.

—    Pa:iques-dieu, mans jaunais draugs, šai ziņā tev jābūt piesardzīgam,— ceļabiedrs teica.— Mans biedrinieks ir meža pārlūks. Brieži ir viņa uzraudzībā, un savu amatu viņš piida ar vislielāko rūpību.

—     Viņš gan drīzāk izskatās pēc miesnieka nekā jestra mežinieka,— Dorvards sacīja.— Grūti ticēt, ka cilvēks ar bendesmaisa ģīmi būtu godprātīgs meža pārlūks.

—     Jā, no pirmā acu uzmetiena mana biedrinieka vaigs tiešām nav diez cik pievilcīgs, taču tie, kuriem dzīvē ir gadījies šo vīru iepazīt tuvāk, par viņu nekad vēl nav žēlojušies.

Balsī, kādā šie vārdi tika pateikti, Kventins Dorvards saklau sīja kaut ko ļaunu un dīvaini draudīgu, un, kad viņš pavērās runātājā, šī cilvēka tik tikko jaužamais smaids un tumšo acu dzalkstošais skatiens šo netīkamo iespaidu vēl pastiprināja.

«Ir gadījies dzirdēt visādus nostāstus par krāpniekiem, biežiem un siepkavniekiem,»— viņš klusībā nodomāja. «Varbūt tas otrais ir laupītājs, bet šis vecais nelietis — viņa dienderis? Jātur acis vaļā un jāpiesargās. Bet ko viņi no manis varētu dabūt? Tik vien kā dažu labu pamatīgu cirtienu, kādus prot dot vienīgi skoti.»

Kamēr jauneklis nodevās šādām pārdomām, viņu priekšā pavērās mežanora ar lieliem pareti augošiem kokiem, attīrīta no visiem brikšņiem un krūmeļiem, ar leknu zaļu, paklājam līdzīgu mauriņu, k3s, aizsargāts no dedzinošās dienvidu saules, bija tik zīdaini maigs, kādu Francijā reti kad gadījās redzēt. Šajā no visas pasaules apslēptajā nostūrī auga vareni dižskābarži un gobas, izslējušas pret debesīm milzīgus lapu kupolus. Starp šiem dižajiem zemes dēliem visklajākajā vietā klusi urdzošas upītes krastā atradās vienkārša, pat necila ba/nīciņa. Turpat līdzās bija mazs namiņš — mājoklis kādam vientuļniekam, kurš izpildīja garīdznieka pienākumus. Nelielā nišā virs durvju arkas bija redzams Svētā Huberta attēls ar medību ragu par plecu un diviem trim kurliem pie kājām.

Vientujā baznīciņa bija celta par godu medibu aizbildnim Hubertam* un šai vietā, medījamo dzīvnieku pārpilnajā mežā, šķita esam savā īstajā vietā.

Vecais vīrs ar jauno Dorvardu gāja tieši uz baznīciņu. Tās priekšā viņš sastapa garīdznieku, kurš, amata tērpā iznācis no sava namiņa, acīmredzot devās noturēt dievkalpojumu. Kā jau pieklājās šādos gadījumos, Dorvards goddevīgi palocījās, bet viņa cejabiedrs, dzijas bijības pārņemts, nometās uz ceļgala un, saņēmis garīdznieka svētību, pazemīgi sekoja tam ar vispatiesākā grēku nožēlnieka izteiksmi sejā.

Baznīciņas iekštelpas rotājums bija saistīts ar Svētā Huberta šīszemes gaitām. Sienas un altāri greznoja dažnedažādas zvērādas, kurām visapkārt bija izvietoti medību ragi, loki, bultas un tamlīdzīgi medību piederumi, kā arī briežu, vilku un citu medījamo dzīvnieku galvas. Baznīciņas rotājumos it visur bija jūtams meža dzīves iespaids, taču jāteic, ka pats dievkalpojums jeb tā dēvētais medību aizlūgums, ko parasti noturēja tieši pirms medībām augstmaņiem un citiem dižvīriem, kuri nespēja vien sagaidīt šīs izpriecas sākumu, bija krietni vien saīsināts.

Taču Kventina cejabiedrs klausījās dievkalpojumu ar vislielāko uzmanību un šķita pilnīgi iegrimis lūgšanā, kamēr jauneklis, kas nebija tik cieši nodevies reliģiskām izjūtām, klusībā nosodīja sevi par to, ka varējis turēt nekrietnās aizdomās tik pazemīgu un krietnu cilvēku. Viņš nepavisam vairs neturēja šo vīru par laupītāju līdzdalībnieku, bet sāka uzskatīt bezmaz vai par svēto.

Kad aizlūgums bija beidzies, abi reizē iznāca no baznīciņas un Kventina ceļabiedrs, pagriezies pret jaunekli, sacīja:

—     Nu vairs līdz ciemam nav necik tālu. Tur tu varēsi pārtraukt savu gavēni un ar mierīgu sirdi stāties pie ēšanas. Iesim!

Nogriezies pa labi uz takas, kas pamazām sāka vīties pret kalnu, viņš jaunajam skotam piekodināja nespert ne soli sānis no tās. Kventīnam gribot negribot izlauzās jautājums, kālab gan vajadzīga šāda piesardzība.

—     Tu, jaunekli, šimbrīžam atrodies netālu no karaļa pils,— ceļvelis atbildēja,— un — Pasques-dieu! šeit staigāt ir pavisam kas cits, nekā sirot pa Skotijas viršainajiem pakalniem. Katra zemes pēda abpus šai takai ir padarīta tikpat kā nepieejama.

Uz katra soļa te ir sprosti un slazdi ar asmeņiem, kas nepiesardzīgam gājējam nogriež roku vai kāju kā dārznieka nazis paērkšķa zaru. Te ir lamatas ar bultām un dzelkšņiem, kas pienaglo cilvēkam pēdu pie zemes, un tik prāvas apslēptas bedres, ka no tām neviens vēl savu mūžu nav izrāpies. Mēs atrodamies uz karaļa zemes un tūdaļ ieraudzīsim pašu Chateau[9].

—     Būtu es Francijas karalis,— jauneklis sacīja,— tad nenoņemtos ar slazdiem un lamatām, bet raudzītu valdīt tik taisnprātīgi, lai nevienam nerastos vajadzība manai mītnei tuvoties nekrietnos nolūkos. Bet ar tiem, kas nāktu ar atklātu sirdi, mēs vadītu dienas kopīgos priekos un līksmībā, jo draugu nevienam nekad nav par daudz.

Viņa ceļabiedrs tēlotā izbīlī paraudzījās visapkārt un teica:

—     Kuš, kuš, Sarkanās tarbas bruņiniek! Es piemirsu brīdināt par vislielākajām briesmām, kādas šai apkaimē var tevi piemeklēt Katrai lapai šai mežā ir auds un katrs pēdīgais vārds tiek pavēstīts karalim.

—     Man par to maza bēda,— Kventins Dorvards atbildēja.— Kā jau skots, esmu radis runāt atklātu valodu un savas domas nebaidos pasacīt acīs kaut vai pašam karalim Luijam, lai Dievs viņu svētī un sargā! Bet šādas ausis, par kādam jūs stāstījāt, es nošņāptu ar savu medību nazi.

III nodaļa PILS

Tur pašā vidū pils — visstiprais sargs, Tās dzelzīs kaltie vārti — šķērslis bargs Pret iebrucējiem; apkārt mūris stāvs Un stingrs. Tāltālu lejā palsi blāv Dziļš grāvis, kurā slinka stiaume slīd, Bet augstais sardzes tornis saulē spīd.

Autors nezināms

Šādā garā sarunādamies, Kventins Dorvards ar savu ceļabiedru devās uz priekšu pa taku, līdz viņu skatienam pavērās Piesī de Turas pils, kuras nocietinājumi pat tais bīstamajos laikos, kad lielie feodāļi bija spiesti dzīvot labi apsargātos cietokšņos, izcēlās ar ārkārtīgi rūpīgi pārdomātu un izveidotu aizsargsistēmu.

No mežmalas, kur abi nācēji apstājās, lai aplūkotu karaļa rezidenci, līdz pašām pils sienām stiepās tukšs klajums ar tik tikko jaužamu kāpumu, un tur nebija ne koka, ne krāma, tikai viens vienīgs milzīgi liels, pa pusei nokaltis ozols. Saskaņā ar visos laikos pastāvošajiem fortifikācijas likumiem mežs šeit bija nolīsts, lai, sardzei nemanot, nespētu piezagties ienaidnieks.

Pili apjoza trīs dzeguļalni nocietinājumu mūri ar torņiem katrā stūrī un arī vidū, Vidējais mūris bija augstāks par ārējo un izveidots tā, lai gadījumā, ja ārējais kristu ienaidnieka rokās, pils aizstāvji paliktu stāvokļa noteicēji. Iekšējais mūris bija augstāks par abiem pirmajiem, un nc tā savukārt varēja aizsargāt vidējo mūri. Kā francūzis jauneklim paskaidroja, ārējam mūrim visapkārt esot izrakts ap divdesmit pēdu dziļš aizsarggrāvis, cauri slūžām pieplūdināts ar Šēras vai, pareizāk sakot, ar tās pietekas ūdeņiem. Tieši tādi paši milzīgi aizsarggrāvji esot izveidoti tiklab starp pirmo un otro, kā arī starp otro un trešo mūri. Aizsarggrāvju iekšējās un ārējās malas esot nostiprinātas ar dzelzs palisādi jeb tā dēvēto chevaux-de-frise, tas ir, ar režģi, ko veidoja resni, galos nosmādēti dzelzs stieņi, tā ka jebkurš mēģinājums pārlīst mūrim pāri būiu $ra pašnāvība.

Šo triju mūru loka apņemta pacēlās pils, kas sastāvēja no daŠādos laikmetos celtām ēkām, cieši sagrupētām ap vissenāko celtni — vecu drūmu torni bez logiem, kurš kā melns etiopiešu milzis slējās debesīs un ar savām aizsardzības nolūkos izveidotajām šaujamlūkām atstāja tikpat nomācošu iespaidu, kāds rodas, ieraugot aklu cilvēku. Arī pārējās ēkas nepavisam nelikās ērtas dzīvošanai, jo visi logi bija iekšējā pagalma pusē, tā ka pēc izskata karaļa rezidence drīzāk atgādināja cietumu nekā pili. Pašreizējais Francijas karalis bija pat vē! pastiprinājis šo iespaidu, tiekdamies pēc tā, lai viņa būvētie papildinājumi jau esošajiem nocietinājumiem neatšķirtos no agrāko laiku celtnēm (kā visi aizdomu pilni cilvēki viņš rūpīgi siēpa savas bažas), un šai nolūkā licis izmantot vistumšākos ķieģeļus un akmeņus, bet cementam piejaukt sodrējus, lai visai pilij kopumā uzspiestu primitīva senatnīguma zīmogu.

Šim nepieejamajam cietoksnim bija viena ieeja — Kventinam tā vismaz šķita, aplūkojot plaši izvērsto fasādi,— un tie bija vārti ārējā nocietinājuma sienā ar diviem — kā tolaik parasts — torņiem abās pusēs, un viņš saskatīja arī nolaižamo režģi un paceļamo tiltu (režģis tobrīd bija nolaists un tilts uzvilkts augšā). Tādi paši vārti ar torņiem bija arī abās iekšējās nocietinājumu sienās, taču tie neatradās iepretim pirmajiem. Tādā kārtā nebija iespējams vienā ņēmienā izkļūt cauri visiem trim vārtiem, jo tam, kas tika iekšā pa pirmajiem, bija jānoiet

turpat vai trīsdesmit jardu starp pirmo un otro nocietinājumu mūri, un, ja šis cilvēks nāca naidīgos nolūkos, viņam varēja uzbrukt gan no viena, gan otra mūra. Tāds pats ceļš bija jāmēro tam, kuram izdevās iek)ūt pa otriem vārtiem. Lai nonāktu iekšējā pagalmā, pret kuru bija vērstas pils durvis un logi, vēl bija jāšķērso divas šauras un bīstamas ejas, kuras no abām pusēm varēja apšaudīt ar lielgabaliem, un ieņemt stingri apsargātos un nocietinātos vārtus. .

Kventms Dorvards nāca no zemes, kuru tieši tāpat kā Franciju nemitīgi postīja iebrucēji, feodālās ķildas un spaidi un kur tika izmantoti dabiskie nocietinājumi — kalni, klinšu "kraujas un aizauj, tādēļ viņam it labi bija zināms, kādā veidā Sājos bīstamajos laikos var nostiprināt un nocietināt cilvēku mitekļus, taču viņš vaļsirdīgi atzinās ceļabiedram, ka savu mūžu neesot varējis iedomāties, cik daudz šai ziņā iespējams sasniegt, liekot lietā cilvēka prātu un izdomu tur, kur dabas apstākļi nepavisam nav piemēroti aizsardzībai. Un tik tiešām — kā jau te minējām, pils atradās gandrīz vai līdzenā vietā, taču šķita pilnīgi nepieejama.

Viņa pārsteigums vēl jo vairāk pieauga, kad ceļabiedrs pastāstīja, ka visa pils apkaime, izņemot līkumoto taku, pa kuru viņi nākuši,' tāpat kā arī mežs esot pilns ar slepenām bedrēm, slazdiem un lamatām, kur droša nāve gaidot ikvienu, kas bez ceļveža uzdrīkstējies tuvoties pilij. Uz pils mūriem esot iekārtoti dzeizs būri jeb tā dēvētās bezdelīgu ligzdas, kur pastāvīgi atrodoties sargi, kas, paši būdami pilnīgā drošībā, it mierīgi varot nogalei katru, kurš lūkotu iekļūt pilī bez norunātā signāla vai attiecīgās paroles. Karaliskās gvardes strēlnieki stāvot šais posteņos dienu un nakti un saņemot no karaļa Luija bagātīgu algojamu, dārgas drānas, daudz pagodinājumu un visādu citādu labumu.

—     Bet tagad saki man, jaunekli,— viņš turpināja,— vai tu jelkad esi redzējis tik stipru cietoksni un vai, tavuprāt, atrastos viri, kas varētu uzdrošināties tam uzbrukt?

Kventins ar tādu interesi vēroja pili, nespēdams atraut ne acu no tās, ka kvēlajā jauneklīgajā ziņkārē bija pilnīgi aizmirsis savas slapjās drānas. Viņa acis iemirdzējās un vaigos sakāpa sārtums kā drosminiekam, kurš iecerējis cildenu varoņdarbu, un viņa atbilde skanēja šādi:

—     Šis ir stiprs cietoksnis un stingri aizsargāts, bet īsteniem vīriem tas nav nekāds šķērslis.

—     Un tavā zemē atrastos pārgalvnieki, kas uzdrīkstētos tam uzbrukt?— ceļvedis nicīgi noprasīja.

—     To nu es neņemos apgalvot,— jauneklis sacīja,— bet

manā zemē atrastos tūkstošiem vīru, kas taisnīgas lietas labad būtu gatavi uz visu.

—     Redz kā!— francūzis noteica.— Rasi, tu pats esi no šādiem drošuļiem?

—     Būtu grēks bez kāda pamata dižoties,— Kventins atbildēja,— bet manam tēvam drosmes nekad nav trūcis, un es ceru, ka esmu viņa cienīgs dēls.

—     Nu, tādā gadījumā tev būtu, ar ko šeit mēroties spēkiem,— svešais smaidīdams noteica,— jo karaļa gvardē, kas apsargā šos mūrus, ir trīssimt tavu tautasbrāļu — augstdzimušu skotu strēlnieku.

—     Būtu es Luija vietā,— jauneklis attrauca,— tad pilnībā paļautos uz šiem skotu strēlniekiem, nojauktu cietokšņa mūrus, aizbērtu grāvjus, saaicinātu pilī augstmaņus un bruņiniekus un sāktu dzīvot kā karalim klājas — pa dienu dzīrotu un krustotu šķēpus spožos bruņinieku turnīros, bet naktīs dejotu ar galmadāmām, un ikviens naidnieks manās acīs būtu tikai sīks knislis, no kura nav jābīstas.

Ceļabiedrs atkal pasmaidīja un, redzēdams, ka viņi pienākuši pilij par tuvu, iegriezās atpakaļ mežā un devās tālāk pa platāku un vairāk iemītu taku.

—     Šis ceļš ved uz Piesi ciemu,— viņš teica,— kur tu kā svešinieks varēsi dabūt sev ērtu un tīkamu mājvietu. Jūdzes divas no šejienes atrodas skaistā Tūras pilsēta, no kurai šī jaukā un bagātā grāfiste iemantojusi savu nosaukumu, taču Piesī ciema jeb Parka Piesī, kā tas dažkārt tiek dēvēts tā iemesla dēļ, ka atrodas karaļa medību parkā, tevi gaida tikpat laipna uzņemšana.

—     Tencinu, labais kungs, par šo paskaidrojumu, bet es nedomāju necik ilgi te uzkavēties. Ja izdotos apēst kumosu gaļas un iedzert kaut ko labāku par parastu ūdeni, tad visas manas vajadzības šai Piesī ciemā būtu papilnam apmierinātas.

—    A-a,— svešais novilka,— bet es biju tais domās, ka esi ieradies šaipusē apsērst kādu draugu.

—     Tik tiešām man šeit ir viens radagabals — mans mātesbrālis,— Kventins Dorvards paskaidroja.— Senāk mūsu dzimtajā pusē, Engusa upes krastos, krietnāku vīru par viņu būtu grūti atrast.

—     Kā viņu sauc?— svešais taujāja.— Es varu par viņu kaut ko uzzināt sīkāk. Tev pašam ir bīstami doties uz pili, jo tur var noturēt tevi par spiegu.

—     Par spiegu?— jauneklis izsaucās.— Es zvēru pie sava teva goda, ka tas, kurš vērsīs pret mani šādu apsūdzību, dabūs just mana ieroča salto asmeni! Un tēvoča vārds man nevienam nav jāslēpj, Viņu sauc Leslijs. Tas ir cildens krietna cilvēka vārds.

—     Par to man nav ne mazāko šaubu,— francūzis teica,— bet skotu gvardē ir veseli trīs Lesliji,

—     Mans tēvocis ir Ludviķis Leslijs,— jauneklis paskaidroja.

—     No šiem trim Leslijiem divi ir Ludviķi.

—     Manu tēvoci dēvē par Ludviķi Rētaino,— Kventins Dorvards teica.— Skotijā bieži ir sastopami cilvēki ar vienādiem vārdiem un uzvārdiem, tālab tiem, kam nav dzimtsīpašuma, kura nosaukumu pievienot uzvārdam, parasti dod kādu pievārdu.

—     A nom de guerre,[10] tu laikam gribēji teikt,— viņa ceļabiedrs sacīja.— Šo viru, par kuru tu runā, kā liekas sauc Le Balafre[11] rētas dēļ, kas viņam uz sejas. Viņš ir krietns cilvēks un uzticams karavīrs. Es gribētu palīdzēt tev viņu sastapt, taču to izdarīt nepavisam nav viegli, jo viņš pieder pie tiem, kas pakļauti visstingrākajai disciplīnai un reti kad iznāk ārpus cietokšņa mūriem, ja nu vienīgi pavadot karali. Bet tagad, jaunekli, atbildi uz vienu jautājumu. Varu derēt, ka tev prāts sliecas kalpot Skotu gvardē kopā ar tēvoci. Ja esmu pareizi uzminējis, tad jāteic, ka tā ir drosmīga iecere, it īpaši tik jaunam cilvēkam, jo augstajam amatam, pēc kā tu tīko, ir nepieciešama liela pieredze.

—     Agrāk man varbūt bija tāds nodoms, bet nu tas šķiet tikai muļķīga iedoma, kuras dēļ izgaistu visi mani sapņi par slavenām cīņām un varoņdarbiem,— Kventins bezrūpīgi atbildēja.

—     Kā tad tā, jaunekli?— francūzis noprasīja ar jūtamu bardzības pieskaņu balsi.— Kālab tu tik nicīgi runā par dienestu, pēc kura tā dzenas jūsu labākie tautieši?

—     Lai viņiem veicas,— Kventins mierīgi noteica.— Atklāti sakot, es labprāt būtu stājies Francijas karaļa kalpībā, bet, lai cik grezni mani tur ģērbtu, lai cik lepni tur ēdinātu, man nenāk ne prātā mainīt savu brīvību pret dzelzs būri jeb bezdelīgas ligzdu, kā jūs saucat šīs briesmīgās pipardozes. Un turklāt vēl,— viņš mazliet klusāk piemetināja,— man nav ne mazākās patikšanas dzīvot pilī, kam līdzās ir ozoli ar tādām zīlēm, kā tam tur, pāri pretim.

—     Kā liekas, es nojaušu, ko tu ar to domā, bet varbūt tomēr izsakies skaidrāk,— francūzis sacīja.

—          Var arī skaidrāk, ja jums tā tīk,— jauneklis teica.— Šai ozolā bultas lidojuma attālumā no pils karājas cilvēks tādā pašā pelēkā kamzolī kā manējais.

—     Pasgues-dieu, tik tiešām!— francūzis iesaucās.— Redz, ko nozīmē jaunas acis! Ari es tur kaut ko samanīju, taču domāju, ka zarā ir nolaidies krauklis. Taču tas, mīļais draugs, nav nekas sevišķs. Vasarai sliecoties uz rudens pusi, kad mēness naktis kļūst garas un ceļi nedroši, šai vecajā ozolā dažkārt tu redzēsi karājamies vai duci šādu zīļu. Galu galā kas gan tur slikts? Šādus karogus izkar ļaundaru iebiedēšanai, un ikviens krietns cilvēks var būt pilnīgi drošs, ka līdz ar katru šādu pakārtu nelieti Francijā ir par vienu blēdi, zagli, nodevēju, lielceļa laupītāju vai ļaužu apspiedēju mazāk. Šīs zilēs, mīļais craugs, n mūsu valdnieka taisnīgas tiesas apliecinātājas.

—     Būdams karaļa Luija vietā, es tās nekārtu tik tuvu pie pils,— jauneklis sacīja.— Mūsu zemē beigti kraukļi nekad ri'/iek pamesti dārzos vai pie baložu būdām. Tfū, līķa smaka jjūtama pat līdz šai vietai.

—    Ja tu, mīļais draugs, tiešām reiz kļūsi par krietnu un uzticamu karaļa kalpu, tad sapratīsi, ka nav tīkamākas smaržas par to., kas nāk no nomaitāta nodevēja līķa,— francūzis teica.

—     Es nu gan negribētu dzīvot tik ilgi, līdz zaudēju ožas vai redzes spēju,— jaunais skots iebilda,— Dodiet šurp dzīvu nodēvēju, un es pratīšu to pieveikt ar ieroci rokā, bet, kad dzīvība cilvēkā izdzisusi, ienaidu turēt uz viņu vairs neklājas. Bet, kā rādās, drīzi būs klāt ari ciems, kur es, cerams, varēšu pierādīt jums, ka nedz aukstā pelde, nedz šķebīgā smaka nav spējusi •ssniaitit manu ēstgribu. Tātad taisnā ceļā uz viesnīcu, (asais draugs. Bet, iekams es baudu jūsu viesmīlību, atļaujiet vaicāt, kā lai jūs godā?

—     Ļaudis mani dēvē par tēvoci Pjēru,— jaunekļa ceļabiedrs atbildēja.— Pēc tituliem es nekad neesmu dzinies. Esmu vienkāršs cilvēks, kas pats pelna sev iztiku,— tas ari ir viss, ko vara sacīt par sevi,

—     Labi, lai būtu tēvocis Pjērs,— Kventins noteica — un es esmu pateicīgs laimīgajai nejaušībai, kas savedusi mani kopā ar jums. Man taisni šobrīd ir vajadzīgs padoms, par ko būtu jums gaužām pateicīgs.

Viņiem abiem tā sarunājoties, no kokiem iznira b»snT cas tornis un liels koka krucifikss, kas liecināja, ka ciems jau klāt.

Taka, pa kuru viņi bija nākuši, izveda uz plata, bruģēta ceļa, bet tēvocis Pjērs nogriezās sāņus no tā, teikdams, ka viesnīca, kurp viņi dodoties un kur tiekot uzņemti tikai cienījami ceļinieki, atrodoties kādā savrnaļā nostūrī.

—          Ja jūs domājat tos, kam pilni naudas zutņi, tad varu teikt, ka es neesmu pie viņiem piederīgs. Un ar šādiem laupītājiem labāk tiekos uz lielceļa nekā viesnīcā.

—     Pasqv.es-d: eul— ceļvedis iesaucās.— Jūs, skoti, esat pārlieku piesardzīgi! Anglis pa galvu pa kaklu iemestos traktierī un nodotos ēšanas un dzeršanas priekiem, bet par rēķinu domātu tikai tad, kad ir paēdis. Tev, mister Kventin,— kā liekas, Kventins bija tavs vārds,— derētu atcerēties, ka rēķinu šoreiz maksāšu es, lūkodams izpirkt savu vainu par tev nodarīto pārestību. Kā atlīdzību par auksto peldi, ko es tev neviļus sagādāju.

—    Taisnībļu sakot, man tas jau piemirsies — gan pelde, gan nodarītā pārestība,— jauneklis bezrūpīgi noteica.— Manas drānas jau tikpat kā izžuvušas, taču jūsu laipno piedāvājumu es tomēr netaisos atraidīt, jo vakar manas pusdienas bija visai trūcīgas un vakariņas vispār es netiku ēdis. Jūs, kā rādās, esat pārticis cilvēks, un es neredzu iemesla, kas man liegtu pieņemt jūsu laipnību.

Francūzis atkal paslepen pasmaidīja, jo skaidri redzēja, ka jauneklis, lai gan gauži izsalcis, nespēj samierināties ar domu, ka ieturēsies uz sveša cilvēka rēķina, un, mokoši cenzdamies pārvarēt lepnumu, tiecas sevi pārliecināt, ka neklājas atteikties un uz laipnību jāatbild ar laipnību, īpaši tālab, ka šis sīkais pakalpojums ceļabiedram nesagādā ne mazākās grūtības.

Tikirēr viņi, dodamies lejup pa kuplu gobu ieskautu aleju, saniedza vārtiņus un iegāja neparasti plašas viesnīcas pagalmā. Tā b ija celta augstas kārtas ļaudīm un lūdzējiem, kurus dažādas vajadzības spieda mērot ceļu uz karaļa pili, kur naktsmājas nevienam netika dotas, ja nu vienīgi gadījumos, kad galīgi nebija iespējams atteikt. Virs lielās, nesimetriskās celtnes galvenajām durvīm bija Fleur-de-Lys*— Francijas karaliskā nama ģerbonis, bet nedz pagalmā, nedz viesnīcā nemanīja rosību, kas tolaik, kad katra privāta vai kroņa iestāde bija pilna ar kalpotājiem, liecināja, ka darbs iet no rckas un veikals zeļ. Tuvīnā, atbaidoši drūmā karaļa pils šķita atstājusi nomācošu iespaidu arī uz šo namu, kuram pēc to laiku paraduma vajadzēja būt tādai kā saiešanas vietai., kur cilvēki ēd; dzer un nododas līksmībai.

Tēvocis Pjērs pagāja garām galvenajai ieejai un, nevienam atļaujas neprasīdams, atrāva kādu sāņdurvju aizbīdni un ieveda Kventinu plažl telpā, kur kvēloja kamīns un bija uzklāts bagātīgs brokastu galds.

—     Mans biedrinieks par visu ir parūpējies,— francūzis sacīja skotam.— Kā rādās, tu esi nosalis, tālab es liku aizkurt kamīnu. Un tu varēsi remdēt ari izsalkumu un tūdaļ pat stāties pie ēšanas.

Viņš uzsvilpa, un durvīs parādījās viesnīcnieks, kas uz tēvoča Pjēra bonjour [12] atbildēja ar zemu paklanSanos un dīvainā kārtā neizrādīja ne mazāko noslieci uz pļāpāšanu, kāda no sākta gala ir piemitusi visiem franču krodziniekiem.

—     Es atlaidu ziņu, lai mums pasūta brokastis. Vai tas ir izdarīts?— tēvocis Pjērs noprasīja.

Atbildes vietā viesnīcnieks tikai paklanījās un sāka nest iekšā visgardākos ēdienus un dzērienus, kurus ieraugot siekalas saskrēja mutē, bet ne ar pušplēstu vārdu tos neuzteica, Taču viss, kas tika celts galdā,— kā lasītājs redzēs no nākamās nodaļas,— bija pelnījis visaugstākos cildinājumus, ar kādiem franču krodzinieki nekad nav skopojušies.

IV nodaļa LEPNĀS BROKASTIS

Ak, augstā debess, kas par cienastu!

Cik dāsns galds!

Jorika ceļojumi

Tātad mūsu jaunajam svešzemniekam no tiesas bija uzsmaidījusi veiksme, kādu kopš ierašanās seno gaitu zemē[13] viņš vēl nebija pieredzējis. Brokastis, kā iepriekšējās nodaļas beigās tika norādīts, bija patiešām karaliskas. Tur bija lielisks pāte de Perigord***, kura dēļ jebkurš gardēdis būtu ar mieru atdot dzīvību tieši tāpat kā Homēra varoņi, kas pēc lotosa nobaudīšanas aizmirsa savu dzimto zemi, tuviniekus un visus viņiem uzliktos pienākumus.[14] Brūnganā, kraukšķīgā garoziņa bija kārdinoši izriezusies uz augšu kā dižas pilsētas cietokšņa valnis, kam jāaizsargā tās bagātības. Tur bija gards, sulīgs ragū petit point de l'ail[15], gaskoniešu iemīļots ēdiens, ko arī skoti nekad nav apnicinājuši.

Tur bija lielisks šķiņķis no kāda cildena mežakuiļa, kas skraidījis pa tuvīnajiem Montrišāras mežiem. Izmeklēti gardie franču baltmaizes apalīši, tā dēvētie boules (no šī vārda radies maiznieka nosaukums — boulanger)—bija tik kārdinoši, ka šķistu vislielākais gardums pat tad, ja tiem piedzertu klāt tikai ūdeni. Tur bija arī prāvs ādas maiss ar lielisku Vin de Beaulne[16]. Šāda gardumu pārbagātība būtu spējusi iedvest apetīti pat uz nāves gultas guļošam cilvēkam, tālab nav grūti iedomāties, kādu iespaidu tā atstāja uz divdesmitgadīgu jaunekli, kurš, atklāti runājot, divas pēdējās dienas bija remdējis izsalkumu vienīgi ar kādu pusgatavu ceļmalā noplūktu augli un pieticīgu miežu maizes doniņu. Ar lielu skubu viņš stājās pie ēšanas un acumirklī pieveica veselu šķīvi ragū. Tad metās virsū prāvajam pīrāgam, ar vienu cirtienu izkoda tam cauri un, laiku pa laikam uzdzerdams virsū malku vīna un nemitīgi atkārtodams savu uzbrukumu, drīz vien svinēja uzvaru pār pīrāga pēdējo kripatu, par lielu izbrīnu viesnīcniekam un uzjautrinājumu tēvocim Pjēram.

Pēdējais — droši vien jozdamies gandarīts, ka viņam neviļus izdevies izdarīt kaut ko necerēti noderīgu — šķita no sirds priecājamies par jaunā skota apetīti un pēdīgi, manīdams, ka jaunekļa dedzība atslābst, lika celt galdā cepumus, saldumus, darioles[17] un citus gardumus, kas no jauna uzjundītu ēstgribu un mudinātu turpināt maltīti. Kamēr Kventins ieturējās, tēvoča Pjēra seja šķietami atmaiga, paužot acīmredzamu un pat tādu kā labvēlīgu laipnību, kas nepavisam nesaderējās ar viņa skarbo raksturu un dzēlīgo runas veidu. Bet savā ziņā to varēja arī saprast, jo gados vecāki cilvēki parasti atbalsta jauniešu centienus un dažnedažādas aizraušanās, ja vien skaudība un veltīgs sacensības gars nav sašķobījis viņu dvēseles līdzsvaru.

Kventins Dorvards, lai gan nodevies tīkamajai nodarbībai, nevarēja neredzēt, ka viņa labvēļa seja, kas sākumā šķita tik nepievilcīga, nule iedzertā vīna iespaidā bija pilnīgi pārvērtusies, un viņš izteica tam draudzīgu nosodījumu, ka tas uzjautrinoties par viņa ēstgribu, bet pats neņemot mutē ne kumosa.

— Lai nožēlotu grēkus, man jāietur gavēnis,— tēvocis Pjērs sacīja,— un līdz pusdienām es nedrīkstu baudīt ne miltuma, vienīgi comfiture[18] un glāzi ūdens.— Un, pagriezdamies pret viesnīcnieku, piemetināja:— Pasakiet tai tur dāmai, lai atnes manu tiesu.

Viesnīcnieks aizgāja, un tēvocis Pjērs atkal pievērsās jauneklim:

—     Nu, vai esmu turējis doto vārdu un pamielojis tevi ar brokastīm?

—    Tik lepnu maltīti es nebiju baudījis, kopš atstāju Glenhulakinu.

—     Pag, pag, Glen… vai kā tu teici?— tēvocis Pjērs noprasīja.— Vai ar tik gariem vārdiem tu nepiesauc nelabo?

—     Glenhulakina jeb Knišļu ieleja ir mūsu cilts senās dzīvesvietas nosaukums, kungs,— Kventins bezbēdīgi attrauca.— Smejieties vien, ja jums tas šķiet dīvains, šīs tiesibas jums neviens nevar liegt.

—     Man nebija nodoms apvainot tevi,— tēvocis Pjērs teica.— Bet, ja reiz ši maltīte tev tā gāja pie sirds, es tikai gribēju piemetināt, ka tik bagātīgas brokastis vai vēl bagātīgākas skotu gvardi ēd katru dienu.

—     Kas tur par brīnumu,— Kventins Dorvards sacīja.— Ja cilvēki visu cauru nakti bijuši iespundēti «bezdelīgu ligzdā», tad no rīta ir izsalkuši kā vilki.

—     Un savu ēstgribu var pilnībā apmierināt,— tēvocis Pjērs piebilda.— Un tālab nav spiesti palikt ar pliku muguru, kā tas ir jādara burgundiešiem. Viņi ģērbjas kā grāfi un ēd kā klostera brāļi.

—     Mani tas galīgi neinteresē,— Kventins atmeta,

—     Teic, kaJab tu, jaunekli, negribi viņiem piebiedroties? Tavs tēvocis, liekas, varētu tevi tur iekārtot, kolīdz izbrīvētos kāda vieta. Varu tev pačukstēt, ka arī es esmu zināmā mērā saistīts ar pili un varētu būt tev noderīgs. Ja tev ir nags uz šaušanu, rasi, tu esi arī labs jātnieks.

—     Neviens Dorvards vēl nav palicis iepakaļ kādam no tiem, kas reiz ielicis apkaltu zābaku tērauda kāpsli. Jūsu priekšlikums ir gaužām vilinošs, jo gan ēdiens, gan apģērbs katram va jadzīgs, taču es esmu no tiem, kas sapņo par godu, siavu un varoņdarbiem. Jūsu karalis Luijs — lai Dievs viņu svēti un sargā, jo viņš ir Skotijas draugs un sabiedrotais — dzīvo, pilnīgi ieslēdzies savā pili, un sēžas zirgā vienīgi tālab, lai aizjātu no viena cietokšņa uz otru, un iegūst pilsētas un provinces nevis atklātā cīņā, bet ar politiskām mahinācijām. Man daudz tuvāks ir Duglasu gars[19], kuriem pirmajā vietā bija brīve un vaļa un kuri vairāk mīlēja cīruļu dziesmu nekā peļu pīkstēšanu,

—          Tev, jaunekli, neklājas izteikt tik pārsteidzīgus spriedumus par valdnieka darbi*.*; — tSvocis Pjērs aizrādīja.— Luijs tiecas tikai pēc tā, lai veltīgi nelītu viņa pavalstnieku asinis, taču pēc dabas nepavisam nav gļēvulis. To viņš ir pierādījis kaujā pie Monlerī.

—     Jā gan, bet kopš tā laika ir pagājuši vismaz pārdesmit gadi,— jauneklis iebilda — Es vēlētos kalpot tādam pavēlniekam, kura slava ir tikpat spoža kā vairogs un kurš nekad nevairās cīņas un allaž ir kaujinieku pirmajās rindās.

—     Kālab tad tu nepaliki Briselē pie Burgundijas hercoga? Tur tev būtu visplašākā iespēja katru mīļu dienu sev salauzt kādu kaulu, un, ja tu šo iespēju neprastos izmantot, viņš pats savām rokām to izdarītu, īpaši tad, ja viņam nāktu ausīs, ka tu esi piekāvis viņa meža pārlūku.

—    Jā, šis kļūmīgais atgadījums man ir aizcirtis ceļu uz turieni,— Kventins sacīja.

—     Bet vai nu trūkst pasaulē pārdrošnieku, pie kuriem jauni trakuļi var stāties kalpībā,— francūzis turpināja.— Ko tu, piemēram, teiktu par Viljamu de la Marku?

—     Ko?— Kventins izsaucās.— Kalpot bārdainajam Ardēnu Mežakuilim — šim laupītāju un slepkavnieku barvedim, kas spējīgs nogalēt pirmo pretimnācēju, lai tikai iegūtu viņa apmetni, un apkaut garīdzniekus un svētceļniekus, it kā tie būtu bruņoti vīri? Kalpot šādam cilvēkam nozīmētu uz mūžīgiem laikiem aptraipīt mana tēva ģerboni.

—     Nu labi, jaunais karstgalvi,— tēvocis Pjērs teica,— ja reiz tu esi tik izvēlīgs, varbūt dodies pie jaunā Geldernas hercoga?

—    Tas būtu tikpat kā kalpot sātanam,— Kventins iebilda.— Taisnību sakot, es netieku gurds, kā gan zeme spēj viņu nest. Peklē priekš viņa iesms jau nodrāzts. Kā stāsta — vai varat iedomāties?— viņš turot cietumā pats savu tēvu un esot pat pacēlis roku pret to!

Naivās šausmas, ar kādām skots runāja par dēla nepateicību, mazliet samulsināja tēvoci Pjēru,

—    Tev, jaunekli, acīmredzot nav zināms, ka asinssaitēm pasaules dižajie nepiešķir sevišķu nozīmību,— viņš laipni paskaidroja, bet tad, pēkšņi pāriedams uz drastisku ironiju, piebilda:— Ja arī hercogs ir sitis savu tēvu, varu derēt, ka bērnībā no tā dabūjis rīkstes, tā ka tagad viņi ir līdzīgi.

—    Jūsu vārdi manī vieš patiesu izbrīnu,— sašutumā pietvīkdams, teica jaunais skots.— Cienījama vecuma cilvēkam šādi jociņi tik tiešām nepiedien. Ja vecais hercogs savu dēlu ari būtu savulaik nosloksnējis, tad vienīgi jāteic, ka daudz par maz, jo labāk, lai šāds nelietis zern rīkstes izlaiž garu, nekā dzīvodams dara kaunu visai kristīgajai pasaulei.

—     Pēc tā, kā tu spried par hercogiem un valdniekiem, rasi tev pašam būtu jākļūst par vadoni, jo kur gan tik lielam gudrībniekam atrast sevis cienīgu pavēlnieku.

—     Jūs smejaties par mani, tēvoci Pjēr,— jauneklis labsirdīgi sacīja,— un varbūt jums arī ir taisnība taču jūs neesat pieminējis vēl kādu bezbailīgu vadoni, kuram ir arosmīgs karapulks un pie kura kalpot būtu goda lieta.

—     Es nesaprotu, par ko tu runā.

—     Par to, kurš līdzīgi Muhameda zārkam — lai trīskārt nolādēts šis viltus pravietis!— karājas starp diviem magnētiem, par to, kurš nav nedz francūzis, nedz burgundietis, bet balansē starp diviem pasaules dižajiem, un, iedvesdams bailes gan vienam, gan otram, ir piespiedis abus tos kalpot sev.

—     Un tomēr — es nesaprotu, par ko tu runā,— tēvocis Pjērs domīgi atkārtoja,

—     Par ko gan citu kā par cildeno Luksemburgas Luiju, grāfu Senpolu, Francijas konetablu[20], kurš ar savu nelielo drosminieku pulku pratis nosargāt savu īpašumu un dzīvo ar tikpat augsti paceltu galvu kā karalis Luijs vai hercogs Kārlis. Par grāfu, kurš tik veikli balansē starp Francijas karali Luiiu un hercogu Kārli kā puika, kurš stāv vidū uz dēļa, kamēr divi citi katrs savā galā to šūpo.[21]

—    Taču kuru katru bridi viņš var no tā nokrist,— tēvocis Pjērs sacīja.— Bet paklau, mans jaunais draugs, vai tev, kas uzskata laupīšanu par tik briesmīgu noziedzību, maz zināms, ka tavs grāfs Senpols bija pirmais, kurš ķērās pie šī kauna darba un kara laikā postīja un dedzināja likteņa varā pamestus ciemus un pilsētas?

—     Ja tas, ko jūs sakāt, ir patiesība, tad nudien man būs jāsāk vēl domāt, ka neviens no valdniekiem nav īsts goda vīrs un ka izvēlēties vienu no viņiem ir tas pats, kā izvēlēties koku, pie kura tiki pakārtam. Taču šis konetabls grāts Senpols dzīvo

pilsētā, kas nosaukta mana aizbildņa Svētā Kventina[22] vārdā (to sacīdams, jauneklis pārmeta krustu), un, manuprāt, ja es tur apmestos uz dzīvi, mans svētais patrons būtu par mani nomodā. Viņam nav tik daudz aizbilstamo kā citiem, daudz pazīstamākiem svētajiem, taču viņš šķietas pilnīgi aizmirsis savu garīgo krustdēlu nabaga Kventinu Dorvardu, jo brīžiem pamet mani bez maizes kumosa, brīžiem atstāj Svētā Juliāna gādībā, padarot pilnīgi atkarīgu no nejauši sastapta svešinieka laipnības, ko esmu iemantojis caur auksto peldi jūsu slavenajā Sērā vai tās pietekā.

33

— Nezaimo svētos, mans jaunais draugs,— tēvocis Pjērs aizrādīja.— Svētais Juliāns ir uzticams ceļinieka patrons, un Svētais Kventins, nododams tevi viņa gādībā, izdarījis tev daudz vairāk laba, nekā tu vispār spēj iedomāties.

Viņam tā runājot, atvērās durvis un ienāca gadus sešpadsmit veca meitene, nesdama ar damasta sedziņu pārklātu paplāti, uz kuras atradās neliels trauciņš ar melnajām, tālu izdaudzinātajām Tūras plūmēm un grezns sudraba kauss, ko bija darinājuši šīs pilsētas zeltkaļi, kuri šai mākslā kopš senseniem laikiem pārspēja ne vien citu Francijas pilsētu, bet pat citu zemju amata brāļus. Šādu kausu Kventins vēl nebija redzējis un, to cieši pētīdams, jauneklis prātoja, vai tas ir no sudraba, vai no vienkāršāka materiāla — kā viņam pasniegtais, jebšu arī tas bija tā nostrādāts, ka šķita esam no dārgmetāla.

Taču, pametis acis uz meiteni, viņš acumirklī aizmirsa kausu un visu vērību veltīja vienīgi viņai.

Viņu pārsteidza meitenes glītā seja, ko ieskāva melni mati, sapīti daudzās tievās, garās pīnēs, apņemti ar efeju vainadziņu tieši tāpat kā skotu meitenēm. Pareizi veidotie sejas vaibsti, tumšās acis un domīgā sejas izteiksme darīja viņu līdzīgu Melpomenei[23], bet vieglais sārtums vaigu galos un smaidu atblāzma uz lūpām un skatienā vedināja domāt, ka viņa spēj arī nodoties līksmībai, kaut gan tā reti kad rod savu izpausmi. Kventinam šķita, ka daiļo būtni nomāc kādi apslēpti sirdēsti un to dēļ piemīlīgajā sejā jaužama viņas vecumam neparasta nopietnība. Kā jau romantiski noskaņots jauneklis, kuram slieksme no katra vismazākā sīkuma aši izdarīt secinājumus, viņš nāca pie tāda sev tīkama ieskata, ka šīs daiļavas liktenis ir saistīts ar kādu mistisku noslēpumu.

—     Žaklīn, tā esi tu?— tēvocis Pjērs, viņai ienākot, noprasīja.— Ko tas nozīmē? Vai es neteicu, ka vēlos, lai brokastis man ienes Peretas kundze? Pasques-dieu! Jeb vai viņa uzskata sevi par tik smalku dāmu, ka tur zem sava goda apkalpot mani?

—     Krustmāte jūtas nevesela un ir spiesta palikt savā istabā,— Žaklīna padevīgā balsi steigšus atbildēja.

—     Nu tad, cerams, nevienu ari nepieņems,— tēvocis Pjērs daudznozīmīgi sacīja,— Es esmu vieux routier[24], kuru ar iedomu slimībām neviens nevar apmānīt.

Žaklīna nobālēja un pat nodrebēja no šiem vārdiem, jo tēvoča Pjēra balsi un skatienā, kas allaž bija skadrs un izsmējīgs, tais brīžos, kad viņš iedegās dusmās vai aizdomās, pavīdēja kaut kas draudīgi jauns.

Kventina Dorvardā acumirkli atmodās bruņinieciskais kalnieša gars, un viņš steigšus metās Žaklīnai pretim un izņēma no rokām paplāti, ko meitene padevīgi atdeva viņam, bikli un iztrūcināti vērdamās saniknotajā virā. Kā liekas, nemaz nebija cilvēka spēkos — pretoties šim bezpalīdzīgajam, lūdzošajam skatienam, un tēvocis Pjērs, manāmi atmaidzis, sāka runāt ne tikvien pielaidīgāk, bet tik laipni, cik nu vispār to spēja.

—     Es neļaunojos uz tevi, Žaklīn, jo tu esi vēl pārāk jauna, lai būtu tik melīga un liekulīga, kādai tev dienās diemžēl lemts kļūt, jo tas nu katram ir skaidrāks par skaidru, cik nešķīsta ir visa sieviešu cilts.[25] Šis skotu bruņinieks tev apliecinās tieši to pašu,

Žaklīna, it kā paklausot tēvocim Pjēram, uzmeta jauneklim īsu skatienu, bet Dorvards tajā šķita samanām lūgumu pēc atbalsta un līdzjūtības, un ar jaunībai raksturīgo dedzīgumu un kopš bērnības ieaudzināto romantisko cieņu pret daiļo dzimumu tūdaļ atbildēja, ka ir gatavs izsaukt uz divkauju jebkuru savas kārtas un sava vecuma cilvēku, kurš uzdrīkstētos sacīt, ka šai daiļajai būtnei, kas stāv viņa priekšā, varētu būt ļauna un nekrietna sirds.

Jaunava kļuva bāla kā nāve un bažīgi pavērās tēvocī Pjērā, kurā jaunā varoņa bramanība izraisīja vienīgi nicīgu smīnu. Kventins Dorvards kā jau straujas dabas cilvēks, kas nereti izteic kādu pārsteidzību, kuru pēcgalā pats ir spiests rūgti nožēlot, dziļi nosarka, atskārzdams, ka viņa vārdus varētu iztulkot kā tukšu dižošanos veca tirgoņa priekšā, un kā sodu par

savu izteikumu nolēma pacietīgi panest francūža izsmieklu, ko pats ar savu rīcību izpelnījies. Viņš padevīgi pasniedza paplāti ar kausu tēvocim Pjēram, ar mulsu smaidu cenzdamies slēpt savu apjukumu.

—    Tu vēl esi jauns un mu|ķis,— tēvocis Pjērs sacīja,— un nevari spriest ne par sievietēm, ne valdniekiem, kuru sirdis,— to teikdams, viņš dievbijīgi pārkrustījās,— Dievs tur savā labajā rokā.

—     Bet kurš savās rokās tur sieviešu sirdis?— vaicaja Kventins, cenzdamies nepakļauties šim neparastajam cilvēkam un klusībā kaunēdamies par to, ka tas ar savu augstprātību un vaidonigumu iedvesis viņā pat tādu kā bijību.

—    Par to tev diemžēl vajadzēs apjautāties citur,— tēvocis Pjērs mierīgi atbildēja.

Kventins atkal bija nolikts uz lāpstiņām, bet tas viņu pārāk nesarūgtināja. «Tik tiešām, pret šo cilvēku man radusies cieņa,» viņš klusībā nodomāja, «taču nevar būt, ka vienīgi tādēļ, ka viņš, gribēdams mani gandarīt, izmaksāja man brokastis, kaut arī gauži gardas un sātīgas. Ar barību var piejaucēt suņus un vanagus, bet, lai piesaistītu cilvēku un iemantotu viņa cieņu, ir vajadzīga arī laba sirds. Taču šinī francūzī ir kaut kas neparasts. Un šī daiļā, teiksmainā būtne nevar būt vienkārša kalpone šai necilajā viesnīcā, nedz saistīta ar šo mantkārīgo tirgoni, jebšu viņam ir zināma vara pār šo meiteni tieši tāpat kā pār visiem tiem cilvēkiem, kuriem gadās ar šo vīru saskarties. Taisni brīnums, ka flāmi un francūži piešķir tik lielu nozīmi bagātībai! Šis vecais tirgonis droši vien ir tādos ieskatos, ka cieņa, ko es jūtu pret viņa cienijamo vecumu, piedēvējama viņa biezajam makam. Mani, skotu no senas bruņinieku dzimtas, lai pielīdzinātu šim Tūras bodniekam!»

Kamēr Kventins nodevās šādām pārdomām, tēvocis Pjērs noglauda Žaklīnai galvu un smaidīdams sacīja viņai:

—    Šis jaunais cilvēks aprūpēs mani, tā ka tu, Žaklīn, vari iet. Bet tavai nolaidīgajai radiniecei es izteikšu aizrādījumu, lai netēlo slimu un neliek tev bez vajadzības rādīties cilvēkos,

—     Viņa atsūtīja mani vienīgi talab, lai es jūs apkalpotu,— meitene sacīja.— Ceru, ka jūs neļaunosieties uz viņu par šo…

—    Pasques-dieu!— tēvocis Pjērs pārtrauca meiteni, taču ne pārāk skarbi.— Vai tu, mazulīt, vēlies ar mani ķīvēties vai varbūt kavējies tāiab, lai raudzītos šajā jauneklī? Ej, kad tev saka! Viņš ir no augstas kārtas, un viņa pakaipojuini mani pilnībā apmierinās.

2»

Žaklīna aizgāja. Visas Kventina domas un prātu vēl aizvien aizņēma nule redzētā meitene, un, kad tēvocis Pjērs, bezrūpīgi

35

atlaidies milzīgajā zvilnī, sacīja tāda cilvēka balsī, kurš radis pavēlēt: «Paplāti noliec man līdzās», viņš izpildīja šo rīkojumu, pat neatskārzdams, ko īsti dara.

Tad tirgonis drūmi sarauca pieri, tā ka acis gandrīz nebija redzamas, tikai no melno uzacu apakšas uz mirkli izšāvās to urbīgais skatiens tikpat pēkšņi kā saules stars no tumšiem mākoņiem,

—     Brīnišķa meitene, vai ne?— viņš pēdīgi ierunājās, pacēlis galvu un cieši vērdamies Kventinā.— Pārāk daiļa, lai kalpotu viesnīcā, kad pēc tiesas un taisnības varētu greznot jebkura krietna pilsoņa namu, tikai diemžēl no zemas kārtas.

Dažkārt gadās, ka nejauši izmests vārds sagrauj mūsu uzcelto gaisa pili, un šādās reizēs cilvēkam, kas pie tā vainīgs, mēs par to paldies vis nesakām, lai gan viņš to izteicis bez ļauna nolūka. Kventins apmulsa un netika skaidrībā, kālab skaišas uz veco vīru par izteikumu, ka šī daiļā būtne ir gluši vienkārša kalpone, kā to liecina viņai uzliktie pienākumi — jeb varbūt viesnīcnieka radiniece, kas šeit apkalpo viesus no labākām aprindām, un tomēr — tikai vienkārša dienestmeita, kurai jācenšas izdabāt apmeklētājiem, ari tādiem kā tēvocis Pjērs, kas pārņemts ar visādām dīvainām iegribām un acīmredzot ir pietiekami bagāts, lai pieprasītu to izpildīšanu.

Jau kuro reizi Kventinam iešāvās prātā, ka vajadzētu vecajam vīram likt saprast, ka viņi nepavisam nav vienas kārtas ļaudis, likt sajust, ka ar visu savu bagātību šis tirgonis, kaut ari visnotaļ cienījams, nekad nestāvēs līdzās Kventinam Dorvardam, augstdzimušam skotam no Glenhulakinas. Bet, kad jauneklis, gribēdams ķerties pie šī nodoma īstenošanas, pacēla acis uz tēvoci Pjēru, aiz vecā vīra nodurtā skatiena, iekritušajiem vaigiem un necilā apģērba viņš samanīja kaut ko tādu, ka neviļus aprāvās. Jo biežāk un ciešāk Kventins raudzījās tēvocī Pjērā, jo vairāk alka uzzināt, kas viņš tāds ir, klusībā prātodams, ka šis cilvēks ir vismaz sindiks[26] vai Tūras maģistrāta[27] loceklis, katrā ziņā — viens no tiem, kas raduši pieprasīt un pilnībā saņemt visaugstākās cieņas apliecinājumus.

Tirgonis tostarp šķita atkal iegrimis pārdomās un tikai reižu reizēm dievbijīgi pārkrustījās un apēda kādu žāvētu plūmi un gabaliņu cepuma. Tad viņš Kventinam pamāja, lai pasniedz kausu, un, to saņemdams, pārjautāja:

—     Tātad tu esi no augstas kārtas?

—          Nu, protams,— jaunais skots atbildēja,— ja par tādu var uzskatīt cilvēku, kura ciltskoks iesniedzas piecpadsmit paaudzēs, Bet jums, tēvoci Pjēr, tālab nevajag raizēties. Kopš bērna kājas man ir ieaudzināts, ka jaunam cilvēkam pienākas palīdzēt vecākam,

—     Tā ir lieliska mācība,— tirgonis sacīja, vienā mierā Jaudams apkalpot sevi un bez vismazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem (kādus Kventins varbūt bija cerējis viņā izraisīt) ielēja kausā ūdeni no greznas krūzes, kas ari šķita esam no sudraba.

«Ak tu nekauņa,»— jauneklis nodomāja,—«Šis vecais birģeris pieņem skotu augstmaņa pakalpojumus ar tik pašsaprotamu nevērību, ar kādu es būtu tos pieņēmis no kāda Glenas salas zvejnieka pakalpiņa.»

Tad tirgonis, izdzēris ūdens kausu, sacīja:

—     Spriežot pēc tā, cik dedzīgi tu iztukšoji savu Vin de Beaulne, šaubos, vai tev būtu vēlēšanās kopā ar mani dzert parastu ūdeni. Bet man ir zināms kāds līdzeklis, ar kura palīdzību vienkāršu avota ūdeni var pārvērst par vissmalkāko Francijas vīnu.

To teikdams, viņš izvilka no azotes prāvu jūras ūdra ādas maku un piebēra kausu gandrīz pilnu ar sudraba naudas gabaliem.

—     Tu, jaunekli, vari būt pateicīgs tiklab savam patronam Svētajam Kventinam, kā arī Svētajam Juliānam daudz lielākā mērā nekā tev šķietas. Es tev ieteiktu viņu vārdā ziedot kādu artavu nabagiem, Paliec šeit, kamēr sastapsi savu tēvoci Le Balafrē, kurš pievakarē būs atsvabinājies no saviem dienesta pienākumiem. Man jāiet uz pili darīšanās, un es likšu viņam pavēstīt, ka tu gaidi viņu šeit.

Kventins Dorvards klusībā meklēja vārdus, kā atsacīties no dārgās dāvanas tā, lai devēju neaizvainotu, bet tēvocis Pjērs, saraucis uzacis un uzvērti cienīgi izslējies kājās, teica tādā balsī, kas nepazīst iebildes:

—     Bez ierunām, jaunekli, dari, kā pavēlēts!

Līdz ar šiem vārdiem viņš izgāja no istabas, likdams saprast, ka nevēlas, lai viņu pavada.

Jaunais skots apmulsis palika stāvam, nesaprazdams, ko tas viss nozīmē. Viņa pirmā doma (jebšu ne pārāk cildena, taču visnotaļ saprotama)— bija — ielūkoties sudraba kausā, un tur patiešām bija gurums naudas, Kventinam nekad nebija piederējušas pat ne pārdesmit šādas naudas ripiņas. Bet vai viņš drīkstēja pieņemt šādu bagātā plebeja dāvanu, nepazemodams savu augstdzimuša cilvēka cieņu? Tas bija sarežģīts jautājums, jo jaunajam skotam, jebšu viņš jutās sātīgi paēdis, nebija ne graša pie dvēseles, lai dotos atpakaļ uz Dižonu — ja, riskēdams pakļaut sevi Burgundijas hercoga dusmām, viņš tomēr nolemtu stāties tā kalpībā — vai arī uz Svētā Kventina pilsētu, ja viņš izvēlētos konetablu Senpolu, jo, tā kā Francijas karalis atkrita, viņš dzīrās piedāvāt savus pakalpojumus vienam vai otram no šiem valdniekiem, Pirms izšķirošā lēmuma pieņemšanas viņš gribēja uzklausīt sava tēvoča padomu, un tas, liekas, arī bija vispareizākais, ko Šajos apstākļos varēja darīt. Kventins iebāza naudu savā samta tarbā un pasauca viesnīcnieku, lai atdotu viņam sudraba kausu ue pie reizes lūkotu izdibināt, kas ir šis devīgais, augstprātīgais tirgonis.

Viesnīcnieks tūdaļ pat bija klāt — ja nu ne pārāk valodīgs, tad vismaz runīgāks nekā pirms tam viņš noteikti atteicās pieņemt atpakaļ sudraba kausu, sacīdams, ka tas piederot tēvocim Pjēram, kurš acīmredzot atdāvajis to savam viesim. Arī viņam pašam esot četri sudraba kausi, pārmantoti no nelaiķes vecāsmātes, taču tie tikpat maz līdzinoties šim skaistajam darinājumam kā rācenis persikam. Šo kausu, ko viesis tur rokā, esot kaldinājis izdaudzinātais Tūras meistars Martins Dominiks, kurš savā amata mākslā pārspējot visus Parīzes sudrabkaļus.

—     Bot, lūdzams, pasakiet, kas ir šis tēvocis Pjērs, kurš svešiniekiem dāvā tik vērtīgas balvas?— Kventins vaicāja, pārtraukdams viņu,

—     Kas ir tēvocis Pjērs?— viesnīcnieks pārjautāja tik lēni, it kā spiezdams katru vārdu caur zobiem.

—    Jā gan,— Kventins nepacietīgi uzstāja.— Kas ir šis tēvocis Pjērs, un kālab viņš svaidās ar tik dārgām dāvanām? Un kas ir tas miesniekam līdzīgais vīrs, ko viņš raidīja šurp pasūtīt brokastis?

—     Kas īsti ir tēvocis Pjērs,, to, jaunais kungs, labāk pajautājiet viņam pats. Bet, kas attiecas uz to vīru, kurš pasūtīja brokastis,— lai Dievs nedod nevienam cilvēkam tuvāk iepazīt viņu!

—     Ai viņiem abiem saistās kāds noslēpums,— jaunais skots sacīja,— Tēvocis Pjērs teica, ka viņš esot tirgonis.

—     Ja reiz teica, tad tā arī ir,— viesnīcnieks atbildēja.

—     Ar ko tad viņš tirgojas?

—     Nu, kā lai to saka.,, ar visu ko. Viņam šeitan ir zīda manufaktūras*, kuru ražotos audumus var pielīdzināt pat tiem, ko venēcieši ieved no Indijas un Ķīnas. Vai pa ceļam jūs neredzējāt zīdkoku birzi? Tā dēstīta pēc tēvoča Pjēra rīkojuma zīdtārpiņu audzēšanai.

—     Bet kas, mīļais draugs, tā bija par meiteni, kura viņam ienesa brokastis?— jauneklis vaicāja.

—    Mana īrriieee, jaunais kungs,— viesnīcnieks attrauca.— Viņa šeit mitinās kopā ar savu aizbildni, kā liekas,— krustmāti.

—     Vai jūs vienmēr saviem īrniekiem liekat apkalpot viesus?— Kventins noprasīja.— Kā es redzēju, tēvocis Pjērs nevelējās pieņemt pakalpojumus ne no jūsu paša, ne no jūsu palīga rokas.

—     Bagātnieki var daudz ko atļauties, jo spēj samaksāt par savām iegribām,— viesnīcnieks sacīja.— Neba šī bija pirmā reize, kad tēvocim Pjēram atliek tikai pamāt ar roku, lai augstdzimuši cilvēki apkalpotu viņu,

Šis netiešais mājiens jaunekli mazliet aizskāra, taču viņš, apspiezdsms aizvainojumu, apvaicājās viesnīcniekam, vai varētu dabūt Šeit istabu uz vienu dienu vai varbūt uz ilgāku laiku.

—     Protams, kungs,— viesnīcnieks atbildēja.— Uz tik ilgu, cik vien jūs vēlaties.

—     Un vai es varētu apliecināt savu cieņu abām dāmām, manām nākamajām kaimiņienēm?— jauneklis vaicāja.

Viesnīcnieks saminstinājās un tad teica:

—    Viņas nemēdz rādīties cilvēkos un savās istabās nevienu nepieņem.

—     Vienīgi tēvoci Pjēru, vai ne tā?— Kventins lūkoja izdibināt,

—     Es neesmu tiesīgs minēt izņēmumus,nedz ari sniegt kādus paskaidrojumus,— sKanēja goddevīga, bet cieta atbilde.

Lai gan Kventins pilnībā apzinājās, ka ir cēlies no augstas kartes, taču saprata, ka nespēj šim cilvēkam to pierādīt, un, viesnīcnieka atbildes aizskarts, vismaz gribēja likt viņam sajust, ka visnotaļ pārzina un cenšas ievērot tolaik pieņemtās uzvedības normas.

—     Līdz ar šo vern&t* blašķi nododiet abām dāmām, manus padevīgos sveicienus un dariet viņām zināmu, ka Kventins Dorvards no Glenhulakinas, augstdzimis skotu bruņinieks un viņu pašreizējais kaimiņš, lūdz atļauju ar personīgu apmeklējumu apliecināt viņām savu cieņu.

Pēc īsa brīža viesnīcnieks atgriezās, teikdams, ka dāmas izsakot pateicību skotu bruņiniekam par laipnību, taču piedāvāto atspirdzinājumu atraidot un, tā kā dzīvojot noslēgtībā, diemžēl nevarot pieņemt ari viņu pašu.

Kventins saknieba lūpas un paņēma noniecināto verrnt kausu, ko viesnīcnieks bija nolicis uz galda. «Pie visiem svetajiem, ir nu gan dīvaina zeme!»— viņš klusībā domāja.—«Tirgoņi tēlo augstdzimušus kungus un svaidās ar naudu kā lielmaņi, bet apkārt ceļojošas jaunavas, kas mitinās vienkāršā viesnīcā, izturas kā diez kādas princeses! Bet, lai cik grūti tas būtu izdarāms, melnmatainā daiļava man vēlreiz jāsatiek.» Un, pieņemis šo pilnīgi saprotamo lēmumu, viņš lika parādīt sev atvēlēto istabu,

Pa vītņu kāpnēm viesnīcnieks uzveda viņu augšā, kur kāpņu galā atradās garš gaitenis, kam abās pusēs bija durvis tāpat kā klosterī» Kventins, kuram vēl dzīvā atmiņā bija apnicīgās, klosterī pavadītās dienas, par to nemaz nebija sajūsmināts.

Viesnīcnieks apstājās pašā gaiteņa galā, izņēma atslēgu no lielā saišķa, ko nēsāja pie jostas, atdarīja durvis un ieveda viesi nelielā torņa istabiņā, kas, lai gan maza, taču tīra, kārtīga un pilnīgi savrupa ar šauru gultu un nedaudzām mēbelēm Kventinam šķita gandrīz karaliska.

—     Cerams, šī telpa jums būs pa prātam, kungs,— viesnīcnieks sacīja.— Es uzskatu par savu pienākumu tēvoča Pjēra draugus pilnībā apmierināt.

—     Ak, tavu laimīgu izpeldēšanos!— Kventins Dorvards izsaucās, palēkdamies gaisā no prieka, kolīdz viesnīcnieks atstāja istabu.— Savu mūžu man nav gadījies piedzīvot tik neticamu, kaut ari caur aukstu peldi nākušu veiksmi! Pats liktenis ir bijis man vēlīgs.

To teikdams, Kventins piegāja pie nelieiā loga un, tā kā torņa istabiņa bija stipri izvirzīta uz āru, pa to pavērās skats uz skaistu viesnīcai pieguļošu dārzu un zīdkoku birzi, kuru, kā viņam bija teikts, tēvocis Pjērs dēstījis zīdtārpiņu audzēšanai. Bet, ja raudzījās nevis tālumā, bet pievērsās fasādei, tad atklājās, ka gabalu tālāk ir otrs tāds pats tornītis ar tādu pašu nelielu logu kā viņējais. Tam, kas gadus divdesmit vecāks par Kventinu, droši vien nebūtu īsti izprotams, kālab šis apstāklis jaunekli saistīja vairāk par jauko dārzu vai zīdkoku birzi, jo — ak vai!— četrdesmitgadīga cilvēka acis vienaldzīgi raugās uz nelieliem torņa istabu logiem pat tad, ja tie ir atstāti pusvirus un to aizvirtņi mazliet pievērti, lai aizsargātu no saules (vai varbūt no pārāk uzmācīgiem skatieniem) un logam līdzās uz vadža ir pakarināta ar maigi zaļu šalli pārsegta lauta. Taču laimīgajā Dorvarda vecumā, dzejnieka vārdiem runājot, tas ir vesels notikums, kas dod ieganstu slepeniem minējumiem un visfantastiskākajiem pieņēmumiem, par kādiem nobriedis cilvēks tikai smaidīdams nopūšas vai nopūšoties pasmaida.

Gluži labi var iedomāties, ka mūsu draugs Kventins vēlējās uzzināt kaut ko tuvāk par savu daiļo kaimiņieni, lautas un šalles īpašnieci, un vismaz izdibināt, vai tā nav tā pati jaunava, kas tik padevīgi bija apkalpojusi tēvoci Pjēru, tālāb arī pilnīgi saprotams, ka viņš vairījās iestāties logā un atklāt citu acīm savu ziņkāro seju, Kventins Dorvards zināja, kā šādi putniņi ķerami un, izgudrēm aizslēpies aiz aizkara malas, paslepen vēroja pretējo logu, un drīz vien viņam laimējās ieraudzīt burvīgu baltu un sievišķīgu roku pastiepjamies pēc instrumenta, un viņa ausis tūdaļ saņēma atalgojumu par šo veiksmīgi notverto mirkli.

Otrā torņa istabiņā mītošā būtne — lautas un šalles īpašniece — dziedāja vienu no tām senajām dziesmiņām, kādas augstdzimušas dāmas tolaik būtu varējušas dziedāt saviem iemīļotajiem — bruņiniekiem on trubadūriem, kuri kā apburti klausījās viņās. Dziesmas vārdi nebija ne tik cēli, ne asprātīgi, ka, tajos klausoties, aizmirstos melodija, un arī melodija nebija tik izteiksmīga, ka, tajā klausoties, aizmirstos vārdi. Ne vārdi bez mūzikas, ne mūzika bez vārdiem nebija diez cik nozīmīga, taču tos lieliski papildināja, un no mūsu puses varbūt nav pareizi darīts, ka mēs minam šeit dziesmiņas tekstu, kas bijis domāts vienīgi dziedāšanai. Taču senlaiku dzejai nc laika gala ir piemitis īpašs valdzinājums, un, tā kā šīs dziesmiņas melodija uz laiku laikiem ir pazaudēta, mēs gribētu šeit saglabāt vismaz dziesmiņas vārdus, lai gan it labi apzināmies, ka ar to riskējam zaudēt lasītāju acīs gan savu, gan lautas daiļās īpašnieces cieņu.

Mans cēlais draugs, kiāt stunda jau,

Kad sauli slēpis mežs,

Caur torņa telpu plūst puķu elpa,

No jūras vējiņš dveš.

Pat cīrulis, jau apklusis,

Pie mīļās sāniem mieg.

Viss teic un junda: sit mīlas stunda,

Bet kur mans bruņinieks?

Lūk, krēslā tur, steidz meiča, kur

Tā ganu sastapt alkst.

Zem dāmas loga tērpts greznā togā

Dzied kavalieris smalks.

Un pāri pasaulei šobrīd

Tik mīlas zvaigzne spīd,

Ko pielūgt trauks gan zems, gan augsts,

Bet kur ir viņš, mans draugs?

Lai arī kādas būtu lasītāja domas par šo vienkāršo dziesmiņu, tā skanēja ļoti aizkustinoši, un maigā, glāsmainā balss, saplūzdama ar liegu vēju, kam līdzi vilnīja dārza smaržas, Kventinu ārkārtīgi saviļņoja, bet tas, ka pati dziedone nebija saredzama, noslēpumaino valdzinājumu vēl pastiprināja.

Kad dziedāšana apklusa,viņš, vai mirdams aiz nepacietības skaidrāk saskatīt dziedātāju; pārsteidzīgā dedzībā paliecās uz priekšu, atklādams sevi un savu slēptuvi. Lautas skaņas acumirklī aprāvās, logs aizcirtās, tumšie aizkari iekšpusē nolaidās, un viņa ziņkārajiem vērojumiem pienāca gals.

Dorvards bija pārsteigts un dziļi aizskarts par savas neapdomības sekām, taču mierināja sevi ar domu, ka iautas īpašniece ilgi tomēr nespēs atturēties no pieskaršanās savam instrumentam, ko šķita tik ļoti iemīļojusi, nedz arī būs tik nenovīdīga, ka liegtos atvērt logu un ieelpot svaigu gaisa tikai tālab. lai nedotu kaimiņam iespēju baudīt šīs brīnišķās skaņas. Varbūt šais mierinošajās pārdomās jaudās ari sava tiesa iedomības, Ja reiz viena torņa istabiņā, kā Dorvards gluži pamatoti secināja, mājoja daiļava ar melnām matu pīnēm, bet otra torņa istabiņā — un par to viņš bija cieši pārliecināts — jauns, izskatīgs, gaišmatains bruņinieks, kam sirds ir iztvīkusi pēc mīlas, tad no piedzīvojumu romāniem, šiem gudrajiem jauniešu izglītotājiem, i-iņam bija it labi zināms, ka jaunavām biklums nepavisam netraucē izrādīt interesi par saviem kaimiņiem

Kamēr Kventins nodevās šādiem dziļdomīgiem prātojumiem, istabā ienāca kalpotājs un pavēstīja, ka lejā viņu gakīot kāds bruņinieks.

V nodaļa BRUŅUKALPS

Šis niknais bārdainis, S pantera, Viņš, iētu slayu tīkojot, būs ga'.avs Bāzt galvu kaut vai lielgabala rīklē.

V. Šekspīrs. Kā jums tīk

Bruņinieks, kurš Kventinu gaidīja lejā, kur (tas nesen ieturēja brokastis, bija viens no tiem, par kuriem Luijs XI slēdza teikt, ka tie turot savās rokās Francijas likteni, jo tiem esot uzticēta viņa karaliskās augstības apsardzība un aizstāvēšana.

Slaveno skotu gvardi jeb tā dēvēto skotu strēlnieku pulku bija nodibinājis Kārlis VI*, kuram bija svarīgāki iemesli, nekā dažkārt tiek apgalvots, savu apsardzību uzticēt svešzemju algotņiem, Iebrucēju karapulki Francijai bija atņēmuši vairāk nekā pusi zemes, un karalim vēl aizvien pakļauto feodāļu uzticība kļuvusi tik svārstīga un apšaubāma, ka no karaļa puses tā riežam būtu bijusi politiska tuvredzība un vieglprātība savu drošību uzticēt paša pavalstniekiem. Turpretī skoti b."va senseni Anglijas ienaidnieki un pēc tālaika uzskatiem — Francijas draugi un sabiedrotie. Viņi bija naba'āgi, taču drosc'gi «n uzticami, un, nākdami no pārapdzīvota[28] zemes, vienmēr varēja papildināt savas rindas. Ne no vienas Eiropas valsts Francijā tolaik neieplūda tik daudz drosmīgu piedzīvojumu meklētāju kā tieši no Skotijas. Tā kā viņi pastāvēja uz to, ka ir cēlušies no augstas kārtas, bruņinieka tituls deva viņiem iespēju atrasties tiešākā valdriieka tuvumā nekā pārējiem karavīriem, bet viņu relatīvi nelielais skaits bija ķīla tam, ka viņi vis nevarēs sacelt dumpi un no kalpiem pārtapt par kungiem.

Turklāt arī Francijas valdnieki darīja visu iespējamo, lai pilnībā iemantotu šo izraudzīto svešzemnieku uzticību, piešķirdami viņiem privilēģijas un pagodinājumus līdz ar bagātīgu atalgojumu, ko šie vīri notrieca ar karavīriem raksturīgo izšķērdību atbilstoši savam šķietami augstajam stāvoklim Ikviens skotu strēlnieks baudīja augstdzīmušu bruņinieku privilēģijas, un tas, ka dienesta pienākumi lika viņiem atrasties karaļa t '-šā tuvumā, cēla gan viņu pašcieņu, gan nozīmību franču tautas acīs. Bez krāšņa apģērba, lieliska apbruņojuma un laba zirga katram skotu strēlniekam bija ari tiesības turēt ieroču nesēju, ģērbēju, pāžu un divus miesassargus, no kuriem viens saucās coutelier — lielā naža* dēļ, ko allaž nēsāja līdzi, lai nogalētu ienaidniekus, kurus kungs cīniņā bija notriecis no kājām. Šo pavadoņu un greznā apģērba un bruņojuma dēļ skotu strēlnieki tika uzskatīti par nozīmīgiem un ietekmīgiem cilvēkiem, un, ; ā kā brīvās vietas skotu pulkā parasti ieņēma viņu pāži vai ieroču nesēji, pēc šiem posteņiem bieži vien tīkoja labāko skotu ģimeņu jaunākās atvases, kas ieradās Francijas karaļa gvardē, lai kalpotu kādam draugam vai radmiekam, cerībā kādreiz saņemt arī paaugstinājumu.

Miesassargi bija zemākas kārtas ļaudis un paaugstinājumus nesaņēma, bet, tā kā ari tiem tika piešķirts lielisks atalgojums, skotu strēlnieki varēja izvēlēties visdrosmīgākos un spēcīgākos no saviem tautiešiem, kas tolaik bija pārplūdinājuši Franciju.

Ludviķis Leslijs jeb Le Balafrē, kā mēs viņu dēvēsim, ja Francijā viņu pazina tieši ar šo iesauku, bija veselīgs, drukns, sešas pēdas garš vīrs ar skarbu seju, kurā vīdēja briesmīga rēta, kas stiepās no pieres gar labo aci pāri vaigukaul? :n gandrīz līdz pat auss ļipiņai un viņa dusmu brīžos allaž mainīja krāsu, kļūdama sarkana vai violeta, zila, vai gandrīz melna, taču dūrās acīs arī tad, kad viņš bija mierīgā noskaņojumā, izķēmodama vēju ārdēto, tumši iedegušo seju.

Viņš bija lepni ģērbies un lieliski apbruņots. Galvā viņam bija skotu nacionālā galvassega ar spalvu pušķi un sudraba piespraudi, uz kuras attēlota Svētā Jaunava Marija, šīs piespraudes skotu strēlniekiem bija dāvājis pats karalis, kas vienā no savām māņticīgās dievbijības lēkmēm esot ziedojis Svētajai Jaunavai savas gvardes zobenus un, kā stāsta, gājis pat tiktāl, ka iecēlis Dievmāti savu strēlnieku virspavēlnieka kārtā. Kakla, elkoņu un krūšu bruņas un bruņu cimdi bija no vislabākā tērauda ar meistarīgi darinātiem sudraba rotājumiem, un bruņukrekls mirdzēja kā sarma uz papardēm saltā ziemas rītā. Viņam bija plats, krāšņs, zila samta virssvārks ar šķēlumiem sānos kā heroldam[29] un sudrabā izšūtu Andreja krustu[30] uz muguras un krūtīm. Ceļgalu un gurnu bruņas bija no vistīrākā tērauda, kājās tēraudā kalti zābaki, pie labajiem sāniem plats, pamatīgs duncis (dēvēts par «Dieva žēlastību»), bet pār kreiso plecu krāšņā plecu saitē smaga abrocīga zobena[31] maksts. Pašu zobenu viņš tobrīd turēja rokā, jo pēc dienesta noteikumiem nekad nedrīkstēja šķirties no tā.

Kā jau tolaik visi jaunekļi, Kventins Dorvards bija pieradis pie cūiām un ieročiem, taču nekad vēl nebija redzējis tik kareivīgu un labi apbruņotu vīru kā savu mātesbrāli Ludviķi Rētaino jeb Le Balafrē, un viņš pat neviļus sarāvās, kad tas ar savām sarainajām ūsām noskrāpēja viņam vienu un pēc tam otru vaigu, apsveikdams māsasdēlu ar ierašanos Francijā un vienlaicīgi vaicādams, kādas vēstis viņš nesot no Skotijas.

—     Nekā laba man nav, ko pavēstīt, tēvoc,— jaunais Dorvards atbildēja,— taču priecājos, ka jūs mani tūdaļ pazināt.

—     Es pazītu tevi, puis, pat tad, ja sastaptu Bordo plašumos kā dzērvi soļojam uz koka kājām[32]. bet nu apsēdies, apsēdies, mīļais! Ja jau būs jāklausās bēdīgas vēstis, tad vajag iemest, lai vieglāk tās pārciest. Ei, traktierniek, vecais Piņģerot, tūdaj stiep šurp vislabāko vinu!

Franču valoda ar skotu akcentu tolaik bija tikpat bieži dzirdama Piesī apkaimes traktieros kā franču valoda ar šveiciešu akcentu mūsdienu Parīzes modernajos guinguettes[33], un viesnīcnieks ar tādu skubu, ko var izraisīt vienīgi bailes, acumirklī izpildīja šo pavēli, un galdā jau atradās vīna krūka. Tēvocis ieņēma pamatīgu kluncienu, kamēr māsasdēli , negribēdams apnicināt viņa laipnību, vienīgi apslapināja lūpas, teikdamies — vīnu baudījis jau no rīta.

—     Šāda atrunāšanās, miļais māsasdēl, piedienas vienīgi meitiešiem,— Le Balafrē teica.— Ja gribi nēsāt bārdu un kļūt par bruņnesi, tev nav ko bīties no vīna blašķes. Bet nu, puis, klāj vaļā visus Skotijas jaunumus. Kas jauns dzirdams Glenhulakinā? Kā klājas manai māsai?

—     Viņa ir mirusi, tēvoc,— Kventins skumīgi atbildēja.

—     Kā tā?— tēvocis izsaucās drīzāk izbrīnīts nekā apbēdināts.— Bet viņa tak bija piecus gadus jaunāka par mani, un es jūtos tik jestrs kā vēl nekad! Mirusi, tu saki. Nu, kaut kas neticams! Es savu mūžu neesmu juties sasirdzis, ja nu vienīgi tikai tais reizēs, kad galva plīst pušu no paģirām pēc vairāku dienu uzdzives kopā ar draugiem, bet mana nabaga māsa jau mirusi! Nu, bet tavs tēvs, mīļais māsasdēl? Vai apsievojies otrreiz?

Un iekams jauneklis patapa atbildēt, tēvocis pēc viņa izbrīna pilnās sejas domādamies jau nopratis atbildi, steigšus turpināja:

—     Ko? Vai patiesi nav apsievojies? Es biju gatavs vai derēt, ka Alans Dorvards nu gan nav no tiem, kas varētu dzīvot bez sievas. Viņam patikās kārtība mājās un, jebšu viņš bija stingras, nosvērtas dabas, tāpat arī raudzīties uz glītu sievieti. Ar laulību viņš gūtu gan vienu, gan otru. Es pēc šīs laimes nekad neesmu dzinies, jo nepavisam neesmu tāds svētulis, ka nevarētu lūkoties uz glītu meitieti, nedomādams par laulības ostu.

—     Ak vai, mīļo tēvoc, mana māte kļuva atraitne jau gadu pirms nāves, kad Glenhulakinu nopostīja Ogilviji. Mans tēvs, abi tēvoči, abi vecākie brāļi un vēl septiņi radinieki, mūsu dziesminieks, pārvaldnieks un seši kalpi krita cīniņā pret Ogilvijiem, aizstāvēdami Glenhulakinu, no kuras vairs nav palicis ne akmens uz akmens.

—     Pie Svētā Andreja krusta, tas tik ir bijis uzbrukums!— Le Balafrē iesaucās.— Jā nudien, šie Ogilviji allaž bijuši Glenhulakinai bīstami kaimiņi. Ak tavu postu un bēdu! Bet — neko darīt — uzvara jums nav bijusi lemta, Kad šī nelaime notikās, māsasdēl?

Le Balafrē ierava pamatīgu guldzienu un skumīgi papurināja galvu, izdzirdīs radinieka atbildi, ka viņa ģimene apkauta pērnā gada Svētā Džūdas dienā.

—     Ak, tādas tās lietiņas,— bruņukalps noteica.— Kā jau es sacīju, uzvara jums nav bijusi lemta, Bet es, vai zinies, tieši tai dienā līdz ar divdesmit biedriniekiem triecienā ieņēmu Rochenoir[34] pili, pieveikdams pašu Amonju Bras-de-fer[35], brīvo strēlnieku vadoni, par kuru tev droši vien ir gadījies dzirdēt. Nogaiēju viņu uz paša pils sliekšņa un iemantoju lādu gurumu zelta, ka no tā varēja izkalt, rau, šo te ķēdi, kas reiz bija divtik gara nekā pašlaik. Jā, un tas vedina mani uz domām ziedot kādu daļu r.o tās cildenam mērķim. Endrjū!

Uz šo saucienu istabā ienāca Le Balafrē miesassargs, arī skotu strēlnieku tērpā (tas gan bija raupjāks un vienkāršāks), tikai bez roku un kāju bruņām. Viņa cepure bija bez spalvas un virssvarks nevis no samta, bet no lētāka auduma, Le Balafrē noņēma no kakla garo zelta ķēdi, iekodās tajā ar saviem stiprajiem zobiem un, griezdams to riņķī, norāva collas četras garu gabalu un atveda savam kalpam, sacīdams:

—     Šeku, Endrjū, aiznes to manam draugam Svētā Mārtiņa klostera mūkam, jautrajam tēvam Bonifācijam. Pasveicini viņu no manis un saki tos pašus vārdus «Lai Dievs tevi svētī», ko pusnaktī, kad mēs šķīrāmies, viņš nebija spējīgs dabūt pār lūpām. Pavēsti viņam, ka man nomiris brālis, māsa un vēl citi tuvinieki un ka es lūdzu viņu noturēt aizlūgumu par aizgājēju dvēselēm tik reižu, cik nu tas būtu iespējams par šo ķēdes gabaliņu un, ja ar to vēl nav gana, lai glābtu viņu dvēseles no pekles ugunīm, tad lai dara to arī uz parāda. Te vēl derētu pieminēt, ka mani tuvinieki ir bijuši krietni cilvēki bez kādas s!<eksmes uz ķecerību un tālab arīdzan bez mūsu lūgšanām droši vien izkļūtu no elles priekštelpas un, kazi, varbūt jau ir tikuši svabadi. Ja nu ps tieši tā butu noticis, tad saki, lai svētais tēvs Bonifācijs atlikušo zeltu izlieto Enguširas Ogilviju nolādēšanai, nežēlojot pašus stiprākos lāstus, kādi vien bazīcas valodā ir. Vai saprati, Endrjū?

Bruņukalps pamāja ar galvu.

—     Bet, ja kauč viens šīs ķēdes posms nonāks krodzinieka rokās, pirms nebūs iegūlis svētā tēva saujā, es tevi slānīšu ar seglu siksnu un dzeņaukstēm un nomaukšu tev ādu kā Svētajam

Bērtulim[36]! Ak tev iekritusi acīs šī vīna krūka? Nu, tad iebaudi kādu malku.

To teikdams, viņš pielēja kausu pilnu ar vīnu, un kalps, vienā rāvienā to iztukšojis, devās pildīt sava kunga rīkojumu.

—     Bet nu, māsasdēl, pastāsti man, kāda bija tava daļa visā šai nelaimē.

—     Es cīnījos tieši tāpat kā tie, kas bija vecāki un spēcīgāki par mani, kamēr visi bija nogalēti un man tika cirsta briesmīga brūce.

—     Neba nu briesmīgāka par to, kādu es dabūju pirms desmit gadiem. Paveries, mīļo māsasdēl, uz šito te,— Le Balafrē teica, ar pirkstu pārvilkdams pār violeto rētu savā sejā.— Diez vai jelkāda Ogilvija zobens būtu aris dziļāku vagu par šo.

—     Art viņi ara pamatīgi,— Kventins skumīgi atbildēja,— taču pēdīgi pagura, un mana māte, pamanījusi manās miesās vēl trīsojam dzīvību, izlūdzās, lai viņi apžēlojas par mani, un atvēlēja kādam mācītam Aberbrotikas klostera mūkam, kurš tai liktenīgajā dienā bija mūsu viesis un gandrīz tika nogalināts, pārsiet manas brūces un nogādāt mani drošībā, bet tikai ar tādu noteikumu, lai viņi abi ar māti dod vārdu, ka es kļūšu par mūku.

—     Par mūku?— tēvocis izsaucās.— Pie Svētā Andreja, nu kaut kas nedzirdēts! Nez kādēļ nevienam nav ienācis prātā, ka varētu padarīt arī mani par mūku. Ja labi padomā, kālab gan ne? Ja klosterī varētu iztikt bez lasīšanas un rakstīšanas, kurā es nekad neiepratīšos, bez psalmu dziedāšanas, kas uzdzen man nelabu dūšu, un bez paltraka, kurš izskatās pēc traka ubaga kankariem — Svētā Jaunava, piedod man, grēciniekam!— (to teikdams, viņš pārmeta krustu)—un, ja tur nebūtu jāietur gavēnis, pret ko manam kuņģim ir iebildumi, no manis iznāktu tikpat labs mūks kā mans draugs no Svētā Mārtiņa klostera. Bet nez kādēļ neviens nav iedomājies izteikt man šādu priekšlikumu? Tātad tevi, māsasdēl, dzīrās iespundēt klosterī. Bet saki man, lūdzams, kādēļ?

—     Lai mūsu dzimtai pienāktu gals — ja ne kapā, tad vismaz klosterī,— Kventins, dziļi sāpināts, atbildēja.

—    A-a, nu es saprotu,— tēvocis teica.— Paskat, cik slīpēti, pagāni tādi! Taču viņus varēja apvest ap stūri. Man vēl ir prātā kāds kanoniķis, kurš, tapis par mūku, izbēga no klostera un kļuva par brīvo strēlnieku vadoni. Viņam bija arīdzan mīļākā, tāda skaistule, kādu reti kad gadījies redzēt, un trīs jauki bērneļi piedevām. Nē, māsasdēl, mūkiem nudien nevar ticēt, no tiem iznāk gan karotāji, gan ģimenes tēvi, turklāt pilnīgi negaidīti. Bet nu stāsti, kas notika tālāk.

—     Līdz ar to gandrīz viss jau ir pateikts,— Dorvards sacīja.— Tā kā māte par mani bija galvojusi, es griboi negribot biju spiests apvilkt māka tērpu, pakļauties klostera likumiem un pat mācīties lasīt un rak,tit.

—     Lasīt un rakstīt!— izsaucās Le Balafrē, kuram jebkādas zināšanas, kas sniedzās pāri viņa saprašanai, šķita kaut kas pilnīgi neaptverams.— Lasīt, tu saki, un rakstīt lai! Tam nu mans prāts nudien liedzas ticēt! Neviens no Dorvardiem un arī no Leslijiem nav pratis ne tik, kā parakstīties. Vismaz par sevi es droši varu teikt, ka nekad nepratīšu rakstīt, tāpat ka nepratīšu lidot. Pie Svētā Luija!— kā tava galva ņēma to pretī?

—     Sākumā bija grūti, bet pamazām iepratos. No brūcēm un asiņu zaudējuma es biju kļuvis tik vārgs, ka neko citu nespeju darīt, turklāt mani vadīja vēlēšanās atmaksāt savam glābējam svētajam tēvam Pēterim par viņa pūliņiem. Bet mana nabaga māte iegula slimības guitā un pēc dažiem mēnešiem nomira un, tā kā tikmēr es biju atlabis, tad atzinos savani glābējam, klostera priekšnieka palīgam, ka par mūku nepavisam nevēlos kļūt. Un mēs abi nolēmām — ja reiz es nevēlos ziedot sevi klosterim, man jādodas pasaulē meklēt laimi, bet, lai pret svēto tēvu nevērstos Ogilviju dusmas, mums jāizliekas, ka esmu bēdzis. Lai bēgšana šķistu ticamāka, es paķēru līdzi abata medibu vanagu, taču īstenībā esmu atlaists no klostera ar paša abata ziņu un saņēmis papīru ar viņa parakstu un zieģeli.

—    Tas ir labi, ļoti labi,— tēvocis sacīja.— Uz zagšanu mūsu karalis skatās caur pirkstiem, bet klostera likumu pārkāpšana viņa acis ir briesmiga apgrēcība, bet vai tev ir arīdzan cik necik naudas? Varu derēt, ka naudas maka smagums tevi nav nekad apgrūtinājis.

—     Jums, tēvoc, es varu atklāti atzīties, ka man ir tikai daži sudraba gabali,— jauneklis sacīja.

—     Nu vai zini, tas nav labi! Jebšu es pats neesmu meties uz krāšanu, un šais bīstamajos laikos tas arī nav vajadzīgs, taču allaž turu sev klāt kādu zelta ķēdi, rokassprādzi vai kaklarotu, kas it labi kalpo kā greznuma lieta, bet spiedīgā brīdī var noderēt naudas vietā vai nu visa, vai arī pa daļām — un tev ieteicu darīt tieši tāpat. Bet, kazi, māsasdēl, tev var uzrasties jautājums, kā īsti pie šādāin mantiņām tikt?— Viņš pašapmierināti pakratīja savu zelta ķēdi.— Tās vis neaug uz krūmiem vai pļavās kā puķes, no kurām bērni pin vainadziņus. Taču arī tu vari pie tādām tikt, kalpodams krietnajam Francijas karalim, jo pie viņa var iegūt gan mantu, gan naudu, ja vien cilvēkam ir drosme riskēt ar dzīvību un paveikt arīdzan vēl šo to citu.

—     Bet es esmu dzirdējis runājam,— Kventins iesāka, vairīdamies no tiešas atbildes, jo nebija vēl izlēmis, ko īsti darīs,— ka Burgundijas hercogs ieņem cienījamāku stāvokli nekā Francijas karalis un ka zem hercoga karoga cilvēks varot iemantot lielāku slavu ar savu kara mākslu un varoņdarbiem, kas pie burgundiešiem esot lielā cieņā un godā, kamēr jūsu kristīgais karalis uzvaras gūstot ar sūtņu mēlēm.

—     Tu, māsasdēl, runā kā nejēga bērns,— Le Balafrē atbildēja.— Jebšu, tā sakot, šeit ierazdamies, es biju bezmaz tikpat vientiesīgs. Es nespēju iztēloties karali citādi kā vien sēžam zem baldahīna ar zelta kroni galvā, ēdam blancmanger[37], dzīrojam ar vasaļiem un paladiniem[38] vai auļojam sava karapulka priekšgalā kā Kārlis Lielais[39] bruņinieku romānos un Roberts Brjūss vai Viljams Volless**** mūsu pašu tautasbrāļu Bārbera un Minstrela vēsturiskajās balādēs. Bet, ka es tev saku, tas viss ir bļēņas, mans mīļais. Politika — tā, lūk, ir galvenais. Bet, kazi, tu jautāsi, kas tā tāda ir? Politika ir franču karaļa izgudrota māksla — cirsties ar cittautiešuzobeniem un uzturēt karadraudzi no citu kabatām. Jānudien, viņš ir visgudrākais karalis, kāds jelkad valkājis purpura mantiju, kauč arī apliek to gaužām reti un daudzkārt uzvelk tik vienkāršas drānas, kādās, tnan domāt, es kaunētos staigāt.

—     Bet jūs neatbildējāt uz manu jautājumu, tēvoc,— Dorvards .sacīja.— Ja reiz man jākalpo svešā zemē, tad es vēlētos darīt to tur, kur ar diženiem varoņdarbiem, ja man būtu lemts tādus veikt, varētu padarīt slavenu savu vārdu.

—     Es saprotu, jānudien, saprotu tevi, māsasdēl,— teica karaļa bruņukalps — bet šais lietās tu vēl esi gatavais nejēga.

Burgundijas hercogam — tas nu ir jāatzīst — drosmes ziņā nav līdzinieka, bet viņš ir pārgalvīgs karstas putras strēbējs, kurš, dzelzs ribas aplicis, allaž raujas uz cīņu savu augstdzimto bruņinieku pulku — Artuā un Eno vasaļu — priekšgalā. Vai tu patiesi esi tais domās, ka tev vai man tiktu atvēlēts izcelties hercoga un viņa dižciltīgo bruņinieku vidū? Ja mēs paliktu viņiem iepakaļ, mūs apvainotu nolaidībā un nodotu prevo rokās, bet, ja mēs turētu viņiem līdzi, to uzskatītu par pilnīgi pašsaprotamu un varbūt vienīgi pateiktu, ka tālab mēs saņemam algu. Bet, ja mums izdotos .izrauties priekšgalā kauč vai par šķēpa garuma tiesu,— turklāt tas ir gauži grūti un bīstami šādās sadursmēs, kur katrs cīnās, cik spēka,— tad mūsu kungs un pavēlnieks hercogs, redzēdams veiklu cirtienu, savā flāmu mēlē* vienīgi noteiktu: «Oho! Gut getroffen![40] Šis vīrs ir krietns strēlnieks un drosmīgs skots, iedodiet viņam florinu, lai uzdzer uz mūsu veselību!»— un tas arī viss. Kalpodams hercogam, neviens svešzemnieks nevar cerēt uz augstu amatu, zemi vai bagātību, tas viss tiek tikai pašu zemes dēliem.

—     Bet Dieva dēļ, kurš cits būtu to pelnījis?— jauneklis izsaucās.

—     Tie, kuri šos dēlus aizsargā,— Le Balafrē teica, lepni izsliedams savu raženo augumu.— Karalis Luijs spriež, lūk, šādi: «Jacques Bonhomme[41], mans krietnais franču zemniek, paliec pie saviem darbarīkiem, pie sava arkla, ecēšām, kapļa un potnaža, mani drosmīgie skoti cīnīsies tavā vietā, bet tev vajag vienīgi samaksāt viņiem. Bet jūs, mani gaišie hercogi, augstdzimušie grāfi un visuvarenie marķīzi, apvaldiet savu kvēlo drošsirdību, līdz pēc tās rāsies vajadzība, jo citādi, pārāk aizraudamies, varat kaitēt savai zemei un savam karalim. Te ir mana kavalērija, te ir mana franču gvarde, te ir paši galvenie cīnītāji — skotu strēlnieki un mans krietnais Ludviķis Rētainais, kurš cīnīsies tikpat labi vai vēl labāk par jums, turklāt bez tās briesmīgās patvaļības, kas savulaik pazudināja jūsu tēvus cīņā pie Kresī un Azenkūras»[42]. Nu, vai tagad tu esi atskārtis, pie kura no šiem abiem valdniekiem mēs, laimes un slavas meklētāji, varam tikt augstākā cieņā un godā?

—          Liekas, es jūs saprotu, tēvoc,— Kventins atbildēja,— taču, manuprāt, cieņu un godu nevar iegūt bez cīņas un riska. Lūdzu mani atvainot par šādiem ieskatiem, bet man šķiet, ka apsargāt pavecu vīru, kuram neviens pat nedomā uzbrukt, dienas un naktis pavadīt šajā cietoksnī, turklāt ieslēgtam šādos dzelzs būros, lai nevarētu sardzes posteni pamest, tā, tēvoc, ir gatavā bezjēdzība. Tas ir tikpat, kā būt medību vanagam, kas tup laktā un netiek ņemts līdzi uz medībām.

—     Pie Svētā Tūras Mārtiņa, šis puisietis ir īsts velna pulveris! Skaidri redzams, ka no Lesliju cilts. Mats matā tāds pats, kā es savā laikā, tikai vē! mazliet neprātīgāks. Klausies, māsasdēl, kad es tev saku:— Lai dzīvo Francijas karalis!— jo nav ladas dienas, kad viņš neuzticētu mums kadu īpašu uzdevumu, kuru izpildot var iegūt gan naudu, gan slavu. Tu veltīgi domā, ka varoņdarbi ir veicami vienīgi dienasgaismā. Varu tev minēt gadījumus, piemēram, uzbrukšanu pilīm, pretinieku sagūstīšanu un citus, kur kāds virs — viņa vārds lai nu paliek neminēts,— ir pakļāvis sevi vislielākajām briesmām un iemantojis daudz lielāku slavu nekā paši vistrakulīgākie Burgundijas hercoga pārgalvnieki. Un, ja viņa augstībai šādās reizēs tīk turēties ēnā, jo labāk viņš var novērtēt šos varoņdarbus, kuros pats tieši nav bijis lidzdalīgs, un pēc nopelniem apbalvot tos, kas šais cīņās ir izcēlušies ar savu drosmi un bezbailību, jo no malas viss ir daudz skaidrāk pārredzams Jānudien, viņš ir vieds valdnieks un gudrs politiķis!

Dorvards labu brīdi neteica ne vārda, tad klusi, taču pārliecinoši sacīja:

—     Svētais tēvs Pēteris rnan mācīja, ka darbi, kas tiek darīti slepenībā, galu galā vēršas pret cilvēku pašu. Man, mīļo tēvoc, uzmācas jautājums, vai šie slepenie uzdevumi goda vīram vispār ir pieņemami,

—     Par ko gan tu mani, māsasdēl, turi?— Le Balafrē cieti noprasīja.— Zināms, es neesmu mācījies klosterī, nedz arī protu lasīt vai rakstīt, bet esrnu tavs mātesbrālis, uzticamais Leslijs. Vai tiešām tu varētu pieļaut tādu domu, ka es mudinu tevi uz nekrietnībām? Visizcilākais Francijas bruņinieks Digeklēriu[43], būtu šis vīrs vēl starp dzīvajiem, lepotos, ja manus sasniegumus varētu pieskaitīt savējiem,

—     Es, miļo tēvoc, negribu apšaubīt jūsu sprieduma pareizību,— jauneklis teica,— jo jūs esat vienīgais padomdevējs, kas pēc šīs nelaimes man vēl ir atlicis. Bet vai tas ir tiesa, kā ļaudis melš, ka Francijas karalim Piesī de Tūras pilī esot gaužām ērmots galms? Vai tiesa, ka tajā neesot nedz augstmaņu, nedz viņa slaveno vasaļu? Vai tiesa, ka karaļa savrupējās izpriecās piedaloties vienīgi viņa kalpotāji, bet slepenajās apspriedēs tiekot pieaicināti zemas kārtas vai apšaubāmas izcelsmes cilvēki? Vai tiesa, ka viņš apspiežot aristokrātiju un pulcinot ap sevi tikai zemas kārtas ļaudis? Tas nepavisam neatgādina viņa tēvu, cildeno Kārli*, kurš savulaik izrāva no angļu lauvas ķetnām pusi viņu iekarotās Francijas.

— Tu nudien spried kā aušīgs bērns, kā zīdainis lalini vienu un to pašu,— Le Balafrē atbildēja.— Klausies, ko es tev saku: ja karalis izmanto sava bārddziņa Olivera Deina pakalpojumus tādiem uzdevumiem, ko Olivers izpilda labak par jebkuru dižciltīgo, vai valstij tas nenāk tikai par labu? Ja viņš liek savam drosmīgajam prevo — policijas priekšniekam Tristānam iespundēt cietumā dumpīgu pavalstnieku vai novākt no ceļa nepakļāvīgu augstmani, tad arī zina, ka tas tūdaļ tiks izpildīts, turpretī kaut kāds dižciltīgais, saņēmis šādu rīkojumu, var atbildēt viņam ar izaicinājumu. Un, ja karalim labāk tīk kaut ko uzticēt prastajam Ludviķim Rētainajam, kas allaž izpilda visu kā nākas, nevis konetablam, kurš var izrādīties nodevējs, vai tas neliecina par karaļa gudrību? Beigu beigās vai tieši šāds valdnieks nav vajadzīgs mums, laimes meklētājiem, kuriem jāstājas kalpībā tur, kur viņu darbs tiek visvairak pieprasīts un visaugstāk novērtēts? Jā nudien, puis, kad es tev saku, Luijs zina, kuram var uzticēties, un, tā teikt, katram uzkrauj nastu pa plecam. Viņš nav vis līdzīgs Kastīlijas karalim, kas aiz slāpēm dabūja galu, jo līdzās nebija virssulaiņa, kurš pasniegtu viņam kausu. Klau, skan jau Svētā Mārtiņa zvans! Man nu ir jāsteidzas atpakaļ uz pili. Paliec sveiks! Šovakar kārtīgi palustējies un rītrīt astoņos esi pie nolaižamā tilta un palūdz sargam, lai pasauc mani. Un, iedams turpu, nesper ne soli sāņus no takas! Tai apkārt ir tādas bedres, cilpas un slazdi, ka vari iekulties nelaimē un zaudēt roku vai kādu citu locekli. Tu redzēsi karali pats savām acīm un tad arī varēsi novērtēt viņu. Paliec sveiks!

To pasacījis, Le Balafrē steigšus atstāja istabu, aizmirsdams samaksāt par pasūtīto vīnu; šāda izklaidība viņa sugas ļaudīm bija visai raksturīga» un viesnīcnieks, domājams, aiz pārliekas bijības pret viesa cepures spalvām un masīvo zobenu, neiedrīkstējās viņam to atgādināt,

Lasītājs droši vien ir tādos ieskatos, ka Dorvards, palicis vienatnē, steigsies atpakaļ uz torņa istabiņu, cerībā vēlreiz izbaudīt burvīgās skaņas, kas no rīta bija padarījušas viņu tik sapņainu. Taču tas piederēja romantikas pasaulei, kamēr tikšanās ar tēvoci bija atvērusi viņam reālās dzīves lappusi. Tā nemaz nebija tik patīkama, un, tā kā visas viņa domas un prātu vēl aizvien aizņēma nule notikusī saruna, maigajiem sapņiem tur nebija vietas.

Kventins nolēma pastaigāties gar straujās Šēras krastu., Izvaicājis viesnīcas saimnieku, kādu taku labāk izvēlēties, lai neiekļūtu slazdos vai lamatās, viņš devās ceļā, lūkodams sakopot domas un apsvērt savus nākotnes plānus, kuri pēc sarunas ar tēvoci viņam nepavisam vairs nešķita tik skaidri un neapšaubāmi.

VI nodaļa ČIGĀNI

Tik bezbēdīgs un bezbailīgs, Tik brašs viņš visiem šķiet, Un smiedams, diedams, lēkādams Ap karātavām iet!

Senlaiku dziesma

Tas, kā Kventins Dorvards bija audzināts, nevarēja veicināt iejūtību vai augstu morālo īpašību izveidošanos. Kā visi Dorvardi, viņš uzskatīja, ka medības ir pati labākā izprieca, karošana vienīgā īstenā nodarbošanās un ka viņu galvenais uzdevums ir varonīgi paciest vissūrākās nedienas un bez žēlastības atriebties saviem nāvīgajiem ienaidniekiem, kas bija izdeldējuši gandrīz visu viņu dzimtu. Taču bez dzimtu naida Dorvardu ciltij bija raksturīgs arī pirmatnējs bruņnieciskums, talab pat šajā atriebšanā, kas tika uzskatīta par svētu pienākumu, viņi nezaudēja augstsirdību un cilvēcību. Turklāt vecā, viedā mūka pamācības, ko Kventins noklausījās, nevis būdams vesels un laimīgs, bet gan posta un slimības nomākts, bija atstājušas uz viņu ļoti spēcīgu iespaidu un padziļinājušas viņa izpratni par cilvēka pienākumu pret citiem, tā ka, ņemot vērā tam laikam raksturīgo tumsonību, karošanas cildināšanu un Dorvarda audzināšanu, jāteic, ka viņa priekšstats par morālo pienākumu bija augstāks nekā daudziem viņa laikabiedriem.

Tikšanās ar tēvoci radīja viņā apmulsumu un vilšanās sajūtu un sagrāva daudzas ilūzijas. Tolaik vēl nenotika vēstuļu apmaiņa, taču reizumis kāds svētceļnieks, ceļojošs tirgonis vai kara invalīds bija atnesis ziņas par Ludviķi Lesliju arī līdz Glenhulakinai, slavējot viņa nepārspējamo varenību un izdarību karaļa uzticēto uzdevumu veikšanā. Kventina iztēlē šis bezbailīgais, visu daudzinātais tēvocis šķita līdzīgs tiem slavenajiem menestrelu apdziedātajiem bruņiniekiem, kas ar šķēpa un zobena palīdzību ieguva valdnieku kroņus un karaļmeitu sirdis. Nu tēvocis bija zaudējis šo slavas oreolu un viesis viņā šaubas par savu bruņinieka cieņu, taču aiz godbijības pret tēvu un māti, un visiem gados vecākiem cilvēkiem, sirdī vēl aizvien it ka dievinot tēvoci, turklāt būdams jauns un nepieredzējis, un bezgala uzticīgs savas mātes piemiņai, Kventins nespēja saskatīt viņas vienīgajā brālī to, kas šis cilvēks bija īstenībā, proti, parasts algotnis, nedz sliktāks, nedz arī labāks par daudziem citiem, kuri milzīgā skaitā tolaik ieradās Francijā, tās postu padarīdami vēl lielāku,

Le Balafrē, pēc dabas gan nebūdams cietsirdīgs, bija vienaldzīgs pret cilvēku dzīvi un ciešanām, turklāt gaužām aprobežots un alkatīgs — visi līdzekļi viņam bija labi naudas un mantas iegūšanai,— bet tai pašā laikā arī ārkārtīgi izšķērdīgs savu kaislību apmierināšanā Paradums domāt tikai par sevi un savām iegribām bija padarījis viņu par dzīvniecisku egoistu. Kā lasītājs, liekas, būs pamanījis, viņš nebija spējīgs runāt par kādu jautājumu, nesamērodams dzirdēto ar savu pieredzi vai, kā saka, neizvirzīdams sevi priekšplānā, turklāt visai klaji un netaktiski. Pie visa teiktā būtu vēl jāpiebilst, ka šaurais pienākumu un izpriecu loks bija padarījis viņa domas ļoti ikdienišķas, cerības un vēlmes pieticīgas, un viņa jaunības gadu alkas pēc slaveniem varoņdarbiem šķita gandrīz pilnīgi apslāpušas. īsi sakot, Le Balafrē bija rupjš, patmīlīgs un aprobežots karakalps, kas dedzīgi nodevās saviem pienākumiem, taču ārpus tiem neatzina gandrīz neko citu kā vien formālu baznīcas ceremoniju izpildīšanu, kuru reižu reizēm padarīja tīkamāku plītēšana kopā ar draugu un biktstēvu brāli Bcnifāciju. Nebūtu Lesli js tik aprobežots, tad droši vien jau sen tiktu paaugstināts, jo karalim, kas katru savas gvardes vīru pazina personiski, nebija ne mazāko šaubu par viņa drosmi un uzticību. Le Balafrē bija pietiekami slīpēts un asredzīgs, lai, pamatīgi izpētījis sava pavēlnieka raksturu, veikli prastu tam pielāgoties, taču tik neaptēsts, ka nevarēja cerēt uz paaugstinājumu, un, lai gan

Luijs viņam allaž uzsmaidīja un nereti izteica atzinību, joprojām palika vienkāršs skotu strēlnieks,

Kventins gan nebija paguvis pilnībā novērtēt tēvoča raksturu, taču jutās satriekts par vienaldzību, ar kādu tas uzņēma ziņu par sava māsasvīra ģimenes apkaušanu, un turklāt nespēja vien nobrīnīties, ka tik tuvs radinieks nepiedāvāja viņam naudu, kuru, ja tēvocis Pjērs nebūtu tik augstsirdīgs, viņš būtu bijis spiests lūgšus izjūgties. Taču vienā ziņā Kventins bija alojies, proti, gluži vienkāršu nevērību uzskatīdams par skopulību, Tā kā tēvocim pašam naudas tobrīd nevajadzēja, viņš nespēja iedomāties, ka tā būtu vajadzīga Kventinam, citādi, kā jau krietns un uzticams radinieks, būtu parūpējies par savu vienīgo māsasdēlu, tāpat Kā bija parūpējies par savas mirušās māsas un māsasvīra dvēseles glābšanu. Bet, lai šīs nevērības cēloņi būtu kādi būdami, Dorvard&m tālab nekļuva vieglāk, un jau kuro reizi viņš nožēloja, ka nav stājies kalpībā pie Burgundijas hercoga pirms strīdiņa av viņa meža pārlūku. «Lai kā man tur kiātos,» viņš nodomāja, «es allaž varētu mierināt sevi ar domu, Ka spiedīgā brīdī varu griezties pie sava uzticamā tēvoča. Bet tagad — ak vai!— kad esmu viņu redzējis, man vairs nav pat šī mierinājuma, jo kaut kāds svešinieks bijis pret mani daudz vēlīgāks nekā paša aiātesbrāiis, mans tautietis un rurklāt vēl bruņinieks! Varētu domāt, ka zobena cirtiens, kas visnotaļ izkropļojis viņa seju, iztecinājis no viņa oīzisiām pēdējo lāsīti augstdzimuša cilvēka asiņu.

Dorvards ļoti nožēloja, ka nebija paspējis pieminēt tēvoci Pjēru, lai vēlāk, ja rastos izdevība, izdibinātu par viņu ko sīkāk, taču mātesbrāļa .jautājumi bija sekojusi cits pakaļ citam, tā ka viņš nepaguva it neko iebilst, un tad sarunu pēkšņi pārtrauca lielais zvans.

«Šis vecais tirgonis,» viņš prātoja, «jebšu nīgrs un iecirtīgs, ar asu, dzēlīgu mēli, darbos bija laipns un izpalīdzīgs, un šāds svešinieks ir vairāk vērts nekā vienaldzīgs radinieks. «Labāk tuvs svešinieks, nekā svešs tuvinieks,» kā teikts skotu parunā. Šis cilvēks man katrā ziņā ir jāatrod, un, manuprāt, tas nemaz nebūs tik grūti, ja viņš ir tik bagāts, kā viesnīcnieks stāsta. Viņš vismaz varēs man dot kādu padomu. Un, ja reiz viņš kā tirgonis mēdz ceļot apkārt, nebūtu par ļaunu viņam piebiedroties, jo, kalpodams šādam cilvēkam, es gūtu ne mazāk piedzīvojumu ka ka raja Luija gvardē.

Koiīdz Kventinam iešāvās prātā šī doma, kāda iekšēja zemapziņas balss, kas reižu reizēm liek sevi just, vai nu mēs paši to gribam vai negribam, viņam pačukstēja, ka varbūt ari torņa istabas iemītniece, šalles un lautas īpašniece, varētu viņiem piebiedroties šai interesantajā ceļojumā.

Nodevies šādiem prātojumiem, viņš sastapa divus cienījama izskata vīrus, acīmredzot Turas namniekus, un, goddevīgi padevis labdienu, laipni lūdza viņam parādīt ceļu uz tēvoča Pjēra māju,

—     Uz kādu māju, dēls?— viens no viņiem pārjautāja.

—     Uz to, kur dzīvo tēvocis Pjērs, zīda tirgotājs, kurš dēstījis šo zīdkoku birzi,— Dorvards atbildēja.

—     Šādiem pekstiņiem vēl ir mazliet par agru, puis,— teica tas, kurš viņam atradās tuvāk.

—     Ar mums šie jociņi tev neies cauri,— otrs vēl bargāk piemetināja — Tūras sindiki nemēdz klausīties šādos kumēdiņu taisītājos, kas ieklīduši no svešām zemēm.

Kventins bija tik ļoti izbrīnīts, ka šos cilvēkus aizvainojis tik vienkāršs, pieklājīgs jautājums, ka pat nespēja uz viņiem sirdīties un tikai klusēdams noraudzījās, kā tie abi steigšus attālinās, laiku pa laikam pamezdami skatienu atpakaļ, it kā gribētu ātrāk pazust no viņa acīm.

Pēc kāda laika viņš sastapa vairākus vīnkopjus un uzdeva, viņiem to pašu jautājumu, šie vīri sāka Kventinu izvaicāt, kurš tēvocis Pjērs viņam esot vajadzīgs — vai skolmeistars, vai galdnieks, vai baznīcas vecākais, vai varbūt vēl kāds cits? Kad neviens no minētajiem neatbilda tā cilvēka izskatam, pēc kura viņš vaicāja, zemnieki noskaitās, sacīdami, ka Kventins vienīgi gribot viņus izsmiet, un jau dzīrās jaunekli sagrābt un piekaut, bet tad gados vecākais un cienījamākais centās viņus atturēt.

—     Kā var spriest pēc valodas un ērmīgās cepures, šis cilvēks mūsu zemē ir svešinieks, viens no tā sauktajiem jokdariem, pareģiem vai burvju māksliniekiem, no kuriem var sagaidīt visādus brīnumus. Es reiz dzirdēju par vienu šādu ērmu, kas samaksājis nabaga zemniekam liardu[44], lai atļauj šim noēst vēdera tiesu vīnogu, un, ne svārku pogas neatdarījis, apēdis gandrīz veselu vezumu. No šādiem cilvēkiem labāk turēties tālāk, tālab lai viņš mierīgi iet savu ceļu un mēs iesim savējo. Tu, brāl, ar Dieva palīgu dodies uz priekšu un, ja negribi iekulties nepatikšanās, nepiemini vairs tēvoci Pjēru, jo pilnīgi iespējams, ka tas ir pats nelabais.

Redzēdams, ka pārspēks ir pretējā pusē, Dorvards nolēma labāk klusēt un turpināja ceļu, bet zemnieki, kuri šausmās bija ravušes sānis, domādami, ka viņš ir burvis un pesteļnieks, drīz vien atguvās no sava parbīļa un pavadija viņu ar lāstiem un lamu vārdiem un pēdīgi sāka pat lingot ar akmeņiem, lai gan attālums bija tik liels, ka tie viņu vairs nespēja sniegt. Kventins savukārt sāka prātot par to, ka vai nu pats nokļuvis burvības varā, vai ari ka Tūras apkaimes zemnieki ir galīgi nejēgas un visrupjākie un neviesmīlīgākie cilvēki visā Francijā. Un nākamais starpgadījums, ko viņam gadījās piedzīvot, šo ieskatu tikai vēl nostiprināja.

Uz neliela pakalna skaistās, straujās Šēras upes krastā, tieši gar ceļu, pa kuru viņš gāja, auga vairākas raženas kastaņas, veidojot izciii krāšņu koku puduri.

Zem vena koka stāvēja pulciņš zemnieku, kuri, stingri un nekustīgi raudzīdamies augšup, kaut ko vēroja starp kastaņas zariem. Jaunībā cilvēks, kaut ari nodevies pārdomām, it viegli padodas ziņkāres dzinulim kā klusa dīķa virsma nejauši iemestam akmentiņam. Kvetins tūdaļ pat pielika soli un, aši uzskrējis pakalnā, ieraudzīja briesmīgu skatu, kas bija saistījis vērotāju uzmanību, proti, pie koka zara pakārtu cilvēku, kurš raustījās nāves agonijā.

— Ko jūs gaidāt? Kālab negriežat pušu virvi?— izsaucās jauneklis, kas bija tikpat nasks uz palīdzēšanu kā uz sava goda

aizstāvēšanu.

Kāds zemnieks pagrieza pret viņu baiļu pārvērstu seju krīta bālumā un norādīja uz koka stumbrā iecirstu zīmi, kam bija tikpat maza līdzība ar Fleur-de-Lys kā noslēpumainajiem angļu muitas ierēdņu pazīstamajiem švīkājumiem ar «plato bultu»[45]. Nesaprazdams šī mājiena nozīmi un nepiegriezdams šim simbolam vērību, Dorvards veikli kā vāvere uzlēca uz koka zara, izvilka savu uzticamo skene dhu jeb melno nazi, ko skotu kalnieši un mednieki aizvien nēsā līdzi, un, uzsaucis, lai kāds no apakšas cietušo pietur, īsi un aši pārgrieza virvi.

Taču Kventina cildenā rīcība atstāja uz zemniekiem pavisam negaidītu iespaidu, Zemnieki viņam ne tikvien nepalidzeja, bet, šīs pārdrošības iztrūcināti, metās bēgt, itin kā baidītos, ka viņu atrašanās blakus notikuma vietai varētu tikt iztulkota kā līdzdalība šajā bīstamajā pasākumā. Pakārtais, neviena neatbalstīts, smagi nokrita zemē, un Kventins, steigšus nolēcis no koka, ar lielu nožēlu secināja, ka tas jau ir tikpat kā izlaidis garu. Tomēr viņš neatmeta savu tildeno nodomu nelaimīgo atgriezt pie dzīvības. Viņš noņēma tam kaklā uzmesto nāves cilpu, atpogāja kamzoli, iešļāca sejā ūdeni un lika lietā vēl ari citus atdzīvināšanas paņēmienus.

Iegrimis šajā nodarbībā, viņš pēkšņi izdzirda skaļas, naidīgas balsis un uzkliedzienus nesaprotamā valodā un, nepaguvis ne atjēgties, jau atradās kaut kādu ērmotu cilvēku — vīriešu un sieviešu ielenkumā, juta, ka ttek rupji sagrābts aiz rokām, un ieraudzīja pazibam nazi pie kakla.

—     Ak tu sātana izdzimums,— kāds vīrs lauzītā franču valodā iesaucās.— Nomaitājis cilvēku un vēl grasās to aplaupīt! Bet nu tu, putniņ, esi mums rokā un par to dabūsi jo dārgi samaksāt

Pēc šiem vārdiem visapkārt sāka zibēt naži, un visi niknuma pārvērstām sejām raudzījās Dcivardā kā vilki uz laupījumu.

Taču — kā rau ne vienreiz vien, jaunekli glāba drosme un attapība.

—     Vai jūs maz saprotat, ko gribat darīt?— viņš teica.— Ka šis cilvēks ir jūsu draugs, tad es taču, gribēdams vienīgi, palīdzēt, esmu pārgriezts virvi, kurā viņš karājās, un jums drīzāk vajadzētu domāt par to, kā atgriezt viņu pie dzīvības, nevis brukt virsū nevainīgam cilvēkam, kurš, rasi, būs izgiābis viņu no nāves!

Tikmēr sievietes bija apstājušas cietušo un lūkoja viņu atdzīvināt — tāpat kā pirms brīža to darīja Dorvards,— bet tad, redzēdamas, ka visi pūliņi veltīgi, pa austrumnieku paražai nodevās žēlabām — sāka izmisīgi vaimanāt un plēst savus garos, meinos manis, kamēr vīrieši piosīja drānas un kaisīja zemi uz galvas. Viņi tik ļoti aizrāvās ar šo apraudāšanas ceremoniju, ka pilnīgi aizmirsa Dorvardu, kuru acīmredzot vairs neturēja par vainīgu. No viņa puses, zināms, būtu bijis prātīgāk atstāt šos dīvaiņus un iet savu ceļu, taču viņš bija radis nicināt briesmas un turklāt iededzies jauneklīgā ziņkārē pavērot šos cilvēkus tuvāk.

Kā vīrieši, tā sievietes bija gandrīz tikpat tumši kā afrikāņi — ar tādiem turbāniem vai galvassegām, kas drīzāk atgādināja Kventina cepuri nekā tās, kādas tolaik nēsāja Francijā. Daudziem vīriešiem bija melnas, cirtainas bārdas un diviem vai trim, kuri šķita esam vadoni,— koši sarkanas, dzeltenas vai zaļas šalks un ap kaklu un ausīs sudraba rotājumi, taču visi bija kailām kājām un rokām un izskatījās plušķaini un nožēlojami. Bez garajiem nažiem, ar kuriem tie bija viņam draudējuši, citu ieroču nemanīja, vienīgi kādam sparīgam puisim, kas savā bēdu izpausmē šķita visskaļākais,— īss, līks mauru zobens, un ik pa brīdim viņš tvēra tā spaiu, izkliegdams kaut kādus atriebības vārdus.

Šie kliedzošie un vaimanājošie ciiveki tik krasi atšķīrās no visiem tiem, ko Kventinam bija gadījies redzēt, ka viņš sliecas noturēt tos par saracēņiern* jeb «nešķistajiem suņiem», kuri, spriežot pēc visa dzirdētā un dziesminieku balādēs lasītā, bija ikviena īstena bruņinieka un kristīgā valdnieka naidnieki. Viņš jau dzīrās doties prom no šīs bīstamās vietas, kad piepeši atskanēja zirgu pakavu dipoņa un šķietamajiem saracēņiern, kuri tikmēr bija uzcēluši mirušo uz pleciem, uzbruka franču karavīru vienība,

Līdz ar jātnieku pēkšņo parādīšanos apraudātāju gaudas izvērtās izmisuma kliedzienos. Mirušā ķermenis ar joni tika nemests zemē, un pūlis šausmās pašķīda uz visām pusēm, bet tie, kas nepaguva aizbēgt, mērkaķa ātrumā patvērās zem zirgu vēderiem, lai izvairītos no uzbrucēju šķēpu asmeņiem, kurus tie vērsa pret viņiem, kliegdami:

—     Sitiet nost šos nolādētos pagānus! Savalgojiet šos nešķīstos suņus! Uzšķērdiet viņus, kapājiet gabalos!

Šiem kliedzieniem tūdaļ sekoja varasdarbi, taču bēdzēji bija ārkārtīgi izmanīgi un tik veikli pazuda brikšņos un krūmājos, ka jātniekiem izdevās notvert un sagūstīt tikai divus, starp tiem arī puisi ar līko zobenu, jebšu viņš lēti vis nepadevās. Viņi sagrāba ari Kventinu, no kura veiksme šķita novērsusi savu vaigu, un par spīti visām iebildēm, sasēja tam rokas, un viņu rīcības ašums vedināja domāt, ka šāda izrēķināšanās viņiem ir parasta lieta,

Kventins uzmeta bažīgu skatienu jātnieku komandierim, cerēdams uz viņa palīdzību, un pēkšņi iztrūkās, nesaprazdams, priecāties vai raizēties, jo šai vīrā bija sazīmējis drūmi klusējošo tēvoča Pjēra ceļabiedru, Pēc visa tai rītā notikušā šis cilvēks nevarēja nezināt to, ka ar šiem dīvainajiem ļaudīm, lai kādās ļaundarībās tie tiktu apvainoti, viņam nav ne mazākā sakara, taču jaunekli māca šaubas, vai šis īgņa maz gribēs būt viņam taisnīgs soģis un aizstāvis un vai, lūgdams tam palīdzību, viņš patiešām var cerēt uz atbalstu.

Taču ilgākām pārdomām viņam nebija laika,

—     Mazais Andrē un Truazešel[46],— drūmais jātnieku komandieris sacīja diviem saviem padotajiem.— Rau, tepat līdzās ir piemēroti koki. Lai šie pagāni, zagļi un pesteļnieki dabū just, ko nozīmē apšaubīt karaļa taisnīgo tiesu, ja tā attiecas uz kādu no viņu nešķīstās cilts. Aši lejā no zirgiem un tūdaļ pie darba!

Truazešels un Mazais Andrē acumirklī nolēca zemē, un Kventins pamanīja tiem abiem pie segliem piesietus vairākus virves rituļus, kurus tie steigšus atritināja un, kā atklājās, galā tiem atradās cilpa, Kventinam asinis sastinga dzīslās, kad viņš redzēja, ka tiek izvēlēti trīs valgi, un atskārta, ka viens no tiem paredzēts viņam. Viņš skaļi uzrunāja komandieri, atgādinādams par tārita sastapšanos un par brīva skota neaizskaramību Skotijai draudzīgā zemē un teicās nepazīstam šos cilvēkus, ar kuriem kopā ticis sagūstīts, un nezinām, ko viņi noziegušies.

Taču komandieris, ko Kventins bija uzrunājis, pat lāgā nepaskatījās uz viņu un, nelikdamies zinis par viņu agrāko pazīšanos, pagriezās pret zemniekiem, kuri bija sastājuši apkārt ziņkāres dzīti vai aiz tīšprātigas vēlēšanās liecināt par ļaunu notvertajam, un bargi noprasīja:

—     Vai šis dēlietis bija kopā ar šiem blandoņām?

—     Jā, godāts kungs, tā ir, kā jūs sakāt,— viens no šiem ākstiem atbildēja.— Viņš bija tas, kurš zaimodams pārgrieza cilpu viņa augstības sodītajam nelietim, kas tiešām bija pelnījis, lai viņu pakārtu.

—   Zvēru pie Dieva un Svētā Tūras Mārtiņa, ka tiku redzējis viņu tai reizē, kad šī zagļu banda aptīrīja mūsu sētu,— kāds cits piemetināja.

—     Nē, tēv, nav tiesa,— kāds puišelis iebilda.— Tam pagānam āda bija tumša, bet šim ir gaiša. Un tam mati bija melni un īsi, bet šim te ir gaiši, gari un cirtaini,

—     Nemels niekus, smurguli,— sacīja zemnieks.— Kazi, tu vēl gribēsi teikt, ka tam svārki bija zaļi, bet šim te ir pelēki. Godātais prevo it labi zina, ka šie bezgoži prot mainīt gan drānas, gan izskatu. Nē, nē, kā liekas, šis ir tas pats,

—     Man jau pārpārēm pietiek ar to, ka viņš stājies pretī karaļa tiesas lēmumam, lūkodams atgriezt pie dzīvības pakārtu nodevēju,— komandieris sacīja.— Truazešel un Mazais Andrē, žigli pie darba!

—     Pagaidiet, komandiera kungs!— nāves izbailēs iesaucās jauneklis.— Jūs nedrīkstat nogalēt nevainīgu cilvēku! Mani tautieši to tā neatstās. Jums būs jāatbild šai saulē viņiem, bet viņā saulē debesu tēvam par manām veltīgi izlietajām asinīm!

—     Par savu rīcību es esmu gatavs atbildēt gan šajā saulē, gan arī viņējā,— prevo salti noteica un, ar kreiso roku devis zīmi saviem padotajiem, ar ļaunvēlīgu, uzvarošu smaidu norādīja uz savu labo roku, kas bija pakārta kaklā un rīta stundā acīmredzot cietusi no Dorvarda rungas cirtiena.

—          Nožēlojamais, atriebīgais nelieti!— Kventins iesaucās, saprazdams, ka šī vīra cietsirdības vienīgais iemesls ir vēlēšanās atriebties ši rīta sadursmes dēļ un ka nav ko cerēt uz apžēlošanu.

— Nabadziņš aiz bailēm vairs nejēdz, ko runā,— komandieris noteica.— Truazešel, pasaki viņam kādu mierinošu vārdu pirms aizraidišanas uz viņpasauli. Tu to lieliski pieproii, kad pie rokas nav garīdznieka. Dod viņam minūti laika grēku nožēlošanai un tad tūdaļ pat ķeries pie darba. Man jādodas tālāk pārbaudīt apkārtni. Karavīri, sekojiet man!

Prevo ar savu vienību devās uz priekšu, atstādams dažus no padotajiem, lai palīdz nāves soda izpildīšanā. Nelaimīgais jauneklis apdzisušu skatienu noraudzījās jātniekam pakaļ un, zirgu pakavu dimdoņai izgaistot tālumā, juta izgaistam pēdējo cerību uz glābiņu. Nāves šausmās viņš pavērās apkārt un pat šai briesmu brīdī bija pārsteigts par savu nelaimes biedru stoisko vienaldzību, ar kādu tie uztvēra notiekošo. Pirmāk, baiļu un izmisuma pārņemti, tie visiem spēkiem bija centušies izrauties, bet nu, redzēdami, ka nāvei vairs neizbēgs, sasietām rokām padevīgi gaidīja savu pēdīgo stundiņu. Nāves tuvums viņu smulganās sejas vērta bālākas nekā parasti, taču sejas vaibsti bija mierīgi un acu skatiens ietiepīgi augstprātīgs. Viņi atgādināja lapsas, kas nedz ar viltību, nedz blēdišanos nav spējušas izbēgt no medniekiem, un, izšķiedušas savus pēdējos spēkus,— atšķirībā no vilkiem un lāčiem — lepni mirst, neizlaižot ne skaņas.

Šie cilvēki nenotrīsēja pat tad, kad abi bendes kalpi ķērās pie darba, rīkodamies daudz lēnāk un nosvērtāk, nekā viņiem bija piekodināts, acīmredzot tik ļoti pieraduši pie šī briesmīgā uzdevuma, ka tā izpildīšana pat sagādāja viņiem zināmu baudu.

Te mēs uz brīdi pakavēsimies, lai aprakstītu viņus tuvāk, tālab, ka tirānijas apstākļos bendes raksturam ir ļoti svarīga noziine.

Šie abi soda izpildītāji pēc izskata un rakstura bija pilnīgi pretstati. Luijs tos dēvēja par Dēmokritu un Hēraklitu[47], bet viņu priekšnieks prevo par Jean-qui-pleure un Jean-qui-rit jeb Smejošo un Raudošo.

Truazešels bija garš un kalsns drūma izskata vīrs ar neparastu cienīguma izteiksmi sejā, ap kaklu aplicies rožukroņi, ko svētulīgi piedāvāja nabaga cietējiem, kurus pašam bija jāaizraida uz viņpasauli. Viņam allaž bija uz mēles kāds latīņu teiciens par cilvēka dzīves niecību un veltīgumu, un, ja vien būtu bijis iespējams šādu amatu apvienojums, viņš varētu veikt gan bendes darbu, gan cietuma garīdznieka pienākumus.

Mazais Andrē turpretim bija jautrs, apsviedīgs maza auguma resnītis, kurš zvalstigā gaitā rosījās ap karātavām, it kā tā būtu visuzjautrinošākā nodarbošanās zemes virsū. Šķita, ka pret saviem upuriem viņš izjūt īpašu sirsnību, jo par tiem runāja bezmaz vai ar mīlestību. Viņš tos dēvēja par nabaga krietnajiem cilvēkiem, mīļajām skaistulītēm, labajiem tētiņiem un saviem draudziņiem. Ja Truazešels centās noskaņot šos cilvēkus uz filozofisku apcerīgumu vai reliģisku samierināšanos ar to, kas viņus gaida, Mazais Andrē viņus allaž uzmundrināja ar kādu jociņu vai asprātību, kā lūkodams iedvest viņiem pārliecību, ka cilvēka dzīvībai nav liela vērtē un tālab nav ko zūdīties par savu likteni.

Grūti pateikt, kālab šie divi spilgtie raksturi ar tik atšķirīgām viņu profesijas ļaudīm reti piemītošām spējām tika tā nīsti un nicināti, kā, liekas, nekad vēl nav nīsts neviens viņu amata brālis nedz agrākos laikos, nedz ari mūsdienās. Ļaužu domas dalījās tikai par to, kurš no viņiem abiem — īdzīgais un cienīgi nosvērtais Truazešels vai izveicīgais un ēverģēlīgais joku plēsējs Mazais Andrē — ir pretīgāks un atbaidošāks. Par to nebija ne mazāko šaubu, ka viņi ir visbriesmīgākie Francijas bendes, kādi vien jelkad ir dzīvojuši, ja neskaita viņu priekšnieku Tristānu Vientuļnieku vai viņa pavēlnieku Luiju XI,

Taču Kventina prāts tobrīd nenesās uz šādām pārdomām, Viņa acu priekšā vērpās dzīve, nāve, mūžība un aiziešana, un visa viņa cilvēciskā būtība sacēlās pret šādu iespējamību, bet lepnums lika, klusu ciešot, panest gaidāmo sodu. Domās viņš pievērsās savu setiču Dievam, un viņam aiausa atmiņā laika zoba sagrauztā, neapjumtā baznīciņa, kur bija apbedīti vīsi viņa tuvinieki. «Mūsu sensenie ienaidnieki vismaz neliedza maniem ciltsbrāļiem kapavietu dzimtajā zemē,» viņš nodomāja, «turpretī man kā Dieva nepieņemtam būs jāpaliek svešatnē kraukļiem par barību.» Viņam neviļus sāka līt asaras. Garais bende uzptāja Kventinam roku uz pleca, svinīgi apsveikdams ar padošanos Dieva gribas noliktajam liktenim, un patētiski izsaucās: «Beati qui in Domino moriuntur»[48], un vēl piemetināja, ka tā būs laimīga dvēsele, kas atstāj miesu tādā brīdī, kad cilvēkam acīs ir asaras. Mazais Andrē, uzsizdams Kventinam uz otra pleca, teica:

—     Turies, mīļo puis! Ja reiz tev ir lemts diet, uz balli jādodas priecīgā omā, jo vijoles jau ir uzskaņotas.— Un viņš savicināja virvi, lai šim jokam piešķirtu svarīgumu. Kad jauneklis iztrūcinātu skatienu paraudzījās gan vienā, gan otrā, abi bendeskalpi skaidrības labad sāka mazpamazām bīdīt viņu uz liktenīgā koka pusi, piekodinādami nezaudēt dūšu, jo vienā mirklī viss būšot galā.

Šai briesmīgaja brīdi nelaimīgais jauneklis velreiz parlaida izmisīgu skatienu visiem klātesošajiem un teica:

—     Vai starp jums nebūtu kāds krietns kristietis, kas pavēstītu skotu gvardes strēlniekam Ludviķim Leslijam, kuru šai zemē dēvē par Rētaino, ka šeit nekrietnā kārtā nogalē viņa māsasdēlu?

Šie vārdi bija izteikti īstajā brīdī, jo tieši tobrīd līdz ar citiem nejaušiem ziņkāres pārņemtiem garāmgājējiem ļaužu pulkam bija pievienojies arī kāds skotu gvardes strēlnieks.

—     Vai jūs maz aptverat, ko īsti darāt?— viņš uzsauca soda izpildītājiem.— Ja šis jauneklis tiešām ir skots, es nepieļaušu, ka jūs viņam atņemat dzīvību.

—     Pasarg', Dievs, godājamais, taču mums ir jāizpilda pavēle,— Truazešels atbildēja, aiz rokas vilkdams Dorvardu uz soda vietas pusi.

—     Jo ātrāk viss būs galā, jo labāk,— Mazais Andrē piebilda, stīvēdams viņu aiz otras rokas.

Taču Kventins, izdzirdis šos uzmundrinošos vārdus, spēji izrāvās no abu bendeskalpu rokām un acumirklī atradās līdzās skotu strēlniekam.

—     Palīdzi, tautietī— viņš savā dzimtajā valodā izsaucās,— Skotijas un Svētā Andreja vārdā, lūdzams, izpestī mani no nāves! Es neesmu ne pie kā vainīgs! Savas dvēseles glābšanas labad, palīdzi man!

—     Pie Svētā Andreja, viņi netiks tev klāt citādi, kā vien pār manu līķi,— sacīja strēlnieks un izrāva zobenu.

—     Pārcērt valgus, kas saista man rokas, lai arī es pats varu aizstāvēties,— Kventins teica.

Ar vienu šņāpienu tas bija izdarīts, un sagūstītais jauneklis, atguvis brīvību, metās virsū kādam Tristāna bruņukalpam, izrāva viņam āvu no rokām un izsaucās:

—     Stājiet man pretī, ja jums ir dūša!

Abi bendeskalpi sačukstējās:

—    Jāj labi aši pēc Tristāna, bet es lūkošu viņus šeit aizkavēt,— Truazešels teica.— Kareivji, aplenciet gūstekņus!

Mazais Andrē uzlēca zirgā un aizau|oja, bet kareivji tik naski metās izpildīt pavēli, ka izlaida no acīm abus pārējos gūstekņus, kuri šai jucekli pamanījās pazust. Varbūt sargi pārāk necentās aizturēt viņus, jo pēc nemitīgajām asinsdzīrēm, tāpat kā dažkārt plēsīgi zvēri, bija pārsālinājušies ar savu upuru asinīm. Viņi paši centās sev iegalvot, ka steigušies palīgā Truazešelam, kura dzīvībai it kā draudējušas briesmas, jo starp skotu strēlniekiem un Tristāna vīriem valdīja naids un nenovīdība, kas reizumis noveda pie atklātām sadursmēm.

—     Mēs esam pietiekami stipri, lai — ja vien jums labpatiktos — šos augstprātīgos skotus pārmācītu,— kāds kareivis .sacīja garajam bendem.

Taču piesardzīgais varaskalps ar rokas mājienu viņu apklusināja un, pagriezies pret skotu gvardes strēlnieku, izmeklēti laipni sacīja:

—     Kungs, tas ir apvainojums mūsu pavēlniekam, ka jūs iejaucaties lietā, ko viņam uzticējis karalis, un gribat aizkavēt viņa augstības lemta likumīga soda izpildīšanu, turklāt tas ir netaisni arī pret mani, kura rokās šis noziedznieks nodots. Un ari šim puisim tas nenāk par labu, jo viņam vēl reizes piecdesmit dzīvē var draudēt pakāršana, bet nekad vairs viņš nebūs tik labi tai sagatavots, kā pirms jūsu pārsteidzīgās iejaukšanās.

—    Ja mans tautasbrālis ir tādos ieskatos, ka esmu nodarījis viņam Jaunumu, tad es bez vārda runas nododu viņu jūsu rokās,— skotu strēlnieks smaidīdams sacīja.

—     Nē, nē, Dieva dēļ — neklausies viņā!— Kventins izsaucās.— Tad jau drīzāk nocērt man galvu. Labāk es mirstu no tava zobena, nekā no šī rupjā tēviņa rokas.

—     Vai dzirdat šo nekrietno zaimošanu!— bende sacīja.— Cik nepastāvīga ir cilvēka daba! Pirms brīža viņš dievišķā padevībā bija gatavs doties uz viņpasauli, bet nu sāk pulgot likuma kalpus.

—    Teic man, ko īsti šis jauneklis noziedzies?— strēlnieks vaicāja.

—     No koka, kurā es pats ar savu roku esmu iegriezis karalisko liliju, viņš uzdrīkstējies noņemt noziedznieka līķi.

—     Vai tas ir tiesa, jaunekli?— strēlnieks noprasīja,— Kas vedināja tevi uz šādu noziedzību?

—    Tā kā tu esi mans vienīgais glābējs, es teikšu tev skaidri un gaiši — kā pie bikts,— Dorvards sacīja.— Es ieraudzīju

kokā pakārtu cilvēku raustāmies nāves agonijā un gluži vienkārši aiz līdzjūtības pārgriezu virvi. Tobrīd es nedomāju ne par lilijām, ne lefkojām un nepavisam negribēju apvainot nedz Francijas karali, nedz Romas pāvestu.

—     Kāda velna pēc tev bija jāaiztiek cilvēka līķis?— strēlnieks izsaucās.— Tādus tu redzēsi veselām virtenēm karājamies kā vīnogu ķekarus katrā kokā, kas gadījies šim cilvēkam ce|ā, tā ka visu šo ražu tikpat nespēsi novākt. Taču es lūkošu tev palīdzēt. Paklau, soda izpildītāj, jūs taču redzat, ka noticis pārpratums. Vai jums ne druskas nav žēl jauna zēna, kas turklāt šai zemē ir svešinieks. Savā dzimtajā pusē viņš nepavisam nav radis pie tik spējas izrēķināšanās, kādu jūs ar savu priekšnieku piekopjat.

—     Tas nenozīmē, strēlnieka kungs, ka tur pēc tādas nav vajadzības,— teica Mazais Andrē, kurš tieši tobrīd atgriezās alpaka[.— Neļauj sevi apvārdot, Truazešel. Tūdaļ šeit ieradīsies prevo, un tad jau redzēs, vai viņš būs ar mieru atstāt šo darbiņu nenodarītu.

—     Mani biedri ir klāt tieši īstā laikā!— strēlnieks noteica.

Tik tiešām, tai brīdī, kad no vienas puses atgriezās Tristāns

Vientuļnieks ar savu vienību, no otras puses pakalnā uzjāja pieci skotu strēlnieki Ludviķa Rētainā \adībā.

Šoreiz viņš nepavisam neizturējās pret māsasdēlu ar agrāko vienaldzību, kas Kventinam šķita tik aizvainojoša, un, ieraudzījis viņu un gvardes strēlnieku prevo vīru ielenkumā, izsaucās:

—     Paldies tev, Kaningem! Kungi un draugi, palīdziet man! Šis jauneklis ir skotu bruņinieks un turklāt mans māsasdēls. Lindsej, Gatrij, Tairij, tveram zobenus un liekam tos lietā!

Starp pretiniekiem draudēja izvērsties sīva cīņa, un, lai gan skoti bija skaitliskā mazākumā, nevarēja zināt, kurš gūtu pārsvaru, jo viņi bija labāk apbruņoti. Tad prevo, vai nu šaubīdamies par uzvaru, vai baidīdamies saniknot karali, ar rokas mājienu lika saviem ļaudīm atkāpties un stingri noprasīja Rētainajam, kurš atradās strēlnieku pulciņa priekšgalā, kālab viņš, būdams karaļa gvardes strēlnieks, negrib pieļaut, ka noziedznieks saņem pelnītu sodu.

—     Zvēru pie Svētā Mārtiņa, ka viņš nav neko noziedzies!— Rētainais attrauca.— Jūs gribat nevis sodīt noziedznieku, bet noslepkavot manu māsasdēlu.

—     Jūsu māsasdēls var būt noziedznieks tikpat labi kā jebkurš cits, mans kungs,— prevo sacīja,— un katrs Francijā ieradies svešzemnieks ir pakļauts Francijas likumiem.

65

—     Jā gan, bet skotu strēlniekiem ir privilēģijas,— Rētainais iebildās.— Vai nav tiesa, biedri?

3—622

—    Tiesa gan!— vienā balsī iesaucās visi pārējie.— Mums ir dotas privilēģijas. Lai dzīvo karalis Luijs! Lai dzīvo drosmīgais Ludviķis Leslijs! Lai dzīvo skotu strēlnieku gvarde! Nāve tam, kas grib apcirpt mūsu privilēģijas!

—     Attopieties, kungi,— prevo sacīja.— Padomājiet arī par manām pilnvarām.

—     Ne jau nu jūs būsiet tas, kas mūs mācīs,— Kaningems atcirta.— Mums pašiem ir sava priekšniecība. Mums uzlikt sodu var tikai karalis vai konetabla prombūtnē mūsu komandieris.

—     Un mūs pakārt var tikai Sendijs Vilsons, vecu vecais skotu gvardes bende,— Lindsejs piemetināja.

—    Atvēlēt šīs tiesības citam — tas nozīmētu pagalam apvainot Sendiju, kurš ir viskrietnākais vīrs, kāds jebkad savilcis kaņepāju cilpu,— Rētainais teica.— Ja man būtu lemts tikt pakārtam, tad apmest cilpu es atļautu vienīgi viņam.

—    Bet klausieties taču, kad es jums saku!— prevo teica.— Šis jaunais cilvēks nav gvardes strēlnieks, un tālab nav tiesīgs baudīt jūsu tā sauktās privilēģijas.

—     Mūsu tā sauktās privilēģijas katram šai zemē ir jāievēro,— Kaningems noteica.

—     Lai neviens tās nedomā apšaubīt!— strēlnieki visi vienā mutē izsaucās.

—     Jūs, mani kungi, esat zaudējuši prātu,— Tristāns Vientuļnieks teica.— Neviens negrib apšaubīt jūsu privilēģijas, bet šis jaunais cilvēks nav no jūsu pulka.

—     Viņš ir mans māsasdēls,— Rētainais uzvaroši noteica.

—    Taču, kā liekas, ne gvardes strēlnieks,— Tristāns atcirta.

Strēlnieki neziņā saskatījās.

—    Tikai neļaujies iebiedēties,— Kaningems čukstēja Rētainajam,— Teic, ka viņš ieskaitīts mūsu pulkā.

—     Pie Svētā Mārtiņa, tas ir padoms ko vērts,— Rētainais tāpat čukstus atbildēja. Un tad paceltā balsī apzvērēja, ka tieši todien māsasdēls esot iecelts par viņa ieroču nesēju.

Šim paziņojumam bija izšķiroša nozīme.

—     Labi, kungi,— Tristāns Vientuļnieks sacīja, jo zināja, ka karalis slimīgi pārdzīvo katru gvardes strēlnieku neapmierinātību.— Jūs sākāties zinām savas privilēģijas, un man nepiedien ķildoties ar karaļa gvardes strēlniekiem, ja vien no tā iespējams izvairīties. Bet par šo gadījumu es ziņošu karalim, un turklāt atļaujos piemetināt, ka pret jums šoreiz esmu daudz iecietīgāks, nekā mans amats to atvēlētu.

To teicis, viņš ar savu vienību aizjāja, bet strēlnieki, palikuši uz vietas, steigšus apspriedās.

—          Vispirms par visu notikušo ir jāziņo manam priekšniekam

lordam Kroufordam un jāpanāk, ka šī jaunekļa vārds tiktu iekļauts skotu strēlnieku sarakstos.

—     Bet kungi, mani cienījamie draugi un aizstāvji,— Kventins nedroši ierunājās,— es neesmu vēl izlēmis stāties karaļa kalpībā.

—     Nu tad izlem uz līdzenas vietas, vai iestāties skotu strēlnieku gvardē vai tikt pakārtam,— viņa tēvocis teica.— Kauč ari tu esi mans māsasdēls, man tik tiešām nav citādi iespējams paglābt tevi no karātavām.

Tas bija tik spēcīgs arguments, ka spieda Kventinu pieņemt šo priekšlikumu, ko citreiz viņš, domājams, noraidītu, taču ticis vaļā no karātavu cilpas, kuru teju pat bija sajutis sev ap kaklu, viņš droši vien būtu samierinājies ar kaut ko vēl ļaunāku.

—     Viņam jānāk man līdzi uz kazarmām,— Kaningems teica.— Vienīgi tur viņš būs pasargāts no šiem cilvēku medniekiem.

—     Varbūt šonakt es vēl varētu pārnakšņot viesnīcā, kur esmu apmeties, tēvoc?— vaicāja jauneklis, kuram pirms stāšanās karaļa kalpībā, kā jau dažkārt jauniesaucamajam, droši vien gribējās kaut vienu nakti vēl pavadīt brīvībā.

—    Jā, mīļo māsasdēl, pārnakšņo vien, ja vēlies, lai mums tiktu tas prieks pēc tam zvejot tevi ārā no kāda grāvja, dīķa vai kādas Luāras pietekas, iebāztu maisā, kam ir aizsiets gals, lai atvieglinātu tev peldēšanu,— tēvocis ironiski sacīja un tad, pagriezies pret Kaningemu, piemetināja:— Prevo aizjādams pasmaidīja, un tas nozīmē, ka viņam prātā ir atriebība.

—     Es nebaidos no viņa atriebības, jo viņam rokas par īsām, lai tiktu mums klāt,— Kaningems teica.— Tomēr vajadzētu visu izstāstīt Oliveram Sātanam, kas allaž ir bijis skotu strēlniekiem vēlīgs un agrāk par Tristānu tiksies ar karali — jau rīt no rīta, skūdams tam bārdu.

—     Nu labi, bet tukšā pie Oiivera nevar iet,— Rētainais teica,— taču man, kā par spīti, nav ne graša pie dvēseles.

—     Mēs visi esam tādi,— Kaningems sacīja.— Bet vai nu Olivers neticēs mūsu goda vārdam? Mēs varētu sastiķēt no nākamās algas un tad uzaicināt viņu uz iedzeršanu. Un, ja viņš būs ieinteresēts, varu galvot, ka uz algasdienu mums nenāksies gaidīt.

—     Un tagad — jājam uz pili!—Rētainais sacīja — Un pa ceļam lai māsasdēls pastāsta mums, kā tas nācies, ka viņš aizdevis Tristānam dusmas, lai mēs zinātu, kā runāt ar Kroufordu un Oliveru.

VII nodaļa karaliskĀs gvardes strelnieks

Te likumkodekss, izlasi, tad zveri, To skūpstīdams, vēl paraksties, un būsi Jauns varonis, kam cieši maksāts tiek Par varoņdarbiem, ko no tevis gaida: Sešpensi dienā, uzturs, rokasnauda.

Zaldātu vervētājs

Kāds strēlnieku bruņukalps atdeva savu zirgu Kventinam Dorvardam., kurš kopā ar saviem kareivīgajiem tautasbrāļiem straujos rikšos devās uz Piesī de Turas pili, lai gan viņam nebija ne mazākās patikšanas palikt šajā drūmajā cietoksnī, kas vēl šo pašu rītu bija viņu tik ļoti izbrīnījis.

Pa ceļam, tēvoča izvaicāts, viņš sīki aprakstīja visu notikušo, kas gandrīz bija maksājis viņam dzīvību, un lāgā netika gudrs, kālab viņa stāstījums visos izraisa skaļus smieklus.

—     Ej nu sazini, kā viss vēl beigsies,— tēvocis zūdījās,— Nu kāda velna pēc šim glupajam zēnam bija jāķeras klāt pie nolādētā pagāna līķa?

—     Būtu viņš sarāvies ar Tristāna vīriem kāda smuka meitieša dēļ, tad nu tam būtu vēl kaut kāda jēga,— Kaningems piemetināja.

—     Bet, manuprāt, tas skar mūsu godu, ka Tristāns ar saviem zeļļiem var neatšķirt mūsu skotu cepures no kaut kādu vazaņķu un laupītāju turbāniem,— Lindsejs sacīja.— Ja neprot saskatīt atšķirību, tad dabūs matīt likuma spēku. Varu galvot, ka viņš tikai izliekas alojies, bet īstenībā vajā krietnākos Skotijas dēlus, kas nākuši apsērst savus radiniekus.

—     Vai atļauts jautāt, tēvoc, kas tie ir par cilvēkiem ar šīm ērmotajām galvassegām?— Kventins vaicāja.

—     Kālab ne, māsasdēl, jautāt tu vari, tikai nezinu, kurš spēs tev atbildēt,— tēvocis atbildēja.— Uz mani, kā redzams, tev nav ko cerēt, jebšu es zinu ne mazāk par citiem, Šie ļautiņi te uzklīda pirms gada vai diviem, uzkrizdami kā siseņu bari.

—     Jā gan,— Lindsejs piebalsoja,— bet mūsu Jacques Borthomme jeb Žaki Vientieši,— tā mēs, jaunekli, dēvējam zemniekus,— un ar laiku tu sapratīsi, kādēļ,— tātad zemnieki par šiem siseņiem neceļ ne ausu, jo zina, ka ar vēju tie nākuši un ar vēju arī aizies.

—     Vai viņi tiešām ir pastrādājuši tik daudz ļaundarību?— jauneklis vaicāja.

—          Un tu vēl jautā?— Kaningems izsaucās.— Viņi, cilvēk mīļais, ir pagāni! Ne īsti jūdi, ne saracēņi, ne musulmaņi[49] ne pielūdz dievmāti, ne godā Svētos (to teikdams, viņš pārmeta krustu), zog vai acis laukā no pieres, dzied savas dziesmas un nododas zīlēšanai,

—     Bet, kā stāsta, viņu vidū esot daža laba meiča kā oga,— Gatrijs iestarpināja,— Kaningems to zina labāk par visiem,

—     Ko tu teici?— Kaningems aizsvilās.— Gribi mani apvainot?

—     Manos vārdos nebija nekā aizvainojoša,— Gatrijs attrauca,

—     Nu tad lai pārējie izšķir šo strīdu,— Kaningems nerimās.— Viņš lika saprast, ka es, skotu bruņinieks, kas dzīvo saskaņā ar svētās baznīcas likumiem, esot pinies ar šo nelietīgo pagānu meitiešiem.

—    Nē, nē, tas bija tikai joks,— sacīja Rētainais,— Tautasbrāļiem neklājas naidoties.

—    Tad lai citreiz zina pievaldīt mēli,— Kaningems klusiņām nomurmināja, it kā sarunādamies pats ar sevi,

—     Vai šie blandoņas ir ari citās zemēs?— vaicāja Lindsejs.

—     Un kā vēl!— Rētainais apliecināja,— Gan Vācijā, gan Spānijā, gan arīdzan Anglijā. Tie siro apkārt veseliem tračiem, vienīgi Skotija — lai slava Svētajam Andrejam!— vēl ir brīva no šiem nešķīsteņiem.

—     Siseņiem Skotija ir pārāk auksta, bet zagļiem — pārāk nabadzīga,— noteica Kaningems.

—    Jeb varbūt iegansts ir tas, ka kalnieši ne acu galā neieredz zagļus, ja nu vienīgi tos, kas no pašu gājuma,— Gatrijs piebilda.

—     Kazi, tev derētu atcerēties, ka es esmu nācis no Engusa kalniem,— sacīja Rētainais.— Bezmaz visi Glenas salas iemītnieki ir mani radagabali, tālab es neļaušu kalniešus nozākāt,

—     Bet tu tak nevari noliegt, ka viņi zog lopus?— Gatrijs neatlaidās.

—    Aizdzīt avju baru,— tā vēl nav zādzība, to nu es esmu gatavs vai apzvērēt,— Rētainais palika pie sava,

—     Draugi, protieties kaunu un izbeidziet ķildu,— Kaningems teica.— Ko lai šis jauneklis domā par mums? Rau, arī pils jau ir klāt, Mūsu draudzības nostiprināšanai es likšu galdā mučeli vīna, un mēs pacelsim kausus par Skotiju — gan par Kalnieni, gan ari par Zemieni, ja jūs vēlaties šodien būt mani

viesi,

— Lai notiek!— Rētainais izsaucās,— Un es likšu galdā vēl otru mucu, lai izlīdzinātu mūsu nesaskaņas un apslacītu mana māsasdēla iestāšanos mūsu strēlnieku gvardē.

Kad viņi piejāja pie pils, vārtu režģis tika pacelts un tilts nolaists zemē. Cits pēc cita viņi devās iekšā pa vārtiem, taču, kad pienāca Kventina kārta, sargi ar pīķiem aizkrustoja viņam ceļu un pavēlēja palikt nekustīgi stāvam. Tai pašā brīdī no cietokšņa mūriem pret viņu tika pavērstas bultas un arkebūzas[50], kā allaž, kad pilī ieradās svešzemnieks, lai gan šoreiz tas nāca kopā ar gvardes strēlniekiem, pie kuriem piederēja arī paši sargi.

Le Balafrē, kurš ar nolūku turējās māsasdēlam līdzās, sniedza nepieciešamos paskaidrojumus, un pēdīgi pēc zināmas vilcināšanās Dorvards tomēr tika ielaists pa vārtiem un dūšīga sarga pavadībā aizvests uz lorda Krouforda mītni.

Šis skotu augstmanis bija viens no pēdējiem varonīgo skotu lordu un bruņinieku pārstāvjiem, kuri tik ilgstoši un uzcītīgi bija kalpojuši Kārlim VI, asiņainos karos izcīnīdami Francijas neatkarību un padzīdami angļu iebrucējus. Jau zēna gados kopā ar Duglasu un Bjūkenu viņš cīnījās zem Žannas d'Arkas karoga un bija viens no pēdējiem skotu bruņiniekiem, kas no brīva prāta vilka zobenu ārā no maksts, lai aizstāvētu Francijas karogu cīņā pret skotu mūžseno ienaidnieku — Angliju. Skotijas karaļvalstī notikušās pārmaiņas un, domājams, arī pierašana pie Francijas klimata, franču dzīves veida un paražām bija likusi vecajam augstmanim atmest domu par atgriešanos dzimtajā zemē, īpaši tālab, ka viņš ieņēma augstu amatu Luija galmā un ar savu atklāto un taisnprātīgo godavīra raksturu bija iemantojis karaļa cieņu un uzticību; Luijs, kurš vispār neticēja cilvēku krietnumam, paļāvās uz lordu Kroufordu un allaž uzklausīja viņu, jo šis vīrs nekad nejaucās citu darīšanās un nodevās tikai saviem pienākumiem.

Le Balafrē un Kaningems devās Kventinam līdzi pie sava gvardes pavēlnieka, kura dižciltīgā āriene, kā arī cieņa, kādu viņam izrādīja lepnie karavīri, kas, liekas, nevienam citain negrieza ceļu, atstāja uz jaunekli spēcīgu iespaidu.

Lords Kroufords bija gara auguma, pavecs, kalsens, taču vēl spēcīgs virs, zaudējis vienīgi jaunibas vingrumu, un viņam joprojām bija pa spēkam nest bruņu un ieroču smagumu ne sliktāk par jaunajiem puika strēlniekiem, Viņa skarbā, vēju appūstā seja bija rētu izvagota, bet acis, kas vissīvākajās kaujās reižu trīsdesmit bija skatījušas nāvi vaigu vaigā, drīzāk pauda nosvērtību un briesmu nicinājumu nekā kvēlas dedzības pilnu algotnim raksturīgu drošsirdību. Tobrīd šim slaidajam, staltajam vīram mugurā bija vaļīgs svārks, apjozts ar dzeltenbrūnu jostu, pie kuras karājās duncis krāšņi rotātā ietvari, bet kaklā lente ar Svētā Miķela ordeni, Viņš sēdēja uz briežādām klāta dīvāna, ar acenēm (tālaika jaunāko izgudrojumu*) uz deguna, cītīgi studēdams apjomīgu manuskriptu Roster de la Guerre — militāro un civillikumu kodeksu, ko Luijs bija sastādījis no dažādu rakstu krājumiem savam dēlam dofinam par pamācību un, augstu vērtēdams pieredzējušā skotu strēlnieku gvardes komandiera domas, nodevis viņa vērtējumam,

Ieraudzījis negaidītos apmeklētājus, lords Kroufords ar acīmredzamu sapīkumu nolika sānis manuskriptu un savā platajā skotu dialektā noprasīja:

—     Pie visiem Svētajiem, kas viņiem atkal ir vajadzīgs?

Le Balafrē ar tik cieņpilnu pazemību, kādu nebūtu veltījis

laikam pat karalim, sīki un smalki izklāstīja, kādā stāvoklī nonācis viņa māsasdēls, un pazemīgi lūdza viņa augstdzimtību ņemt jaunekli savā aizbildniecībā. Lords Kroufords klausījās ļoti uzmanīgi. Viņš pasmaidīja par naivumu, ar kādu Kventins bija meties palīgā pakārtajam noziedzniekam, taču bažīgi papurināja galvu, dzirdēdams par skotu strēlnieku sadursmi ar prevo sardzi,

—     Vai ilgi jūs vēl nāksiet pie manis ar lūgumiem, lai izstrebju, ko esat ievārījuši?— viņš noprasīja,— Cik reižu man vēl būs jāatgādina, it īpaši jums abiem — Ludviķi Leslij un Arčij Kaningem, ka svešzemju algotnim allaž ir jābūt uzvedīgam un pieklājīgam piet visiem šīszemes pavalstniekiem, lai visus suņus nesarīdītu pret sevi. Bet, ja nu tomēr nevar izvilkt bez sadursmēm, tad labāk pacelt roku pret šo nelgu prevo nekā pret kādu citu, tālab šoreiz es tevi, Ludviķi, nenosodīšu par tevis izraisītajiem konfliktiem, jo tu esi rīkojies visnotaļ pareizi, aizstāvēdams savu radagabalu* Mēs neļausim nodarīt pāri šim zēnam. Pasniedziet no plaukta mūsu pulka ruļļus, lai tūdaļ ierakstām tur viņa vārdu un līdz ar to arī piešķiram tiesības baudīt visas mūsu privilēģijas.

—    Atļaujiet jums, milord, paskaidrot, ka,..— Dorvards iesāka.

—     Vai tu, puis, esi zaudējis prātu!— tēvocis izsaucās.— Kā tu uzdrīksties viņa augstdzimtību uzrunāt bez īpaša uzaicinājuma?

—     Pagaidi, Ludviķi,— lords Kroufords iebilda.— Paklausīsimies, ko zēns grib teikt.

—    Tikai dažus vārdus, ja jūsu augstdzimtība ir ar mieru tos uzklausīt,— Kventins sacīja,— Es tēvocim teicu, ka neesmu vēl izlēmis, vai iestāties šajā skotu strēlnieku vienībā, bet tagad, kad pats savām acīm esmu redzējis cildeno, kaujās rūdīto pavēlnieku, kura vadībā man būtu jākalpo, šīs šaubas ir pilnībā izzudušas, Esmu nolēmis iestāties skotu strēlnieku rindās aiz cieņas pret tik pieredzējušu komandieri,

—     Labi teikts, draudziņ,— vecais lords atbildēja, jo šī uzslava viņam gāja pie sirds.— Pieredze man tik tiešām nav maza, kaut nu Dievs būtu devis mums no tās mācīties — gan pakļautajiem, gan komandieriem. Un tagad, Kventin Dorvard, tu esi ierakstīts godpilnā skotu strēlnieku korpusa ruļļos kā tava tēvoča ieroču nesējs un turpmāk kalposi viņa tiešā vadībā. Ceru, ka attaisnosi uz tevi liktās cerības, Spriežot pēc ārienes, drosmes tev netrūkst, turklāt tu esi no senas bruņinieku dzimtas. Tu, Ludviķi, savukārt raugies uz to, lai tavs māsasdēls ātrāk apgūtu kara māku, jo, kā liekas, nav tālu tas brīdis, kad mums būs jākrusto šķēpi ar ienaidnieku.

—     Pie visiem svētajiem, tā tik ir prieka vēstsi— Ludviķis iesaucās,— Šis miers var vēl padarīt mūs par gļēvuļiem. Es pats jūtu, ka man zudis viss kaujas spars, sēžot šai cietumam līdzīgajā cietoksnī.

—     Kāds putniņš iečivināja man ausī, ka mūsu kaujas karogam drīz vien būs lemts atkal plīvot,— lords Kroufords turpināja.

—     Par šī putniņa dziesmoto vēsti es šovakar ieraušu vienu lieku mēriņu,— Le Baiatiē sacīja.

—     Kā šķietas, tu ierautu lieku mēriņu arī tāpat, bez šīs dziesmotās vēsts,— lords Kroufords piebilda.— Pielūko, Ludviķi, ka tavā kausā kādreiz nepaliek rūgtas mieles.

Leslijs, mazliet samulsis, atbildēja, ka jau vairākas dienas neesot ņēmis mutē ne lāsītes, taču viņa augstdzimtībai esot labi zināms strēlnieku pulka paradums atzīmēt jauna biedra uzņemšanu.

—     Tas man nudien bija galīgi piemirsies,— vecais karavadonis teica.— Es aizsūtīšu jums pārdesmit stopu vīna, lai atbalstītu šo pasākumu, taču ap saulrietu dzīres ir jābeidz. Un lai sardzē šonakt tiktu nozīmēti paši uzticamākie vīri, un pielūkojiet, lai neviens no viņiem nedzīrotu kopā ar jums.

—    Jūsu augstdzimtības pavēle tiks izpildīta,— Ludviķis atbildēja.— Un mēs uzdzersim arī uz jūsu veselību, kā tas pēc tiesas un taisnības piederas.

—     Varbūt arī es pats jums piebiedrošos, lai redzētu, vai viss noris kā nākas,— lords Kroufords sacīja.

—     Milords pie mums allaž ir gaidīts viesis,— Ludviķis noteica, un visi priecīgi pacilāti devās sagatavoties dzīrēm; uz kurām Leslijs ielūdza arī pārdesmit savus kārtējos daru biedrus.

Karavīru dzīrēm parasti nekas vairāk nav vajadzīgs, lai tikai būtu ko iedzert un uzkost, taču šinī gadījumā Ludviķis centās sagādāt labāku vīnu nekā citkārt, piezīmēdams, ka vecais lords, lai gan sludinot mērenību, nepavisam neesot atturībnieks un, pie karaļa galda paguvis iedzert, cik nu viņa goda amats to atļaujot, nekad nelaižot garām izdevību arī vakarus pavadīt pie vīna blašķes.— Tālab jūs, draugi, varat būt droši, ka dabūsiet dzirdēt vecuvecos stāstus par kaujām pie Vernojas un Božē[51],— viņš teica.

Gotiskā zāle, kur skotu strēlnieki rīkoja savas godības, īsi un aši tika savesta kārtībā, zirgupuiši aizsūtīti pēc kalmēm, ar ko nokaisīt grīdu, bet sienas un galdi noklāti karogiem, ar kuriem skotu gvardi bija devušies kaujās vai kuri bija atņemti ienaidniekiem.

Kad tas bija paveikts, ar skubu vajadzēja sadabūt jaunajam skotam pienācīgu apģērbu un ieročus, lai viņš varētu ierasties dzīrēs kā īstens gvardes strēlnieks, tiesīgs baudīt visas tās privilēģijas, kuras deva viņam iespēju ar savu biedru atbalstu mest acīs atklātu izaicinājumu visspēcīgākā un nepielūdzamā prevo niknumam.

Visi dzīroja uz nebēdu un nodevās līksmībai, kuru it īpaši vairoja tas, ka skotu pulkam nu bija piebiedrojies viņu tautasbrālis, viņu mīļotās tēvzemes dēls. Gvardes strēlnieki dziedāta senas skotu dziesmas, stāstīja skotu leģendas, atcerējās sensenus nostāstus par skotu drosminiekiem un savu tēvu un sentēvu varoņdarbiem, pieminot arī seno kauju vietas, tā ka auglīgie

Tarēnas līdzenumi uz laiku šķita pārtapuši par kalnaino un neauglīgo Kaledoniju[52].

Kad līksmība sita jau augstu vilni un katrs centās bilst kādu vārdu savas mīļotās Skotijas cildināšanai, ieradās lords Kroufords un, viņu redzot, visi kļuva vēl skaļāki. Vecais karavadonis,— kā jau Le Balafrē pirms tam paredzēja,— karaļa padomē bi ja sēdējis kā uz adatām, nespēdams vien sagaidīt brīdi, kad varēs nozust un piebiedroties dzīrojošajiem tautasbrāļiem. Viņam bija rezervēta goda vieta galda galā, jo tālaika paradumi, kā arī skotu pulka sastāvs — visi gvardi bija no augstas bruņinieku kārtas — visnotaļ pieļāva to, ka viņu vadonis, kurš sava augstā stāvokļa dēļ bija pakļauts tikai karalim un konetablam, ne tikvien sēž pie viena gaida ar gvardiem, bet arī piedalās viņu dzīrēs, nepavisam nezaudēdams savu cieņu.

Taču šoreiz lords Kroufords atteicās ieņemt viņam sagatavoto vietu, un, palikdams stāvot, tikai noteica: «Līksmojiet vien», un ar acīmredzamu labpatiku noraudzījās dzīrotājos.

—     Netraucē viņu,— Kaningems pačukstēja Lindsejam, kad tas piedāvāja vecajam lordam vīna kausu.— Liec viņam mieru. Kālab bikstīt cita vērsi? Pagaidi, un tas pats sāks kustēt uz priekšu,

Un tik tiešām — kad lords Kroufords smaidīdams labu brīdi bija vērojis dzīrotājus un pievilcis klāt piedāvāto vīna kausu, viņš pamazām, it kā neviļus sāka pa malciņam iesūkt no tā, un tad, piepeši atcerējies, ka tā būtu slikta zīme, ja neuzdzertu uz brašā jaunpienācēji» veselību, uzsauca tostu par Kventinu Dorvardu. Kā jau varēja domāt, tas tika uzņemts ar skaļiem piekrišanas saucieniem, un tad vecais karavadonis saviem gvardiem darīja zināmu, ka par visu notikušo esot pavēstījis bārddzinim Oliveram.

—     Un tā kā zoda skuvējs uz rīkļurāvēju nekad nav turējis labu prātu, viņš palīdzēs man dabūt no karaļa pavēli, ka Tristānam uz līdzenas vietas jāizbeidz Kventina Dorvarda vajāšana un jārespektē skotu gvardu privilēģijas.

Šī vēsts tika uzņemta ar jauniem sajūsmas saucieniem, kausi atkal piepildīti ar dzirkstošo vīnu, un visi uzdzēra uz lorda Krouforda, skotu gvardu tiesību un privilēģiju cildenā aizstāvja, veselību. Par atbildi uz šādu laipnību vecais lords pieaicināja pie sevis Kventinu un apbēra viņu ar tik daudziem jautājumiem par Skotiju un skotu augstmaņu dzimtām, ka jauneklis tik tikko spēja atbildēt, kamēr pats Kroufords pastarpām jautājumiem, nekādi nespēdams atturēties, atkal un atkal cēla kausu pie lūpām, izmezdams dažu labu pamācību, ka skotu bruņiniekam nevajagot vairīties no sabiedrības, tomēr jaunekļiem, tādiem kā Kventins, šai ziņā esot jābūt piesardzīgiem, lai neieslīgtu pārmērībās. Šai sakarā viņš sarunāja tik daudz jauka un pamācoša, ka viņa mēle, aizgūtnēm cildinot atturību, beigu beigās sāka mežģīties, Taču ar katru iztukšotu kausu dzīrotāju cīņas spars pieņēmās spēkā, līdz pēdīgi Kaningems uzsauca tostu par jo drīzu Oriflamme[53]— Francijas karaliskā kaujas karoga pacelšanu.

—     Un par vēju no Burgundijas, kas liktu tam plīvot!— Lindsejs piemetināja.

—     Ar visu sirdi, kas vēl pukst šais vecajās miesās, es pievienojos jūsu tostam, mani bērni,— lords Kroufords piebalsoja,— un, jebšu esmu sasniedzis tik lielu vecumu, tomēr ceru šo dienu vēl piedzīvot! Vai zināt, draugi, ko es gribu jums teikt?— No iedzertā vīna viņš bija kļuvis neparasti valodīgs.— Jūs esat Francijas kroņa uzticamie kalpi, tālab es droši varu jums atklāt, ka ar draudīgu vēsti ir ieradies Burgundijas hercoga Kārļa sūtnis.

—     Tad tāpēc pie viesnīcas, pie zīdkoku birzs es redzēju grāfa de Krēvkēra zirgus, karieti un pavadoņus,— kāds viesis ierunājās.— Tie teica, ka karalis liedzoties viņu pieņemt.

—    Lai Dievs dod viņam netīkamu atbildi!— sacīja Gatrijs.— Bet kas ir par ieganstu hercoga dusmībai?

—     Mūžīgās robežu ķildas un sadursmes,— lords Kroufords paskaidroja,— bet pats galvenais iegansts ir tas, ka karalis nule ņēmis savā aizbildniecībā kādu jaunu grāfieni no viņa hercogistes. Šī jaunava aizbēgusi no Dižonas, liegdamās pakļauties sava aizbildņa gribai un iziet par sievu pie hercoga favorīta Kampobaso[54].

—     Vai grāfiene ieradusies viena pati, milord?— Lindsejs vaicāja.

—     Nē, kopā ar pavadoni — pavecu radinieci, arīdzan grāfieni,

—     Diez vai karalis gribēs iejaukties strīdā starp grāfieni un viņas aizbildni hercogu, kuram uz jauno dāmu ir tādas pašas tiesības, kādas karalim kā viņa sizerēnam būtu uz šo Burgundijas mantinieci hercoga nāves gadījumā,— Kaningems domīgi sacīja.

—     Karalis, kā jau paradis, rīkosies tā, kā viņam būs politiski izdevīgāk,— lords Kroufords teica.— Tas, ka šīs abas hercogienes viņš nav ne atklāti pieņēmis, ne arī nodevis savu meitu — lēdijas Božē[55] vai princeses Žannas gādībā, liecina, ka viņš rīkosies atkarībā no apstākļiem. Viņš gan ir mūsu pavēlnieks, bet tā nebūs nekāda nodevība, ja es teikšu, ka viņš spēlē dubultu spēli un ir gatavs vienlaikus sadarboties ar visiem kristīgo zemju valdniekiem.

—     Bet Burgundijas hercogs šādu divkosību neatzīst,— Kaningems sacīja.

—    Jā gan,— vecais lords apstiprināja,— un tālab diez vai ir pamats cerēt uz šo sarunu miermīlīgu iznākumu.

—     Lai Svētais Andrejs dod viņiem no tiesas sanīsties!— Le Balafrē izsaucās.— Pirms gadiem desmit, nē, divdesmit man tika pareģots, ka es tikšot pie bagātības tieši caur precībām. Kas zina, kā viss vēl izvērtīsies, ja mums būs lemts krustot šķēpus par daiļu dāmu godu un mīlestību, kā tas ir aprakstīts senlaiku romānos?

—     Kā gan tu ar šādu rētu sejā vari cerēt uz daiļu dāmu mīlestību?— Gatrijs noprasīja.

—     Labāk nemaz nepazīt mīlestību, nekā mīlēt nešķīstu čigānieti,— Le Balafrē atcirta.

—     Rāmu garu, draugi,— lords Kroufords iekrita sarunā.— Nevajag spēlēties ar asiem ieročiem ne arī zoboties ar aizskarošiem vārdiem. Bet, kas attiecas uz jauno dāmu, viņa ir pārāk bagāta nabadzīgam skotu bruņiniekam, citādi man pašam būtu vēl prāts par spīti saviem vairāk nekā astoņdesmit gadiem piedāvāt viņai roku un sirdi. Bet nu uzdzersim uz viņas veselību, jo savā daiļumā viņa esot līdzīga mirdzošam lākturim.

—     Manuprāt, šorīt es viņu redzēju, stāvēdams sardzē pie iekšējiem vārtiem,— kāds strēlnieks ieminējās.— Bet jāteic, ka tobrīd viņa šķita līdzīga nevis mirdzošam, bet nodzēstam lākturim, jo reizē ar kādu citu dāmu tika ienesta pilī slēgtās nestuvēs.

—     Kaunies jel, Arno!— lords Kroufords viņu apsauca.— Karavīram nekad neklājas izpaust, ko viņš redzējis, stāvēdams

sardzē. Un turklāt,— domādams nodevis kārtējos meslus disciplīnas nostiprināšanai, pēc brīža viņš ziņkāri piemetināja,— kālab tu gribi apgalvot, ka tā bija tieši grāfiene Izabella de

Šarluā?

—     Es negribu it neko apgalvot, jūsu augstdzimtība, es zinu vienīgi to, ka mans zirgupuisis, izvezdams izjādīt manu zirgu, uz ceļa sastapis mūļu dzinēju Dogēnu, kam bijis uzdots šīs nestuves nogādāt atpakaļ zīdkoku birzs viesnīcas saimniekam — jūs taču zināt šo viesnīcu, uz kuras izkārtnes redzams Fleurde-Lys.— un, lūk, Dogēns vedinājis viņu kopīgi iedzert kausu vīna, un zirgupuisis acīmredzot nav licies divreiz lūgties un-..

—    Jā, nu protams, kā gan citādi,— vecais lords pārtrauca viņu,— Es jau izsenis grasos jums teikt, ka laiks atmest šo paradumu, ka visi jūsu zirgupuiši, mūļu dzinēji jeb miesassargi, kā mēs tos Skotijā dēvējam, ir gatavi sadzert ar katru pretimnācēju, Kara laikā tā ir bīstama indeve un tālab visā drīzumā atmetama, Bet, tā kā tavam stāstījumam, Endrjū Arno, vēl nav paredzams gals, tad es iesaku mazliet iestiprināties jeb kā kalnieši sāka: Skeoch doch nan skici[56], Es uzdzeru par grāfieni Izabellu de Šarluā un novēlu viņai labāku vīru nekā šis nelietīgais itālietis Kampobaso, Tā, Endrjū Arno, nu tad klāj vaļā, ko mūļu dzinējs teicis tavam zirgupuisim!

—     Ja jiis vēlaties zirāt, miiord, viņš tam atklājis noslēpumu, ka šīs abas dāmas, kas visstingrākajā apsardzībā negādātas pilī, esot ļoti ievērojamas personas un vairākas dienas slēpušās viņa saimnieka viesnīcā, kar pats karalis ne vienreiz vien viņas paklusām apmeklējis un izrādījis viņām vislielāko cieņu. Uz pili viņas, domājams, aizbēgušas aiz bailēm no grāfa de Krēvkēra, Burgundijas hercoga sūtņa, par kura ierašanos jau priekšlaikus bija ziņojis kurjers.

—     Ak, tādas tās lietiņas,— noteica Gatrijs.— Nu tad es varu vai apzvērēt, ka esmu dzirdējis grāfienes dziedāšanu. Šorīt, iedams caur* iekšējam pagalmam, es dzirdēju dziesmu lautas pavadījumā skanam no dofina torņa loga. Nekas tāds šai pilī vēl nebija dzirdēts. Taisnību sakot, tobrīd man šķita, ka tur dzied pati dievišķā Meluzīna.[57] Es paliku stāvam kā zemē iemiets, jebšu zināju, ka galds jau ir klāts un ka jūs visi gaidāt uz mani,., bet es tur paliku stāvam kā…

—     Kā ēzelis, Džoni j Gatrij,— pavēlnieks noteica,— Tavs garais deguns saoda pusdienu smaržu, tavas garās ausis dzirdēja dziedāšanu, un tavs īsais prātiņš nespēja izšķirties, kuram no

tiem būtu dodama priekšroka. Paklau, vai jau zvana uz vakara lūgšanu? Vai patiesi jau tik vēls? Jeb vai muļķa ķesteris kaut ko saputrojis un iezvana stundu pirms laika.

—     Nē, viņš zvana tieši īstajā brīdī,— Kaningems teica.— Rau, kur saule jau laižas uz rietu.

—     Vai tas var būt?— lords Kroufords nespēja vien nobrīnīties.— Nu labi, zēni, neko darīt, jāprotas godu un jāpošas prom. Kā paruna saka — dzer, bet ar mēru… Mērenība ir tikumības māte. Cilvēkam jāprot būt jautram un gudram. Paceļam vēl vienu kausu uz vecās labās Skotijas labklājību un tad — katrs pie saviem pienākumiem.

Tika iztukšots pēdējais atvadu kauss, viesi izklīda un vecais lords cienīgi saņēma Ludviķa Rētainā roku, it kā tālab, lai dotu viņam norādījumus attiecībā uz māsasdēlu, bet īstenībā, kā liekas, aiz piesardzības, lai viņa gaita neliktos nedrošāka, nekā tas viņa augstajam stāvoklim un dienesta pakāpei piedienētos. Cienīgā solī viņš izgāja cauri abiem iekšējiem pagalmiem, kas dzīru zāli šķīra no viņa mītnes, un pie savām durvīm, rādīdamies tikpat svinīgs kā vīna vāts, Ludviķim cieši piekodināja uz visstingrāko pieskatīt māsasdēlu un it īpaši sargāt no vīna un sievietēm.

Tanī pašā laikā neviens vārds no tā, kas tika runāts par daiļo grāfieni Izabellu, nebija gājis secen jaunajam Dorvardam, un, nonācis mazajā kambarītī, kas bija ierādīts viņiem abiem ar tēvoča pāžu, viņš iegrima saldi sapņainās pārdomās. Lasītājs it labi var noprast, ka romantiskas iztēles pārņemtajā jauneklī bija radusies doma vai neskaidrs pieņēmums, ka gan torņa istabiņas iemītniece, kuras dziedāšana viņu tik ļoti sajūsmināja, gan daiļā jaunava, kas viesnīciņā apkalpoja tēvoci Pjēru, gan bagātā, augstdzimusī grāfiene, kura bēga no sava ienīstā līgavaiņa un cietsirdīgā aizbildņa,— ir viena un tā pati persona. Jaunekļa sapņaino noskaņojumu gan mazliet aptumšoja neizpratne, kas īsti ir tēvocis Pjērs, kam šķietami pakļāvās pat nepielūdzamais prevo, no kura rokām viņu bija izglābusi tikai laimīga nejaušība. Taču pēdīgi Kventinu, kura sapņošanu viņa istabas biedrs Vils Hārpers bija centies netraucēt, atgrieza īstenībā tēvoča ierašanās. Viņš ieteica māsasdēlam tūdaļ likties uz auss, lai no rīta jau laicīgi būtu kājās, jo līdz ar pieciem citiem gvardes strēlniekiem tam būšot jāstāv sardzē viņa augstības pieņemšanas zālē.

VIII nodaļa SŪTNIS

Tu nāksi Francijai kā zibens spēriens, Un, iekams dzirdēs tur, ko vārdos paud, Jau dunēs manu lielgabalu pērkons, Bet tagad steidz un vēsti, cik es dusmīgs.

V. Šekspīrs. Karalis Džons.

Ja Dorvards ari būtu bijis kūtrs uz celšanos, tad troksnis, kas kazarmās sākās līdz ar pirmajām rīta zvana skaņām, viņa laiskumu, protams, izgaisinātu, taču tēva namā iedibinātā kartība un Aberbrctikas klostera noteikumi bija pieradinājuši viņu celties ar gaismas svīdu, un ar možu prātu viņš sāka ģērbties, klausīdamies ragu skaņās un ieroču šķindā, kas vēstīja par sardzes maiņu: daļa strēlnieku pēc nakts sardzes atgriezās kazarmās, citi devās prom, lai stātos viņu vietā, citi — to skaitā arī Kventina tēvocis — aplikās bruņas un tvēra pēc ieročiem, lai tūdaļ dotos uz karaļa mītni pildīt viņiem uzliktos pienākumus. Ar līksmu pacilātību, kas šādā gadījumā no tik jauna cilvēka puses ir arī pilnīgi saprotama, Kventins Dorvards apvilka savu lielisko tērpu un aplika bruņas, kādas tur piederējās. Tēvocis, kas uzmanīgi vēroja viņa ģērbšanos, lai redzētu, vai viss ir pilnīgā kārtībā, bija visnotaļ apmierināts ar pārvērtību sava māsasdēla izskatā.

— Ja tu izrādīsies tikpat drosmīgs un uzticīgs kā izskaties, tad man būs visbrašākais un izskatīgākais ieroču nesējs visā mūsu strēlnieku gvardē, un tavas mātes dzimta būtu varējusi lepoties ar tevi. Tūlīt pat ejam uz karaļa mītni, un tu cieši turies man līdzās.

To pateicis, tēvocis paņēma milzīgu, smagu, krāšņi greznotu un izrakstītu āvu un, iedevis māsasdēlam tādu pašu, tikai mazāku, kopā ar viņu devās uz pils iekšējo pagalmu, kur viņa biedri, kam arī bija jāiet apsargāt karaļa pieņemšanas zāli, nostājušies ierindā, abus jau gaidīja kopā ar saviem ieroču nesējiem, kuri, izveidodami otru rindu, bija ieņēmuši vietas katram aizmugurē. Turpat bija arī vesels bars jomenu un piķieru ar lieliskiem suņiem un staltiem zirgiem, uz kuriem Kventins raudzījās tik jūsmīgā ziņkārē, ka tēvocis bija spiests viņam atgādināt, ka tie atvesti nevis Kventina apbrīnam, bet gan karaļa medību priekam, jo medības esot viena no karaļa lielākajām kaislībām un tām nedaudzajām izpriecām, ko tas dažkārt pat stādot augstāk par valsts lietām. Luijs tik ļoti sargājot savus zvērus, ka par karaļa mežos mītoša brieža nošaušanu varot saņemt lielāku sodu nekā par cilvēka nogalēšanu.

Pēc dotā signāla strēlnieki devās uz priekšu, sekodami Ludviķim Rētainajam, kurš šoreiz bija nozīmēts par viņu komandieri, un pēc tam, kad bija pārmītas paroles un pazīšanās zīmes, kas lieku reizi apliecināja, ar kādu centību ūn akurātību strēlnieki izpilda savus dienesta pienākumus, viņi iesoļoja pieņemšanas zālē, kur jau gaidīja karaļa ierašanos.

Lai gan Kventinam kā jaunpienācējam nebija īsta priekšstata par galma krāšņumiem, tas, ko viņš zālē ieraudzīja, jauneklī izraisīja zināmu vilšanos. Tur, protams, bija grezni tērpušies galminieki, spožas bruņas aplikusi miesassargi, tur bija vesels pulks dažāda ranga kalpotāju, bet neredzēja nevienu veco valsts padomnieku, nevienu dižāko valstsvīru, nevienu no tiem slavenajiem cilvēkiem, kuru vārdi skanēja kā trauksmes zvans visiem tālaika bruņiniekiem. Neredzēja nedz dižos karavadoņus, kas savos ziedu laikos bija Francijas spēks, nedz jaunākos, slavu alkstošos, augstdzimušos jaunekļus, kuri bija tās lepnums. Neuzticības pilnais, noslēgtais Luija raksturs un viņa nodevīgā politika šo Francijas ziedu bija no troņa attālinājusi! Un tas šeit pulcējās tikai oficiālos gadījumos, turklāt darīja to visai nelabprāt un atstāja karaļa pili ar tādu pašu atvieglojumu kā zvēri tabulā atstāj lauvas midzeni.

Vairāki no klātesošajiem, kas acīmredzot varēja būt padomnieki, bija nežēlojama izskata cilvēki, kuru sejas gan reizēm pauda prātu un gudrību, bet izturēšanās skaidri liecināja, ka viņu audzināšana un paradumi nepavisam neatbilst galma prasībām. Taču jāteic, ka tur bija arī daži tādi, kas Dorvardam šķita daudz cildenāki, un, tā kā tēvoča dienesta pienākumi tobrīd tam neliedza sarunāties, viņam izdevās uzzināt šo cilvēku vārdus.

Lords Kroufords, kurš bija šeit ieradies pilnā parādes tērpā ar sudraba zizli rokā, gan Kventinam, gan lasītājam jau ir labi pazīstams. No pārējiem, kas jaunekli ieinteresēja, īpaši izcēlās grāfs Dinuā, slavenā grāfa Dinuā[58] dēls, kura tēvs, dēvēts par Orleānas bastardu, cīnīdamies zem Žannas d'Arkas karoga, bija devis neatsveramu ieguldījumu Francijas atbrīvošanā no angļu jūga. Dēls bija sava slavenā tēva vārda cienīgs un, būdams krietns, atklāts un taisnprātīgs, neraugoties uz radniecību ar karaļa namu un no senseniem laikiem pārmantoto augstmaņu un ari tautas mīlestību, bija šķietami spējis izvairīties pat no neuzticības pilnā karaļa aizdomām, tā ka Luijs labprāt redzēja viņu sev līdzās un dažkārt pat aicināja piedalīties apspriedēs. Taču grāfs Dinuā, kurš visnotaļ izcēlās ar drosmi, cīņas prasmi un daudzām citām bruņiniekam nepieciešamām īpašībām, pēc izskata nepavisam neatbilda tālaika romantiskajam priekšstatam par skaistumu. Viņš bija melnīgsnējs tumšmatis, taču maza auguma un ļoti drukns, turklāt līkām, uz āru izvērstām kājām, kādas varbūt ir piemērotas jātniekam, taču šķiet kroplīgas kājniekam. Viņam bija pārāk plati pleci un nesamērīgi giras, allaž nemierīgas rokas. Grāfa Dinuā sejas vaibsti bija nepareizi, gandrīz neglīti, bet, par spīti visam iepriekšminētajam, viņā jaudās tāda pašcieņa un dižciltība, ka no pirmā acu uzmetiena kļuva skaidrs, ka viņš ir cildens bruņinieks un neuzveicams karavīrs. Viņa staltā, iznesīgā stāja, vingrā, vīrišķīgā gaita, ērgļa skatiens un lepnā sejas izteiksme tajos brīžos, kad saraucās uzacis, pilnībā atsvēra iepriekš minētos trūkumus. Viņš bija ģērbies krāšņā, bet ne spilgtā medību tērpā, tālab ka bieži vien izpildīja karaļa medību pārziņa pienākumos, lai gan — cik mums ir izdevies noskaidrot — oficiāli nav bijis iecelts šai amatā.

Atspiedies uz grāfa Dinuā rokas, kā lūgdams sava radinieka atbalstu, lēnā un gurdenā gaitā nāca Luijs, Orleānas hercogs, karaļa troņmantinieks (vēlāk karalis Luijs XII), kuru sardze un visi klātesošie sveica ar viņam pienācīgo cieņu un godu. Pret šo princi, kuram tai gadījumā, ja karalis neatstātu pēcnācēju, vajadzētu mantot Francijas troni, Luijs izturējās ar aizdomu pilnu neuzticību, neatļaudams viņam atstāt galmu, kur šim cilvēkam nebija nekādu noteiktu pienākumu un kur viņš nebaudīja nekādu ievērību. Princim raksturīgo grūtsirdību, ko radīja šis pazemojošais, gūstam līdzīgais stāvoklis, vēl nomācošāku vērta apziņa, ka karalis ir iecerējis vislielāko nežēlību, uz kādu vien spējīgs bezsirdigs varmāka, proti, grib piespiest viņu precēt savu jaunāko meitu princesi Žannu, ar kuru viņš kopš bērnības bija saderināts, bet, tā kā princese bija tik atbaidoša, ka viesa viņā vienīgi pretīgumu, šāda rīcība šķita brēcoša netaisnība.

Nelaimīgais princis bija gluži parasta izskata cilvēks, taču cauri dziļajai grūtsirdībai, kas tobrīd bija viņu pārņēmusi, jaudās maiga daba, lēnprātība un labsirdība. Kventins ievēroja, ka viņš visiem spēkiem vairās raudzīties uz gvardes strēlniekiem un pat viņu sveicienus atņem nolaistām acīm, kā baidīdamies, ka aizdomu pilnais karalis neuzskata šo parasto pieklājības žestu par cenšanos iemantot piekritējus no viņa miesassargu vidus.

Pavisam citādi izturējās lepnais kardināls un prelāts Žans Bail[59], luija iemīļotais garīdznieks, kas ar savu raksturu un straujo izvirzīšanos atgādināja Volsiju[60], ja vien iespējams saskatīt kaut ko kopīgu starp viltīgo, piesardzīgo Luiju un straujo, pārsteidzīgo Anglijas karali Henriju VIII. Luijs bija pacēlis Žanu Balī no viszemākajiem sabiedrības slāņiem līdz augstajam amatam (v3i vismaz devis viņam iespēju saņemt ar šo amatu saistītos ienākumus)— Francijas Grand Almoner[61] apveltījis viņu ar beneficijiem[62] un izgādājis viņam kardināla vietu, un, kaut gan Luijs bija pārāk piesardzīgs, lai piešķirtu godkārīgajam Balī tik neierobežotu varu un dāvātu tādu uzticību, kādu savulaik Henrijs dāvāja Volsijam, šim garīdzniekam bija tik liela ietekme uz karali kā nevienam citam zvērinātajam padomniekam. Kardinālam, protams, nebija gājuši secen arī maldi un alošanās, raksturīga cilvēkiem, ko no sabiedrības padibenēm gadījums uzmet varas viļņa korē. Apžilbis no straujās paaugstināšanas, viņš sāka ticēt savām spējām kārtot pat valsts jautājumus, par kuriem viņam nebija ne mazākās jēgas. Būdams gara, lempīga auguma, viņš bija kā uzburts uz daiļo dzimumu un allaž izrādīja dāmām savu uzmanību, jebšu tas nepavisam nepiedienēja viņa augstajam amatam. Kāds lišķis aiz tīras ļaunprātības kardinālam bija iegalvojis, ka viņa resnajām kājām, kuras viņš mantojis no tēva — Limožas mūļu dzinēja vai, spriežot pēc citām liecībām,— Verdenas dzirnavnieka — esot ļoti skaisti apveidi, un no šis domas viņš bija tā apmāts, ka allaž centās turēt pavērtu kardināla tērpu, dodams iespēju visiem apbrīnot savus spēcīgos locekļus. Savā purpura mantijā un krāšņajā cepurē iedams pāri pieņemšanas zālei, kardināls brīdi pa brīdim apstājās, pievērsdamies strēlniekiem un viņu ieročiem, visziņa balsī šo to pajautādams un vienu otru pat norādams par kādu šķietamu disciplīnas pārkāpumu, turklāt tādiem vārdiem un izteicieniem, ka pieredzējušie karavīri, gan neiedrīkstēdamies bilst kaut ko pretī, klausījās viņā ar nepacietību un acīmredzamu nicinājumu.

—    Vai karalim ir zināms, ka Burgundijas sūtnis pieprasa tūlītēju audienci?— grāfs Dinuā vaicāja kardinālam.

—    Jā gan,— kardināls atbildēja.— Redz, kur jau nāk viszinis Olivers Deins*, kas mums pavēstīs karaļa gribu.

Kolīdz viņš izsacīja šos vārdus, no karaļa apartamentiem iznāca slavenais Olivers, kurš līdz ar augstprātīgo kardinālu baudīja īpašu karaļa labvēlību, bet kurā nebija ne miņas no svētā tēva cienīguma un uzpūtības. Olivers — tieši pretēji kardinālam — bija neliela auguma, bāls un kalsns, un vienkāršais tērps — melna zīda kamzolis un bikses bez svārkiem un apmetņa — nepavisam neliecināja par to lomu un nozīmību, kāda galmā bija šim necilajam cilvēkam. Sudraba bļoda, ko viņš turēja rokā, un pār plecu pārmestais dvielis norādīja, ka viņš ir vienkāršs kalpotājs. Viņam bija asredzīgs glūniķa skatiens, taču viņš centās to slēpt, bikli nolaistām acīm vērdamies grīdā, un gāja — vai pareizāk sakot — slīdēja pa zāli klusiem, zaglīgiem kaķa soļiem, it kā gribēdams palikt nepamanīts. Bet, ja bikluma maska spēj aizsegt lielumu, aiz tās nevar aizslēpties karaļa favorīts, talab tā bija veltīga cerība, ka cauri zālei, neviena neievērots, varētu iziet karalim tik tuvu stāvošs cilvēks ka viņa slavenais bārddzinis un kambarsulainis Olivers Deins, reizēm dēvēts par Oliveru Ļauno, reizēm par Oliveru Sātanu tās sātaniskās viltības dēļ, ar kādu viņš palīdzēja īstenot sava kunga un pavēlnieka noziedzīgos plānus. Bažīgi pārmijis dažus vārdus ar grāfu Dinuā, kurš tūdaļ atstāja pieņemšanas zāli, Olivers pagriezās un devās atpakaļ uz karaļa apartamentiem, un visi grieza viņam ceļu. Uz šo laipnību Olivers atbildēja ar vieglu paklanīšanos, tikai pāris reižu atliekdams muguru, lai kādam kaut ko aši iečukstētu ausī, ar šo uzmanības parādīšanu viesdams slepenu skaudību klātesošajos, un tūdaļ pat, kaut ko murminādams par saviem pienākumiem, naski devās tālāk, negaidot atbildes un šķietami nemanot vairāku galminieku dedzīgos centienus pievērst sev viņa uzmanību. Ludviķis Leslijs bija viens no tiem laimīgajiem, kuram Olivers veltīja dažus vārdus, teikdams, ka viņa lieta esot laimīgi nokārtota. Vecais skots tūdaļ dabūja pārliecināties par šīs prieces vēsts patiesīgumu, jo zālē ienāca Kventina vecais paziņa — Francijas prevo Tristāns Vientuļnieks un taisnā ceļā devās pie Rētainā. Krāšņā parādes forma vēl spilgtāk izcēla prevo rupjos sejas pantus, draudīgo ārieni un ļaunestīgo skatienu, un šī cilvēka balss, lai gan viņš centās tai piešķirt samierinošu pieskaņu, atgādināja lāča rēcienu. Taču viņa vārdi bija draudzīgāki; nekā balss, kādā tie tika izsacīti. Viņš nožēlojot vakarējo pārpratumu, kura vaininieks gan īstenībā esot Le Balafrē kunga māsasdēls, kas neesot nedz apvilcies formas tērpu, nedz ar pušplēstu vārdu apliecinājis savu piederību pie karaliskās gvardes strēlnieku puika, tādējādi dodot iemeslu viņa kļūdainajai rīcībai, par kuru viņš lūdzot piedošanu,

Ludviķis Leslijs pieklājīgi atbildēja, bet, kolīdz Tristāns aizgriezās sāņus, darīja zināmu savam māsasdēlam, ka viņi abi šī briesmīgā cilvēka personā uz laiku laikiem ir iemantojuši visniknāko ienaidnieku

—     Bet viņa naida bultas nespēs mūs sniegt,— viņš piemetināja.— Kareivis, kas krietni pilda savu pienākumu, var vienīgi pasmieties par prevo dusmām.

Taču Kventins tik mierīgs vis nejutās, jo bija pamanījis, ka Tristāns aiziedams pavērās viņā ar tik izaicinošu naidīgumu, ar kādu lācis paveras medniekā, kurš to nāvīgi ievainojis. Taisnību sakot, pat tad, ja Tristāns bija labā noskaņojumā, viņa skatiens lika cilvēkam nodrebēt, tālab visnotaļ saprotams, ka jauno skotu tobrīd pārņēma tādas šausmas, it kā viņš atkal sajustu šī rīkļurāvēja abu palīgu briesmīgo tvērienu.

Tikām Olivers savā zaglīgajā gaitā, kuru mēs nule centāmies aprakstīt, devās atpakaļ uz karaļa apartamentiem, un visi, pat visaugstākie galminieki pakalpīgi deva viņam ceļu un izrādīja savus cieņas apliecinājumus, no kuriem viņš, Šķietamas kautrības jūtu vadīts, centās atvairīties, un tad pēkšņi durvis, aiz kurām viņš pazuda, plaši atvērās, un zālē ienāca karalis Luijs.

Kventins, līdz ar pārējiem pavēries viņā, tik stipri satrūkās, ka teju pat izlaida no rokam zobenu, jo Francijas karalī pazina zīda tirgotāju, savu vakardienas ceļabiedru. Kopš viņu ceļi bija šķīrušies, Kventinu ne vienreiz vien urdīja doma, ka šis cilvēks nevar būt vienkāršs tirgonis, taču īstenība bija pārspējusi pat viņa vispārdrošākos minējumus.

Tēvoča bargais skatiens lika Kventinam atgūties,— vecais gvards bija visnotaļ aizskarts par šādu disciplīnas pārkāpumu,— bet vēl jo lielāks bi ja jaunekļa pārsteigums, kad karalis, ar savu vērīgo skatienu tūdaļ pat viņu pamanījis, taisnā ceļā nāca viņam klāt, nevienu citu pat neievērodams.

—     Kā man stāstīts, tu, jaunekli, līdzko ieradies Turēnā, jau esot paguvis izraisīt sadursmi,— viņš teica.— Bet es tev to piedodu, jo pie tā vainīgs ir vecs muļķa tirgonis, kurš bija ieņēmis galvā, ka tavas kaledonieša asinis no rīta ir jāiesilda ar Vin de Beaulne Ja man izdosies sadzīt rokā šo vīru, es sodīšu viņu par mācību tiem, kas pavedina manus gvardus uz iedzeršanu.

— Le Balafrē,— karalis pievērsās Ludviķim Leslijam,— tavs radinieks ir krietns jauneklis, kaut arī pārāk ātrsirdīgs. Bet šādi cilvēki mums ir tieši pa prātam, un šobrīd mēs vairāk nekā jebkad protam novērtēt savu strēlnieku bezbailību. Liec pierakstīt tava māsasdēla dzimšanas gadu, dienu un stundu un nodot šīs ziņas Oliveram Deinam.

Le Balafrē paklanījās līdz pašai zemei un tad atkal ieņēma stalto karavīra stāju, kā gribēdams ar to apliecināt savu gatavību tūdaļ Pa t aizstāvēt karali vai izpildīt viņa vēlēšanos. Tikmēr Kventins, cik necik atguvies, sāka vērīgi aplūkot karali un bija visnotaļ pārsteigts par to, ka karaļa ārieni un sejas izteiksmi tagad uztvēra pavisam citādi.

Apģērbā gan nejuta īpašu izmaiņu, jo Luijs, kurš neatzina ārišķības, bija apvilcies tumši zilu, apnēsātu medību tērpu, kas nelikās neko daudz labāks par vakarējo tirgoņa kārtu, bet uz krūtīm viņam bija milzīgs melnkoka rožukronis[63], saņemts no paša pāvesta līdz ar rakstveida apliecinājumu, ka to reiz nēsājis kāds izdaudzināts koptu[64] vientuļnieks no libānas kalna. Vakarējo cepuri ar vienu svētā attēlu bija aizstājusi cita, ko rotāja vismaz kādi desmit necili alvā atlieti svēto attēli. Taču urbīgās acis, kurās — kā Kventinam vakardien šķita — kvēloja vienīgi iedzīvošanās kāre, tagad, kā jau gudram un varenam valdniekam, mirdzēja lepni un majestātiski, bet dziļās grumbas, ko pierē likās ievilkuši sīkmanīgi tirdznieciski aprēķini, nu atgādināja viedas gudrības rievas, radušās pārdomās par tautu likteņiem.

Tūdaļ pēc karaļa zālē ienāca Francijas princeses ar savām pavadonēm. Vecākajai, kas vēlāk izgāja par sievu pie Pjēra Burbona un Francijas vēsturē pazīstama kā rnadame de Božē, šai stāstījumā nav nekādas īpašas nozīmes. Viņa bija slaida, diezgan izskatīga, apveltīta ar runas dāvanām un no tēva mantotu prātu un gudrību, un karalis dāvāja viņai savu uzticību un mīlēja viņu, cik nu vispār bija spējīgs kādu mīlēt.

Luija jaunākā meita, nabaga Žanna, Orleānas hercogam nolemtā līgava, bikli turējās māsai blakus, acīmredzami apzinādamās, ka nav apveltīta ne ar vienu no tiem ārējiem dotumiem, ar ko sievietes lepojas un pēc kā ilgojas. Viņa bija slimīga izskata — bāla, izkaltusi, sagreizusi — un gāja tik šķobīgā gaitā, ka šķita kliba, Vienīgi skaistie zobi, acis, kas pauda skumjas, maigumu un padevību, un krāšņie rudie mati kaut cik mīkstināja atbaidošo iespaidu, taču diez vai pat glaimotājs uzņemtos apgalvot, ka tas atsver viņas neglītumu un fiziskos trūkumus. Lai princeses portrets būtu jo pilnīgs, vēl jāatzīmē viņas biklums un nevērība pret apģērbu, kas skaidri liecināja, ka viņa mokoši apzinās savus ārējos trūkumus, bet ir pārāk kautras dabas, lai ar tērpiem vai citiem līdzekļiem censtos izlabot to, ko pati daba viņai noskaudusi.

Karalis, kas princesi nemīlēja, steigšus pagājās viņai pretim

—    Ak, mūsu pasaules nicinātāja ari ir klāt,— viņš teica.— Vai tu esi uzcirtusies, lai dotos uz medībām vai uz klosteri? Atbildi, kad tev prasa!

—     Es došos tur, kur jūsu augstība pavēlēs,— princese tik tikko dzirdami izdvesa.

—     Tu, protams, gribi man iegalvot, ka vēlies pamest galmu un atteikties no šīs grēcīgās pasaules. Bet vai tu patiesi esi tais domās, ka mēs, svētās baznīcas izredzētais, debesu tēvam liegtu savu meitu? Nedz Svētā Jaunava, nedz Svētais Mārtiņš mums to nemūžam nepiedotu, ja vien šis upuris būtu altāra cienīgs vai — ja tas būtu tavs aicinājums.

To teikdams, karalis dievbijīgi pārmeta krustu un, kā Kventinam šķita, tobrīd izskatījās līdzīgs viltīgam vasalim, kurš cenšas noniecināt to, ko visiem spēkiem grib paturēt sev, lai nevajadzētu atdot savam kungam vai senjoram, «Vai viņš grib apvest ap stūri pašu debesu tēvu?» Dorvards prātoja. «Krāpt Dievu un svētos tāpat kā cilvēkus, kas neuzdrīkstas ciešāk ielūkoties viņā?»

Tikmēr Luijs, brīdi padomājis, turpināja:

—     Nē, mana mīļā, tur nekas neiznāks, jo es un vēl viens cits labi zinām tavas patiesās domas, vai re tā, mīļo Orleānas hercog? Nāciet tuvāk, cienītais, un piedāvājiet šķīstajai vestālietei savu roku, lai palīdzētu viņai uzkāpt zirgā.

Orleānas hercogs, to dzirdēdams, sarāvās un steidza izpildīt karaļa pavēli, taču tik neveikli un pārlieku steidzīgi, ka Luijs izsaucās:

—     Ne tik strauji, mīļo brālēn! Mazliet apvaldiet savu kvēli un ņemiet acis rokā Redz, pie kādas alošanās mīlniekus noved pārmērīga steiga! Jūs taču grasāties satvert Annas, nevis viņas masas roku» Vai, varbūt, man pašam bus jāieliek Žannas roka jūsējā?

Nelaimīgais hercogs pacēla acis un nodrebeja ka bērns, kurš spiests pieskarties kaut kam pretīgam, tad, saņēmis visus spēkus, satvēra ļengano princeses roku, ko viņa nedz pasniedza, nedz ari atvilka. Kad viņi abi tā stāvēja nodurtām acīm, princeses miklajiem pirkstiem guļot līgavaiņa trīsošajā plaukstā, bija grūti pateikt, kurš no viņiem abiem ir nelaimīgāks — vai hercogs, kas jutās nesaraujami saistīts ar būtni, pret kuru juta vienīgi derdzīgumu, vai nabaga jaunava, kas pilnībā apzinājās, ka ir pārlieku netīkama šim cilvēkam, kura mīlestības dēļ būtu ar mieru atdot pat dzīvību.

—     Bet tagad zirgos, manas dāmas un kungi!— karalis vedināja.— Mēs un mūsu meita Anna jāsim pa priekšu, un lai Dievs un Svētais Huberts svētī mūsu šīsdienas medības!

—     Diemžēl man nāksies jūs aizkavēt, jūsu augstība,— teica grāfs Dinuā, kurš pa šo laiku bija atgriezies zālē.— Pie vārtiem gaida Burgundijas hercoga sūtnis un pieprasa tūlītēju audienci.

—    Pieprasa?— karalis pārjautāja.— Vai tad tu viņam nepavēstīji, ka es jau Oliveram Demam liku pateikt, ka šodien mums nav laika viņu pieņemt un rīt ir Svētā Mārtiņa svētki, kurus — Dievs sargi!— nevar sagandēt ar pasaulīgām domām, bet parit mēs dodamies uz Ambuāzu, taču pēc atgriešanās pieņemsim viņu, līdzko mums radīsies kāds brīvāks brīdis.

—    To visu es viņam pasacīju, bet viņš, jūsu augstība…

—    Pasques-dieu! Kas tas ir, kas tev iestrēdzis kaklā? Šī burgundieša vārdi tev acīmredzot bijuši pārāk grūti sagremojami?

—    Ja mani neatturētu mans pienākums, jūsu augstības norādījumi un Burgundijas sūtņa neaizskaramība, es viņam pašam būtu licis tos sagremot,— Dinuā sacīja.— Zvēru pie Orleānas Jaunavas, ka es drīzāk gribētu piespiest viņu ņemt šos vārdus atpakaļ, nekā darīt tos zināmus jūsu augstībai,

—    Ak, Dievs, Dinuā, nu kā gan tas nākas, ka tu, pats būdams straujš un iekarsīgs, esi tik neiecietīgs pret tādu karstas putras strēbēju kā mūsu pārsteidzīgais brālēns Burgundijas Kārlis?— karalis brīnījās.— Man jāteic, ka viņa draudīgajiem vēstījumiem es pievēršu tikpat maz uzmanības kā šīs pils torņi ziemeļaustrumu vējam, kas nāk no Flandrijas puses.

—    Tacu grāfs de Krēvkērs ar savu svītu un taurētājiem gaida pie vārtiem. Viņš teicis, ka gadījumā, ja jūsu augstība viņam atteikšot audienci, viņš tur palikšot kaut vai līdz pusnaktij un gaidīšot bridi, kad karalis atstāšot pili, dodamies valsts darīšanās, pastaigā vai uz baznīcu, jo hercogs licis viņam panākt tūlītēju tikšanos ar Francijas karali neatliekamā jautājumā, un nekāda vara — ja nu vienīgi tikai rupjš spēks — nespēšot viņu no šī nodoma atturēt.

—     Viņš ir muļķis,— karalis mierīgi noteica.— Vai tiešām šis karstgalvis iedomājas, ka prātīgam cilvēkam būtu kāds apgrūtinājums diennakti pavadīt paša pils sienās, īpaši tādā gadījumā, ja viņa pārziņā ir vesela karaļvalsts? Šie pārsteidzīgie āksti ir tādos ieskatos, ka visi cilvēki ir radīti pēc viņu ģīmja un līdzības un jūtas laimīgi, vienīgi sēdēdami seglos. Mīļais Dinuā, lieciet aizvest un paēdināt suņus. Medību vietā šodien mēs noturēsim apspriedi.

—     Mans valdniek,— Dinuā iebilda,— šādā veidā jūs netiksiet vaļā no de Krēvkēra. Ja jūs atteikšoties viņu pieņemt, tad, pēc sava pavēlnieka norādījuma, viņš pie pils vārtiem pienaglošot cimdu kā izaicinājuma zīmi un liecību tam, ka hercogs laužot vasaļa uzticības solījumu karalim un tūdaļ piesakot Francijai karu.

—     Redz kā,— Luijs gandrīz tikpat mierīgi noteica, bet viņa kuplās uzacis tik stipri saraucās, ka bezmaz aizsedza tumšās, caururbjošās acis.— Vai tiešām tik draudīgi un valdonīgi ar mums runā mūsu sensenais vasalis? Vai mūsu dārgais brālēns tiešām kļuvis tik nelaipns? Neko darīt, būs jātin vaļā mūsu Oriflamme un jāsauc: «Dennis Montjoye!»[65]

—     Ar Dieva palīgu — kaut vai tūliņ!— noteica kareivīgais Dinuā. Nespēdami apvaldīt sajūsmu, sakustējās arī savos posteņos stāvošie gvardes strēlnieki, tā ka zāli pāršalca apslāpēta, tomēr skaidri dzirdama ieroču šķinda, Karalis pārlaida lepnu skatienu visapkārt un gan pēc izskata, gan domu gaitas tobrīd atgādināja savu varonīgo tēvu.

Taču virsroku guva vesela virkne politisku apsvērumu, kas skaidri liecināja, ka pašreizējos apstākļos sadursme ar Burgundiju Francijai būtu ārkārtīgi bīstama. Jaunais Anglijas karalis, drosmīgais un kareivīgais Eduards IV**, kurš pats bija piedalījies vismaz trīsdesmit kaujās, bija Burgundijas hercogienes brālis un, liekas, to vien tik gaidīja, ka sāktos karš starp viņa radinieku un Luiju, lai ar savu karapulku ielauztos franču zemē pa allaž atvērtajiem Kalē vārtiem[66]. guvis daudz spožu uzvaru Anglijas iekšējos karos, viņš gribēja ar savu iebrukumu Francijā darīt galu iekšējām ķildām un nesaskaņām. Turklāt Luijs nejutās drošs par Bretaņas hercoga[67] uzticību, un viņam bija vēl ari citi visai svarīgi apsvērumi, tālab pēc ilgāka pārdomu brīža, kad karalis atkal ierunājās, viņa balss noskaņa nelikās mainījusies, taču valoda bija pavisam cita.

—     Lai Dievs nogriež, ka mēs, viskristīgākais no visiem kara]iem, bez īpašas nepieciešamības lautu līt franču tautas asinīm, ja vien ar godu ir iespējams no šī ļaunuma izvairīties. Mūsu pavalstnieku drošību mēs stādām augstāk par visiem draudiem un apvainojumiem, ko mūsu cieņai var nodarīt nejēga sūtnis, kurš varbūt pārkāpis savu pilnvaru robežas. Lai Burgundijas sūtnis nāk iekšā!

—    Beati pacifici[68],— kardināls Balī sacīja.

—    Tik tiešām,— karalis piemetināja.— Un, kā jau jūsu Eminencei ir zināms,— kas pazemojas, tie taps paaugstināti.

—     Amen,— kardināls noteica, bet gandrīz neviens viņam nepiebalsoja. Pat Orleānas hercoga bālā seja bija aiz kauna piesarkusi, un Le Balafrē, nespēdams apslēpt savu vilšanos, teju pat izlaida no rokām āvu, kuras gals smagi nodunēja pret grīdu, un par šo neuzmanību bija spiests noklausīties kardināla nosodījumu līdz ar bargu pamācību, kā jāstāv sardzē valdnieka klātbūtnē. Pēkšņais klusums karali samulsināja.

—    Tu esi kļuvis domīgs, Dinuā,— viņš ierunājās.— Vai piekāpšanās karstgalvim sūtnim tev liekas karaļa necienīga?

—     Nē, jūsu augstība, nekādā ziņā,— Dinuā atbildēja.— Es nekad neiejaucos jautājumos, kuros neesmu lietpratējs. Es tikai gribētu lūgt jūsu augstību izdarīt man kādu pakalpojumu.

—     Pakalpojumu? Nu kādu, Dinuā? Tu reti kad esi man kaut ko lūdzis, tālab vari cerēt uz labvēlīgu atbildi.

—     Es lūdzu jūsu augstību nosūtīt mani uz Evrē par vietējās garīdzniecības vadītāju,— Dinuā sacīja karavīram pienācīgā atklātībā.

—     Šai ziņā tu nu gan neesi lietpratējs,— karalis smaidīdams atbildēja.

—     Es būtu tikpat labs pavēlnieks priesteriem kā Evrē bīskaps jeb — ja viņam šis tituls ir vairāk pa prātam — kā kardināls jūsu augstības gvardes strēlniekiem.

Karalis atkal mīklaini pamaidīja un tad pačukstēja grāfam Dinuā.

—     Varbūt drīz pienāks laiks, kad mēs abi kopā vadīsim garīdzniekus. Šobrīd es varu teikt vienīgi to, ka mūsu bīskaps ir briesmīgi ietiepīgs cilvēks. Bet Roma, ak Dinuā, tā ir Roma, kas bez citām nastām mums uzkrāvusi ari viņu. Taču pacieties, brālēn, mēs jauksim kārtis, līdz mūsu rokās būs īstenie trumpji.

Taures skaņas pagalmā vēstīja par Burgundijas sūtņa ierašanos. Visi klātesošie steidzās ieņemt savas vietas līdzās karalim un viņa meitām, kā to prasīja etiķete,

Zālē ienāca plaši izdaudzinātais drosminieks grāfs de Krēvkērs, kurš pretēji draudzīgi noskaņotu svešzemju sūtņu paradumam bija pilnā kaujas tērpā — Milānas meistaru darinātās tērauda bruņās ar fantastiskiem arābu stilā veidotiem zelta rotājumiem. Virs spīdīgajām bruņām karājās Burgundijas hercoga Zelta aunādas ordenis, viens no tālaika augstākajiem bruņinieku ordeņiem visā kristīgajā pasaulē. Grāfam sekoja izskatīgs pāžs, kurš nesa viņa bruņucepuri, bet pa priekšu nāca herolds ar ieteikuma rakstu, ko, uz ceļgala nometies, pasniedza karalim, kamēr sūtnis palika zāles vidū stāvam, it kā tālab, lai klātesošie varētu apbrīnot viņa cēlumu, iznesību, bezbailību un nosvērtību. Viņa pārējie pavadoņi bija palikuši gaidot priekštelpā vai arī pagalmā.

—     Nāciet tuvāk, grāf de Krēvkēr,— karalis teica, uzmetis īsu skatienu pasniegtajam pavadrakstam,— Mums nav vajadzīgas mūsu brālēna ieteikuma vēstules, lai pieņemtu tik pazīstamu bruņinieku, un mums arīdzan nav ne mazāko šaubu par to, ka jūs esat sava valdnieka uzticības cienīgs. Mēs ceram, ka jūsu jaukā laulātā draudzene, kuras dzīslās rit arī mūsu senču asinis, ir pie labas veselības, Ja jūs būtu ieradies reizē ar viņu, varētu domāt, ka tālab esat aplicis bruņas, lai ar šķēpu rokās aizstāvētu šīs dāmas tiesības uz pirmās skaistules godu Francijā. Taču pagaidām mums tik tiešām nav saprotams, kālab jūs esat ieradies bruņutērpā.

—     Jūsu augstība,— sūtnis atbildēja,— grāfs de Krēvkērs ļoti nožēlo un lūdz jūsu piedošanu, ka šajā gadījumā nevar sniegi jums tik goddevīgu atbildi, kā to prasītu viņam veltītā karaliskā laipnība. Taču Filips Krēvkērs de Kordē runās nevis savā, bet gan sava visžēlīgā kunga un pavēlnieka Burgundijas hercoga vārdā.

—          Un ko gan hercoga vārdā grāfs de Krēvkērs vēlas mums pavēstīt?— Luijs ar sev pienācīgo cieņu noprasīja:— Taču jums derētu paturēt prātā, ka Filips Krēvkērs de Kordē šobrīd runā ar sava valdnieka sizerēnu

Krēvkērs palocījās un tad skaji sacīja:

—     Francijas karali! Dižais Burgundijas hercogs vēlreiz sūta jums rakstisku uzskaitījumu par visām pārestībām un ļaundarībām, ko uz viņa robežām pastrādājuši jūsu augstības karapulki. Pirmām kārtām viņš pieprasa atbildi uz to, vai jūsu augstība domā viņam atlīdzināt visus šos pāridarījumus.

Karalis uzmeta īsu skatienu papīra tīstoklim, ko herolds, nometies uz ceļgala, turēja viņa priekšā, un tad sacīja:,

—     Tas viss jau sensenis ir apspriests mūsu padomē. Dažas no šeit piesauktajām pārestībām ir tikai atmaksa par visu to, kas nodarīts maniem pavalstniekiem, dažas vispār nav pierādītas, bet par citām hercoga karapulki mums jau ir pārpārēm atmaksājuši. Ja būtu vēl kādi nodarījumi, par kuriem mums nav nekas zināms, tad mēs, kristīgais karalis, neliegsim savam kaimiņam gandarījumu, lai gan tie pastrādāti bez manas ziņas un turklāt vēl pretēji manām stingrajām pavēlēm.

—     Es nodošu jūsu augstības atbildi savam visužēlīgajam valdniekam,— sūtnis teica,— taču, ja atļaujat sacīt, tā ne ar ko neatšķiras no jūsu augstības agrākajām izvairīgajām atbildēm uz hercoga pamatotajām sūdzībām, tālab man šķiet visai apšaubāmi, ka tā varētu derēt par pamatu miera un draudzības atjaunošanai starp Franciju un Burgundiju.

—    Atstāsim to Dieva ziņā,— karalis sacīja.— Un, ja es dodu tik lēnprātīgu atbildi uz šiem aizskarošajiem tava valdnieka pārmetumiem, tad ne jau tālab, ka baidītos no viņa ieročiem, bet gan gribēdams saglabāt mieru, Runā tālāk, kas tev sakāms!

—    Mana valdnieka nākamā prasība ir tā, lai jūsu augstība pārtrauktu slepenos sakarus ar viņa pilsētām Ģenti, Lježu un Maliņu. Viņš pastāv uz to, lai jūsu augstība atsauktu no turienes savus slepenos aģentus, kas kūdījuši uz dumpi viņa krietnos flāmus. Un lai jūsu augstība izraidītu vai, pareizāk sakot, izdotu manam kungam sodīšanai tos nodevējus, kas aizbēguši no sava senjora un atraduši patvērumu Parīzē, Orleānā, Tūrā un citās Francijas pilsētās.

—     Pasaki Burgundijas hercogam,— karalis atbildēja,— ka man nav nekas zināms par slepenajām intrigām, kurās tieku tik netaisnīgi apvainots. Mani pavalstnieki gan uztur pastāvīgus sakarus ar šīm lieliskajām Flandrijas pilsētām, taču dara to vienīgi tirdzniecības nolūkos, tālab ne tikvien man, bet ari hercogam nebūtu izdevīgi tos pārtraukt. Tieši tā paša iemesla dēļ mūsu karaļvalstī dzīvo ari daudz flāmu, baudot mūsu likumu aizsardzību, taču viņu vidū, cik mums ir zināms, nav neviena slepena nodevēja vai musinātāja, kas kūdītu ļaudis uz dumpi pret hercogu. Runā tālāk! Manu atbildi tu esi dzirdējis.

—     Kā jau pirmāk, jūsu augstība, man ar nožēlu jāteic, ka šī atbilde nav tik skaidra un izsmeļoša, lai mans valdnieks to pieņemtu kā izlīgumu par neskaitāmajām slepenajām intrigām, kuras nevar uzskant par nebijušām tālab, ka jūsu augstība sakās par tām neko nezinot. Taču atļaujiet turpināt manu vēstījumu. Burgundijas hercogs pieprasa vēl to, lai Francijas karalis bez kavēšanās, turklāt stingrā apsardzībā nosūtītu viņam atpakaļ Izabellu, grāfieni de Kruā, un viņas pavadoni grāfieni Amelīnu no tās pašas dzimtas sakarā ar to, ka minētā grāfiene Izabella, kuras īpašumi atrodas hercoga pakļautībā un kura pēc feodālajiem likumiem pati atrodas viņa aizbildnībā[69], aizbēgusi no Burgundijas, izvairīdamās no sava pienākuma, ko viņš kā rūpīgs aizgādnis gribējis viņai uzlikt, un atradusi slepenu patvērumu pie Francijas karaļa, kurš kūda grāfieni uz nepaklausību hercogam, viņas likumīgajam valdniekam un aizbildnim, pretēji Dieva un cilvēku radītajiem likumiem, kādi pastāv visā civilizētajā Eiropā. Es vēlreiz gaidu jūsu augstības atbildi.

—    Tu, grāf Krēvkēr, esi pareizi darījis, ierazdamies tik agrā rīta stundā,— karalis nicīgi sacīja,— jo, ja tavs nodoms ir prasīt man atskaiti par katru no mana ātrsirdīgā brālēna dusmām aizbēgušu vasali, šis uzskaitījums varētu ilgt līdz pašam vakaram. Kurš gan uzdrīkstas apgalvot, ka šīs abas grāfienes atrodas manā zemē? Un, ja arī tā būtu, kurš gan var sacīt, ka esmu atbalstījis viņu bēgšanu vai ņēmis viņas savā aizbildniecībā? Kur ir pierādījumi, ka viņas atrodas Francijā un ka man ir zināma viņu atrašanās vieta?

—     Atļaujiet, jūsu augstība, sacīt, ka man bija liecinieks, kurš sastapa šīs dāmas Fleur-de-Lys viesnīcā, tepat netālu no jūsu pils, cilvēks, kurš redzēja tās kopā ar jums, jebšu jūsu augstība tobrīd bija pārģērbies savam stāvoklim neatbilstošā Tūras birģera tērpā — liecinieks, kurš jūsu karaliskajā klātbūtnē saņēma no šīm grāfienēm vēstuli līdz ar mutiskiem norādījumiem viņu draugiem Flandrijā un to visu nodeva un pavēstīja Burgundijas hercogam.

—          Kur ir šis liecinieks?— karalis noprasīja.— Ved viņu šurpu! Redzēsim, vai mana vaiga priekšā viņš iedrīkstēsies atkārtot šos nekrietnos melus.

—     Jūsu augstība runā tik uzvaroši, jo zina, ka šī cilvēka vairs nav starp dzīvajiem, Tas bija klaidonis čigāns, vārdā Zamets Mograbins. Vakar, kā esmu uzzinājis, jūsu prevo licis viņu pakārt, protams; tālab, lai viņš šeit nevarētu apstiprināt to, ko bija pavēstījis Burgundijas hercogam valsts padomnieku un arī manā, Filipa Krēvkēra de Kordē, klā'būtnē.

—     Pie Svētās Embrenas Jaunavas, tas ir nekrietns apvainojums!— karalis izsaucās.— Mana sirdsapziņa šai ziņā ir tik tīra, ka, karaļa goda vārds, man drīzāk gribas smieties nekā dusmoties. Mans prevo katru mīļu dienu aizraida uz viņpasauli kādu zagli vai blandoni, jo tas ir viņa pienākums, bet vai gan šāda zagļa un blandoņa vārdi, lai gan izteikti manam karstgalvim brālēnam viņa viedo padomnieku klātbūtnē, varētu aptraipīt manu karalisko godu? Lūdzu pavēsti manam mīļajam brālēnam — ja viņam tik ļoti tīk šādas sugas ļaudis, lai viņš tos patur pats savā zemē, jo manā valstī tādus aši v.en uzrauj pie kāķa.

—     Manam valdniekam šādi ļaudis nav vajadzīgi,— grāfs atbildēja tik skarbi un izaicinoši, kā vēl līdz šim nebija atļāvies runāt,— jo cildenais hercogs nav radis ar pesteļnieku un čsgānu palīdzību zīlēt savu sabiedroto un kaimiņu likteņus.

—     Mūsu pacietības mērs nu ir pilns,— karalis, viņu pārtraukdams, noteica,— un, tā kā tavs vienīgais uzdevums, acīm redzot, ir izteikt mums apvainojumus, mēs raidīsim savu sūtni pie Burgundijas hercoga šīs sarunas pabeigšanai, jo eam cieši pārliecināti, ka tu esi pārkāpis tev piešķirtās pilnvaras, lai cik plašas »ās būtu bijušas.

—     Tieši otrādi,— es nee?mu pateicis visu līdz galam,— grāfs de Krēvkērs sacīja,— Klausietes, Luīj Valuā, Francijas karali! Klausieties, augstmaņi un bruņinieki, kuri atrodaties šai zālē! Klausieties visi, krietnie un labie ļaudis! Un tu, Toison d'Or,[70] — viņš teica, pievērsdamies savam heroldam,— atkārto kopā ar mani mana valdnieka vaidus, «Es, Filips Krēvkērs de Kordē, Svētās impērijas grāfs[71], Zelta aunādas ordeņa bruņinieks, sava pavēlnieka, no Dieva žēlastības ieceltā visuvarenā valdnieka Kārļa, Burgundijas un Lotnngas, Brābantes un Limburgas, Luksemburgas un Geldernas hercoga, Flandrijas un Artuā,

Palatinas, Eno, Holandes, Zēlandes, Namūras un Zutfenas grāfa, Svētās impērijas marķīza, Frīzlandes, Saliņas un Maliņas valdnieka vārdā jums, Luij, Francijas karali, atklāti paziņoju: tā kā jūs liedzaties dot mums gandarījumu par tām ļaundarībām, nekrietnībām un kūdīšanām, kas ar jūsu ziņu, atbalstu vai līdzdalību tikušas vērstas pret manu valdnieku un viņa uzticamajiem pavalstniekiem, kopš šī brīža ar manu muti viņš atsakās no uzticības un pakļaušanās jūsu tronim, pasludina jūs par nodevīgu meli un piesaka jums karu kā valdniekam un cilvēkam!» Te ir manu vārdu apliecinājums!

To pateicis, grāfs nometa uz grīdas no labās rokas norautu bruņucimdu.

Līdz pat šim dusmu izvirdumam zālē bija valdījis neparasts klusums, bet, līdzko cimds nožvakstēja pret grīdu un Burgundijas herolds, Zelta aunādas ordeņa kavalieris, izsaucās: «Vive Bourgogne!»[72], iestājās vispārējs apjukums. Kamēru Dinuā, Orleānas hercogs, vecais lords Kroufords un vēl daži citi, kas pēc sava stāvokļa bija tiesīgi iejaukties, nevarēja vienoties, kuram jāpaceļ cimds, pārējie kliedza: «Sitiet viņu! Cērtiet viņu gabalos! Viņš uzdrīkstas apvainot Francijas karali viņa paša pilī!»

Taču karalis pērkondimdošā balsī, kas pārmāca troksni, visus tūdaļ pat apklusināja:

—     Mieru, mani kungi, mieru! Apklustiet! Neviena roka nedrīkst pieskarties nedz šim cilvēkam, nedz viņa nomestajam cimdam! Bet jūs, cienījamais grāf, vai jūsu dzīvība ir apdrošināta, ka jūs to tik pārsteidzīgi liekat uz spēles? Jeb varbūt hercogs ir cita kaluma vīrs nekā pārējie valdnieki, ja tik ērmotā veidā cenšas pastāvēt uz savām šķietamām tiesībām.

—     Viņš tik tiešām ir daudz cēlāks nekā pārējie Eiropas zemju valdnieki,— bezbailīgais grāfs de Krēvkērs atbildēja,— jo tolaik, kad neviens no viņiem neuzdrīkstējās piešķirt jums pajumti — jā, tieši jums, karali Luij!— kad jūs kā dofins tikāt izraidīts no Francijas un bijāt spiests izjust uz savas ādas tēva bardzību un atriebību un karaļa varas nepielūdzamību, mans cildenais valdnieks jūs uzņēma savā namā kā brālis, parādīdams vislielāko augstsirdību, par kuru nu viņam tiek nelietīgi atmaksāts. Ardievu, jūsu augstība, mans uzdevums ir izpildīts!

To pateicis, grāfs de Krēvkērs, pat nepaklanījies, aši atstāja zāli.

—     Steidziet viņam pakaļ!— karalis sauca.— Paceliet cimdu un steidziet viņam pakaļ! Nē, Dinuā, to es nesaku tev. Arī jums ne, lord Krouford, jūsu gados tas nepiedien. Un tu, Orleānas brālēn, tam esi pārāk jauns. Lai to dara kardināls. Jūsu eminence, dēstīt mieru starp valdniekiem ir jūsu svēts pienākums, tālab paceliet cimdu un lūkojiet grāfam de Krēvkēram ieskaidrot, ka tā ir vislielākā apgrēcība — apvainot dižu valdnieku viņa paša pilī un mēģināt uzspiest viņam karu, kas nestu postu un iznīcību tiklab viņa, kā arī kaimiņu zemei,

Pakļaudamies karaļa rīkojumam, kardināls Balī pacēla cimdu ar tādu piesardzību, it kā pieskartos indīgai čūskai — tik liels acīmredzot bija viņa pretīgums pret šo izaicinājumu zīmi — un tūdaļ atstāja zāli, lai steigtos pakaļ nekaunīgajam pārdrošniekam.

Luijs klusēdams pārlaida skatienu savu galminieku pulkam — tie visi, izņemot dažus šeit pieminētos, bija zemas kārtas ļaudis, ieguvuši tiesības atrasties galmā ne jau ar drosmi un varoņdarbiem, bet citu savu dotumu un īpašību dēļ — un redzēja, ka viņi, nobāluši un iztrūcināti veras cits citā. Luijs nicīgi noraudzījās viņos un tad skaļi sacīja:

—     Grāfs de Krēvkērs bija rupjš un izaicinošs, taču nevar neatzīt to, ka viņa personā Burgundijas hercogam ir tik drošsirdīgs sūtnis, kāds vēl nav bijis nevienam valdniekam. Es vēlētos, kaut man būtu kāds tik uzticams vīrs, kurš aiznestu hercogam manu atbildi!

—     Jūs esat netaisns pret franču aristokrātiju, jūsu augstība,— Dinuā ierunājās.— Neviens no mums neliegtos uz sava zobena asmens aizvest Burgundijas hercogam jūsu izaicinājumu.

—     Jūs esat netaisns arī pret jums kalpojošiem skotu bruņiniekiem, jūsu augstība,— vecais Kroufords piebilda.— Nedz es, nedz kāds no maniem padotajiem, kas pēc savas kārtas ir šāda uzdevuma cienīgs, ne mirkli nevilcinādamies dotos turp, lai vestu šo lielmanīgo grāfu pie prāta. Arī mana roka ir vēl gana stipra, lai uzņemtos šādu pienākumu, ja jūsu augstība man to uzticētu.

—     Bet jūsu augstība liedz mums uzdevumu, kas atnestu godu un slavu gan mums, gan jūsu augstībai, gan visai Francijas zemei,— Dinuā turpināja.

—     Labāk teic, Dinuā,— karalis atbildēja,— ka es negribu ļaut vaļu jūsu pārsteidzībai, kas tāda nieka dēļ kā bruņinieka gods var pazudināt gan jūs pašus, gan Francijas troni, gan visu zemi. Jūs labi zināt, cik dārga mūsu novājinātajai zemei šobrīd ir katra miera stunda brūču dziedināšanai, taču katrs no jums ir gatavs sākt karu kaut kāda klaidoņa čigāna izdomājuma vai aizbēguša meitieša dēļ, kura tikumība arī, kā liekas, nav augsta.

Rau, tur jau nāk kardināls — kā gribas cerēt — ar miera vēsti. Nu kā, svētais tēv, vai jums izdevās grāfu pārliecināt un atvēsināt?

—     Valdniek, mans uzdevums nebija viegls,— Bail sacīja.— Šim dižīgajam grāfam es paskaidroju, ka viņš jūsu augstību apvainojis un ar savu izaicinošo uzvedību panācis audiences pārtraukšanu. Teicu, ka viņš nevar būt sūtīts šurp ar tik nekrietnu uzdevumu, ka viņa rīcība acīmredzot izskaidrojama ar viņa paša nesavaldību un tālab jūsu augstība ir visnotaļ tiesīga spriest viņam sodu pēc saviem ieskatiem.

—     Pilnīgi pareizi,— karalis teica.— Un ko viņš uz to atbildēja?

—     Tai mirklī, kad es piesteidzos grāfam klāt, viņš jau dzīrās kāpt zirgā, uzlicis kāju uz seglu kāpšļa, un šādā pozā šos vārdus arī uzklausīja, tikai pagriezis galvu pret mani, un sacīja:

—    Ja es atrastos piecdesmit jūdžu tālu no šejienes un manās ausīs nonāktu vēsts, ka Francijas karalis nicīgi izteicies par manu pavēlnieku, es tai pašā mirklī uzlēktu zirgā, auļotu šurp un sev par sirds atvieglošanu vārds vārdā atkārtotu visu, ko šeit sacīju.

—     Kā jau es teicu, mani kungi,— karalis vienā mierā turpināja, uzrunādams klātesošos bez kādām dusmām vai satraukuma,— grāfa Filipa de Krēvkēra personā mūsu brālēnam hercogam ir tik uzticams sūtnis, kāds vēl nav bijis nevienam valdniekam. Vai jums izdevās pierunāt viņu vēl negaidīt?

—     Man izdevās pierunāt viņu šeit palikt — gan tikai uz divdesmit četrām stundām — un saņemt atpakaļ izaicinājuma zīmi,— kardināls atbildēja.— Viņš apmetīsics Fleur-de-Lys viesnīcā.

—     Nu tad parūpējieties par to, lai viņš tiktu tur uzņemts kā nākas un izmitināts uz mūsu rēķina,— karalis sacīja.— Šāds sūtnis ir jebkura valdnieka nama pērle. «Divdesmit četras stundas,» viņš klusi nomurmināja, domīgi raudzīdamies uz priekšu, it kā censtos ielūkoties nākotnē.— Divdesmit četras stundas, tas nav daudz, taču īsts liepratējs šajā laikā var paveikt tikpat daudz, cik kūtrs nejēga veselā gadā. Bet nu — uz mežul Uz mežu, uz mežu, mani varonīgie kungi! Mans dārgais radiniek, Orleānas hercog, atmetiet savu kautrību, kaut gan tā jums ir tik piedienīga, un nepievērsiet uzmanību Žannas atturībai. Drīzāk Luāra vairs nesaplūdīs ar Šēru, nekā Žanna atteiksies no jums un jūs — no viņas,— karalis piemetināja, kad nelaimīgais princis gurdā solī devās pakaļ savai saderētajai.— Apgādājieties ar pīķiem, mani kungi, jo mans piķieris ir uzgājis meža kuili, kura dēļ dabūs pasvīst gan vīri, gan suņi. Apmainīsimies ar šķēpiem, Dinuā, jo manējais man ir par smagu, turpretī tu vēl nekad neesi žēlojies, ka šķēpa svars tev liktos par lielu. Zirgos, zirgos, mani kungi!

Brīdi vēlāk mednieki izgāja pa vārtiem.

IX nodaļa MEŽACŪKU MEDĪBAS

Es runāšu ar mi-ļķa stūrgalvjiem Un dumjiem zēniem. Tik man nepatīk, Ja rodas kāds, kas netic manai veiksmei.

V. Šekspīrs Karalis Ričards III

Lai gan kardinālam bija bijusi iespēja pilnībā iepazīt valdnieka raksturu, šoreiz tas viņu nepagiāba no liktenīgas kļūdīšanās. Savā iedomībā viņš bija ieņēmis galvā, ka, pierunādams grāfu de Krēvkēru uzkavēties Tūrā, izdarījis karalim lādu pakalpojumu, kādu nav spējis izdarīt vēl neviens cits. Un zinādams, cik lielu svaru Luijs piešķir Francijas un Burgundijas kara novilcināšanai, viņš gribot negribot lika tam saprast, ka apzinās sava veikuma nozīmību. Viņš turējās karalim tuvāk nekā parasti, lūkodams visu laiku novirzīt sarunu uz šīrīta notikumiem.

Tas tiešām nebija prāta darbs, jo, pirmām kārtām, karaļiem netīk, ja padotie viņiem atgādina, ko viņu labā paveikuši, it kā uzprasīdamies pēc atlīdzinājuma, turklāt Luijs, būdams vispiesardzīgākais no visu laiku un visu zemju valdniekiem, ne acu galā necieta tos, kas pārāk augstu vērtēja savus pakalpojumus vai centās izdibināt viņa noslēpumus.

Taču kardināls milzīgā pašapmierinātībā, kāda reizēm pārņem arī apdomīgos, joprojām turējās karalim līdzās pa labi un, kolīdz radās kaut mazākā iespēja, novirzīja sarunu uz Krēvkēru un viņa atnesto vēstījumu, un, lai gan ir pilnīgi iespējams, ka šis jautājums vairāk par visu tobrīd aizņēma Luija domas un prātu, par to runāt valdnieks nevēlējās. Ilgi un uzmanīgi klausījies kardinālā, kaut ari ne reizi neatbildēdams un ne ar pušplēstu vārdu nerosinādams šo sarunu turpināt, Luijs pēdīgi deva zīmi grāfam Dinuā, lai tas piejāj viņam klāt no otras puses.

—     Mēs dodamies medīt un izklaidēties, bet svētais tēvs grib, lai noturam īstu valsts apspriedi,— viņš teica.

—     Es ceru, ka jūsu augstība mani no tās atbrīvos,— Dinuā sacīja.— Es esmu dzimis, lai cīnītos par Franciju, un tai pieder mana roka un sirds, bet mana galva nav derīga apspriedēm.

—     Taču kardināla galva derīga vienīgi apspriedēm,— karalis Luijs atbildēja.— Pie pils vārtiem viņš pieņēmis Krēvkēra grēksūdzi un atstāstīja mums visu viņa teikto. Vai varbūt tomēr tas nebija viss?— viņš noprasīja, īpaši uzsvērdams pēdējo vārdu, un uzmeta kardinālam tādu skatienu, kas nozibsnīja zem biezajām tumšajām uzacīm kā no maksts izrauta dūča asmens.

Kardināls nodrebēja un, cenzdamies tādā pašā garā karalim atbildēt, teica:

—     Mans augstais amats man uzliek par pienākumu saglabāt grēksūdzes noslēpumu, taču nav tāda sigillum confessionis,[73] ko jūsu augstības elpa nespētu izkausēt.

—     Un, tā kā svētais tēvs ir ar mieru atklāt mums citu noslēpumus, viņš uzskata pilnīgi pašsaprotamu, ka mums jābūt tikpat vaļsirdīgiem pret viņu, un tālab cer no mums izdibināt, vai šīs abas Kruā dzimtas grāfienes tiešām atrodas mūsu zemē. Viņa ziņkāri mēs diemžēl nespējam apmierināt, jo mūsu rīcībā nav nekādu sīkāku ziņu par ceļojošu daiļavu, pārģērbušos princešu un aizvainotu grāfieņu apmešanās vietām mūsu zemē, kas ar Dieva tā kunga un Svētās Embrenas Jaunavas žēlastību ir pārāk plaša, lai mēs tik vienkārši varētu atbildēt uz viņa eminences pamatotajiem jautājumiem. Taču, pieļaujot tādu iespējamību, ka mums būtu zināma viņu atrašanās vieta, ko tu, Dinuā, saki par mūsu brālēna valdonīgo prasību?

—     Es atbildēšu, ja jūs, valdniek, man skaidri un gaiši pateiksiet, ko jūs vēlaties — karu vai mieru,— Dinuā attrauca ar savam bezbailīgajam raksturam piemītošo atklātību, ar ko bija iemantojis karaļa labvēlību un uzticību, jo Luijs, kā jau visi viltīgi cilvēki, pats savas domas allaž cenzdamies apslēpt, ļoti vēlējās ielūkoties citu dvēselēs.

—     Pie manas dvēseles glābšanas, es labprāt tev atbildētu, ja vien pats zinātu, ko īsti gribu,— karalis sacīja.— Bet, ja nu es gadījumā pieteiktu karu, ko darīt ar daiļo, bagāto grāfieni, ja viņa tiešām atrastos manā zemē?

—     Izpreciniet viņu kādam uzticamam pavalstniekam, kam ir sirds, kura spēj viņu mīlēt, un roka, kas spēj viņu aizsargāt,— Dinuā ierosināja.

—     Varbūt tev, vai?— karalis izsaucās.— Pasques-dieu! Tu esi lielāks politiķis nekā es domāju.

—    Lai nu kas, tikai ne politiķis, jūsu augstība,— Dinuā iebilda.— Pie Svētās Orleānas Jaunavas, es tikpat tieši eju uz mērķi, cik droši sēžu zirgā. Bet jūsu augstība ir parādā Orleānas namam vismaz vienas laimīgas laulības.

—    Šo parādu es arī nolīdzināšu, grāf. Pasques-dieu, tik tiešām nolīdzināšu! Nu, ko tu saki, vai nav jauks pāris?

Un karalis norādīja uz nelaimīgo Orleānas hercogu un princesi Žannu, kuri, neuzdrīkstēdamies no kara|a attālināties, nedz ari, viņam redzot, atšķirties viens no otra, jāja līdzās, taču divu trīs jardu atstatumā, ko princeses biklums un hercoga derdzīgums pret viņu nejāva samazināt.

Dinuā paraudzījās Luija norādītajā virzienā, un nelaimīgais hercogs ar savu saderēto viņam neviļus atgādināja divus ar varu kopā sasietus suņus, kas raujas prom viens no otra, ciktāl saite to atļauj, un viņš papurināja galvu, neuzdrošinādamies liekulīgajam tirānam kaut ko iebilst. Taču Luijs, liekas, uzminēja viņa domas.

—    Tā būs klusa un mierīga laulība, kura, kā es droši varu apgalvot, nebūs apgrūtināta ar bērniem.'" Bērni ne vienmēr ir mums par svētību.

Karalis apklusa, iespējams, tālab, ka atcerējās savu paša nepateicību pret tēvu, un ļauno smīnu viņam uz lūpām uz mirkli aizstāja tāda kā nožēla. Taču viņš tūdaļ pat atsāka citā balsī:

—     Lai gan es ļoti cienu svētās laulības saites, Dinuā (to teikdams, viņš pārmeta krustu), tomēr — atklāti sakot — dodu priekšroku tam, ka Orleānas nams dāvā man tādus drosmīgus karavīrus kā tavs tēvs un tu pats, kura dzīslās rit Francijas karaļu asinis, nedodot tiesības uz Francijas troni, bet es negribētu redzēt mūsu zemi saplosītu gabalos likumīgo troņa pretendentu karos un cīniņos, kā tas ir noticis ar Angliju. Lauvam nedrīkst būt vairāk par vienu mazuli.

Dinuā vienīgi nopūtās, saprazdams, ka jebkāda pretošanās valdonīgajam karalim varētu nevis uzlabot, bet drīzāk pasliktināt viņa nelaimīgā radinieka stāvokli, taču pēdīgi tomēr nenoturējās un sacīja.

—    Tā kā jūsu augstība ieminējās par mana tēva izcelsmi, man jāteic, ka viņš, būdams dzimis no brīvas nelikumīgas mīlestības, ir bijis daudz laimīgāks nekā tie, kas dzimuši no uzspiestas likumīgas laulības,

—    Tu esi īsts bezdievis, Dinuā, teikdams šādus vārdus par visusvēto laulību,— Luijs jokodams noteica,— Bet nu — pie velna visas šīs sarunas, Mežakuilis jau izcelts no migas. Laidiet vaļā suņus! Svētā Huberta vārdā — laidiet vaļā suņus! O-la-lā! PucI, puči!

Un karalis iepūta medību ragā un, piecirtis piešus, traucās uz priekšu, vairāku gvardes strēlnieku — ari Kventina Dorvarda pavadībā. Taču interesanti piebilst, ka pat mežā, kaismīgi nodevies iemīļotajai izpriecai, karalis ļāvās savai ļaunajai dziņai — cilvēku izsmiešanai un uzjautrinājās par sava kārtējā upura — kardināla Balī ciešanām.

Viena no šī valsts padomnieka vājībām — kā jau minējām — bija tā, ka viņš, neraugoties uz apšaubāmo izcelsmi un neciio izglītību, uzskatīja sevi par pilntiesīgu galminieku un neatvairāmu kavalieri Viņš gan nepiedalījās bruņinieku turnīros kā Bekets[74] un neuzņēmās jauniesaucamo karapulku vadību kā Volsijs, taču īpaša tieksme uz daiļo dzimumu, kāda piemita abiem augšminētajiem, bija kardināla lielākā vājība, turklāt viņš mēdza apgalvot, ka dievinot vīrišķīgo medību sportu, Lai kādi bija Balī panākumi pie dažām dāmām, kuru acīs viņa vara, bagātība un ietekme uz karali atsvēra trūkumus šī kavaliera izskatā un uzvedībā, dižciltīgie zirgi, kuru iegādei viņš bija izšķiedis milzīgu naudu, nepavisam nenovērtēja to godu nest uz savas muguras pašu kardinālu un neizrādīja viņam lielāku cieņu, kādu būtu izrādījuši viņa tēvam — mūļu dzinējam, dzirnavniekam vai drēbniekam, kurš jāšanas mākā droši vien būtu pārspējis dēlu Karalis to visu ļoti labi zināja un, te uzmundrinādams savu kumeļu, te atkal pievilkdams pavadu, bieži mainīja jāšanas tempu, tik ļoti satraucot kardināla zirgu, ko neatlaida ne soli no sevis, ka vairs nebija ne mazāko šaubu — tas drīz vien nometīs jātnieku zemē. Un, kamēr satracinātais zirgs spārdījās, cirtās uz priekšu, slējās pakaļkājās vai kāpās atpakaļ, karaliskais spīdzinātājs, nelikdamies zinis par kardināla mokām, uzdeva viņam daudz nopietnu jautājumu un izgudrēm izlikās, ka vēlas arī atkāt tam dažu labu valsts noslēpumu, par kuru tas nule bija izrādījis tik dedzīgu interesi

Grūti iztēloties kaut ko vēl smieklīgāku par to stāvokli, kādā atradās karaļa padomnieks, kas bija spiests savam valdniekam atbildēt, kamēr nevaldāmais zirgs svaidīja un mētāja viņu aizvien negantāk, violetais garīdznieka tērps plandīja uz visām pusēm, un vienīgi dziļie segli paglāba viņu no nokrišanas. Dinuā smējās līdz asarām, bet karalis, klusībā uzjautrinādamies par saviem jociņiem, ar visnotaļ nopietnu seju izteica kardinālam draudzīgu pārmetumu par viņa medību kaislību, kas pat ne mirkli neatvēlot viņam nodoties lietišķai sarunai,

— Bet es negribu vēl ilgāk traucēt jūsu izpriecu,— karalis noteica, paskatīdamies šausmu pārņemtajā kardinālā un dodams savam zirgam pilnu vaļu.

Pirms Balī paguva izteikt kaut vārdu, viņa zirgs, spēji iekodies laužņos, kā viesulis drāzās uz priekšu, pamezdams aiz sevis karali un Dinuā, kuri jāja mērenā solī, uzjautrinādamies par nelaimīgo baznīctēvu. Ja kādam no mūsu lasītājiem jelkad gadījies atrasties satracināta zirga mugurā, tad viņš it labi var iztēloties visas tās inokas un pārdzīvojumus, kurus tobrīd šai bīstamajā un smieklīgajā stāvoklī vajadzēja izciest kardinālam, Visas četras zirga kājas, pār kurām dažbrīd vairs nespēja valdīt ne tikvien jātnieks, bet ari pats dzīvnieks, nesās uz priekšu ar tādu ātrumu, it kā pakaļējās grasītos apsteigt priekšējās, kamēr abas jātnieka kājas, kas tik droši jutās uz zemes, krampjaini žmiegdamās zirgam pie sāniem, to vēl jo vairāk satracināja, rokas, atlaidušas pavadu, žņaudzīja krēpes, ķermenis — kuram pēc visiem noteikumiem būtu vajadzējis turēties taisni, atbilstoši smaguma centra stāvoklim, vai noliekties uz priekšu kā Ņūmārketas žokejam — kūļa jās uz zirga muguras kā miltu maiss, kuru katru brīdi gatavs novelties zemē,— tas viss šķita gauži smieklīgi skatītājiem un gandrīz neizturami pašam jāšanas mākslas demonstrētājam. Un, ja ņem vērā arī nelaimīgā jātnieka izskatu un dažu labu viņa neparastā tērpa īpatnību un iztēlojas, ka darbība noris hipodromā, parādes vai citas svinīgas procesijas laikā neskaitāmu skatītāju klātbūtnē, tad kļūst skaidrs, ka šim nabaga radījumam, ja viņš nevēlas kļūt par vispārēju apsmiekla objektu, krītot bija jācenšas vismaz salauzt roku vai kāju vai ari — lai būtu vēl iespaidīgāk — uz vietas nosisties, jo vienīgi tad varēja cerēt, ka viņa kritiens izraisīs līdzjūtību. Šeit aprakstītajā gadījumā kardināla īsais violetais ģērbs, pret ko viņš pirms sēšanās zirgā bija apmainījis savu garo mantiju, koši sarkanās zeķes un tādas pašas krāsas cepure ar garajām, plīvojošajām lentēm līdz ar jātnieka pilnīgo bezpalīdzību šo jāšanas mākas paraugdemonstrējumu darīja neiedomājami smieklīgu,

Zirgs, juzdamies pilnīgs stāvokļa noteicējs, nevis auļoja, bet drīzāk gan lidoja pa garu, zaļu meža stigu uz priekšu, drīz vien panākdams medniekus un suņus, kas dzinās mežakuilim pa pēdām, un, notriecis no kājām vairākus piķierus, kuriem šis uzbrukums no mugurpuses bija pilnīgi negaidīts, saminis dažus suņus un pamatīgi nobiedējis visu mednieku pulku, nevaldāmais aulekšotājs, ko vēl jo vairāk satracināja mednieku draudīgie kliedzieni, uznesa šausmu pārņemto kardinālu tieši virsū briesmīgajam zvēram, kurš, saniknots, ar putām uz ilkņiem, nesās kā plēsts tieši pāri jātnieka ceļam. Balī, ieraudzījis mežakuili tik tuvu, baiļu pārvērstā balsī iekliedzās, saukdams pēc palīdzības, un vai nu šis kliedziens, vai priekšā iznirušais mežakuilis tā pārbaidīja viņa zirgu, ka tas pēkšņi cirtās sāņus, un kardināls kurš tik ilgi bija spējis noturēties seglos tikai tālab, ka zirgs auļoja taisnā virzienā, smagi nozvēlās zemē. Šis negaidītais misēklis, ar ko beidzās Balī medības, notika tieši līdzās mežakuilim, un nebūtu tas bijis tik pārlieku pārbijies, šis kritiens kardinālam varēja kļūt liktenīgs tāpat kā citkārt Favilam,* vestgotu karalim. Taču varenais prelāts tika cauri ar izbailēm vien un, uzsvempies kājās, nadzīgi manījās nost no ceļa suņiem un medniekiem, kuri aizdrāzās garām, nepiedāvājuši viņam palīdzību, jo tolaik mednieki bija tikpat vienaldzīgi pret šādiem negadījumiem kā mūsdienās.

Karalis, jādams garām, sacīja grāfam Dinuā:

— Re, kur viņa eminence nogāzusies zemē. Mednieks tik tiešām viņš nav necik izcils, toties kā zvejnieks, kad grib izmakšķerēt kādu noslēpumu, var mēroties spēkiem ar pašu apustuli Pēteri.[75]

Šos vārdus kardināls nesadzirdēja, taču karaļa nicīgais skatiens skaidri atklāja viņam to nozīmi. Ir tāds teiciens, ka cilvēku kārdināšanai velns allaž izmanto vājuma mirkļus, tieši tādu kā pašreizējais, kad Balī bija līdz sirds dziļumiem aizskāris karaļa nicinājums. Bailes pārgāja, līdzko kardināls saprata, ka kritiens nav viņam neko kaitējis, bet aizskartā patmīlība un aizvainojums nebija tik viegli izdziedināms.

Kad mednieki aizdrāzās garām, kardinālam, divu kalpotāju pavadīts, tuvojās kāds jātnieks, kurš drīzāk šķita vērotājs nekā medību dalībnieks, Šis cilvēks bija ne mazums izbrīnīts, atrazdams kardinālu vienu pašu — bez zirga un bez pavadoņiem, turklāt tādā izskatā, kas skaidri liecināja, ka viņu piemeklējusi nelaime. Nolēkt no segliem, piedāvāt savu palīdzību, likt vienam no saviem kalpotājiem tūdaļ nodot kardināla rīcībā savu rāmo un lēnīgo zirgu., kā arī izteikt izbrīnu par franču galma paradumu pamest tik bīstamā stāvoklī savu visviedāko padomnieku — Krēvkēram tas bija viena mirkļa darbs. Jātnieks, kas steidzās palīgā nelaimīgajam kardinālam, tik tiešām bija Burgundijas sūtnis,

Šis brīdis un cietušā noskaņojums bi ja īsti piemērots tam, lai Krēvkērs pārbaudītu viņa uzticību, liekot lietā glaimus un vilinājumus, pret kuriem Balī juta nepāivaramu vājību.

Jau no rīta, ķā asredzīgais Luijs pareizi nojauta, starp grāfu un kardinālu ļaj* norisējusi daudz plašāka saruna, nekā svētais tēvs karalim uzdrīkstējās pavēstīt. Lai gan kardināls ar vislielāko patikšanu bija noklausījies visai glaimojošos ar Krēvkēra muti teiktos Burgundijas hercoga vārdus par sevi un savām izcilajām spējām un grāfa cildinošos izteikumus par Burgundijas hercoga devību un lielajiem Flandrijas kardināla ienākumiem, viņš tomēr nebija padevies šiem kārdinājumiem, bet nu viss šeit nule aprakstītais viņu tik ārkārtīgi aizkaitinā ja, ka savā ievainotajā patmīlībā viņš pieņēma liktenīgo lēmumu parādīt karalim Luijam, ka nav bīstamāka ienaidnieka par apvainotu draugu un uzticības personu.

Taču tobrīd baidīdamies, lai kāds viņu neierauga kopā ar Krēvkēru, kardināls aši atvadījās, nolikdams viņam satikšanos vakarā Tūrā Svētā Mārtiņa klosterī pēc vakara lūgsnas, turklāt tādā balsī; kas burgundieti pilnīgi pārliecināja, ka viņa valdniekam ticis milzīgs ieguvums, uz kādu tas diez vai būtu varējis cerēt, ja nebūtu nācis talkā šis gadījums.

Pa to laiku Luijs, jebšu būdams Visgudrākais tālaika politiķis, kā jau dažkārt, aizmirsis visas valsts lietas un pilnībā nodevies medību priekam, kopā ar citiem dzinās pakaļ mežak uilim, kurš teju pat jau bija panākts. Pēkšņi jauns divgadīgs kuilēns pārskrēja pār ceļu īstajam mežakuilim, novirzīdams no pēdām ne vien suņus, bet arī gandrīz visus medniekus, Ar slepenu prieku karalis noskatījās, kā grāfs Dinuā kopā ar citiem nogriežas uz aplamajām pēdām, un tīksminājās, juzdamies pārāks par šo izcilo bruņmieku medību mākslā, kas tolaik tika turēta gandrīz tikpat lielā godā kā karamāka. Luijam bija labs zirgs, un viņš rikšiem laida uz priekšu, ne drusku neatpalikdams no suņiem, līdz īstais meža kuilis, pagalam notrenkāts, palika stāvam nelielā purvainā ieplakā, kur no medniekiem atradās vienīgi karalis, un pagriezās pret, saviem vajātājiem.

Luijs bija drosmīgs un pieredzējis mednieks: nelikdamies ne zinis par briesmām, viņš piejāja klāt saniknotajam mežakuilim, kurš splvi aizstāvējās pret suņiem, un dūra tam ar šķēpu, bet, tā kā zirgs, pēkšņi satrūcies, cirtās sānis, šis dūriens bija tik vājš, ka zvērs to pat lāgā nemanīja. Zirgu vairs nevarēja piedabūt vēlreiz tuvoties mežakuilim, tālab karalis nokāpa zemē un devās pretī satracinātajam zvēram, turēdams rokā īsu, smailu zobenu, kādus mednieki tolaik lietoja šādos gadījumos» Mežakuilis tūdaļ pameta suņus, lai uzbruktu cilvēkam, un karalis, palicis stāvam un, mazliet pieliecies, turēja zobenu tā, lai trāpītu zvēram kaklā vai zem lāpstiņas, kad dzīvnieks pilnā sparā mestos tam virsū, pretim savai bojāejai» Bet līdzko viņš dzīrās izdarīt šo smalki aprēķināto nāvējošo dūrienu, viņam paslīdēja kāja, un zobena asmens nevis ietriecās dzīvnieka kaklā, bet pa cieto saru klājienu noslīdēja lejup, pat neieskrambājot ādu, un Luijs pats nozvēlās zemē» Šis kritiens karalim izglāba dzīvību, jo nu savukārt misējās zvēram, un tas aizdrāzās viņam garām, nevis uzšķērzdams gurnu, bet ar ilkni tikai pārplēsdams medību apmetni. Bet kad, gabalu noskrējis, mežakuilis apcirtās, lai no jauna uzbruktu karalim, kurš tobrīd rausās augšā no zemes, Luija dzīvība patiesi bija briesmās. Šai kritiskajā brīdī pēkšņi parādījās Kventins Dorvards, kurš sava gausā zirga dēļ bija atpalicis no pārējiem medniekiem un, kā par laimi, sekojis karaļa medību raga skaņām. Piejājis pie mežakuiļa, viņš ietrieca tam šķēpu sānos» Tikmēr karalis uzslējās kājās un savukārt metās palīgā Dorvardam, un piebeidza mežakuili ar tiešu dūrienu kaklā» Nebildis Kventinam ne pušplēsta vārda, viņš visupirms rūpīgi izmērīja milzīgā mežazvēra garumu, tad noslaucīja sviedriem klāto pieri un asiņainās rokas, noņēma savu medību cepuri un, pakarinājis to uz krūma, dievbijīgi noskaitīja lūgsnu, vērdamies nelielajos, pie cepures piespraustajos svēto attēlos, un tad pēdīgi, paraudzījies Dorvardā, sacīja:

— Ak, tas esi tu, mans jaunais skot? Tavu medību gaitu sākums ir visnotaļ slavējams, un tēvocim Pjēram, kā redzams, nāksies izmaksāt tev brokastis, ne mazāk gardas kā Flsurde-Lys viesnīcā. Kālab tu klusē? Rasi, būsi vēl pazaudējis savu dedzība un nekaunību, lai gan citi tieši galmā to izmanto?

Kventins, kā jau skots, būdams vērīgs un asredzīgs, jau sen bija atskārtis, ka ar Luiju, kas viņam iedvesa drīzāk bijību nekā uzticību, nedrīkst atļauties nekādas vaļības, un viņam bija tik daudz prāta un saprašanas, lai noraidītu bīstamo familiaritāti, uz kādu karalis šķietami vedināja Jauneklis pieklājīgi atbildēja, ka pat tādā gadījumā, ja viņš uzdrīkstētos viņa augstību uzrunāt, tad tikai tālab, lai izlūgtos piedošanu par to nekautro pārdrošību, ar kādu izturējies pret karali, nezinādams par viņa augsto stāvokli.

—     Lai nu paliek,— karalis sacīja.— Tā kā tu esi tik drosmīgs un apķērīgs, es piedodu tev šo nekaunību. Tas nudien bija apbrīnojami, kā tu bezmaz trāpīji naglai uz galvas par mana drauga Tristāna nodarbošanos. Manās ausīs ir nākušas ziņas, ka tu pats esot knapi izsprucis no viņa nagiem. Es tev ieteicu no šī tirgoņa piesargāties, jo viņa vienīgās preces ir rupji kaltas aproces un žņaudzošas kaklarotas. Bet nu palīdzi man uzkāpt zirgā. Tu man patīc, un es vēlu tev vienīgi labu. Paļaujies uz mani un ne uz vienu citu — arī uz tēvoci un lordu Kroufordu ne — un nebilsti nevienam ne pušplēsta vārda, ka palīdzēji man pieveikt šo mežakuili. Ja tu plātīsies, ka esi izglābis no nelaimes karali, tad šī dižošanās būs tavs vienīgais atalgojums.

Karalis sāka pūst savā medību ragā, kura skaņas jo drīzi sapulcināja ap viņu grāfu Dinuā un vairākus medniekus, kas uzteica un apsveica karali ar tik izcilu medību trofeju. Bez jebkādas kautrēšanās viņš pieņēma šos nepelnītos cildinājumus, gan pieminēdams Dorvarda palīdzību, bet dažos vārdos, tikai starp citu, līdzīgi tam kā augstas kārtas mednieks, kas, dižodamies ar nošauto putnu skaitu, gandrīz nekad nepiemin mežsarga nopelnus. Tad viņš pavēlēja grāfam Dinuā parūpēties par to, lai nomedītā mežakuiļa liemenis tiktu nogādāts Tūrā un nodots Svētā Mārtiņa klostera rīcībā kā papildinājums svētku galdam līdz ar piebildi, lai mūki neaizmirst aizlūgt par karali.

—     Vai kāds nav redzējis viņa eminenci — augsti godājamo kardinalu? — Luijs it kā starp citu pavaicāja.

—    Tā būtu necieņas izrādīšana Svētajai baznīcai, ja mēs atstātu viņu mežā, turklāt vēl bez zirga.

—     Atļaujiet darīt jūsu augstībai zināmu,— Kventins, visiem pārējiem klusējot, sacīja,— ka es redzēju viņa eminenci saņemam citu zirgu un izjājam no meža.

—     Debesu tēvs acīmredzot gādā par savējiem,— karalis noteica.— Bet tagad, mani kungi,— uz pili! Šīsdienas medības beigušās. Bet tu, godājamais ieroču nesēj,— viņš uzrunāja Kventinu,— pasniedz man medību nazi, kas nokritis līdzās medījumam. Jāj, Dinuā, es tūdaļ jums sekošu.

Tādā veidā karalis Luijs, kas visu mēdza apdomāt līdz pat pēdējam sīkumam, guva iespēju parunāt ar Kventinu divatā.

—     Tev, jaunais skot, ir vērīga acs,— viņš teica.— Vai vari pateikt, kas piedāvāja kardinālam zirgu? Tas, kā liekas, būs bijis svešinieks, jo diez vai kāds no maniem pavadoņiem būtu steidzies palīgā svētajam tēvam, ja reiz es viņam pajāju garām.

—     Es redzēju, kas palīdzēja viņa eminencei, bet tikai pa acu galam, jūsu augstība,— Kventins sacīja,— jo diemžēl, tieši tobrīd biju atpalicis no pārējiem un steidzos jūs panākt. Liekas, tas bija Burgundijas sūtnis ar saviem pavadoņiem.

— Redz kā!— Luijs izsaucās— Nu labi, Francijai nav ko bīties no viņiem. Tas vēl nav zināms, kurš kuru pieveiks.

Nekas īpašs todien vairs nenotika, un karalis ar saviem pavadoņiem atgriezās pilī.

X nodaļa SARGKAREIVIS

Kur skan šī mūzika? Vai gaiss vai

zeme dzied?

V. Šekspīrs. Vētra

Es saspringts klausījos, un, šķiet, šis saspringums bij

tāds, kas spējīgs Pat mirušajam iedvest dzīvību.

J. Miltons. Konuss

Līdzko Kventins bija atgriezies kazarmās, lai pārģērbtos, tūdaļ pat ieradās viņa tēvocis un sāka jo sīki izprašņāt par visu medībās pieredzēto.

Jauneklis, kuram jau bija kļuvis skaidrs, ka tēvoča prāta spējas nav tik stipras kā roka, atbildēdams uz jautājumiem, centās mežakuiļa pieveicēja godu visā pilnībā atstāt karalim, kas acīmredzot tā bija vēlējies. Le Balafrē mazliet aprāja māsasdēlu, ka tas briesmu brīdī nav steidzies karalim palīgā, un izmantoja iespēju padižoties, ka viņš pats šādā reizē būtu rīkojies prātīgāk. Jauneklis bija tik gudrs, ka nesāka taisnoties, un vienīgi piemetināja, ka pēc viņa prāta un saprašanas medniekam neklājas pēdējā brīdī pielikt roku cita mednieka zvēram, ja uz to īpaši nav ticis aicināts. Līdzko tas bija izsacīts, Dorvardam radās iespēja pārliecināties, ka viņš rīkojies pareizi, neatklādams tēvocim visu tajā rītā notikušo. Pie durvīm kāds viegli paklaudzi.nāja, un ienāca Olivers Deins, pazīstams ari kā Olivers Sātans vai Velna Olivers.

Šī izdarīgā, bet nelietīgā cilvēka āriene šeit jau ir tikusi aprakstīta. Ar savām kustībām un izttirēšanos viņš atgādināja kaķi, kas, vai nu iegrimis šķietamā snaudā, vai, klusiem zaglīgiem soļiem slīdot pa istabu, nenolaiž acis rio peles alas, vai, maigi un paļāvīgi pieglauzdamies tam, kura labvēlību gribējis iemantot, pēkšņi metas savam upurim virsū vai saskrāpē pats savu glāstītāju.

Olivers ienāca, pazemīgi sameties kūkumā, un tik goddevīgi uzrunāja Le Balafrē, ka katram, kurš to redzētu, kļūtu pilnīgi skaidrs, ka viņš ieradies lūgt kādu pakalpojumu. Viņš apsveica Ludviķi Lesliju ar jaunā radinieka lielisko izrīcību, ar kādu tas šīrīta medībās piesaistījis karaļa uzmanību. To pasacījis, viņš apklusa un nolaistām acīm gaidīja atbildi, taču reizi vai divas pamanīdamies uzmest zaglīgu skatienu Kventinam, Le Balafrē izteica visdziļāko nožēlu, ka tobrīd viņa augstībai līdzās esot atradies māsasdēls, nevis viņš pats, kurš nelietīgo zvēru uz vietas būtu piebeidzis, kamēr Kventins, kā varot saprast no viņa stāstījuma, šo darbu atstājis karaļa ziņā.

—     Bet tā būs viņa augstībai derīga mācība, ka tik raženam vīram kā man citreiz vajag dot labāku zirgu,— viņš teica,— Kā gan mans milzīgais flāmu vezumnieks var turēt līdzi viņa augstības normāņu rikšotājam, jebšu es cirtu tam piešus sānos tā, ka tie droši vien ir vienās rētās. Tas būtu jāņem vērā, mesjē Oliver, un jums vajag darīt to zināmu viņa augstībai.

Par atbildi Olivers tikai paplēta rokas un, piešķiebis galvu, uzmeta dižīgajam plātībniekam vienu no tiem mīklainajiem skatieniem, ko varēja iztulkot gan kā piekrišanas zīmi, gan arī kā vieglu nosodījumu vai brīdinājumu izbeigt šo jautājumu. Daudz vērīgāks bija tas pētošais skatiens, kādu viņš pārlaida Kventinam Dorvardam, tad divdomīgi pasmaidīja un teica:

—    Ak jums, jaunekli, Skotijā ir tāda ieraža atstāt savus valdniekus bez palīdzības pat tādā kritiskā stāvoklī, kādā šodien bija nonācis karalis?

—     Mēs nemēdzam uzmākties ar saviem pakalpojumiem tur, kur pēc tiem nav vajadzības,— Kventins atbildēja, nolēmis neko sīkāk vairs nepaskaidrot.— Kālab lai karalim liegtu to prieku medībās riskēt tāpat kā citiem, ja tieši tādēļ viņš dodas šai izpriecā. Kas būtu medības bez riska un noguruma?

—     Paskat, kas muļķa zēnam par runu,— tēvocis norūca,— Bet neko darīt, tā viņš ir radis. Atbildi nekad parādā nepaliks un par visu viņam allaž ir izskaidrojums. N udien jābrīnās, kur viņš tā iepraties. Es savu mūžu neesmu varējis izskaidrot, kālab rīkojos tā un ne citādi, ja nu vienīgi remdējot izsalkumu, pārbaudes laikā izsaucot uzvārdus vai izpildot citus dienesta pienākumus.

—    Atļaujiet vaicāt, Balafrē, kā jūs izskaidrojat savu rīcību, izsaukdams uzvārdus?— karaļa bārddzinis jautāja, ar glūnīgu skatienu vērdamies viņā.

—     Ar to, ka izpildu rīkojumu,— Le Balafrē atbildēja.— Pie Svētā Žila!— pēc kā cita man vadīties? Ja šādu pavēli saņemtu Tairijs vai Kaningems, arī viņi rīkotos tieši tāpat.

—     No militārā viedokļa tas būtu pilnīgi pareizi,— Olivers teica.— Taču jums būs patīkami dzirdēt, ka viņa augstība ne tikvien kā nenosoda jūsu māsasdēla rīcību, bet jau šodien pat ir izraudzījies viņu kādam īpašam uzdevumam.

—     Izraudzījies, viņu — Le Balafrē, pagalam izbrīnīts,iesaucās.— Jūs droši vien gribējāt sacīt — mani?

—     Es gribēju sacīt tieši to, ko teicu,— bārddzinis klusi, bet stingri atbildēja.— Karalis grib uzticēt uzdevumu tieši jūsu māsasdēlam.

—     Ko? Ko? Kā 1as var būt?— Le Balafrē izsaucās.— Kālab viņš izvēlas zēnu, nevis mani?

—     Vienīgais izskaidrojums, liekas, ir tas, pēc kāda, cienītais Balafrē, jūs pats ailaž vadāties, proti,— tāda ir viņa augstības pavēle. Ja es būtu tiesīgs izdarīt pieņēmumus,— Olivers piemetināja,— tad, manuprāt, valdnieks ir izraudzījies jūsu māsasdēlu tālab, ka uzdevums, ko viņš grib tam uzticēt, ir vairāk piemērots jaunam cilvēkam nekā rūdītam karavīram. Tātad, jaunais bruņiniek, ņemiet savus ieročus un nāciet man līdzi. Neaizmirstiet arkebūzu, jo jums būs jāstāv sardzē.

—     Sardzē?— tēvocis brīnījās.— Vai jūs, rnesjē Oliver, esat pārliecināts par savu vārdu patiesīgumu? Pils iekšējo sardzi uztic tikai tādiem kā es, kas mūsu godājamā gvardes korpusā nokalpojuši vismaz divpadsmit gadus.

—     Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tāda ir viņa augstības griba, un mans pienākums ir to izpildīt,— Olivers paskaidroja.

—     Bet mans māsasdēls vēl nav pat gvardes strēlnieks,— Le Balafrē nerimās.— Viņš tak vēl nav nekas cits, kā vien man kalpojošs ieroču nesējs.

—     Piedodiet, taču jūs esat alojies,— Olivers sacīja.— Pirms pusstundas viņa augstība pieprasīja korpusa reģistru un lika viņu ierakstīt gvardes strēlnieku pulkā. Lūdzu palīdziet savam māsasdēlam sagatavoties pienākuma izpildīšanai.

Le Balafrē, Tiebūdums nedz skaudīgs, nedz ļaunvēlīgs, sakārtoja Kventinam apģērbu un sāka dot norādījumus, kā sardzes postenī jāuzvedas, taču nespēja noturēties, pastarpām neizmetis kādu pārsteiguma saucienu par lielo laimi, kas jauneklim iekritusi klēpī jau pašā gvardes strēlnieka gaitu sākumā.

—     Nekas tāds skotu gvardē vēl nekad nav pieredzēts, vismaz manā laikā nu ne,— viņš teica.— Taču viņam, man domāt, būs jāapsargā vienīgi papagaiļi un Indijas pāvi, ko karalim nule uzdāvāja Venēcijas sūtnis Jā nudien, citādi nemaz nevar būt» Un tādam uzdevumam bezbārdains jauneklis ir vairāk piemērots nekā pieredzējis karavīrs (to teikdams, viņš pavirpināja savas raženās ūsas), un es esmu visnotaļ iepriecināts, ka karaļa izvēle kritusi uz manu māsasdēlu,

Taču Kventins ar savu aso prātu un dzīvo iztēli nojauta, ka viņu gaida daudz svarīgāks uzdevums, un viņa sirds sparīgi sitās aiz prieka par pagodinošo izsaukumu, kas solīja drīzu paaugstināšanu, Viņš nolēma rūpīgi ielāgot katru sava pavadoņa vārdu un kustību, jo bija nācis pie tāda ieskata, ka šī cilvēka rīcība, vismaz dažos gadījumos, jāsaprot tieši pretējā nozīmē — kā pareģim sapņu tulkošanā. Viņš nespēja vien klusībā nopriecāties, ka nevienam pašam ne ar pušplēstu vārdu nav izpļāpājis medībās notikušo, un pieņema ciešu un negrozāmu, tik jaunam ciivēkfmi visai saprātīgu lēmumu, proti,— kamēr vien elpos šī noslēpumainā, no visas pasaules nošķirtā galma gaisu, neteikt nevienam, ko īsti domā, un mūždien turēt mēli aiz zobiem un savas domas aiz septiņiem zieģeļiem.

Drīz vien viņš bija saposies ceļam, uzlika plecā arkebūzu (lai gan viņi saucās par strēlniekiem, skotu gvardē daudz agrāk nekā citur lielā loka vietā ieviesa šaujamieročus, kuru lietošanā Skotijas dēli gan nebija izcili Iieipratēji) un, sekodams Oliveram, atstāja kazarmas,

Tēvocis, izbrīna un ziņkāres pārņemts, ilgi noskatījās viņam pakaļ un, lai gan krietnā karavīra domās nebija nedz skaudības, nedz nenovīdības, tomēr viņa patmīlība bija aizskarta, un šis apstāklis liedza viņam pilnībā izbaudīt prieku par māsasdēla lielo veiksmi jau pašā pirmajā dienā pēc stāšanās karaļa kalpībā.

Viņš domīgi nogrozīja galvu, atvēra savu skapīti, izņēma no tā vēderainu blašķi labi norūguša vīna, paskalināja, lai pārbaudītu, cik tur vēl atlicis, un tad, pielējis pamatīgu kausu, vienā ņēmienā izmeta tukšu, pēc tam atzvila lielajā ozolkoka krēslā, vēlreiz pašūpoja galvu un acīmredzot atzinis, ka šī kustība ir gaužām patīkama, kā spēļu mandarīns atkārtoja to atkal un atkal, līdz iegrima snaudā, no kura viņu iztraucēja vakariņu signāls.

Tikmēr Kventins Dorvards, atstājis savu tēvoci cildenās pārdomās, sekoja karaļa bārddzinim Oliveram, kas veda viņu nevis pa parasto ceļu caur iekšējo pagalmu, bet gan pa velvētu gaiteņu, kāpņu un galeriju labirintiem, kuru sienās manīja daudz slepenu durvju, līdz tie nonāca milzīgi plašā, ar treliņiem norobežotā galerijā, ko varēja gandrīz vai dēvēt par zāli: tās sienas bija nosegtas senlaiku paklājiem, kuri gan neizceļas ar skaistumu, un rēgiem līdzīgu, drūmu cilvēku portretiem, darinātiem agrās Renesanses stilā. Tie bija Kārja Lielā — Francijas romantiskā laikmeta ievērojamā valdnieka paladīr.i, un, tā kā Slavenā Rolanda* milzīgais portrets šeit ieņēma galveno vietu, šī telpa tika dēvēta par Rolanda zāli jeb Rolanda galeriju.

—     Šeit jums būs jāstāv sardzē,— Olivers čukstēja, it kā baidīdamies, ka viņa balss varētu aizskart šos drūmos, gleznās redzamos bruņiniekus vai atmodināt starp šīs milzīgās, nomācošās telpas krusta velvēm vai kolonnu greznojumiem snaudošās atbalsis.

—     Kādas būs pavēles un paroles?— Kventins vaicāja tādā pašā apslāpētā balsī.

—     Vai jūsu arkebūza ir pielādēta?— Olivers noprasīja, nelikdamies dzirdam šo jautājumu,

—     Tūdaļ tiks izdarīts,— Kventins atbildēja, pielādēja ieroci un aizdedza degļa auklu (tas bija nepieciešams, ja gadījumā vajadzētu šaut) pie pusizdzisušā kamīna, kas bija tik plašs, ka drīzāk atgādināja priekšistabu vai galerijai pievienotu lūgšanas telpu.

Kad tas bija paveikts, Olivers teica, ka Dorvardam, acīm redzot, neesot zināma viena no svarīgākajām strēlnieku korpusa privilēģijām, proti — izņemot komandieri, tā locekļiem varot pavēlēt vienīgi karalis un dižais Francijas konetabls.

—     Jūs esat šait nolikts pēc viņa augstības pavēles,— Olivers piebilda,— un drīz vien uzzināsiet, kālab tas darīts. Pagaidām staigājiet pa galeriju šurp un turp, Jūs drīkstat apstāties, ja dzirdams kāds aizdomīgs troksnis, bet ne sēdēt vai izlaist ieroci no rokām. Nekādā ziņā nedrīkst skaļi dziedāt vai svilpot, taču, ja jums ir vēlēšanās, varat skaitīt lūgšanas vai kaut ko citu, tikai klusā balsī, Ardievu un iabu veiksmi sargposteni!

—     Labu veiksmi sargposteni,— jaunais sargkareivis klusībā atkārtoja, kad viņa pavadonis savā nedzirdamajā gaitā attālinājās un nozuda ar paklājiem aizsegtās sāndurvīs.— Es gribētu zināt, kas man ir jāsargā? Un pret ko īsti, ja šeit nav nekādu ienaidnieku, ja nu vienīgi žurkas un sikspārņi, bet varbūt šie drūmie aizmūžibas liecinieki pēkšņi var atdzīvoties un mesties man virsū? Bet, neko darīt, ja reiz pavēlēts šeit stāvēt, tad jāstāv.

Stingri apņēmies apzinīgi izpildīt savu pienākumu, Kventins, laiku īsinādams, sāka klusi skaitīt baznīcas psalmus, ko bija iemācījies klosterī pēc tēva nāves, un neviļus ieprātojās, ka, lai gan viņš klostera brāļa tērpu ir apmainījis pret krāšņu karavīra ģērbu, šī pastaiga ar ieroci rokā pa Francijas pils galeriju diez ko neatšķiras no vientulīgajām pastaigām, kas viņam šķita tik apnicīgas Aberbrotikas klosterī.

Tad, it kā lūkodams sevi pārliecināt, ka nu ir piederīgs nevis baznīcai, bet laicīgajai pasaulei, viņš sāka pusbalsī dungot savas tālīnās dzimtenes senās balādes, savulaik noklausītas no kāda veca dziesminieka, viņu ģimenes drauga, kurš zināja daudz senlaiku teiku un leģendu, kā arī sonetu un balāžu, it īpaši par viņa dzimto Skotiju. Tādējādi laiks pagāja nemanot, un pulkstenis jau bija divi pēc pusdienas, kad izsalkums lika Kventinam atcerēties, ka Aberbrotikas svētie tēvi, kas jo stingri pieprasīja, lai viņš ievērotu lūgšanu stundas, tikpat stingri raudzījās arī uz to, lai viņa vēders allaž noliktā laikā dabūtu savu tiesu, turpretī šeit, karaļa pilī, acīmredzot nevienam nebija ienācis prātā, ka pēc visa medībās pavadītā rīta un garā dienas cēliena sargpostenī, viņš nespēj vien sagaidīt brīdi, kad beidzot dabūs iebaudīt maltīti.

Taču ir pasaulē burvju vara, kas liek aizmirst pat mokošu izsalkumu, un tā ir glāsmainas mūzikas skaņas. Galerijai, kuru Dorvardam bija vēlēts apsargāt, abos galos atradās milzīgas, smagnējas, ciļņiem rotātas durvis, kas acīmredzot veda uz dažādiem apartamentiem. Vientulīgi staigādams šurpu turpu, aiz kādām durvīm viņš pēkšņi izdzirda mūzikas skaņas — lautas pavadītu dziedāšanu, kā viņam šķita, to pašu balsi, kas iepriekšējā dienā bija viņu tā savaldzinājusi. Vakarrīta romantiskie sapņi, kurus tiem sekojošie satraucošie notikumi bija gandrīz nomākuši, ar jaunu spēku atplauka viņa dvēselē, un, apstājies tajā vietā, kur šīs burvīgās skaņas bija vislabāk saklausāmas, Kventins palika kā zemē iemiets ar pavērtu muti un pār plecu pārliktu arkebūzu, un, nenoiaizdams acis no noslēpumainajām durvīm, ar visiem jutekļiem, sirdi un dvēseli alkaini tiekdamies pretim mūzikas skaņām, drīzāk atgādināja sargkareivja statuju nekā dzīvu cilvēku. Pilnīgi aizmirsis visu ap sevi, viņš domāja tikai par to, kā nepalaist garām nevienu skaņu no šīs giāsmainās melodijas.

Dziesma plūda it kā no liela attāluma, te pieklusdama, te pazuzdama, te iznirdama atkal no jauna. Mūzika tāpat kā skaistums bieži vien šķiet visvaldzinošākā vai vismaz īpaši pievilcīga tieši tad, kad pilnībā neatklājas, dodot mums visplašākās iztēles iespējas aizpildīt to, kas palicis apslēpts, taču Kventinam bija vēl daudz citu iemeslu ļauties savas iztēles lidojumam. Atcerēdamies visu tēvoča biedru stāstīto un viesnīciņā piedzīvoto, viņš vairs ne mirkli nešaubījās, ka vakar redzētā dievišķā būtne, kas apbūra viņu ar savu dziedāšanu, nav vis parastā cabaretier[76] meita vai radiniece, kā viņš savā neziņā bija iedomājies, bet pārģērbtā, nelaimīgā grāfiene, kuras dēļ valdnieki un augstmaņi dzīrās krustot šķēpus. Neskaitāmi pārdroši sapņi, kādi vien vispār var rasties tik romantiska, jauna drosminieka galvā tik romantiskā, briesmu pilnā laikā, viņam pilnīgi aizsedza īstenību, acu priekšā uzburot fantastiskas ainas, bet tad pēkšņi tās rupji izdzēsa kāda valdonīga roka, kas tiecās sagrābt viņa ieroci, un skarba balss pie pašas auss uzsauca:

—    Pasques-dicu! Strēlnieka kungs, kā rādās, jūs esat sargpostenī aizmidzis!

Tā bija skarbā, zobgalīgā un pavēlnieciskā tēvoča Pjēra balss, un Kventins, pēkšņi atguvies, sev par kaunu un šausmām atskārta, ka, būdams pārlieku aizsapņojies, nav pamanījis paša karaļa tuvošanos, kad tas, ienācis pa kādām slepenām durvīm un nedzirdamiem soļiem vai varbūt slīdēdams gar sienu paklājiem, piekļuvis viņam tik tuvu klāt, ka gandrīz atņēmis ieroci.

Kventins instinktīvi centās arkebūzu atgūt, tik sparīgi to izraudams karalim no rokām, ka tas atstreipuļoia atpakaļ. Nu jaunekli pārņēma patiess izbīlis, jo viņš saprata, ka, pakļaudamies instinktam, kas katram cik necik drosmīgam cilvēkam liek pretoties ieroča atņemšanai, ir pacēb's roku pret pašu karali, kuru jau tāpat bija aizskārusi viņa nolaidība, un, pats lāgā neatskārzdams, ko dara, viņš atkal uzlika arkebūzu plecā un kā sastindzis raudzījās karalī, kuru, kā varēja domāt, bija nāvīgi aizvainojis.

Luijam, kurš bija tirāns ne tik daudz aiz ļaunuma vai cietsirdības, cik aiz salta aprēķina un neuzticēšanās cilvēkiem, tomēr netrūka žultainas nežēlības, kas liecināja par viņa despotismu arī personiskās sarunās, un viņam sagādāja patiesu prieku sarunu biedram iedvestas bailes, kā tas bija arī šinī gadījumā. Taču viņš drīz vien to apslāpēja un vienīgi noteica:

—     Tavs šīrīta pakalpojums ir izlīdzinājis šo apgrēcību, lai gan tik jaunam karavīram tā nudien nebūtu piedodama. Vai tu esi pusdienojis?

Kventins, kurš bija bezmaz gaidījis, ka par sodu tiks nodots pašam prevo, izdzirdis tik laipnu valodu, pazemīgi atbildēja, ka neesot vis.

—     Nabaga zēns,— noteica Luijs daudz maigākā balsī, nekā mēdza runāt.— Ak, tad izsalkums padarījis tevi tik miegainu. Es zinu, ka ēstgriba tev ir kā vilkam, un es paglābšu tevi no šī zvēriskā prevo, kā tu paglābi mani no mežakuiļa. Turklāt tu esi bijis visnotaļ saprātīgs un pratis turēt mēli aiz zobiem un par to es tev izsaku pateicību. Vai vari vēl stundiņu iztikt bez ēšanas?

—     Kaut vai divdesmit četras, jūsu augstība, citādi es neesmu tiesīgs saukties par skotu.

—     Ja man dotu pat vēl otru karaļvalsti, es negribētu būt tā pīrāga vietā, kam tu metīsies virsū pēc šī gavēņa,— karalis pasmējās,— taču tagad būs runa par manām pusdienām. Šodien visstingrākajā slepenībā pie manis pusdienos kardināls Balī un šis burgundietis, grāfs de Krēvkērs, un, rasi, kaut kas var atgadīties, jo velnam ir stiķu un niķu papilnam, kad naidnieki tiekas, lai derētu mieru.

To pateicis, Luijs apklusa, iegrimdams dziļās un drūmās pārdomās. Tā ka karalis sarunu neturpināja, Kventins pēdīgi uzdrīkstējās vaicāt, kādi būs viņa pienākumi.

—     Ar pielādētu ieroci jāstāv sardzē aiz bufetes un, līdzko atklāsies nodevība, vaininieks uz vietas jānogalina,— Luijs pasacīja.

—     Nodevība, jūsu 2Ugstība?— Dorvards izsaucas.— Šai stingri apsargātajā pilī?

—    Tev tas šķietas neiespējami,— karalis sacīja, acīmredzami nebūdams aizvainots par šo jaunekļa atklātību,— taču vēsture ir pierādījusi, ka nodevība iespiežas pat peles alā. Ko gan tur var līdzēt sardze! Ak, muļķa zēn, quis custodiat ipsos custodes[77]? Kas var galvot, ka mana paša sargkareivju vidū nav nodevēja?

—     Skotu gods, jūsu augstība,— Dorvards lepni atbildēja.

—    Jā gan, un tava atbilde dara man prieku,— karalis jautri noteica.— Skotu gods allaž bijis nevainojams, un tālab es uz to arī paļaujos. Bet nodevība…— Karaļa seja atkal aptumšojās, un viņš runādams soļoja šurp un turp.— Tā sēž mūsu dzīrēs, tā dzirkst mūsu kausos, tā slēpjas mūsu padomnieku bārdās, tā vīd mūsu galminieku smaidos, tā skan mūsu nerru smieklos un visbeidzot — un to muins allaž būs paturēt prātā — tā slēpjas aiz mūsu neseno naidnieku draudzības maskas. Orleānas hercogs uzticējās Žanam Burgundietim un tika nogalēts Barbetas ielā. Žans Burgundietis uzticējās Orleānas kliķei un tika nogalēts uz Montero tilta.[78] Nevienam nevar uzticēties, itin nevienam. Un tagad klausies labi uzmanīgi: šo nekaunīgo grāfu es paturēšu acīs un tāpat arī kardinālu, pret kuru nejūtu uzticību. Un, kad es sacīšu: Ecosse, en avant[79], tev šis Krēvkērs uz vietas ir jānošauj.

—     Ja viņš apdraudēs jūsu augstības dzīvību, tad tas ir mans svētākais pienākums,— Kventins apliecināja.

—    Tieši tā tam arī ir jābūt,— karalis atbildēja.— Bet ko man dos šī nekaunīgā karavīra nāve? Ja nu tas būtu konetabls Senpols…— To pateicis, karalis aprāvās, it kā atskārzdams, ka izsacījis par daudz, taču tūdaļ pat smiedamies turpināja:— Arī mūsu svainis un jūsu karalis Skotijas Džeimss[80], kventin, nodūra duglasu savā Skirlingas pilī.

—     Stirlingas pilī — ja jūsu augstība neņem par ļaunu,— Kventins izlaboja.— Bet no ši grēka darba tika gaužām maz labuma…

—     Ak Stirlingas pili?— karalis atjautāja, it kā nedzirdējis šos pēdējos vārdus.— Nu labi, lai būtu Stiriinga, nosaukumam nav ne mazākās nozīmes. Nē, es nevēlu šiem cilvēkiem ļaunu. Viņu nāve man it neko nedotu, taču viņi par mani varbūt spriež citādi. Es paļaujos uz tavu arkebūzu.

—     Līdzko jūs dosiet zīmi, es šaušu, bet ja nu…

—     Tu gribi ko sacīt?— karalis jautāja.— Klāj vaļā — es dodu tev brīvu vaļu. Tādi kā tu dažkārt var dot dažu labu vērtīgu ierosmi.

—     Ar jūsu atļauju es gribētu vaicāt, ja reiz jūsu augstībai ir kādi iemesli neuzticēties šim burgundietim, kālab jūs gribat viņu sēdināt sev līdzās, turklāt tad, kad neviena nav tuvumā?

—     Par to jums, godātais, nevajag raizēties,— karalis mierīgi noteica.— Dažkārt briesmām tieši jāskatās acīs, jo, ja no tām rauga izvairīties, tad uz glābiņu vispār nav cerību. Ja niknam sunim es droši eju klāt un turklāt vēl noglaužu spalvu, tad varu derēt — tas mani neaiztiks, bet, kolīdz es izrādīšu, ka man ir bail, tas klups virsū un saplosīs mani gabalos. Es teikšu tev pilnīgi atklāti, ka man ir svarīgi panākt, lai šis vīrs atgrieztos pie sava karstgalvīgā hercoga, neturot ļaunu prātu uz mani. Un tālab man jāriskē. Es nevairos likt savu dzīvību uz spēles, ja tas ir vajadzīgs karalistes labad. Bet nu — nāc man līdzi!

Luijs izveda savu jauno miesassargu, pret kuru acīmredzot juta īpašu labvēlību, pa tām pašām sāndurvīm, pa kurām pats bija ienācis, un teica:

—     Tam, kurš grib galmā gūt panākumus, jāpārzina šīs pils slepenās durvis un kāpnes, visi stūri, kakti, lūkas un lamatas ne sliktāk kā galvenie vārti un parādes durvis.

Pa līkloču ejām un iekšējiem gaiteņiem viņi nonāca nelielā velvju telpā, kur atradās trim personām klāts pusdienu galds. Telpas iekārtojums bija vienkāršs, gandrīz vai trūcīgs. Vienīgais mēbeles gabals, cik necik atbilstošs karaļa apartamentiem, bija liela bufete ar zelta un sudraba traukiem. Luijs lika Kventinam nostāties aiz bufetes, kas jaunekli pilnīgi aizsedza skatienam, un, no visām pusēm pārliecinājies, ka viņš ne no vienas vietas nav saredzams, pēdējo reizi vēl piekodināja:

—     Atceries teicienu: Ecosse, en avant! un, kolīdz es būšu to izsacījis, meties ārā no slēptuves un knieb Krēvkēram virsū. Ja šāviens iet garām, liec lietā nazi. Mēs ar Oliveru pieveiksim kardinālu.

To pateicis, viņš skaļi iesvilpās, un tūdaļ ieradās Olivers, kas izpildīja ne tikvien karaļa bārddziņa, bet ari kambarsulaiņa pienākumus un visādus citādus karalim nepieciešamus pakalpojumus. Kopā ar Oliveru ienāca arī divi gados vecāki sulaiņi. Līdzko karalis ieņēma savu vietu, istabā tika ievesti viesi, un Kventins savā slēptuvē pārliecinājās, ka, pats palikdams neredzams, var saredzēt visu līdz pat pēdīgam sīkumam.

Karalis tik vēlīgi saņēma apmeklētājus, ka Kventins nekādi nespēja saprast, kā gan šī laipnība savienojama ar viņam doto uzdevumu turēt nāves ieroci šaušanas«gatavībā, Luijs šķita ne tikvien aizmirsis savas bažas un ļaunos paredzējumus, bet, raugoties viņā, pat varēja domāt, ka šie viesi, kurus karalis tik ļoti pagodinājis, uzaicinādams pie sevis uz pusdienām, ir viņa īpašas uzticības personas, Luijs pret viņiem izturējās ar karalisku cieņu un reizē ar visdziļāko laipnību, Lai gan šīs telpas iekārtojums un pat karaļa apģērbs tālu atpalika no tā spožuma un greznības, ar kādu viesus uzņēma viņa vasaļi, Luija stāja un valoda bija tieši tāda, kāda piederas varenam valdniekam, kas, visžēlīgi nolaidies no saviem augstumiem, izrāda laipnu pretimnākšanu, Kventins teju pat sliecās domāt, ka vai nu viņa nesenā saruna ar Luiju ir bijusi vienīgi šķitums, vai arī — ka kardināla padevība un burgundieša atklātība un vaļsirdība izgaisinājusi visas karaļa aizdomas,

Bet, kad viesi, paklausot karaļa aicinājumam, ieņēma savas vietas pie gaida, Luijs, pārlaidis tiem ašu, vērīgu skatienu, tūdaļ pameta acis uz turieni, kur savā postenī stāvēja Kventins, Šai acumirklī karaļa acīs pazibēja tik svelošs naids un aizdomu pilna neuzticība, tik valdonīgs atgādinājums Kventinam nezaudēt modrību un īsi, aši izpildīt pavēli, ka vairs nebija ne mazāko šaubu, ka karaļa prāts nepavisam nav grozījies un viņa aizdomas mazinājušās. Jauneklis nespēja vien nebrīnīties par šī cilvēka apbrīnojamo māku slēpt savas īstenās domas un jūtas.

It kā pilnīgi aizmirsis apvainojumus, ko visu galminieku klātbūtnē grāfs de Krēvkērs bija metis viņam sejā, karalis tērzēja ar grāfu par senajiem laikiem, kad bija dzīvojis Burgundijā kā trimdinieks, un tik draudzīgi izvaicāja viesi par augstmaņiem un bruņiniekiem, ar kuriem tolaik bija ticies, it kā Burgundijā pavadītie gadi tik tiešām būtu bijuši paši laimīgākie viņa mūžā un viņš justos no sirds pateicīgs visiem, kas toreiz bija snieguši yiņam palīdzīgu roku un atvieglinājuši viņa trimdas laiku.

— Citus sūtņus mēs uzņemam ar lielāku greznību,— karalis sacīja,— bet manu draugu, kas ne vienreiz vien bijis mans viesis Ženapes pilī[81], es gribēju uzņemt bez ārišķībām, palikdams tieši tāds, kāds esmu bijis — tas pats vecais Luijs de Valuā, tikpat vienkāršs un pieticīgs kā jebkurš Parīzes badauds[82]. Bet es esmu parūpējies par to, lai jums, grāfa kungs, tiktu celti galdā izmeklēti cienasti, jo man ir zināma burgundiešu paruna «Mieux vauli bon repas que bel habit[83] un tālab es esmu licis šīs pusdienas pagatavot ar īpašu rūpību. Kas attiecas uz vīnu, kura dēļ, kā jau jūs zināt, starp Franciju un Burgundiju kopš senseniem laikiem norit vissīvākā sacensība, tad mēs esam nodomājuši izšķirt šo strīdu par labu abām pusēm: es dzeršu uz jūsu veselību burgundieti, bet jūs uz manējo — šampanieti. Ielej man, Oliver, kausu Vin d'Auxerre[84],— un, to pateicis, karalis jautri nodungoja visiem pazīstamo dziesmiņu: «Auxerre est le boisson des Rois»[85]

—     Es pace|u kausu par mūsu mīļā brālēna, dižā Burgundijas hercoga veselību! Oliver, piepildi zelta kausu ar Vin de Rheims[86] un, uz ceļgala nometies, pasniedz to grāfam — viņš šeit pārstāv mūsu mīļoto brāli. Bet jūsu kausu, monsenjor,— Luijs turpināja, pievērsdamies kardinālam,— es piepildīšu pats ar savu roku.

—     Ar savu laipnību jūsu augstība to jau piepildījusi pāri malām,— kardināls noteica tādā balsī, kas liecināja, ka viņš pilnībā apzinās savu favorīta stāvokli.

—     Mēs to darījām tālab, ka zinām — jūsu eminences roka pratīs to noturēt,— Luijs teica.— Bet mūsu dižajā strīdā — kurā pusē esat jūs — Reimsas vai Oseras,— Francijas vai Burgundijas?

—     Es, jūsu augstība, palieku neitrāls un piepildu savu kausu ar Overņas vīnu,— kardināls attrauca.

—     Neitralitāte ir bīstama lieta,— karalis sacīja, bet, pamanījis, ka kardināls nosarkst, grieza valodu uz citu pusi:

—    Jūs laikam dodat priekšroku overņietim tādēļ, ka šis izcilais vīns necieš ūdens piemaisījumu. Bet sakiet, kālab jūs, grāfa kungs, netukšojat kausu līdz dibenam? Gribas ticēt, ka neesat tur saskatījis nacionāla sarūgtinājuma mieles.

—     Es, jūsu augstība, varu vienīgi vēlēties, lai mūsu zemju nesaskaņas tiktu atrisinātas tikpat jauki, kā mūsu vīna šķirņu sacensība,— grāfs de Krēvkērs atbildēja.

—     Visam vajadzīgs laiks, grāfa kungs, visam vajadzīgs laiks, tieši tāpat kā jums tas bija vajadzīgs šī šampanieša kausa iztukšošanai. Un tagad, kad esat to izdzēris sausu, izdariet man to patikšanu un pieņemiet šo kausu kā mūsu draudzības ķīlu un cieņas apliecinājumu. Kuram katram mēs to vis neatvēlētu. Kādreiz šis kauss ir piederējis Francijas niknākajam ienaidniekam — Anglijas karalim Henrijam V un mūsu rokās nācis pēc Ruānas atgūšanas, kad Francija un Burgundija ar kopējiem pūliņiem padzina saliniekus no Normandijas[87]. Tikai drosmīgs un dižciltīgs burgundietis ir cienīgs saukt šo kausu par savu, jo vienīgi šāds cilvēks spēj pilnībā saprast, ka Francija un Burgundija tikai kopīgiem spēkiem var kontinentu pasargāt no angļu jūga.

Grāfs atbildēja tieši tā, kā tas pieklājās, un tad Luijs pilnībā nodevās tai ironiskajai jautrībai, kas laiku pa laikam atmaidzināja viņa drūmo raksturu. Turēdams rokās sarunas pavedienu, viņš jokodams izmeta trāpīgas piezīmes — tiešām asprātīgas, bet reti kad labsirdīgas —, stāstīja smieklīgas, parupjas anekdotes, ne ar vārdu, ne žestu neatklādams, ka aiz bailēm par savu dzīvību turpat līdzās noslēpis bruņotu sargu ar ieroci šaušanas gatavībā.

Grāfs de Krēvkērs aizgūtnēm dalījās ar karali viņa jautrībā, kamēr viltīgais kardināls smējās par katru karaļa aspratību un papildināja katru divdomību ar tādiem izteicieniem, kurus dzirdot jaunais skots savā slēptuvē sarka.[88] Pēc stundas pusotras visi cēlās kājās un karalis, laipni atvadījies no viesiem, deva zīmi, ka vēlas palikt viens.

Līdzko visi, arī Olivers, bija aizgājuši, viņš pasauca Kventinu pie sevis, taču tik gurdenā balsī, ka jauneklis gandrīz nespēja ticēt, ka šī balss ir tā pati. kas tik aizrautīgi bija jokojusi un citus smīdinājusi. Tuvodamies karalim, jauneklis pamanīja, ka arī seja viņam pilnīgi pārvērtusies. Uzspēlēti možais skatiens bija apdzisis, smaids pazudis, un karalis šķita tik pārguris un izmocīts kā aktieris, kurš nule nospēlējis grūtu, plaši pazīstamu komisku lomu, kas prasījusi visu spēku sasprindzinājumu.

— Tavs uzdevums vēl nav galā,— viņš sacīja Kventinam.— Vispirms mazliet iestiprinies — tur, uz galda ir viss, ko vien sirds kāro,— un tad tu saņemsi turpmākos norādījumus. Pagaidām tas būtu pāragri, jo starp paēdušu un izsalkušu sarunas nevedas.

To pateicis, Luijs atspieda muguru pret atzveltni, aizsedza ar roku acis un apklusa.

XI nodaļa ROLANDA GALERIJA

Jā, akls Kupidons! Bet Himenejs? Vai viņa acis neapstulbo brilles, Ko sniedz tam vecāki un aizbildņi, Lai pūrā dotos laukus, mežus, pilis Un briljantus, un citas piedevas Viņš skata, pavairotus desmitkārt? To, protams, allaž vajag atcerēties.

Piespiedu laulības posis

Francijas Luijs XI, gan būdams tas karalis Eiropā, kurš visalkaināk tiecās pēc varas, augstu vērtēja vienīgi to, ko vara viņam deva tīri praktiskā ziņā, un, lai gan reizumis stingri pieprasīja savam augstajam stāvoklim atbilstošas etiķetes ievērošanu, parasti bija ārkārtīgi nevērīgs pret ārišķībām..

Būtu šim valdniekam piemitušas labākas rakstura īpašības, iespējams, ar savu vienkāršību, ar kādu viņš pulcināja ap sevi pavalstniekus, dažkārt pats sēzdamies pie viņu galda, viņš būtu iemantojis milzīgu popularitāti, taču vienkāršība atsvēra daudzus viņa trūkumus tās ļaužu šķiras acīs, kurai īpaši nenācās ciest no saskares ar viņa aizdomīgumu un ar to saistīto atriebību. Tā dēvētā tiers etat[89] jeb franču sabiedrības trešā kārta, kas šī gudrā valdnieka laikā ieguva lielāku bagātību un nozīmību, viņu nemīlēja, tomēr cienīja, un tikai pateicoties šo ļaužu atbalstam Luijs spēja noturēties pret to naidu un nicinājumu, kādu pret viņu izjuta augstmaņi, kuri uzskatīja, ka ar seno galma paražu noniecināšanu, kas bija pa prātam birģeram un pārējiem pilsētniekiem, viņš aptraipījis Francijas troņa godu un apcirpis viņu svētās privilēģijas.

Ar pacietību, kādu jebkurš cits valdnieks droši vien būtu uzskatījis par sevis necienīgu, un ne bez zināma uzjautrinājuma Francijas karalis nogaidīja, Ēdz viņa skotu gvardes strēlnieks būs cik necik remdinājis savu vilka apetīti Taču taisnības labad te būtu jāpiebilst, ka Kventinam bija rik daudz prāta un saprašanas, lai neuzliktu karaļa pacietībai pārlieku lielu pārbaudījumu, un viņš vairākkārt dzīrās mest maltītei mieru, bet Luijs tikai skubināja viņu ēst.

—     To jau var redzēt pēc acīm, ka tavs izsalkums vēl ne tuvu nav apmierināts,— karalis labsirdīgi sacīja»— Dieva un Svētā Dennisa vārdā — loci tik iekšā, cik vien tev lien, Vari man ticēt, ka nedz ēdiens, nedz mise (to teikdams, viņš pārmeta krustu) īstam kristietim nekad nenāk par ļaunu. Vari dzert arī vīnu, tikai ar mēru, Ja tavi tautieši, tāpat kā angļi, nesirgtu ar šo netikumu, tie būtu vislabākie karavīri pasaulē» Bet nu — aši nomazgā rokas, neaizmirsti savu benedicite[90] un nāc man līdzi,

Kventins darīja, kā bija vēlēts, un, iedams karalim nopakaļ, šoreiz pa citu ne mazāk sarežģītu labirintu, atkal nonāca Rolanda galerijā.

—     Ja tev kāds vaicā, kur esi bijis, teic, ka šo posteni tu neesi atstājis,— karalis pavēloši sacīja.— Tā atbildi savam tēvocim un biedriem, un, lai sasaistītu tavu mēli, es dodu tev šo zelta ķēdi (viņš pasvieda Dorvardam vērtīgo balvu). Pašam greznoties man nav patikšanas, taču mani uzticamie kalpi šai ziņā var dižoties, cik vien tiem tīk, Bet, ja kāds sirgst ar balamutību, tā ka pat ar zelta ķēdi viņa mēle nav sasaistāma, manam draugam Tristānam ir kakla rota, ar ko šādu ligu droši var izārstēt. Un tagad klausies labi uzmanīgi» Neviens vīrietis nedrīkst te ienākt, izņemot mani un Oliveru, bet var gadīties, ka te parādās dāmas no viena vai otra galerijas gala vai — pilnīgi iespējams — no abiem. Ja viņas ko jautā, tu vari atbildēt, bet, tā kā tu atrodies sargpostenī, tavām atbildēm jābūt īsām un skopām, un pats tu nedrīksti nedz uzbilst viņas, nedz arī ielaisties garākās sarunās. Taču tu ieklausies viņu valodās. Ne vien tavas rokas, bet arī ausis ir manas: es esmu nopircis tavu miesu un dvēseli, Un viss, ko tu dzirdi, tev jāielāgo, jādara man zināms un pēc tam jāaizmirst. Bet varbūt labāk darīsim tā: tu būsi no Skotijas nule ieradies rekrūtis, kas vēl nav apguvis šīs patiesi kristīgās zemes valodu. Jā, tā būs pareizāk! Tātad — ja tevi uzrunā, neatbildi: tas tev aiztaupīs liekas pūles un raizes, un tava klātbūtne viņām netraucēs sarunāties. Vai saprati? Paliec sveiksi Esi modrs, un tu iemantosi sev draugu.

To pateicis, karalis pazuda ar gobelēniem aizsegtajās durvīs, atstādams Kventinu pārdomās par visu redzēto un dzirdēto, Tobrīd gan jauneklim tīkamāk šķita raudzīties uz priekšu, nevis atpakaļ, jo doma par to, ka viņš kā mednieks, kas grasās nomedīt briedi, uzglūnējis cildenajam grāfam de Krēvkēram, kuru katru bridi gatavs to nogalēt, nepavisam nebija glaimojoša. Karalis viņam, protams, bija licis to darīt vienīgi pašaizsardzības nolūkā, taču jaunekli sāka mākt bažas, ka drīz vien viņam var pavēlēt kādu no tiesas nomaitāt. Ja tā notiktu, tas būtu briesmīgi, jo, ņemot vērā valdnieka raksturu, Kventins ne mirkli nešaubījās, ka pavēles neizpildīšana viņam nestu drošu nāvi, taču pakļaušanās apkaunotu viņa godu. Bet tad viņš atvairīja šīs domas, tverdamies pie mierinājuma, kas jaunības gadiem ir visai raksturīgs, proti, ka gana varēs prātot par to, kad briesmīgais bridis tiešām būs klāt, jo katrai dienai pietiek savu pašas bēdu.

Šī mierinošā lēmuma pieņemšanu Kventinam jūtami atviegloja karaļa pēdējais norādījums, kas vedināja pievērsties kaut kam tīkamākam nekā sava stāvokļa apcerēšana. Jauneklis noģida, ka viena no dāmām, kura viņam būs jāpatur acīs, ir lautas spēlētāja, un viņš nolēma tikai daļēji izpildīt karaļa pavēli un rūpīgi ieklausīties katrā viņas vārdā, lai zinātu, vai viņas valoda ir tikpat valdzinoša kā dziedāšana. Bet tikpat cieši viņš klusībā apņēmās karalim neziņot it neko tādu, kas šai dievišķajai būtnei varētu kaitēt.

Nu viņam vairs nebija jābaiļojas, ka savā postenī varētu aizmigt. Katra vēja pūsma, kas, ieplūstot pa atvērto logu, ar vieglu šalku sašūpoja vecos gobelēnus, it kā vēstīja par dai]ās būtnes tuvošanos, īsi sakot, Kventinu bija pārņēmis dīvains satraukums un kvēla ilgošanās, kas allaž ir mīlestības pavadone un dažkārt arī tās izraisītāja.

Pēdīgi tiešām iečīkstējās kādas durvis (piecpadsmitajā gadsimtā pat karaļu pilīs durvis nevērās tik klusi kā mūsdienās), bet — ak vaii— ne tajā galerijas galā, no kura bija plūdušas lautas skaņas, Durvis atdarījās, un uz sliekšņa parādījās trīs sievietes; pirmā deva zīmi savām pavadonēm apstāties, bet pati devās uz priekšu. Pēc šķobīgās gaitas, kas plašajā telpā šķita īpaši neglīta, Kventins tūdaļ pazina princesi Žannu, stalti izslējās un, viņai garāmejot, sveicinādams nolaida ieroci. Princese uz to atbildēja ar laipnu galvas palocīšanu, un Kventinam bija iespējams aplūkot viņu vēlīgāk nekā no rīta.

Nelaimīgās princeses sejas vaibsti diemžēl neatsvēra viņas gaitas un auguma neglītumu. Viņas sejā gan nebija nekā atbaidoša, un lielās, zilās acis, kas parasti raudzījās grīdā, ar savu lēnprātīgo, ciešanu apēnoto izteiksmi šķita pat skaistas. Taču seja bija pārlieku bāla, pelēki dzeltenīga kā sirdzējam, un, lai gan zobi balti un līdzeni, lūpas plānas un iezilganas. Mati bija biezi un kupli, taču pilnīgi bezkrāsaini, un princeses kambarjumprava, acīmredzot tos uzskatīdama par savas pavēlnieces krāšņāko rotu, bija izdarījusi viņai lāča pakalpojumu, sakārtodama palso matu cirtoņimu visapkārt bālajai sejai, kas tādēļ šķita pavisam nedzīva. It kā tīšuprāt gribēdama princesi izķēmot, tā bija viņai uzģērbusi blāvi zaļu platu tērpu, kurā Žanna izskatījās spokaini atbaidoša.

Kamēr Kventins ziņkāri vēroja princesi, kuras ķēmīgais izskats un gaita izraisīja viņā patiesu līdzjūtību, atvērās durvis arī galerijas viņā galā un pa tām iznāca vēl divas dāmas.

Viena no viņām bija tā pati jaunava, kas uz Luija pieprasījumu Fieur-de-Lys viesnīcā bija pasniegusi viņam augļus, kamēr Kventins ieturēja neaizmirstamās brokastis. Noslēpumainā šalles un lautas īpašniece, nimfa, kas Kventinam jau pašā pirmajā acu uzmetienā bija šķitusi slēptas burvības apstarota, tagad kā augstdzimusi un bagāta grāfistes īpašniece (par kādu Kventins viņu vismaz uzskatīja) viņam šķita vēl desmitkārt skaistāka nekā tobrīd, kad viņš bija to noturējis par vienkāršu meiču, kuras tēvs, viesnīcas īpašnieks, cenšas izdabāt ērmīgam, bagātam namniekam, Jauneklis nespēja vien nobrīnīties, ka tūdaļ nav nopratis, kas viņa ir. Taču ģērbusies viņa bija gandrīz tikpat vienkārši kā pirmajā reizē — sēru tērpā, bez rotājumiem, vienīgi galvassegas vietā bija viegls krepa šķidrauts, pilnīgi atmests atpakaļ, tā ka seja palika neaizsegta, un tikai Kventina nojauta, ka viņa ir grāfiene, šīs būtnes daiļajam veidolam viņa acīs piešķīra jaunu pievilcību, viņas gaitai līdz tam nepamanītu cienīgumu, un glītajiem vaibstiem un mirdzošajām acīm — apzinātu cildenumu, kas viņas skaistumu vērta vēl lielāku.

Pat tad, ja par to draudētu nāvessods, Dorvards diez vai spētu atturēties un neparādīt šai daiļavai un viņas pavadonei tādu pašu godu, kādu pirms brīža bija izrādījis karaliskās dzimtas princesei. Abas dāmas pieņēma viņa sveicinājumu kā pašu par sevi saprotamu, acīmredzami pieradušas pie šādas goda parādīšanas, un par atbildi viegli palocīja galvu, taču Kventinam šķita — var jau būt, ka tas bija tikai jauneklīgas iztēles auglis,— ka jaunā dāma viegli piesarkst, nodur acīs un tik tikko manāmi apmulst, atņemdama viņa kareivīgo sveicienu. To varēja izskaidrot vienīgi tā, ka viņa pazinusi drosmīgo svešinieku, savu kaimiņu Fieur-de-Lys viesnīcas tornī, bet vai šis apmulsums nozīmētu nepatiku? To nu Kventins nezināja teikt.

Jaunās grāfienes pavadone — arī vienkāršā sēru tēprā — bija tai vecumā, kad sieviete vairāk par visu vēlas saglabāt savu vīstošo skaistumu. Vēl tagad viņas sejā bija jaužamas agrākā skaistuma pēdas, un pēc viņas stājas varēja spriest, ka viņa ne tikvien atceras savas agrākās uzvaras, bet nav atmetusi cerību gūt ari jaunas. Viņa bija gara auguma, iznesīga, taču jūtami augstprātīga, un, ar vlzlgu smaidu visžēlīgi atņēmusi Kventina sveicienu, pieliecās un kaut ko pačukstēja savai biedrenei. Tā tūda[ pat pagriezās atpakaļ — it kā tālab, lai pārliecinātos par šīs piezīmes patiesīgumu, taču piekrītoši pamāja ar galvu, acis uz jaunekli nepacēlusi. Kventinam neviļus radās iespaids, ka vecākās dāmas izteikums viņam bijis visnotaļ glaimojošs, un no tā, kā jaunā dāma bija atbildējusi, kaut arī uz viņu nepaskatīdamās, jaunekļa sirds tīksmi ietrīsējās. Varbūt starp mums abiem, viņš nodomāja, jau sākušas rasties un vīties tās slepenās saites, kad nozīmīgs kļūst katrs vismazākais sīkums.

Taču ilgākām pārdomām nebija laika, jo tūdaļ pat Kventina uzmanību saistīja abu dāmu satikšanās ar princesi Žannu. Viņām ienākot, princese bija palikusi stāvam, gaidīdama viņu tuvošanos, jo acīmredzot apzinājās savas gaitas nepievilclbu, un atņēma viņu sveicienu tik apjukusi, ka vecākā dāma, nezinādama, ko īsti uzrunā, vērsās pie princeses tā, it kā ar savu uzmanību parādītu viņai lielu godu.

—     Es ļoti priecājos, kundze,— viņa, visžēlīgi smaidīdama iesāka, it kā vēlētos jaunavu iedrošināt,— ka mums beidzot dota iespēja tikties ar kādu mūsu dzimuma pārstāvi, turklāt ar tik cienījamu personu, kāda jūs liekaties esam. Diemžēl man jāteic, ka mums abām ār krustmeitu līdz šim nav bijis lemts īpaši izbaudīt karaļa Luija viesmīlību.— Nē, mīļā, nerausti mani aiz piedurknes, šīs jaunās dāmas acīs es manu līdzjūtību pret mums,— viņa sacīja savai biedrenei un tad atkal pievērsās princesei.— Kopš mūsu ierašanās, mīļā kundze, mēs esam šeit turētas bezmaz kā gūsteknes. Pēc neskaitāmiem aicinājumiem nodot mūs Francijas valdnieka gādībā viskristīgākais no visiem karaļiem vispirms liek mums apmesties prastā viesnīcā, bet pēc tam šajā kožu midzenī, no kura izlīst mums atvēl tikai pēc saulrieta, it kā mēs būtu pūces vai sikspārņi, kuru parādīšanos dienas gaismā cilvēki uzskata par ļaunu zīmi.

—     Man ļoti žēl…— trīcošā balsī sacīja princese, kas par šādu sarunas pavērsienu šķita vēl vairāk apmulsusi,— man ļoti žēl, ka mēs neesam varējuši uzņemt jūs atbilstoši jūsu augstajam stāvoklim. Cerams, jūsu krustmeita jūtas šeit labāk?

—     Daudz, daudz labāk, nekā iespējams izteikt,— jaunā grāfiene atbildēja.— Es biju cerējusi atrast šeit drošību, taču ieguvu arī mieru un klusumu. Mūsu iepriekšējā mitekļa nošķirtība un šai pilī piešķirtā savrupība, manuprāt, vēl dižāku dara to laipnību, kādu rnums, nabaga bēglēm, karalis turējis par vajadzīgu izrādīt.

—     Apklusti, muļķīt, un ļauj man izkratīt sirdi, ja reiz mēs esam sastapušas kādu sieviešu kārtas personu un varam parunāties bez citu klātbūtnes,— vecākā dāma pārtrauca viņu,— Es saku «bez ciru klātbūtnes», jo šis izskatīgais jaunais sargs drīzāk atgādina statuju, nevis dzīvu cilvēku, un mūsu valodu, kā rādās, nemaz nesaprot. Tātad mēs varam brīvi parunāties, un tikai šī dāma bus spējīga saprast, cik gauži es nožēloju, ka atbraucu uz Franciju. Es biju gaidījusi lielisku uzņemšanu, turnīrus, maskarādes, dzīres un svinības, bet tieku turēta tikpat kā cietumā, un vienīgais, ar ko karalis saved mūs kopā, ir kaut kāds klaiņojošs čigāns, ar kura starpniecību mums jāuzņem sakari ar saviem draugiem Fiandrijā. Varbūt politisku apsvērumu dēļ karalis turēs mūs šeit līdz mūža galam, lai tad, kad līdz ar musu aiziešanu viņsaulē izbeigsies senā de Kruā dzimta, sagrābtu visas mūsu zemes. Burgundijas hercogs nebija tik cietsirdīgs un piedāvāja manai krustmeitai vīru, lai gan ne visai piemērotu.

—     Es drīzāk iestātos klosterī, nekā kļūtu par kāda ļaundara sievu,— sacīja princese, beidzot atradusi iespēju iestarpināt kādu vārdu.

—     Katram ir savi ieskati, kundze,— valodīgā dāma turpināja.— Dievs zina, kā es pūlos savas krustmeitas labad, taču pati jau sen esmu atmetusi jebkādas cerības iziet pie vīra. Es redzu jūs smaidām, bet nudien, kad es saku, tā ir vistīrākā patiesība, taču karaļa vaina caur to nekļūst mazāka. Visa viņa rīcība un arī viņš pats drīzāk atgādina veco Mišo, Ģentes naudas mijēju, nekā Kārļa Lielā pēcteci.

—     Apklustiet!— princese noteica ar viņai neierastu stingrības pieskaņu balsī.— Neaizmirstiet, ka jūs runājat par manu tēvu.

—     Par jūsu tēvu?— vecākā dāma izbrīnā iesaucās.

—     Jā, par manu tēvu,— princese cieņpilni apliecināja.— Es esmu Francijas Žanna. Taču jums, cienītā, nevajag baidīties,— savā laipnajā balsī viņa turpināja.— Jūsu nodoms nav bijis apvainot mani, un es neturu ļaunu prātu uz jums. Es darīšu visu iespējamo jūsu un šīs jaukās jaunavas labā. Diemžēl man nav nekādas īpašas varas, bet es no visas sirds gribu jums palīdzēt.

Grāfiene Amelīne de Kruā — kā vecākā dāma tika godāta — atbildēja uz šo princeses piedāvājumu ar dziļu, pazemīgu reveransu. Daudzos galmā pavadītajos gados viņa bija pilnībā apguvusi galma manieres un etiķeti un jo stingri ievēroja no laika gala pastāvošo noteikumu, ka galminieki savā starpā bez kautrēšanās var runāt par valdnieka trūkumiem un netikumiem un viņiem nodarītajām pārestībām, bet nedrīkst par to bilst ne pušplēsta vārda karaļa paša vai tā ģimenes locekļu klātbūtnē. Grāfieni de Kruā gandrīz pārņēma šausmas par nepiedodamo kļūdīšanos — Luija noniecināšanu viņa meitas klātbūtnē. Viņa droši vien tā arī nerimtos izteikt savu visdziļāko nožēlu un nebeigtu lūgties piedošanu, ja princese viņu neapklusinātu, vislaipnākā balsī aizrādīdama,— lai gan no Francis karaļa meitas mutes tas izklausījās tikpat kā pavēle,— ka vairs negribot dzirdēt nedz atvainošanos, nedz paskaidrojumus,

Princese Žanna ar karalisku cieņu apsēdās sava kiēsiā un vedināja abas cvmas apsēsties līdzās, katru savā pusē. Jaunākā paklausīja Јim uzaicinājumam ar neliekuļotu padevību, bet vecākā — ar uzspēlētu pazemību un godbijību, Viņas turpināja sarunu, tašu ļoti klusi, tā ka sargkareivis vairs nespēja it neko sadzirdēt un ievēroja vienīgi to, ka princesi vairāk interesē jaunākā sarunu biedrene un viņa ar daudz lielāku patikšanu klausās tas skopajās, biKiajās atbildēs nekā cildinošajos, daiļvārdīgajos grāfienes Amelīnes runas plūdos

Saruna nebija ilgusi ne ceturtdaļstundu, kad galerijas pretējā galā atvērās durvis un ienāca kāds vīrs jātnieka apmetnī. Atcerēdamies Karaļa rīkojumu un negribēdams dabūt vēl otru aiziādījumu par pienākuma neizpildīšanu, Kventins devās ienācējam pretim un, acumirkli aizšķērsojis ceļu, lika viņam tūdaļ pat atstāt šo telpu.

—     Kurš devis tādu pavēli?— ienācējs nicīgi noprasīja, pārsteigts par šādu sargkareivja rīcību,

—     Karalis,— Kventins cieti atbildēja,— un es esmu nolikts šeit sardzē, lai rūpētos par šīs pavēles izpildīšanu.

—     Uz Orleānas Luiju tā neattiecas,— nomezdams apmetni, hercogs sacīja.

Jaunais sargs bridi saminstinājās, nezinādams, ko iesākt, Vai viņš varēja prasīt pakļaušanos pavēlei no Francijas troņmantnieka, kuram, kā bija dzirdējis runājam, dienās lemts kļūt par karaļa znotu?

—    Jūsu gaišība ir pārāk augstu stāvoša persona, lai es stātos ceļā tās gribai,— Kventins teica.— Cerams, jūsu gaišība apliecinās, ka es tiešām pildīju karaļa pavēli, taču jūs tai liedzāties pakļauties.

—     Nebaidies, jaunais kareivi, neviens tevi neva nos,— hercogs sacīja un, piegājis pie princeses, palocījās ar tikpat uzspēlētu laipnību kā allaž, kad vērsās pie savas saderētās,

—     Es ieturēju pusdienas kopā ar Dinuā,— viņš paskaidroja,— un, izdzirdis Rolanda galerijā balsis, uzdrīkstējos tām pievienoties.

Sārtums, kas ielija nabaga Žannas bālajos vaigos, uz mirkli vērsdams viņas seju maziiet pievilcīgāku, norādīja, ka jaunā cilvēka piebiedrošanās viņai nepavisam nav vienaldzīga. Viņa tūdaļ stādīja hercogu priekšā abām grāfienēm de Kruā, kuras sveica jaunpienācēju atbilstoši viņa augstajam stāvoklim, un tad, norādīdama uz krēslu, aicināja viņu piedalīties sarunās.

Hercogs laipni atraidīja piedāvāto sēdvietu, likdams saprast, ka tik augstdzimušu dāmu sabiedrībā nejūtas cienīgs to ieņemt, un, nometis zemē sēdekļa spilvenu, apmetās pie jaunās, daiļās grāfienes de Kruā kājām iepretī princesei, lai viņu neapvainotu, bet tai pašā laikā tomēr varētu pievērsties galvenokārt viņas jaukajai jaunajai paziņai.

Sākumā šāda hercoga rīcība princesei šķita drīzāk patīkama nekā aizskaroša. Viņa pat vedināja savu saderināto parādīt uzmanību daiļajai svešiniecei, acīmredzami uzskatīdama, ka viņš dara to vienīgi viņas pašas dēļ. Taču Orleānas hercogs, lai gan sava tēvoča Luija klātbūtnē radis tam pakļauties, šeit jutās pietiekami neatkarīgs, lai rīkotos brīvi pēc saviem ieskatiem, un, tā kā augstais stāvoklis viņam reizēm atļāva atkāpties no galma etiķetes, viņš kvēli apjūsmoja grāfienes Izabellas skaistumu (varbūt tālab, ka pie Dinuā viņš bija iedzēris mazliet pavairāk vīna), līdz savā dedzībā tik ļoti aizrāvās, ka beigu beigās princesi pilnīgi aizmirsa.

Ja šie glaimīgie cildinājumi kādam bija patīkami, tad vienīgi grāfienei Amelīnei, kuras prātā jau sāka vērpties doma par iespējamo radniecību ar nākamo troņmantnieku, jo jaunās grāfienes dižciltīgā izcelsme, daiļums un bagātība tiešām deva tam pamatotu ieganstu, un šī iecere arī varētu īstenoties,ja vien Luijam XI šai ziņā nebūtu savi aprēķini. Grāfiene Izabella klausījās hercoga cildinājumos ar lielām bažām un satraukumu, laiku pa laikam paceldama acis uz princesi, kā lūgdamās viņas palīdzību Taču princese Žanna savā aizvainotajā patmīlībā, kā ari aiz iedzimtās kautrības nespēja pievērst sarunu citam tematam, tā ka beigu beigās, ja neņem vērā vienu otru grāfienes Amelīnes izmestu laipnību, runāja gandrīz vienīgi hercogs, kurš, Izabellas skaistuma iedvesmots, nespēja vien apslāpēt savus daiļrunības plūdus.

Taču mums derētu atcerēties ari šīs ainas liecinieku, visu aizmirsto sargkareivi, kura brīnišķie sapņi kusa kā vasks saulē, kamēr hercoga runa kļuva aizvien kvēlāka un aizrautīgāka. Pēdīgi grāfiene Izabella nolēma darīt galu šim neciešamajam hercoga jūtu uzplūdumam, īpaši tālab, ka tas princesi acīmredzami sarūgtināja

Pagriezusies pret Žanna, Izabella kautrīgi,, tomēr apņēmīgi sacīja, ka pirmais pakalpojums, Ko pēc viņas augstības piedāvājuma viņa no tās vēloties izlūgties, esot pārliecināt Orleānas hercogu, ka burgundietes, jebšu ne tuvu tik gudras un pievilcīgas kā francūzietes, tomēr neesot tādas muļķes, lai viņām sagādātu patiku sarunas, kas sastāv vienīgi no pārspīlētiem glaimiem.

—     Man ļoti žēl, grāfien,— iejaucās hercogs, nemaz neļaudams princesei atbildēt,— ka ar šo pašu jūs nomelnojat gan Burgundijas dāmu daiļumu, gan franču bruņinieku atklātību. Ja mēs, franči, savu sajūsmu izsakām tik izšķērdīgi un neapvaldīti, tas tālab, ka necenšamies apslāpēt savas jūtas un ļaujam daiļavām uzveikt mūsu sirdis tikpat ātri un viegli, kā mēs paši cīņā uzveicam pretiniekus.

—     Manas tautietes nealkst pēc šādām uzvarām,— grāfiene sacīja, neslēpdama savu neapmierinātību, ko līdz tam nebija uzdrīkstējusies izrādīt augstdzimušajam pielūdzējam,— turklāt burgundiešu bruņiniekus nevar tik viegli uzveikt.

—     Es dziļi cienu jūsu patriotismu, grāfien,— hercogs sacīja,— un negribu apšaubīt jūsu iebildes otru pusi, līdz kāds burgurdiešu bruņinieks ar zobenu rokā būs gatavs to pierādīt. Bet par Burgundijas dāmu daiļumu jūsu izteikums ir netaisns, un visskaidrākais pierādījums tam esat jūs pati. Nu paskatieties un pasakiet man,— viņš teica, norādīdams uz milzīgu spoguli, Venēcijas republikas dāvanu, lielu tālaika retumu un vērtību,— vai jel kāda sirds ir spējīga pretoties tur redzamās būtnes valdzinājumam?

Princese, ilgāk vairs nespēdama izturēt līgavaiņa nevērību, ar apspiestu vaidu atslīga krēslā, atgriezdama hercogu zemes virsā un dodama ieganstu grāfienei Amelīnei apvaicāties, vai viņas augstībai neesot kļuvis slikti.

—     Pēkšņi iesāpējās galva, bet tūdaļ viss atkal būs kārtībā,— princese teica, cenzdamās pasmaidīt.

Taču pretēji sacītajam viņa kļuva aizvien bālāka, un grāfiene Amellne, redzēdama, ka princese zaudē samaņu, lūdza hercogu steigties pēc palīdzības.

Hercogs iekoda lūpā un, klusībā lādēdams vieglprātību, ar kādu bija devis vaļu savai mēlei, metās uz blakus telpu, lai pasauktu princeses galmadāmas, un, kad tās, tūdaļ ieradušās, sāka rosīties ap Žannu ar vajadzīgajiem dziedniecības līdzekļiem, ari hercogs kā bruņinieks un kavalieris nevarēja vienaldzīgi noskatīties. Aiz vainas apziņas un žēluma pret princesi viņa balss nu skanēja gandrīz vai maigi un bija iedarbīgāka par visām zālēm, bet tai brīdī, kad princese atguva samaņu, galerijā ienāca karalis.

XII nodaļu POLITIĶIS

Viņš ir tāds meistars viltus vērpšana (Sai ziņā tuvodamies sātanam), Ka iet var pie šī meistara, lai mācītos, Pats vecais velns, kā |audis kārdināt.

Sena luga

Luijs ienākdams sirdīgi sarauca uzacis kā allaž, kad bija par kaut ko apskaities, un apJaida apkārt ašu, pētošu skatienu, un viņa acis, kā Kventins vēlāk apliecināja, stipri piemiedzās un kļuva niknas un caururbjošas kā iztraucētai odzei, kas raugās pretī no viršu cera. Acumirkli sapratis, kālab te radies šāds satraukums, karalis pievērsās Orleānas hercogam:

—    Ak jūs, dārgo brālēn, ari esat šeit?— un pagriezies pret Kventinu, bargi noprasīja:— Vai tā tu izpildi manus rīkojumus?

—     Piedodiet viņam, jūsu augstdzimtība,— hercogs sacīja.— Viņš tiešām bija sava uzdevuma augstumos, bet man tika teikts, ka šeit būšot princeses, tālab es…

—     Un par spīti visam jūs metāties šurpu, lai apliecinātu mīlestību sirdsdāmai,— piebilda karalis, kas ar preūgu liekulību izmantoja katru izdevību, lai parādītu hercogu kā kvēlu un neatlaidīgu savas nelaimīgās meitas pielūdzēju.— Un turklāt vēl samaitātu martus sargus. Bet neko darīt, būs jāpiedod kavalierim, kurš dzīvo vienīgi par amours[91].

Orleānas hercogs pacēla galvu, it kā grasīdamies kaut ko iebilst vai paskaidrot, taču aiz cieņas pret karali vai drīzāk — kopš bērnības ieaudzinātām bailēm no tā — viņam aizžņaudzās balss.

—     Un Žanna jūtoties sasirgusi?— karalis vaicāja.— Nekas, Luij, nav ko raizēties, drīz tas būs pāri. Pavadiet princesi uz viņas istabu, un es pavadīšu mūsu viešņas uz viņējām.

Šie vārdi izskanēja kā pavēle, un Orleānas hercogs ar princesi devās uz galerijas viņu galu, bet karalis, visupirms novilcis ctmdu, laipni piedāvāja roku grāfienei Izabellai un pavadīja abas dāmas līdz viņu istabām, uz kurām veda durvis galerijas pretējā galā. Dziļi palocījies, viņš brīdi palika stāvam pie sliekšņa, līdz kamēr dāmas jau bija pazudušas skatienam, tad mierīgi aizvēra durvis, aizgrieza prāvo atslēgu un, izvilcis no slēdzenes, pakarināja pie joslas kā vecs sīkstulis, kam prāts

tikai tad var būt mierīgs, ja dārgumu tīnes atslēga ir pašam pie sāniem.

Tad lēniem soļiem, domīgi vērdamies grīdā, Luijs devās tieši pie Kventina Dorvarda, kurš, saprazdams, ka aizdevis karalim dusmas, bažīgi vēroja viņa tuvošanos.

—     Tu esi vainīgs,— pienācis klāt, karalis teica, ar acīm urbdamies viņā,— tik ļoti vainīgs, ka būtu pelnījis karātavas. I nedomā taisnoties! Kāda tev daļa gar hercogiem un princesēm, tev jāievēro vienīgi mani norādījumi.

—     Bet sakiet, jūsu augstdzimtība, ko man bija darīt?— jaunais karavīrs vaicāja.

—     Ko sargam postenī pienākas darīt, ja kāds par vari grib aizspraukties garām?— karalis nicīgi pārjautāja.— Kam tad tev rokās ir ierocis? Tev bija tas jāpaceļ pret uzmākuļa krūtīm un, ja šis nelietis neatstātos, turpat uz vietas viņš jānogalē. Bet tagad — ej! Blakus telpā ir kāpnes, kas ved uz iekšējo pagalmu, kur tevi gaidīs Olivers. Sūti viņu pie manis, bet pats dodies uz kazarmām. Un, ja tava dzīvība tev ir kaut cik dārga, pievaldi mēli, lai tā būtu tikpat kūtra kā šodien tava roka.

Priecīgs, ka ticis cauri ar veselu ādu, taču sirds dziļumos nespēdams samierināties, ka dienesta pienākumu pildīšanā karalis acīmredzot prasa no viņa neiedomājamu cietsirdību, Dorvards darīja, kā bija vēlēts, steigšus nogāja lejā pa kāpnēm, nonāca pagalmā un, sastapis Oliveru, pavēstīja viņam karaļa vēlēšanos. Viltīgais bārddzinis paklanījās, nopūtās, pasmaidīja un vēl pieglaimīgākā balsī nekā parasti novēlēja jauneklim labunakti, un viņi devās katrs uz savu pusi — Kventins uz kazarmām, bet Olivers — pie karaļa.

Diemžēl atmiņu stāstījumi, ko mēs esam šeit izmantojuši, lai patiesīgi atainotu notikušo, šajā vietā pilnīgi pārtrūkst, jo galvenais vēstītājs Kventins, pats tur nebūdams līdzdalīgs, nevarēja zināt, ko runāja karalis ar savu slepeno padomnieku. Kā par laimi Hautlieu pils bibliotēkā glabājās Žana de Truā Chronique Scandaleuse[92] manuskripta kopija, kur notikumi aprakstīti daudz sīkāk un pilnīgāk nekā iespiestajā izdevumā. Uz manuskripta malas ir interesantas piezīmes, ko pēc karaļa nāves, liekas, rakstījis Olivers, pirms viņam pašam tika tā laime saņemt sen pelnīto karātavu cilpu. Pēc šī avota mums ir izdevies pilnībā noskaidrot, kāda bija zemāk minētā saruna starp Luiju un visu nievāto karaļa mīluli, saruna, kas spilgtāk par citām rakstiskām liecībām atklāj mums karaļa politiku.

Kad Luija favorīts ieradās Rolanda galerijā, karalis, domās iegrimis, sēdēja krēslā, ko nuie bija atstājusi viņa meita. Labi pazīdams sava pavēlnieka raksturu, Olivers tuvojās klusi slīdošiem soļiem, līdz nonāca karaļa redzes lokā, tad padevīgi atrāvās atpakaļ un, palicis stāvam, nogaidīja, kad viņu uzbildis vai ari iztaujās. Pirmie Luija vārdi nepavisam nebija laipni.

—     Kā redzams, tavi jaukie plāni kūst kā sniegs dienvidu vējā, Oltveri Man tikai atliek lūgt Embrenas Jaunavu, kaut tie negāztos pār mūsu galvām kā sniega lavīnas, par kurām šveicieši stāsta briesmu lietas.

—     Diemžēl, jūsu augstība, man nācis zināms, ka stāvoklis tiešām nav pārāk labs,— Olivers atbildēja.

—     Nav pārāk labs?— karalis izsaucās un, uzlēcis kājās, sāka satraukti soļot turpu un atpakaļ.— Saki labāk — tas ir slikts, tik slikts, ka sliktāks nevar vairs būti Pie visa vainīgi tavs naivais, muļķīgais padoms, lai es kļūtu par šo bēdu sagrauzto daiļavu aizgādni! Burgundija grasās celties cīņai pret mums un noslēgt savienību ar Angliju. Un Eduards, kam paša zemē rokas ir brīvas; ar savu milzīgo karapulku kuru katru brīdi var iebrukt Francijā pa šiem sasodītajiem Kalē vārtiem. Katru atsevišķi es, rasi, vēl varētu pieveikt vai uzpirkt, bet ja viņi apvienojas… Un turklāt vēl šī dumpinieka Senpola nodevība! Pie visa tā vainīgs esi tu, Oliver, ar savu aplamo ieteikumu dot abām grāfienēm patvērumu un sūtīt šo nolādēto čigānu ar ziņu pie viņu vasaļiem.

—     Jūsu augstībai ir zir.āmi mani apsvērumi,— Olivers teica.— Jaunās grāfienes ptis ir gandrīz neieņemama, starp Burgundiju un Flandriju atrodas zemes, uz kurām viņai ir zināmas tiesības, un, ja tās tiktu pienācīgi atbalstītas, mēs varbūt piespiestu burgundieti izprecināt grāfieni kādam pret Franciju draudzīgi noskaņotam cilvēkam.

—     Ēsma patiešām ir vilinoša,— karalis domīgi sacīja,— un, ja m>ims izdotos noslēpt, ka grāfiene atrodas šeit, mēs varētu šo bagāto mantinieci izdot par sievu Francijai visnotaļ noderīgam cilvēkam. Nebūtu tur iepīts šis nolādētais čigāns! Kā tu man varēji ieteikt, lai es uzticu šo uzdevumu tik nešķīstam pagānam?

—     Lūdzu jūsu augstību atcerēties; ka jūs pats viņam uzticējāties daudz lielākā mērā nekā es ieteicu,— Olivers atbildēja.— Viņš būtu izpildījis savu uzdevumu un nogādājis grāfienes radiniekam vēstuli, kurā viņa lūdza aizsargāt savu pili, apsolot drīzu palīdzību, bet jūsu augstībai labpatikās pārbaudīt viņa pareģošanas spējas, un tādā kārtā viņš jurns izvīla noslēpumus, kurus šķita tik vilinoši pavēstīt hercogam Kārlim.

—     Ak vai, kā es tā varēju rīkoties,— Luijs zūdījās.— Taču, kā stāsta, šie pagāni esot viedo haldeju[93] pēcnieki, kuru senči Šināras līdzenumos bijuši slaveni zvaigžņu rakstu tulki.

Labi zinādams, ka par spīti gudrībai un asajam prātam Luijs tic zintniekiem un astrologiem, burvjiem un pesteļiem un pat uzskata arī sevi par diezgan zinošu melnās maģijas mākslā, Olivers neuzdrīkstējās pārāk izvērst šo domu un piebilda vienīgi to, ka šoreiz čigāns nav spējis paredzēt pats savu galu, citādi būtu palicis Burgundijā, lai paglābtos no pelnītās karātavu cilpas.

—     Bieži vien nākotnes pareģoņi neparedz notikumus, kas skar viņus pašus,— Luijs ļoti nopietni sacīja.

—     Ar jūsu augstības atļauju varētu teikt, ka šāds zintnieks atgādina cilvēku, kas turēdams rokā sveci, skaidri saredz apkārtējos priekšmetus, bet nespēj saskatīt pats savu roku,— Olivers iestarpināja.

—     Sveces gaismā, kas atklāj citu cilvēku sejas, viņam nav iespējams saskatīt savējo — tas būtu pareizāks salīdzinājums,— Luijs izlaboja.— Taču šoreiz runa ir par kaut ko citu. Čigāns dabūja, ko bija pelnījis, un miers viņa pīšļiem. Bet šīs grāfienes… Viņu atrašanās šeit var ne vien kļūt par iemeslu karam ar Burgundiju, bet arī izjaukt manus personiskos plānus. Mans vientiesīgais Orleānas brālēns jau ir metis acis uz šo daiļavu un, kā liekas, ar to pašu būs gana, lai vairs nebūtu tik viegli piedabūjams apprecēt Žannu.

—    Jūsu augstība varētu sūtīt abas grāfienes atpakaļ uz Burgundiju un tādējādi saderēt mieru ar hercogu,— padomnieks ieteica.— Šāds solis gan var likties karaļa necienīgs un daudzos izraisīt neapmierinātību, bet ja reiz šāds upuris nepieciešams…

—     Ja šāds upuris būtu mums izdevīgs, Oliver, es piekristu un to dotu, ne mirkli nevilcinoties,— karalis paskaidroja.— Taču es neesmu vakarējais, lai uzķertos uz āķa vienīgi tālab, ka tam uzmaukta ēsma, ko dēvē par godu. Daudz ļaunāks par goda zaudēšanu ir tas, ka, aizsūtīdami viņas atpakaļ, mēs zaudētu iespēju, uz ko es biju cerējis, dodams viņām šeit patvērumu. Būtu briesmīgi palaist garārn izdevību iemitināt kādu mūsu draugu un Burgundijas ienaidnieku pašā hercoga valdījumu centrā un tik tuvu dumpīgajām Flandrijas pilsētām. Nē, Oliver, es nespēju atteikties no priekšrocībām, ko mums dotu šīs jaunavas precības ar kādu mūsu namam tuvu stāvošu cilvēku.

—     Jūsu augstība varētu izprecināt grāfieni kādam jums uzticamam cilvēkam,— Olivers, brīdi padomājis, sacīja,— kas uzņemtos visu vainu uz sevi, un tomēr slepeni kalpotu jūsu augstībai, bet jūs publiski izteiktu viņam nosodījumu.

—     Bet kur lai es rodu šo uzticamo cilvēku?— Luijs atjautāja.— Ja es izprecinātu grāfieni kādam no mūsu dumpīgajiem augstmaņiem, vai tad viņš nekļūtu neatkarīgs? Bet mani centieni gadiem ilgi ir vērsti uz to, lai neļautu viņiem kļūt neatkarīgiem. Vienīgi Dinuā… jā, vienīgi viņam es varbūt varētu uzticēties. Viņš cīnītos par Francijas troni jebkuros apstākļos. Taču… cieņa, apbalvojumi un bagātība cilvēku pārvērš līdz nepazīšanai. Un tā — pat viņam es nedrīkstu uzticēties.

—     Jūsu augstība varētu atrast arī kādus citus preciniekus,— Olivers uzsvērti laipni sacīja, ar lielāku zemtekstu nekā parasti sarunā ar karali, kurš šai ziņā atļāva viņam zināmu vaļību.— Jūs varētu atrast cilvēku, kurš ir pilnīgi atkarīgs no jūsu laipnības un labvēlības, tādu, kuram jūsu atbalsts ir kā saule un gaiss, cilvēku, kura stiprā puse ir nevis aktīva rīcība, bet izdomas spēja, cilvēku, kurš…

—     Tādu, kurš būtu līdzīgs tev, ha — hā!— karalis Luijs smiedamies noteica.— Nē, Oliver, kad es tev saku, šoreiz tu mērķē drusciņ par augstu! Vai tālab, ka es tev uzticos un kā atlīdzību par taviem pakalpojumiem reizumis atvēlu mazliet apcirpt manus vasaļus, tu uzdrīksties domāt, ka vari derēt par vīru tik daiļai būtnei, turklāt vēl grāfienei, tu — cilvēks no zemas kārtas, bez izglītības un audzināšanas, cilvēks, kura prāts nesas tikai uz viltībām un kuram nav ne kriksīša drosmes?

—     Jūsu augstība mani apsūdz gluži bez vainas, jo man nav bijis nodoma tiekties tik augstu,— Olivers iebilda.

—     Priecājos to dzirdēt, mans draugs,— karalis sacīja,— jo šie vārdi liecina par tavu veselo saprātu. Taču tava runa vedināja domāt, ka tu no tiesas tīko pec šīs jaunās grāfienes. Bet nu atgriežamies pie lietas. Es nevaru šo daiļavu izprecināt nevienam no saviem pavalstniekiem. Es nevaru sūtīt viņu atpakaļ uz Burgundiju. Es nevaru arī sūtīt viņu ne uz Angliju, ne uz Vāciju, jo viņu tur var iekārot cilvēks, kurš grib biedroties ar Burgundiju, nevis ar Franciju un, rasi, vēl uzdomā padarīt rāmus Ģentes un Lježas nemierniekus, nevis atbalstīt viņus un gumdīt uz dumpi, lai sagādātu Kārlim nepatikšanas.

Lježieši jau ir gatavi sacelties, tikai vajag viņus pienācīgi uzkurināt, un manam mīļajam brālēnam tad būs vajadzīgs vismaz vesels gads, lai atkal nospiestu viņus pakļautībā. Un ja viņus vēl atbalstītu kāds kareivīgi noskaņots grāfs de Kruā…— nē, Oliver, šis ir pārāk vilinošs plāns, lai tik viegli atsacītos no tā. Vai tava gudrā galva tiešām nespēj it neko izdomāt?

Olivers ilgi klusēja un tad beidzot sacīja:

—     Ko jūsu augstība teiktu par grāfienes Izabellas laulību ar Geldernas hercogu Ādolfu?

—     Ko?— karalis izbrīnā izsaucās.— Tik brīnišķu būtni ziedot šim briesmonim, kurš gāzis no troņa, iespundējis cietumā un draudējis nogalēt savu miesīgo tēvu! Nē, Oliver, tā būtu pārlieku liela cietsirdība pat no tādiem cilvēkiem kā mēs abi, kuri, nemitīgi tiekdamies saglabāt mieru un panākt Francijas uzplaukumu, nekautrējas līdzekļu izvēlē. Turklāt Ādolfa zemes atrodas pārāk tālu no mums, un Ģentes un Lježas iedzīvotāji ne acu galā neieredz viņu. Nē, nē, Geldernas Ādolfs man neder. Mēģini atrast kādu citu.

—     Manas izdomas spējas ir izsmeltas, jūsu augstība,— Olivers atzinās.— Es nudien nezinu nevienu pašu, kas atbilstu jūsu augstības prasībām. Grāfienes de Kruā vīram jābūt jūsu augstības draugam, viņam jābūt Burgundijas ienaidniekam, viņam jābūt pietiekami gudram, lai iemantotu Ģentes un Lježas iedzīvotāju uzticību, un pietiekami drošsirdīgam, lai aizsargātu savus nelielos īpašumus no hercoga Kārļa tikojumiem, un viņam jābūt — kā jūsu augstiba uzstāj — no augstas kārtas un turklāt vēl ar cildenu raksturu.

—     Nē, Oliver, es nebūt neuzstāju…— tā sakot, es pārāk neuzstāju uz viņa rakstura cildenumu,— karalis sacīja,— taču, manuprāt, Izabellas de Kruā vīrs nedrīkst būt tads visu ienīsts un nicināts neģēlis, kāds ir Geldernas Ādolfs. Bet, ja reiz man pašam par to jālauza galva, ko tu teiktu par Viljamu de la Marku?

—     De la Marku? Lai Dievs žēlīgs, jūsu augstība! Nevaru teikt, ka jums būtu pārāk augstas prasības pret to likteņa izredzēto, kam jākļūst par grāfienes vīru, ja jums liekas pieņemams Ardēnu Mežakuilis. De la Marks? Bet viņš taču ir vislielākais laupītājs un slepkavnieks visā pierobežas apvidū un par neskaitāmajām ļaundaribām pēc pāvesta pavēles izslēgts no baznīcas.

—     Mēs parūpēsimies par šī sprieduma atcelšanu, mīļo Oliver,— karalis teica.— Svētā Baznīca ir žēlsirdīga.

—          Šis cilvēks taču ir bezmaz ārpus likuma,— Olivers nerimās,— un ar Rēgensburgas landtāga[94] lēmumu viņam uzlikts baznīcas lāsts,

—     Mēs gādāsim, lai tas tiktu noņemts. Tas viss ir vēršams par labu, mīļo Oliver,— karalis mierīgi turpināja.— Landtāgs pratīs uzklausīt prātīgu padomu.

—     Viņš IT 3USSttt3 kartas, jā, tas nav noliedzams,— Olivers sacīja: — taču ģīmis, viss izskats un raksturs viņam ir tāds kā flāmu miesniekam Grāfiene neparko nebūs ar mieru.

—     Bet, ja ņem vērā to, ka viņš allaž radis panākt savu, viņai, kā liekas, nebūs izvēles iespējas,— Luijs piebilda.

—     Es, kā redzams, nudien esmu alojies, turēdams jūsu augstību par pārmērīgi prasīgu,— Olivers teica.— Zvēru pie savas dzīvības, ka hercoga Ādolfa ļaundarības ir tīrais nieks pret de la Marka noziedzībām! Bet kā panākt, lai viņš tiklos ar līgavu? Jūsu augstībai it labi zināms, ka viņš neuzdrīkstas rādīties necik tālu ārpus saviem Ardēnu mežiem.

—     Par to vajadzēs padomāt,— karalis atbildēja.— Pirmām kārtām vajag likt abām grāfienēm noprast, ka viņu uzturēšanās mūsu galmā var kļūt par ieganstu karam starp Franciju un Burgundiju un ka, negribēdams viņas izdot savam mīļajam Burgundijas brālēnam, es vēlos, lai viņas slepus atstāj manu zemi.

—     Viņas vēlēsies doties uz Angliju,— Olivers sacīja,— bet pēc tam jaunā grāfiene var atgriezties Flandrijā kopā ar kādu angļu lordu, kam ir glīts vaigs, gari brūni mati un trīs tūkstoši strēlnieku piedevām,

—     Nē, tas nav pieļaujams,— karalis noteica.— Mēs nedrīkstam — tu taču saproti — tik ļoti, aizvainot mūsu dārgo Burgundijas brālēnu, ka ļautu viņai aizbraukt uz Angliju. Tas hercogu Kārli aizskartu tikpat lielā mērā kā viņas uzturēšanās mūsu galmā. Nē, nē, mēs varam viņu uzticēt vienīgi Svētās Baznīcas gādībai un augstākais, ko varam darīt abu grāfieņu labā, ir palīdzēt viņām pārģērbtā izskatā nelielas apsardzes pavadībā slepus nokļūt pie Lježas bīskapa, kas skaistajai Izabellai uz kādu laiku varētu piešķirt patvērumu klosterī.

—     Bet, ja šis klosteris spēs viņu aizsargāt no Viljama de la Marka uzbrukuma, kad šim vīram būs tapis zināms viņam glaimojošais jūsu augstības nodoms, tad man jāteic, ka būšu šajā cilvēkā vīlies.

—     Skaidrs, ka nespēs aizsargāt,— karalis noteikti sacīja.—

Pateicoties mūsu slepenajam atbalstam, de la Markam ir izdevies savākt ap sevi tik prāvu taupītāju bandu, ka viņš var ne vien noturēties savos mežos, bet ir pat kļuvis par bīstamu pretspēku gan Burgundijas hercogam, gan Lježas bīskapam, Viņam trūkst tikai zemes, ko dēvēt par savu, un, ja būs radusies lieliska izdevība to iegūt ar laulību palīdzību, tad — Pasques-d'.eu\— viņš gan zinās, kas darāms bez mūsu īpaša norādījuma, Un Burgundijas hercogam sānos būs iedurts tāds ērkšķis, ko nekāda lancete vairs nespēs izvilkt. Un, kad Ardēnu Mežakuilis, ko viņš izraidījis no saviem īpašumiem un pasludinājis ārpus likuma, iegūs daiļās grāfienes zemes, pilis un titulus un turklāt vēl — kā es varu vai apzvērēt — kļūs par Lježas dumpinieku vadoni, tad redzēs, vai Kārlis vairs gribēs karot ar Franciju un vai viņam nevajadzēs pateikties Dievam, ka tā pati viņam nepieteic karu» Ha, hā, kā tev, Oliver, patīk šis plāns?

—     Tas ir lielisks,— Olivers attrauca,— vienīgi ar to nepilnību, ka tā labad šī brīnišķā grāfiene jāatdod Ardēnu Mežakuiļa rokās, Es varu vai apzvērēt, ka mūsu prevo Tristāns — būtu bijis viņš maķenīt galantāks, liktos grāfienei vairāk piemērots.

—     Vēl pirms brīža tu ieteici viņai par vīru bārddzini Oliveru,— Luijs sacīja,— bet nedz mans draugs Olivers, nedz arī Tristāns, jebšu neaizstājami padomdevēji un norādījumu izpildītāji, nav no tās mīklas, no kā veidoti grāfi. Vai gan tu nezini, ka flāmu birģeri tik augstu vērtē aristokrātismu tieši tālab, ka pašiem tā nav? Plebeji allaž ir vēlējušies, lai tos vadītu aristokrāts. Anglijā Keds jeb Keids*— vai kā viņu sauca — spēja aizraut sev līdzi tautu tieši tādēļ, ka uzdevās par Mortimeru dzimtas pēcteci Viljams de la Marks ir no Sedānas valdnieku dzimtas, kas ir tikpat aristokrātiska kā manējā» Bet tagad — pie lietas! Tātad man jāpārliecina grāfienes de Kruā, ka viņām steidzamā kārtā slepus jāatstāj mana zeme, protams, drošas apsardzes pavadībā. Tas nebūs grūti, vajag tikai likt viņām noprast, ka pretējā gadījumā viņas tiks izdotas Burgundijas hercogam Bet tev savukārt jāizprāto, kā darīt de la Markam zināmu mūsu plānu un pavēstīt par viņu ceļojumu, lai viņš pats izvēlas vietu un laiku, kad nākt klajā ar savu bildinājumu, Esmu jau izlēmis, kurš viņas pavadīs.

—     Vai atļauts jautāt, kam jūsu augstība uzticēs šo svarīgo uzdevumu?— bārddzinis vaicāja.

—     Protams, svešzemniekam,— karalis atbildēja,— Tādam, kam nav šeit nedz radinieku,, nedz ar Franciju saistītu interešu, kuras kavētu manu plānu īstenošanu» Un tādam, kas pārāk maz zirra par šo zemi un pa*' tās iekšējām nesaskaņām, lai nojaustu vairāk, nekā gribu viņam teikt,— vārdu sakot — es esmu nolēmis uzdot šo pienākumu jaunajam skotam, kurš nule atsūtīja tevi šurp,

Olivers brīdi klusēja, bet viņa sejā skaidri bija redzams, ka viņš apšauba šādas izvēles pareizību»

—     Parasti jūsu augstība nemēdza tik ātri uzticēties svešzemju jaunekļiem— viņš pēc brīža sacīja

—     Šoreiz tam ir savi īpaši iemesli,— karalis teica»— Tu zini, cik augstā cieņā un godā es turu Svēto Juliānu (viņš pārmeta krustu)» Aizviņnakt pirms laišanās miegā es griezos pie viņa ar pazemīgu lūgumu, lai šis svētais, visu ceļinieku aizgādnis, sūta man klejojošus svešzemniekus, ar kura palīdzību es varētu pilnīgi pakļaut savai gribai visu mūsu karaļvalsti» Es savukārt svinīgi nosolījos viņa vārdā tos pieņemt un visnotaļ atbalstīt.

—     Un jums šķiet, ka, izpildīdams šo lūgumu, Svētais Juliāns jūsu augstībai atsūtījis šo garstilbaini no Skotijas?

Lai gan Olivers it labi zināja, cik liela loma Luija dievbijībā piekrita tieši māņticībai, un ka ar šī temata aizskaršanu viņu viegli varēja aizvainot,— lai gan viņš zināja šo karaļa vājību un tālab izsacīja savu jautājumu vislaipnākajā un nevainīgākajā balsī, Luijs juta tajā apslēpto mājienu un uzmeta bārddzinim saniknotu skatienu

—     Ne velti tevi, maitasgabal, cilvēki dēvē par Oliveru Sātanu,— karalis atcirta»— Kurš gan cits, ja ne pats Belcebuls uzdrīkstētos ņirgāties par savu valdnieku un svētajiem. Nebūtu tu man tik nepieciešams, es liktu tevi pakārt pilspriekšas ozolā par biedināšanu visiem svētuma zaimotājiem. Vai zini, tu verga dvēsele, ka es nebiju vēl patapis lāgā aizdarīt acis, kad man parādījās Svētais Juliāns ar kādu jaunekli pie rokas un teica, ka liktenis tam esot lēmis paglābties no zobena, no ūdens un no cilpas un ka visiem tiem pasākumiem, kuros tas būšot līdzdalīgs, allaž lemta veiksmīga izdošanās. Otrā rītā, izgājis pastaigā, es sastapu sapnī redzēto jaunekli, Savā zemē viņš ir paglābies no zobena, kas izdeldējis visu viņa dzimtu, bet šeit divu dienu laikā kā par brīnumu paglābies no noslīkšanas un no karātavām, turklāt paguvis — kā jau liku tev noprast — izdarīt man neatsveramu pakalpojumu» Es ticu, ka viņu sūtījis Svētais Juliāns, lai šis jauneklis man kalpotu visgrūtākajos brīžos un visbīstamākajos pasākumos,

To pateicis, karalis noņēma cepuri, kuras lenti rotāja daudzi svinā lieti svēto attēli, pagrieza Svēto Juliānu pret sevi, nolika cepuri uz galda un, kā allaž brīžos, kad viņu pārņēma dīvaina cerība vai varbūt sāka mocīt sirdsapziņa, nometās ceļos un visdziļākajā padevībā nomurmināja:

—    Sancte JuUane, adsis precibus nostris! Ora, ora, pronobis!*

Sī bija viena no tām drudžainajām dievbijības lēkmēm, kādas bieži vien pārņēma Luiju visnepiemērotākā vietā un laikā, kad šis izcili gudrais valdnieks šķita it kā zaudējis prātu aiz visdziļākās vainas apziņas par kādu smagu grēkadarbu.

Kamēr Luijs skaitīja lūgšanu, favorīts raudzījās viņā ar sarkastisku nicinājumu, kuru pat lāgā necentās apslēpt. Tā bija viena no Olivera īpatnībām, ka, palikdams ar karali divatā, viņš atmeta savu uzspēlēto, mīlīgi murrājošo pazemību, kas raksturoja viņa attieksmi pret citiem cilvēkiem, un, ja viņam vēl bija kāda līdzība ar kaķi, tad vienīgi ar tādu, kurš modri vēro savu upuri, saspnndzis lēcienam. Olivers acīmredzot uzskatīja, ka karalis pats ir pārāk liels liekulis, lai neredzētu cauri citu liekulībai.

—     Ja atļauts vaicāt, vai šis jauneklis tiešām līdzinās tam, ko jūsu augstība redzēja sapnī?—Olivers jautāja.

—     Mats matā,— sacīja karalis, kurš, kā jau visi māņticīgi cilvēki, bieži vien padevās iztēles apmānam.— Turklāt es liku pašam Galeoti Martivallem sastādīt viņa horoskopu[95], un galeoti teiktais un manis paša vērojumi skaidri apliecina, ka šī klaiņojošā jaunekļa likteni daudzējādā ziņā nosaka tas pats zvaigznājs, kas manējo

Lai kādas bija Olivera domas par iemesliem, ar kuriem karalis tik pašpārliecināti pamatoja savu uzticēšanos tik nepieredzējušam jauneklim, viņš neiedrikstējās it neko iebilst, jo zināja, ka Luijs, kas trimdas laikā bija aizrāvies ar astroloģiju, necietīs nekādu zobošanos vai savu zināšanu apšaubīšanu. Tālab viņš vienīgi izteica cerību, ka jauneklis paveiks šo sarežģīto uzdevumu un attaisnos dāvāto uzticību.

—     Mēs parūpēsimies, ka viņam nemaz nebūs iespējas mūs pievilt,— Luijs sacīja,— jo viņš zinās vienīgi to, ka viņam jānogādā grāfienes Lježas bīskapa pilī. Par iespējamo Viljama de la Marka iejaukšanos viņam nebūs ne jausmas. Šo noslēpumu zinās vienīgi ceļvedis, kuru atrast ir tavs un Tristāna uzdevums.

—     Bet, kā var nojaust pēc šī jaunekļa izskata un skotiem raksturīgā kareivīguma,— Olivers iebilda,— viņš var stāties pretī de la Markam ar ieročiem rokās un tad diez vai izglābsies no šī nezvēra šķēpa kā šorīt no īstā mežakuiļa ilkņiem,

—     Ja viņš ies bojā no de la Marka šķēpa,— Luijs mierīgi paskaidroja,— Svētais Juliāns — lai slavēts viņa vārdsl— šī jaunekļa vietā man atsūtīs citu, Ziņnesi nogalēt, kad viņa uzdevums ir izpildīts,— tas ir tikpat kā sasist iztukšotu vīna blašķi, Un grāfienes jo ātrāk jādabū projām, bet grāfam de Krēvkēram jāiegalvo, ka viņas aizbraukušas bez mūsu ziņas. Teiksim, ka bijām nodomājuši izdot viņas mūsu dārgajam brālēnam, bet viņu bēgšana šo nodomu izjaukusi.

—     Bet grāfs ir pārāk gudrs, lai viņu varētu apvārdot, un arī viņa pavēimeks liegsies jums ticēt.

—     Svētā Dievmāte, tā nav kristieša cienīga rīcībai— Luijs izsaucās.— Kad to saku es, viņiem būs jānotic! Mēs izrādīsim mūsu dārgajam brālēnam tik bezgalīgu uzticēšanos, ka, apšaubīdams tās patiesīgumu, viņš būtu vēl sliktāks par pagānu. Es varu vai galvot, ka spēšu panākt, lai Burgundijas Kārlis domā par mani tieši tā, kā man tas ir izdevīgi, un, ja tas būtu nepieciešams viņa šaubu izkliedēšanai, esmu gatavs bez apsariiiĀ'o un bez ieročiem rokās jāšus doties uz viņa apmetni, ņemdams sev līdzi pai sargu vienīgi tavu necilo personu, mīļo Oliver,

—     Lai gan no visiem ieroču veidiem protu lietot vienīgi bārdas nazi,— Olivers iebilda,— drīzāk es būtu ar mieru stāties pretī veselam šveiciešu karapulkam, nekā pavadīt jūsu augstību draudzīgā vizītē pie Burgundijas Kārļa, kuram ir neskaitāmi pierādījumi par jūsu augstības naidīgumu pret viņu.

—     Kaut gan tu centies izlikties varen gudrs, tu patiesībā esi gatavais muļķis, Oliver, ja neapjēdz, ka vissmalkākā politika bieži vien jāslēpj aiz atklātības maskas, tāpat kā dažkārt drosme — aiz šķietama bikluma,— karalis noteica.— Kad es tev saku — ja tas būtu vajadzīgs — es, ne mirkli nešaubīdamies, darītu tieši tā, kā nule teicu, ja vien svētie kā allaž man dotu savu svētību un zvaigžņu stāvoklis būtu labvēlīgs šādam drosmīgam solim.

Tā bija pirmā reize, kad Luijs XI ieminējās par neiedomājamo pārdrošību, kāda bija nepieciešama viņa dižā sāncenša apmānīšanai un kādu viņš vēlāk arī īstenoja, pats bezmaz aiziedams bojā.

Tad viņš atstāja savu padomdevēju un taisnā ceļā devās uz grāfieņu de Kruā istabām. Lai šīs dāmas pārliecinātu, ka viņām jāatstāj Francijas karaļa pils, tik vien vajadzēja, kā likt^noprast, ka pretējā gadījumā viņas tiks izdotas Burgundijas hercogam, taču ne vairs tik viegli bija pierunāt grāfienes par patvēruma vietu izvēlēties Lježu. Abas gauži lūdzās un pieprasīja, lai tiktu nogādātas Bretaņā vai Kalē, kur varētu izmantot Bretaņas hercoga vai Anglijas karaļa aizbildniecību, līdz Burgundijas hercoga dusmas būs norimušas un viņš atteiksies no sava nežēlīgā nodoma attiecībā pret grāfieni Izabellu. Bet neviena no šīm vietām nederēja Luija plāna īstenošanai, un vispēdīgi viņam tomēr izdevās panākt, ka grāfienes pieņem viņa priekšlikumu.

Par to, ka pie Lježas bīskapa viņas būtu drc5ībā, nevarēja būt ne mazāko šaubu, jo viņam kā garīgās varas pārstāvim bija visas iespējas aizsargāt bēgļus no kristīgo valdnieku patvaļībām, turklāt viņa karapulks — jebšu skaitliskā ziņā ne pārāk liels — šķita pilnīgi pietiekams, lai aizstāvētu no pēkšņiem uzbrukumiem kā viņu pašu, tā ari visus viņa aizbilstamos. Bažas radīja vienīgi tas, kā laimīgi nokļūt līdz bīskapa pilij, taču Luijs cieši apsolīja šai ziņā palīdzēt, teikdamies izplatīt ziņas, ka grāfienes de Kruā, baidīdamās no izdošanas Burgundijas sūtnim, naktī izbēgušas no Tūras un devušās uz Brefaņu, Turklāt karalis apsolīja dot viņām līdzi nelielu, bet uzticamu apsardzi kopā ar pavadvēstulēm to cietokšņu priekšniekiem un pilsētu galvām, kur viņām vajadzētu pārnakšņot, līdz ar norādījumiem sniegt ceļiniecēm visu iespējamo palīdzību un aizstāvību.

Grāfienes de Kruā, gan juzdamās aizskartas, ka Luijs tik nepiedienīgā, pat nekrietnā kārtā liedz viņām solīto patvērumu, tomēr ne tikvien kā neiebilda pret viņa ieteikto piepešo aizbraukšanu, bet pat lūdza, lai viņām atļauj doties ceļā tai pašā naktī. Grāfienei Amelīnei bija apnikus: vientulīgā dzīve bez galma svētkiem un pielūdzējiem, bet grāfiene Izabella, iepazinusi Francijas karali tuvāk, baidījās, ka gadījumā, ja viņam tas būtu izdevīgi, Luijs XI ne vien padzītu viņas no savas pils, bet, ne mirkli nevilcinādamies, izdotu saniknotajam Burgundijas hercogam. Šis lūgums bija Luijam tieši pa prātam, jo visnotaļ atbilda viņa vēlmei saglabāt mieru ar Burgundiju, turklāt viņu māca bažas, ka skaistās Izabellas klātbūtne pilī varētu traucēt vai aizkavēt viņa iecerēto nodomu izprecināt meitu Žannu Orleānas hercogam.

XIII nodaļa CEĻOJUMS

Būt karalim? Ak, tas vēl pārāk maz; Es — zvaigžņu tulks, un dabas elementi Man paklausa; vismaz tā ]audis domā, Un te tad sakņojas mans milzu spēks.

Albumazars

Turpmākie notikumi kā spēja palu straume ierāva jauno skotu savā virpulī. Viņš tika steidzīgi izsaukts uz lorda Krouforda mītni, kur sev par izbrīnu atkal sastapa karali. Jau no pirmajiem vārdiem izdzirdējis par lielo godu un uzticību, kādu karalis gribot viņam dāvāt, Kventins bezmaz iztrūcinājās, domādams, ka atkal būs jāstāv kādā slepenā sardzes postenī, kā nesen, vērojot grāfu de Krēvkēru, vai varbūt jādara kaut kas vēl ļaunāks, viņam pilnīgi nepieņemams. Taču jaunekli ne tikvien nomierināja, bet pat sajūsmināja jaunā vēsts, ka viņš izvēlēts par neliela miesassargu pulciņa — trīs karavīru un viena ceļveža vadoni, lai pavadītu grāfienes de Kruā ceļā uz viņu radinieka, Lježas bīskapa mītni, nodrošinot abām dāmām visas iespējamās ērtības un vislielāko slepenību. Viņš saņēma tīstokli, kur bija sīki norādīts maršruts un apstāšanās vietas — galvenokārt vientuļi ciemi, savrupi klosteri un citi no pilsētām atšķirti nostūri. Bez tam viņš saņēma arī norādījumus, kādi piesardzības soļi būtu jāievēro, it īpaši Burgundijas robežas tuvumā, un kā viņam jārunā un jārīkojas, lai izskatītos pēc Maītre (THotel, kas pavada divas augstdzimušas anglietes, kuras apceļo svētās vietas, ir apmeklējušas Svētā Mārtiņa klosteri Tūrā un dodas uz svēto pilsētu Ķelni pielūgt uz Betlēmi gājušo trīs Austrumu gudro pīšļus[96]. Tas bija grāfieņu ceļojuma šķietamais iemesls.

Pat neatskārzdams savas sajūsmas patieso iemeslu, Kventins Dorvards juta, ka sirds notrīs aiz prieka par to, ka viņam būs iespējams atrasties noslēpumainās Torņa istabas daiļavas tuvumā, turklāt vēl kā viņas sargam, no kura drosmes un attapības pilnībā atkarīga viņas drošība. Viņš ne mirkli nešaubījās, ka par spīti visām riskantā ceļojuma grūtībām sekmīgi veiks savu uzdevumu. Jaunieši reti kad domā par briesmām, un vēl jo mazāk to darīja bezbailīgais, brīvē un vaļā augušais Kventins, kurš, būdams pārliecināts par saviem spēkiem, bija radis briesmas tieši izaicināt. Viņš vēlējās jo ātrāk atbrīvoties no karaļa klātbūtnes, lai vienatnē varētu nodoties slepenajai, grūti apvaldāmai šīs negaidītās ziņas radītajai līksmībai, par ko neviens nedrīkstēja pat nojaust.

Taču Luijs nedomāja vis Kventinu atlaist. Piesardzīgais valdnieks vispirms gribēja uzklausīt vēl vienu padomdevēju, Olivera Sātana pretmetu, kura viedo prātu, kā tika uzskatīts, vadīja augstāki astrālie spēki, kamēr Olivera ieteikumi šķita nākam no paša Belcebula.

Tieši tālab Luijs kopā ar Kventinu, kurš nespēja vien sagaidīt brīdi, kad tiks atlaists, devās uz kādu savrupu Piesī pils torni, kur ne jau nu pieticīgos komforta apstākļos mitinājās plaši izdaudzinātais astrologs, dzejnieks un filozofs Galeoti Martī jeb Martiuss, saukts arī Martivalle no Narni ciema Itālijā, cilvēks, kura spalvai piederēja slavenais traktāts De Vulgo Incognitis[97], kas sajūsmināja viņa laikabiedrus un ieguva pat Paolo Džovio[98] cildinājumus. Ilgu laiku Martivalle bija pavadījis slavenā ungāru karaļa Matiasa Korvina[99] galmā, taču luijs kaut kādā veidā bija atvilinājis viņu pie sevis, jo nespēja samierināties ar domu, ka Ungārijas karalim ir iespēja izmantot šāda zinību vīra un tālaika visviedākā debesu zīmju tulka sabiedrību un pakalpojumus.

Martivalle nepavisam nebija līdzīgs tiem izģindušajiem, bālajiem askētiem — tālaika maģiskās zinātnes kalpiem, kas caurām naktīm bendēja acis, lasīdami kvēpekļa gaismā, un vārdzināja miesu, vērodami debesu spīdekļus. Viņš nodevās visiem galma dzīves priekiem un baudām, bet senāk, vēl nebūdams miesās tik pilnīgs, bija guvis izcilus panākumus visdažādākos bruņinieku turnīros un cita veida sacensībās, un vēl šobaltdien ir saglabājies ungāru dzejdara Jana Panoniusa dziedājums par to, kā Galeoti esot mērojies spēkiem ar vienu no sava laika slavenākajiem cikstoņiem un Ungārijas karaļa un visa galma klātbūtnē guvis pārliecinošu uzvaru.

Šī kareivīgā un cienījamā zintnieka mītne bija iekārtota krāšņāk nekā tās telpas, ko Kventinam pilī bija izdevies redzēt, un greznie, kokgriezumiem rotātie skapji un brīnišķie paklāji liecināja par itāliešu zinību vīra izsmalcināto gaumi. No astrologa kabineta vienas durvis veda uz guļamtelpu, otras — uz torni, ko viņš izmantoja par observatoriju. Kabineta vidū atradās liels ozolkoka galds, pārklāts ar krāšņu segu, kas bija turku pašā teltī iegūta kara trofeja pēc slavenās uzvaras kaujā pie Jaicas[100], kur astrologs bija cīnījies plecu pie pleca ar drošsirdīgo kristietības aizstāvi Matiasu Korvinu. Uz galda atradās dažādi meistarīgi darināti, no dārgmetāliem veidoti matemātikas un astroloģijas instrumenti. Tur bija arī sudraba astrolabs[101]— vācu imperatora dāvana, un no melnkoka darināts Jēkaba zizlis[102] ar bagātīgām zelta inkrustācijām — Romas pāvesta velte viņam kā īpašs cieņas apliecinājums.

Gan uz galda, gan ari pie sienām atradās vēl daudz citu visdažādāko priekšmetu, to vidū ari divi pilni bruņu tērpi, kuru lielais izmērs vedināja domāt, ka tie piederējuši pašam astrologam, neparasti diža auguma cilvēkam. Tur bija arī spāniešu zobens no Toledo, skotu palašs, platais šķēps, līkais turku zobens, duncis, loks, bultu maki un citi ieroci, kā arī visdažādākie mūzikas instrumenti, sudraba krucifikss, antīka apbedīšanas urna aizgājēju pīšļiem, vairāki nelieli bronzā Lieti seno pagānu penāti[103] un citi dīvaini Kventinam nepazīstami priekšmeti, no kuriem dažs labs šajā māņticības pilnajā vēstures posmā tika uzskatīts par maģijas mākslas piederumu. Ne mazāk plaša un daudzveidīga bija šī savdabja bibliotēka. Neredzēti antīko klasiķu rokraksti te atradās iīd:iās apjomīgiem kristīgo garīdznieku darbiem un centīgu alķīmiķu sacerējumiem, kur ar okulto zinātņu palīdzību tie lūkoja atklāt saviem mācekļiem dabas visdziļākos noslēpumus[104]. Citi bija arābu rakstībā, citu jēga vai bezjēdzība bija slēpta aiz hieroglifiem vai kabalistiskām zīmēm******. Visa kabineta iekārta un katrs atsevišķs priekšmets atstāja ārkārtīgi spēcīgu iespaidu, jo tolaik cilvēki ticēja melnajai maģijai, un šo iespaidu vēl pastiprināja paša zinību vīra izturēšanās un āriene: sēdēdams milzīgā krēslā, viņš tobrīd cītīgi pētīja kādu Frankfurtē nule iznākušu jaunizgudrotās grāmatiespiešanas mākslas paraugu,

Galeoti Martivalle bija liela auguma, miesās ražens, taču stalts pusmūža vīrs, kura jaunības gadu paradums nodoties fiziskiem vingrinājumiem tomēr nebija spējis aizkavēt iedzimto slieksmi uz korputenci, ko vēl īpaši veicināja mazkustīgais dzīvesveids un vājība uz gardumiem. Viņa sejas panti, kaut arī diezgan izplūduši, pauda cildenumu un dižciltību, un tumšās, kuplās bārdas dēļ, kura sniedzās gandrīz līdz viduklim, šo vīru daudzi būtu varējuši apskaust. Mugurā viņam bija brīvi krītošs no viskrāšņākā Dženovas samta darināts mājas tērps platām, ar zelta sprādzēm aizdarītām piedurknēm un serimijādas apmalēm. Ap vidu bija apņemta plata, balta, smalki izstrādātas aitādas josta, izrotāta ar sarkanām zodiaka zīmēm, Viņš piecēlās un palocījās karalim,taču darīja to tik nosvērti kā cilvēks, kas pieradis pie augstmaņu sabiedrības un pat karaļa klātbūtnē nevēlas zaudēt savu zinību vīram raksturīgo cienīgumu,

—     Kā redzams, jūs esat aizņemts, mans tēvs,— karalis sacīja — un, ja nemaldos, pētāt šīs jaunmodīgās grāmatu iespdedinākslas paraugu. Vai gan šādas necilas pasaulīgas lietas var saistīt cilvēku, kurš spēj lasīt pašā debesu grāmatā?

—     Mans brāli,-— Martivalle atbildēja (šīs celles iemītniekam šādi bija jāuzrunā pat karalis, kad tas kā mācelis pagodināja viņu ar savu ierašanos),— jūs varat man ticēt, ka, raudzīdamies šajā izgudrojumā, es tikpat skaidri kā lasīdams debesu grāmatā redzu tās milzīgās pārvērtības, ko tam ir lemts ienest šai pasaulē. Šis izgudrojums liek man domāt par to, cik nožēlojami sīkām straumītēm līdz šim pār mums lijušas zinātnes gudrības, cik daudz pūļu viskvēlākajiem zinību alcējiem prasījusi to iegūšana, cik ļoti iās noniecinājuši visi tie, kam rūpējis vienīgi savs miers un pašlabums, cik viegli no rupjās iejaukšanās šīs straumītes novirzījušās no savas gultnes vai pat pilnīgi izsīkušas. Es raugos nākotnē ar vislielākajām cerībām, pārsteigts un sajūsmināts par to laimīgo likteni, kāds būs nākamajām paaudzēm, pār kurām šīs zinātņu gudrības līs kā rasmīgs, nerimtīgs, aumaļains lietus, veldzējot un darot auglīgu zemi, izmainot cilvēka un sabiedrības dzīvi, radot un iznīcinot reliģijas, ceļot un gāžot valdnieku troņus…

—     Teic, Galeoti, vai šīs pārvērtības sagaidāmas jau mūslaikos?— Luijs vaicāja.

—     Nē, mans karaliskais brāli,— Martivalle atbildēja.— Šo izgudrojumu var pielīdzināt jaunam, nule dēstītam kociņam, kurš aug|us nesīs tikai nākamām audzēm, taču tie būs tikpat nozīmīgi un liktenīgi kā augļi no Ēdenes dārza koka, jo dos saprašanu par labo un ļauno.

Luijs brīdi padomāja un tad teica:

—     Atstāsim nākotnes problēmas nākotnei. Mūsu paaudzes cilvēkiem jādomā par tagadnes lietām, it īpaši tālab, ka visapkārt zeļ ļaunums. Teic, vai esi pilnībā izpētījis manis sūtīto horoskopu, par kuru jau šo to man pavēstīji? Nu es šo jaunekli esmu atvedis šurp, lai tu, ja tev nebūtu it nekas iebilstams, ar hiromantijas[105] palīdzību varētu pareģot viņa nākotni. Apstākļi ir tik spaidīgi, ka kavēties nedrīkst.

Tuklais astrologs piecēlās kājās un tuvojās Kventinam, ar savām tumšajām, urbīgajām acīm cieši vērdamies viņā, it kā censtos izpētīt katru sejas vaibstu un gandrīz vai redzēt viņam cauri. Apmulsis no šī cienījamā, valdonīgā vīra neatlaidīgā skatiena, kas it kā tiecās iespiesties pašā dvēselē, Kventins piesarka un nolaida acis, bet pēc brīža tomēr atkal pavērās augšup, paklausīdams viņa skanīgajai, pavēlošajai balsij.

—     Nebaidies, skaties šurpu un pastiep man roku!

Pēc visiem melnās maģijas likumiem vērīgi aplūkojis Kventina plaukstu, Martivalle paaicināja karali sāņus un teica:

—     Mans karaliskais brāli, šī jaunekļa sejas vaibsti līdz ar rokas līnijām brīnišķā kārtā apstiprina to, ko man ir atklājis viņa horoskops, kā arī saskan ar vērtējumu, kādu esat devis jūs pats, būdams lietpratējs cildenajā pareģošanas mākslā. Visas zīmes liecina par to, ka šo jaunekli gaida veiksme un viņš allaž būs drosmīgs.

—     Bet vai arī uzticams?— karalis vaicāja.— Veiksme un drosme ne vienmēr iet roku rokā ar uzticību.

—     Un arīdzan uzticams,— astrologs atbildēja.— Viņa skatiens pauž apņēmību un vīrišķību, bet linea vitae[106] ir taisna un dziļa, un tas liecina par godīgumu un pieķeršanos tiem, kas viņu ir izraudzījuši un ņēmuši savā aizgādībā. Bet ja gadījumā…

—     Ja gadījumā?…— karalis pārjautāja.— Tēvs Galeoti, kālab tu apklusi?

—    Tālab, ka karaļu ausis, tāpat kā izvēlīgu sirdzēju garša, nespēj panest tās rūgtās zāles, kas nepieciešamas viņu veselībai,— astrologs atbildēja.

—     Nedz manas ausis, nedz garša nav izlutusi,— Luijs sacīja.— Es esmu gatavs uzklausīt prātīgu padomu un norit veselībai derīgas zāles, kaut ari šis padoms būtu aizskarošs un zāles rūgtas. Bērnibā es nepavisam netiku lutināts, un mana jaunība ir pagājusi trimdā un trūkumā. Es esmu radis dzirdēt skarbus vārdus un par tiem nekad nejūtos aizvainots.

—     Nu, tad es runāšu pilnīgi atklāti, jūsu augstiba,— Galeoti sacīja.— Ja jūs gribat šim jauneklim uzticēt kaut ko tādu… tā teikt, uzticēt uzdevumu, kur jārīkojas pret sirdsapziņu, tad labāk nevajag uz viņu paļauties — vismaz līdz tam laikam, kamēr viņš nav kaut pāris gadu jums nokalpojis un kļuvis tikpat nejūtīgs kā visi citi.

—     Un to tu man baidījies sacīt, mans draugs?— karaiis noprasīja.— Domā, ka tas mani varētu aizvainot? Ak vai, tu taču zini tikpat labi kā es, ka valstiskos jautājumos ne vienmēr ir iespējams vadīties pēc abstraktiem reliģijas un morāles likumiem, kas jo stingri jāievēro privātā dzīvē. Mēs, šīs pasaules laicīgie valdnieki, savas tautas un valsts interešu labad dažkārt esam spiesti rīkoties pretēji kristīga cilvēka sirdsapziņai, taču savus grēkus lūkojam izpirkt, dibinādami baznīcas un klosterus, pielūgdami Dievu un pildīdami svinīgus solījumus, kas citiem nepavisam nav saistoši. Un debesis mums ir žēlīgas, baznīca labvēlīga un Svētās Embrenas Jaunavas un visu svēto gādība ir bezgalīga un neizmērojama.

To pateicis, viņš nolika uz galda savu cepuri ar apspraudītajiem svēto attēliem un, to priekšā nometies ceļos, sirsnīgi lūdzās:

—    Sancte Huberte, Sancte Juliane, Sancte Martine, Sancta Rosalia, Sancti quotquot adestis, orate pro me peccatorel[107]

Tad viņš sita sev pie krūtīm, piecēlās, uzlika cepuri galvā un teica:

—     Tu vari būt pilnīgi mierīgs, labais tēvs. Ja ari šis pasākums būs saistīts ar kaut ko tādu,uz ko tu netieši norādīji, šis jauneklis neliks tur iejaukts un neko pat nenojautīs.

—     No jūsu puses, mans karaliskais brāli, tas būtu ļoti prātīgi darīts,— astrologs sacīja.— Mani gan zināmas bažas vēl vieš ari jaunekļa karstgalvība, kas raksturīga visiem sangviniķiem. Taču, vadoties pēc savas mācības likumiem, es droši varu sacīt, ka šo trūkumu atsver citas īpašības, ko man viņā ir izdevies atklāt.

—     Teic, vai šī pusnakts būtu labvēlīgs brīdis bīstama ceļojuma uzsākšanai?— karalis jautāja.— Paskaties uz savām efemeridām[108], kas rāda mēness stāvokli attiecībā pret Saturnu un augšupkāpjošo Jupiteru. Gan atzīdams, ka tu esi pārāks par marti nākotnes pareģošanā, es tomēr palieku pie tāda ieskata, ka šāds debesu spīdekļu stāvoklis sola veiksmi tam, kurš šajā pusnakts stundā sūtīs ekspedīciju ceļā.

—     Kurš sūtīs to ceļā, to tiešām gaida veiksme,— astrologs brīdi padomājis, teica,— taču Satruna asinssarkanā krāsa liecina par draudošām briesmām un nelaimi tiem, kuri dosies šai ceļojumā. Viņiem tas var būt ne vien bīstams, bet ari liktenīgs. Manuprāt, šāds debesu spīdekļu stāvoklis liecina par gūstu un vardarbību.

—    Tātad gūsts un vardarbība tiem, kas tiek sūtīti ceļā, bet veiksme tam, kurš sūta tos ceļā,— vai esmu pareizi sapratis, mans viedais skolotāj?— karalis vaicāja.

—     Tieši tā,— astrologs atbildēja.

Karalis klusēja, nekādā veidā nelikdams manīt, ka astrologa pareģojums (varbūt tieši tālab tas bija tik piecīzs, ka pēc Luija jautājumiem viņš nojauta šī pasākuma bīstamību) pilnībā sakrīt ar viņa ieceri, kas lasītājam jau ir skaidri zināma, proti, at-iot grāfieni Izabellu de Kruā Viljamam de la Markam, kurš gan bija no augstas kārtas, bet ar saviem varas darbiem, cietsirdību un nežēlību tiktāi pagrimis, ka kļuvis par laupītāju bandas vadoni.

Tad kaiaiis izvilka no kabatas kādu papīra lapu un, iekams to pasniedza MartivaHem, it kā atvainodamies sacīja:

—     Viedais Geleoti, nebrīnies par to, ka, augstu vērtēdams tavas spožās pareģa spējas, kādas mūsdienās nespēj uzrādīt neviens cits, pat r.e ā lais Nostradamuss[109], es tik bieži nāku pie tevis ar savām šaubām un grūtībām, ar ko jāsaduras ikvienam valdniekam cīņā ar spēcīgiem un nesamierināmiem iekšējiem un ārējiem ienaidniekiem.

—     Kad jūsu gaišība pagodināja mani ar savu uzaicinājumu, es atstāju Matiasa Korvma galmu un ierados Piesī pilī ar visciešāko apņēmību visu savu māku un zināšanas ziedot Francijai un tās karalim,— astrologs sacīja.

—     Lai nu tas paliek, mans labais tēvs Bet tagad lūdzu tevi īpaši uzmanīgi uzklausīt nākamo jautājumu.— Turpmāko Luijs nolasīja no papīra iapas, ko turēja rokā: «Kāda persona kādā strīdīgā jautājumā, ko varbūt varētu atrisināt tiesas ceļā vai ar ieroču palīdžibu, vēlas uzsākt sarunas ar savu pretinieku cerībā panākt vienošanos. Šī persona vēlas zināt, kura diena būtu vislabvēlīgākā šāda nodoma īstenošanai, kā arī to, vai šādas sarunas varētu dot cerētos panākumus un vai pretinieks aiz pateicības par viņam dāvāto uzticību varētu atbildēt ar to pašu, jeb vai tiektos izmantot priekšrocības, kādas šī tikšanās viņam varētu dot,»

—     Tas tik tiešām ir svarīgs jautājums,— Martivalle teica, kad karalis bija beidzis,— un tas prasa astroloģiskus pētījumus un nopietnu iedziļināšanos.

—     Pacenties uz to atbildēt, mans labais tēvs. un tu uzzināsi, ko nozīmē pakalpot Francijas karalim. Mēs esam nolēmuši — ja mūsu necilās zināšanas vedinās domāt, ka zvaigžņu stāvoklis ir labvēlīgs šim pasākumam — pat riskēt ar dzīvību, lai darītu galu kariem, kas nav kristīgu cilvēku cienīgi.

—     Lai visi svētie sekmē un atbalsta šo jūsu gaišības cildeno nodomu un sargā jūsu svēto personu!— astrologs sacīja.

—     Pateicos, mans augsti mācītais tēvs. Un tagad pieņem šo artavu, ar ko papildināt savu brīnišķīgo bibliotēku.

Karalis pabāza zem kāda bieza sējuma nelielu maisiņu ar zelta naudu. Būdams skopulīgs arī pat tad,ja vajadzēja kaut ko ziedot māņticības dēļ, Luijs uzskatīja, ka ar astrologam piešķirto atalgojumu ir atlīdzinājis par viņa pakalpojumiem, un domājās esam tiesīgs tos izmantot par visai mērenu piemaksu pat sevišķi svarīgos gadījumos. Tātad, juridiskā valodā runājot, piemetis lieku grasi viņa kārtējam atalgojumam, Luijs pagriezās pret Kventinu un sacīja:

—     Nāc man līdz, mans drosmīgais skot, ko pats liktenis un karalis izraudzījis kādam riskantam pasākumam. Visam ir jābūt sagatavotam, lai tu varētu likt kāju segiu kāpslī tieši tai brīdī, kad Svētā Mārtiņa klostera baznīcas tornī pulkstenis sitīs pusnakts stunda.. Ja tu to darīsi minūti agrāk vai vēlāk, tad mēs varam palaict garām to brīdi, kad zvaigžņu stāvoklis ir vislabvēlīgākais un sola veiksmīgu izdošanos.

To pateicis, karalis ar savu jauno miesassargu atstāja astrologa mītni, bet, kolīdz durvis aiz viņiem aizvērās, Martivalle deva vaļu gluži pretējām jūtām nekā tās, ko bija paudis karaļa klātbūtnē.— Nožēlojamais nelietīgais skopulis!— pasvārstījis naudas maisiņu, astrologs šķendējās, jo, būdams pārlieku izšķērdīgs, atradās mūžīgā naudas trūkumā.— Nekrietnais, zemiskais sīkstulis! Jūrnieka sieva būtu devusi vairāk, lai uzzinātu, vai viņas vīrs laimīgi pārradīsies no jūras. Ja viņš domājas kaut ko jēdzam no augstās pareģošanas mākslas, tad jau rejošas lapsas un kaucošus vilkus varētu saukt par muzikantiem. Ja viņš domājas esam spējīgs lasīt dižos debesu noslēpumus, tad jau jāteic, ka akli kurmji ir tikpat asredzīgi kā lūši. Post tot promissa — pēc visiem daudziem solījumiem, ko viņš devis, lai atvilinātu mani šurpu no cildenā karaļa Matiasa galma, kur ungāri un turki, ticīgie un neticīgie, Maskavas cars un tatāru hans bērtin apbēra mani ar davanām,— vai pēc visa tā viņš tiešām iedomājas, ka par riekšavu graudu un lāsīti ūdens es sēdēšu šajā vecajā pilī kā putns būrī, lai dziedātu, līdzko viņš pasvilps? Nē, aut inveniam viam, aut faciam — es vai nu atradīšu izeju, vai pats to radīšu. Kardināls de Balī ir labs politiķis un liberāls cilvēks — tam es visu izstāstīšu, un viņa gaišība tad varēs vainot pats sevi, ja zvaigznes tā nerādīs, kā viņam labpatīk.

Astrologs atkal pasvārstīja rokās noniecināto dāvanu.

—     Bet varbūt šajā nožēlojamā muķī slēpjas kāds dārgakmens vai vērtīga pērle? Ja karalim uznākot patikšana vai arī liekoties izdevīgi, viņš dažkārt esot pat pārlieku dāsns.

Galeoti izbēra visu maisiņa saturu, bet tajā atradās tikai desmit zelta monētas. Viņš bija sašutis līdz pat sirds dziļumiem.

—     Vai tiešām šis cilvēks iedomājas, ka par tik niecīgu atlīdzību es viņam lasīšu zvaigžņu rakstus, likdams lietā visas tās zināšanas, ko esmu guvis Istrahofā pie armēņu abata, kas četrdesmit gadus nebija skatījis sauli, pie grieķu Dubraviusa, kurš, kā stāsta, spējis atgriezt pie dzīvības mirušos, un pat pie šeiha Ibn-alī viņa alā Tibetas tuksnesī. Nē, pie visiem svētajiem!— tam, kurš neprot novērtēt zinātni, ir jāiet bojā aiz paša muļķības. Tikai desmit monētas! Man pat kauns dot šādu mazumiņu Tuanetei jaunu mežģīņu iegādei.

To teikdams, sašutušais filozofs tomēr ieslidināja noniecinātās zelta monētas prāvā pie jostas piestiprinātā naudas zutenī, ko Tuanete un citi viņa devības izmantotāji bija iemānījušies pilnībā iztukšot daudz ātrāk nekā viņš ar savu pareģa māku paguva to piepildīt.

XIV nodaļa CEĻOJUMS

Nu redzu tevi, laimes zeme Francija, Kur valda saskaņa starp dabu un starp mākslām, Un tavus dēlus, kam ne darbs nav grūts, Kad druvas dāsni iflaksā savus meslus, Un meitas smaidošās ar brūniem vaigiem Un melnām cirtām. Bet tev, Francija, Gan netrūkst ari skumju stāstu, vēstot Par sendienām un mūsdienām.

Autors nezināms

Neielaizdamies nekādās sarunās (jo tā viņam bija piekodināts), Kventins Dorvards steigšus uzvilka izturīgu, bet vienkāršu bruņukreklu ar gurnu un elkoņu aizsargiem un uzlika galvā labu bruņu cepuri bez sejsega. Virs bruņukrekla viņš uzvilka smalki izstrādātu, krāšņi izrakstītu zamšādas kamzoli, kādus tolaik valkāja galma augstākie kalpotāji.

To visu viņam atnesa Olivers ar sev raksturīgo, kluso, daudznozīmīgo smaidu pavēstīdams, ka Kventina tēvocis izgudrēm nozīmēts sardzē, lai izvārītos no liekas iztaujāšanas par šo noslēpumaino rosīšanos.

— Tavā vārdā mēs lūgsim viņam piedošanu,— Olivers, atkal pasmaidīdams, sacīja.— Un, kad tu, mīļais, laimīgi atgriezīsies mājās, izpildījis šo pagodinošo pienākumu, es varu vai apgalvot, ka saņemsi paaugstinājumu, kas ne vien atbrīvos tevi no vajadzības sniegt kādam atskaiti par savu rīcību, bet pat dos tiesības prasīt tādu no citiem.

Olivers Sātans klusībā droši vien prātoja, ka nabaga jauneklis, kam viņš runādams silti paspieda roku, protams, ies bojā vai tiks saņemts gūstā. Bez šiem jaukajiem vārdiem kā pateicību viņš karaļa vārdā tam iespieda saujā nelielu maisiņu ar zeltu nepieciešamajiem ceļa izdevumiem.

Dažas minūtes pirms pusnakts Kventins saskaņā ar dotajiem norādījumiem devās uz pils iekšējo pagalmu, uz dofina torni, kurš, kā jau lasītājam ir zināms, uz laiku bija nodots grāfieņu de Kruā rīcībā. Tur priekšā jau gaidīja pavadoņi zirgos, divi nastām apkrauti mūļi, trīs rāmi zirgi — abām grāfienēm un viņu uzticīgajai kalponei — un stalts Kventinam paredzēts rumaks, kura tēraudā kaltie segli blāvajā mēnessgaismā laistījās vien. Neviens nebilda ne pušplēsta vārda. Apsardzes viri kā sastinguši klusēdami sēdēja zirgos, un Kventins atviegloti uzelpoja, palsajā gaismā vērodams, ka viņi ir labi apbruņoti, ar gariem pīķiem rokās. Tur bija tikai trīs vīri, taču viens no viņiem stipri jūtamā Gaskonas izloksnē Kventinam pačukstēja, ka ceļvedis viņiem piebiedrošoties aiz Tūras.

Šaudīgā gaisma torņa režģotajos logos liecināja, ka tā iemītnieces ar lielu skubu pošas ceļam. Pēdīgi nelielās torņa durvis atvērās, un pa tām iznāca trīs sievietes, ko pavadīja apmetnī ietinies cilvēks. Klusēdamas viņas uzkāpa zirgos, bet viņu pavadonis, iedams jātnieku pulciņa priekšgalā, izteica paroles un deva zīmes modrajiem sargiem, kuru posteņiem bija jādodas garām. Kad viņi beidzot sasniedza pēdējos draudīgo nocietinājumu vārtus, cilvēks apmetnī apstājās un paklusām kaut ko pasacīja abām priekšgalā jājošajām sievietēm.

— Lai Dievs jūs svētī, jūsu augstība,— teica balss, kuru dzirdot Kventins Dorvards juta, ka viņam tīksmi ietrīsas sirds,— un lai jums piedod, ja jūsu vārdi nav saskanējuši ar jūsu darbiem! Šimbrīžam neko vairāk es nevēlos, kā nonākt krietnā Lježas bīskapa aizgādībā, lai rastu tur drošību un patvērumu.

Vīrs, kuram šie vārdi tika teikti, kaut ko neskaidri nomurmināja un cauri aizsargvārtiem devās atpakaļ uz pili, un, mākoņiem uz brīdi pašķiroties, Kventinam šķita, ka mēnessgaismā viņš šajā cilvēkā būtu sazīmējis karali, kurš, droši vien nespēdams sagaidīt brīdi, kad viešņas beigu beigās būs atstājušas pili, pats bija iznācis pavadīt viņas, lai novērstu jebkādus šķēršļus vai kavēšanos no abu grāfieņu vai no pils sardzes puses.

Kad ceļinieki bija izkļuvuši no pils, tiem labu laiku bija ļoti jāpiesargās, lai izvairītos no apslēptām bedrēm, lamatām un visādām ietaisēm, ierīkotām ar tādu nolūku, lai svešiniekiem liegtu piekļūšanu karaļa mītnei. Taču gaskonietis nekļūdīgi pārzināja šo labirintu, un pēc ceturtdaļstundas viņi jau bija nonākuši aiz Piesī parka robežām un atradās netālu no Tūras.

Mēness jau bija pilnīgi izniris no mākoņiem un ar spožu, brīnišķu gaismu pielēja ne mazāk brīnišķo ainavu. Ska stuie Luāra ar neredzēti krāšņiem pils torņu, terašu, olīvu biržu un vīnadārzu rotātiem krastiem majestātiski plūda cauri visauglīgākajam Francijas līdzenumam, Mēnessgaismā mirdzoši balti tālumā pacēlās Tūras — Turēnas senās galvaspilsētas — mūri ar vareniem torņiem un cietokšņa dzeguļiem, bet aiz tiem pret debesīm slējās milzīga gotiska celtne, ko Dievam par godu piektajā gadsimtā bija cēlis svētais bīskaps Pcrpetuuss, bet Kārlis Lielais un viņa pēcinieki, aizrautīgi paplašinādami un izgreznodami, laika gaitā pārvērtuši par īstu arhitektūras mākslas darbu un visdižāko Francijas dievnamu. Tur bija redzams arī Svētā Gatjēna baznīcas zvanu tornis un milzīgā drūmā pils, kura, kā stāstīja, sensenos laikos bijusi Romas imperatora Valentiniana rezidence

Jebšu Kventinam uzticētais uzdevums aizņēma visas viņa domas un prātus, jaunais skots, pieradis pie savas dzimtenes kailajiem kalniem, kas gan bija visai iespaidīgi, un tās skaistāko ainavu pieticīguma, ar izbrīna pilnu sajūsmu vēroja krāšņo, brīnišķo ainavu, kuras radīšanā māksla un daba šķita centušās viena otru pārspēt Bet tad viņu atsauca īstenībā vecākās dāmas balss (vismaz oktāvu augstāka par to maigo balsi, kas bija atsveicinājusies no karaļa), kura sauca, ka gribot runāt ar pavadoni. Piecirtiis piešus un piejājis klāt, Kventins goddevīgi stādījās abām dāmām priekšā, un grāfiene Ameiīne tūdaļ pat sāka tādu kā nopratināšanu»

—     Kāds ir jūsu vārds un nodarbošanās?

Kventins pateica kā vienu, tā otru.

—     Vai jūs pilnībā pārzināt ceļu?

—     Nevar teikt, ka tas būtu man loti labi zināms,— viņš atbildēja,— taču esmu saņēmis sīkus norādījumus, turklāt pirmajā atpūtas vietā mums piebiedrosies zinošs un lietpratīgs ceļvedis, bet Ddz tai mūs aizvedīs jātnieks, ceturtais apsardzes vīrs, kurš ir nule mums pievienojies.

—     Un kālab tieši jūs, jaunais bruņiniek, esat izvēlēts šādam uzdevumam?— grāfiene turpināja iztaujāšanu.— Kā stāsta, jūs esot tas pats jauneklis, kurš vakar stāvēja sardzē galerijā, kad mēs tikāmies ar Francijas princesi. Jūs esat pārāk jauns un nepieredzējis, un turklāt, kā vai spriest pēc izrunas, svešzemnieks,

—     Mans pienākums ir paklausīt karaļa pavēlēm, kundze, nevis tās apspriest,— jaunais karavīrs atbildēja.

—     Vai jūs esat augstas kārtas?— taujātāja nerimās.

—     Uz to es varu jums atbildēt apstiprinoši, kundze,— Kventins sacīja.

—     Vai tas nebijāt jūs, ko es redzēju traktierī, kad tiku aicināta apkalpot karali?— jaunā grāfiene kautrīgi ievaicājās.

Klusinātā balsī, droši vien tāda psša bikluma pārņemts, Kventins atbildēja, ka tas tiešām bijis viņš.

—    Tad, mīļā krustmāt, mēs varam būt drošas, ka šis jaunais bruņinieks pratīs mūs aizsargāt. Viņš vismaz neizskatās pēc tāda, kas būtu spējīgs uz nodevību vai cietsirdību pret divām bezpalīdzīgām sievietēm,

—     Pie sava goda, kundze, pie mūsu dzimtas slavas, pie savu senču kauliem es zvēru, ka pat ne visas Francijas un Skotijas labad es nekad nekļūšu līdzdalīgs pret jums vērstā nodevībā vai cietsirdībā!— Dorvards skaļi paziņoja.

—    Tas ir labi teikts, jaunekli,— grāfiene Amelīne sacīja,— taču mums vairs nav ne mazākās ticības karaļa Luija un viņa padoto skaistajiem vārdiem. Tieši viņu daiļvārdība mūs arī pamudināja meklēt patvērumu Francijā, lai gan mēs ar daudz mazāku risku būtu varējušas to iegūt pie Lježas bīskapa, Vācijas Venceslava[110] vai arī Anglijas Eduarda. Pie kā beigu beigās ir noveduši visi šie karaļa solījumi? Apkaunojošā slepenībā, liekot saukties kaut kādos plebeju vārdos, kā kontrabandas preces mūs turēja ieslodzītas draņķīgā traktierī, un mēs, kas esam radušas — (kā tev tas, Marta, it labi ir zināms,— viņa iestarpināja, pievērsdamās kalponei)—uzlikt galvassegas vienīgi zem baldahīna, uz trīs pakāpju paaugstinājuma, bijām spiestas ģērbties, stāvot uz kailas grīdas, kā divas govju meitas.

Marta apstiprināja, ka viņas kundzes vārdi ir visskumjākā patiesība.

—     Ja tas būtu bijis vienīgais ļaunums, ar to vēl varētu samierināties,— grāfiene Izabella teica.— Es gluži labi būtu iztikusi ari bez greznības.

—     Bet ne bez sabiedrības, mana mīļā,— vecākā grāfiene sacīja.— Tas ir gluži vienkārši neiespējami.

—     Es būtu ar mieru, mīļo krustmāmiņ, visu to zaudēt, lai tikai atrastu drošu un cienīgu patvēruma vietu,— Izabella atbildēja tādā balsī, ka jaunajam pavadonim un miesassargam notrīsēja sirds.— Es negribu — Dievs mans liecinieks — un nekad neesmu gribējusi būt par iemeslu karam starp Franciju un manu dzimto Burgundiju vai tam, ka manis dēļ zaudētu dzīvību kaut vai viens cilvēks. Es no sirds vēlētos vienīgi to, lai man ļauj iestāties kādā klosterī.

—     Tu nudien runā kā nejēga bērns, nevis kā mana augstdzimušā brāļa cienīga meita,— aizrādīja vecākā grāfiene.— Labi, ka vismaz vēl ir kāds cilvēks, kas grib uzturēt cieņā un godā mūsu slavenās de Kruā dzimtas vārdu, Kāda gan būtu atšķirība starp augstdzimušu dāmu un saulē iedegušu govju meitu, ja pirmās dēļ netiktu krustoti šķēpi, bet otras dēļ — vienīgi lazdu rīkstes? Vai zini, mīļā, ka jaunības plaukumā, kad es nebiju neko daudz vecāka par tevi, man par godu tika rīkots slavenais Hafhngemas turnīrs? Izaicinātāji bija veseli četri, bet pretinieki ne mazāk par duci. Turnīrs ilga trīs dienas, un tajā tika zaudētas divu bruņinieku dzīvības, salauzts viens mugurkauls, viens atslēgas kauls, trīs kājas un divas rokas, ja neskaita vieglākus ievainojumus, ko heroldi nemaz nepieminēja. Lūk, kā tika godinātas de Kruā nama sievietes! Ak, ja tev būtu kaut puse tavu cildeno priekšteču drosmes un lepnuma, tu atrastu iespēju patverties kādā galmā, kur vēl aizvien tiek turēta cieņā dāmu mīlestība un ieroču slava un kur tev par godu rīkotu bruņinieku turnīru, kura augstākā balva būtu tava roka, kā tas bija ar tavu nelaiķi vecvecmāmiņu slavenajā Strasbūras turnīrā. Tā tu iegūtu Eiropas drosmīgāko bruņinieku, kas palīdzētu aizstāvēt de Kruā nama tiesības pret Burgundijas spaidiem un Francijas tīkojumiem.

—     Bet, mīļā krustmāmiņ,— jaunā grāfiene iebilda,— vecā aukle man ir stāstījusi, ka remgrāfs, šī turnīra uzvarētājs gan ieguvis manas cienījamās priekšteces roku, taču šī laulība neesot bijusi laimīga, jo viņš manu nelaiķa vecmāmiņu bieži vien rājis un reizēm pat sitis.

—     Un kas par to?— grāfiene Amelīne iesaucās savā romantiskajā bruņniecības apjūsmošanas uzplūdā.— Kālab gan lai bruņinieka rokai, kas radusi cirsties kaujas laukā, vajadzētu valdīties pašai savā mājā? Es tūkstoškārt labāk būtu ar mieru divreiz dienā saņemt sitienus no tāda vīra, kurš visiem iedveš bailes un bijāšanu, nekā paciest, ka viņš ir gļēvulis, kas nespēj pacelt roku nedz pret savu sievu, nedz kādu citu!

—     Jāteic, ka es nu gan neapskaustu jūsu kopdzīvi ar tik enerģisku laulāto draugu, mīļā krustmāmiņ,— Izabella teica.— Kaulu laušana varbūt piedienas bruņinieku turnīros, taču neiederas dāmu buduāros.

—     Laulība ar slavenu bruņinieku ne vienmēr saistīta ar rokas pacelšanu,— grāfiene Amelīne sacīja,— kaut gan tā ir skaidra patiesība, ka mūsu priekštecis reingrāfs Gotfrīds tiešām bija parupjš un iekarsīgs cilvēks un turklāt liels reinvīna cienītājs īsts bruņinieks starp dāmām ir jērs, bet starp šķēpnešiem — lauva. Tieši tāds bija Tibo Montiņjī — lai Dievs mielo viņa dvēseli! Vismaigākais cilvēks Zemes virsū, kurš savu mūžu nebija pacēlis roku pret sievieti, taču šo cildeno bruņinieku, kas kaujas laukā pieveica visus ārējos ienaidniekus, mājās kaustīja iekšējais ienaidnieks — paša sieva, Nu, neko darīt, pats bija vainīgs. Arī viņš piedalījās Haflingemas turnīrā un cīnījās tik sparīgi un drošsirdīgi, ka, nebūtu debesis un tava vectēva roka lēmušas citādi, tik tiešām būtu dabūjis savam maigajam raksturam īsti piedienīgu sievu.

Grāfienei Izabellai bija zināms iemesls baidīties no Haflingemas turnīra pieminēšanas, jo krustmāte, uzsākusi šo tematu, nekad nespēja apturēt savus vārdu plūdus, tādēļ jaunava vairs neko neteica un saruna pārtrūka. Kventins kā pieklājīgs, labi audzināts cilvēks, negribēdams grāfienes vairs ilgāk traucēt, paskubināja zirgu un panāca ceļvedi it kā tālab, lai apvaicātos par maršrutu.

Grāfienes turpināja ceļu klusēdamas vai apmainīdamās nenozīmīgām frāzēm, kuras nav vērts te pieminēt, līdz pamalē jaudās jau gaismas svīda, un Kventins, kuru sāka mākt raizes, vai ilgā jāšana nav viņas nogurdinājusi, pēdīgi nolēma izdibināt, cik tālu ir līdz tuvākajai atpūtas vietai.

—     Pēc pusstundas es tev to parādīšu,— ceļvedis viņam atbildēja.

—     Un tad nodosiet mūs cita ceļveža gādībā?— Kventins noprasīja.

—     Tieši tā, strēlnieka kungs,— šis virs noteica.— Mans ceļš nekad neved tālu, un es rīkojos īsi un aši, vienīgi ar to atšķirību, ka tur, kur jūsējie izmanto stopu, es lieku Lētā virvi.

Mēness jau sen bija norietējis, un austrumu pamalē pletās kvēla rīta blāzma, atstarodamās nelielā ezeriņā, gar kura krastu nu veda viņu ccļl Ezeriņam apkārt bija plašs līdzenums, kurā vidēja dažs labs vientuļš koks, meža skupsna vai neliela birztala, kas, gaismai austot, arvien skaidrāk atklājās skatienam, Kventins pameta acis uz viru sev līdzās, un zem viņa platās cepures, kas atgādināja spāņu zemnieku sombrero, pēkšņi sazīmēja ļauno jokdari Mazo Andrē, kurš ar savu drūmo amata brāli Truazešelu vēl pirms neilga laika bija derdzīgā rosībā taustījies ar viņa kaklu, Aiz instinktīva pretīguma un bailēm, kas līdz ar izsprukšanu no bendes nagiem viņā nebija mazinājusies, Kventins Dorvards parāva pavadu pa labi un tik sparīgi iecirta zirgam piešus sānos> ka tas acumirklī atsprāga sāņus vismaz pēdas astoņas no ienīstā ceļabiedra.

—     Ha, ha, hā!— Mazais Andrē iesmējās.— Pie Grēva laukuma dievmātes[111], jaunais karavīrs nav aizmirsis savu veco paziņu Bet tu tak neturi ļaunu prātu uz mani, ko? Katrs pelna sev iztiku, ku nu to prot. Un tiem, kas gājuši caur manām rokām, nav bijis iemesla žēloties, jo es ne sliktāk par jebkuru citu protu pakārt dzīvu augli pie miruša koka, Turklāt Dievs ir bijis tik vēlīgs un piešķīris man jautru dabu. Ha-ha-hā, pie kāķa es esmu plēsis tik varenus jokus, ka — pie visiem svētajiem — reizumis esmu bijis spiests savu darāmo sasteigt aiz bailēm, ka mani draudziņi aiz smiekliem paši nedabū galu un neapkauno manu amata prasmi,

To teikdams, viņš pievilka pavadu, lai atkal piejātu Kventinam tuvāk.

—     Nu paklau, streinieka kungs, tev nav par ko bozties un skaisties uz mani! Par sevi es varu teikt vienīgi to, ka daru savu darbu ar vieglu sirdi, ne -uz vienu neturot ļaunu prātu, un viskarstāk mīlu cilvēku tieši tajā brīdī, kad viņa kaklu rotā mana cilpa, kas padara katru no maniem klientiem par Svētā Patibulariusa[112] ordeņa bruņinieku, kā mūsu kapelāns, cienīgtēvs Vaconeldiablo" * dēvē prevo vienības aizgādni.

—     Vācies prom, nelieti!— iesaucās Kventins, kad bende dzīrās piejāt viņam klāt.— Prom, kad tev saka, citādi es būšu spiests tev iemācīt, kādu atstatumu pienākas ieturēt starp godājamu cilvēku un neģēli.

—     Paskat, cik iekarsīgs!— bende norūca.— Būtu tu teicis starp krietnu cilvēku, tad tur būtu vēl kriksītis patiesības, taču — ak vai!— ar godājamiem man ir darīšana katru mīļu dienu — tikpat tieša, kā nesen bija ar tevi. Bet manis pēc turies vien atstatu. Es celtu galdā pudeli overņieSa, lai izlīdzinātu mūsu nesaskaņas, bet tu jau manu laipnību noniecināsi. Nu labi, vari skaisties, ja tev tā tīk. Es nekad nestrīdos ar saviem klientiem, jautrajiem lēkātājiem jeb rotaļu biedriem, kā Žaks Miesnieks dēvē savus jēriņus,— vārdu sakot, ar tiem, kuriem tāpat kā tev, godātais, uz pieres ir uzrakstīts CILPA. Lai cik nikni viņi būtu uz mani, beigu beigās tikpat būs spiesti izmantot manus pakalpojumus. Nākamreiz nonācis manās rokās, tu pats varēsi pārliecināties, ka Mazais Andrē tiešām prot piedot visus pret viņu vērstos apvainojumus.

Līdz ar šiem vārdiem, izaicinoši piemiegdams aci un noklakšķinādams mēli kā kučieris, kas skubina laisku zirgu, Mazais Andrē atvirzījās uz ceļa pretējo malu, atstādams Kventinu ar viņa skota lepnumu vienu, lai sagremo visas šīs dzēlības. Kventinam uzmācās vēlēšanās ar šķēpa kātu nozilināt neģēlim sānus, taču viņš centās savaldīties, jo saprata, ka sadursme ar šādu tipu viņam nedarīs godu, turklāt tā būtu norādījumu pārkāpšana un varētu pat novest pie traģiskām sekām. Tālab viņš klusēdams norija Mazā Andrē nepiedienīgos, ar šī vīra profesiju saistītos jociņus, no visas sirds klusībā cerēdams, ka tie nenonāks līdz daiļās grāfienes ausīm, jo tajos slēptais pret viņu vērstais dzēlīgums nevarēja liecināt viņam par labu. No šīm pārdomām viņu pēkšņi iztraucēja abu grāfieņu kliedzieni.

—     Paraugieties atpakaļ! Paraugieties atpakaļ! Dieva dēļ, glābiet pats sevi un mūs! Mums dzenas pakaļ!

Kventins steigšus atskatījās un tiešām ieraudzīja divus bruņotus vīrus, kas pilnos auļos sekoja viņiem pa pēdām un pēc brīža varēja būt jau klāt.

—     Tie, kā liekas, ir prevo sardzes vīri, kas savā kārtējā apgaitā pārbauda mežu,— viņš teica un tad pievērsās Mazajam Andrē:

—     Paskatieties, kas tie varētu būt.

Mazais Andrē vērīgi palūkojās jātniekos un tad, rotaļīgi pagrozīdamies seglos, sacīja:

—     Tie, godātais, nav ne tavi, ne mani biedri, ne gvardes strēlnieki, ne prevo sardzes vīri, jo viņiem ir bruņucepures ar nolaistiem sejsegiem un arīdzan kakla bruņas. Tā ir gatavā sodība, šīs kakla bruņas! Cik daudz vajag laika, lai ar tām noņemtos. Reizēm paiet vesela stunda, kamēr atāķēju tās vaļā.

—     Cienījamās dāmas, jājiet uz priekšu,— Kventins, neklausīdamies viņā, teica,— bet ne pārāk ātri, lai tas neizskatītos pēc bēgšanas. Taču centieties izmantot laiku, lai nokļūtu iespējami tālāk no šīs vietas, kamēr es lūkošu šos cilvēkus aizturēt.

Grāfiene Izabella paraudzījās uz viņu un kaut ko pačukstēja krustmātei, kura pievērsās Kventinam un sacīja:

—     Mēs jums tik ļoti uzticamies, strēlnieka kungs, ka labāk gribam riskēt un palikt kopā ar jums nekā doties līdzi tik aizdomīga izskata cilvēkam.

—     Kā vēlaties, cienītās,— jauneklis atbildēja.— Sekotāji ir tikai divi. Un kaut vai tie būtu bruņinieki,— kā var spriest pēc viņu izskata un apbruņojuma,— ja viņi tuvojas ļaunā nolūkā, tad dabūs just, kā skotu strēlnieks prot aizsargāt personas, kuras ir nodotas viņa gādībā. Kurš no jums,— viņš uzrunāja savus padotos,— grib nākt man talkā un krustot šķēpus ar šiem bruņiniekiem?

Divi acīmredzami saminstinājās, bet trešais — Bertrans Gijo — ar vārdiem cap de diou[113] apzvērēja, ka ir gatavs stāties viņiem pretim un cīnīties par Gaskonas godu, kaut vai šie . cilvēki būtu karaļa Artūra Apaļā galda bruņinieki.[114]

Tikmēr abi sekotāji, kuri, kā izrādījās, tiešām bija bruņinieki, strauji tuvojās Kventinam un viņa drosmīgajam palīgam, kuri

aizšķērsoja tiem ceļu. Svešinieki bija kaujas tērpos, liedinātos no vislabākā tērauda un bez jebkādām pazīšanas zīmēm.

Viens no viņiem Kventinam uzsauca:

—     Dodiet ceļu, godātais! Mēs gribam atsvabināt jūs no pienākumiem, kas neatbilst nedz jūsu stāvoklim, nedz dienesta pakāpei. Atstājiet šīs dāmas mūsu gādība, un mēs pratīsim viņas aizsargāt labāk par jums, īpaši tālab, ka jūsu apsardzība viņas tiek turētas tikpat kā gūsteknes.

—     Par atbildi es varu sacīt vienīgi to, ka izpildu karaļa dotu uzdevumu un ka šīs dāmas, kaut arī es varbūt neesmu šī goda cienīgs, veļas palikt manā aizbildnībā,— Kventins atbildēja.

—     Vācies prom, nelieti!— jātnieks uzkliedza.— Vai patiesi tu, klaiņojošs ubags, uzdrīksties pretoties augstas kārtas bruņiniekiem?

—     Tik tiešām es esmu nolēmis pretoties tik nekaunīgam, nekrietnam uzbrukumam,— Kventins sacīja.— Un, ja arī būtu kāda atšķirība starp manu un jūsu dienesta stāvokli, lai gan tas šķiet visai apšaubāmi, jūsu rupjība to ir izdeldējusi. Raujiet ārā zobenus vai, ja gribat cīnīties ar šķēpiem, atbrīvojiet vietu ieskrējienam.

Kamēr uzbrucēji pagrieza zirgus un aizjāja ap simt piecdesmit jardus atpakaļ, Kventins, pieliecies pie seglu loka, pameta acis uz grāfienēm, kā cerēdams sastapt kādu atzinīgu skatienu, un, kad tās pamāja viņam ar mutautiņiem, abi pretinieki jau bija sasnieguši uzbrukumam vajadzīgo atstatumu.

Uzsaucis gaskonietim, lai tas turas kā vīrs, Dorvards piecirta piešus, un nākamajā mirklī visi četri pilnā sparā auļojošie jātnieki sastapās izraudzītā cīņas lauka vidū. Nabaga gaskonietim šis brīdis bija liktenīgs, jo pretinieka šķēps, kas bija mērķēts viņa neaizsegtajā sejā, cauri acij ieurbās deniņos, un puisis bez dzīvības nokrita no zirga.

Taču Kventins, kam arī nebija sejsega, tik izveicīgi atrāvās sāņus, ka naidnieka šķēps aizslīdēja viņam gar labo plecu, tikai viegli ieskrambājot vaigu, kamēr viņa paša šķēps tik sparīgi ietriecās bruņiniekam krūtīs, ka tas izlidoja no segliem un nokrita zemē. Kventins acumirklī nolēca no zirga un metās pie zemē notriektā pretinieka, lai atsegtu tam seju, taču otrs bruņinieks, kurš vēl nebija bildis ne vārda, apsteidza viņu un, ar savu augumu aizsegdams samaņu zaudējušo biedru, uzsauca:

—     Dieva un Svētā Mārtiņa vārdā, draugs, kāp zirgā un taisies kā tiec ar visiem saviem sievišķiem! Ventre Saint Gris[115], tie mums šorīt ir sagādājuši jau pārāk daudz posta un ļaunuma.

—     Ar jūsu atļauju, godājamais bruņiniek,— teica Kventins, visnotaļ aizskarts par draudīgo pieskaņu pretinieka balsī,— visupirms es gribu palūkoties, ar ko man bijusi darīšana, lai zinātu, kurš ir vainojams mana biedra nāvē.

—     To tev nemūžam nebūs lemts uzzināt,— bruņinieks noteica.— Es tev saku, draugs, jāj prom ar labu. Par šo muļķību, ka stājāmies tev ceļā, mēs esam jau saņēmuši tik smagu sodu, ko pat visu jūsējo dzīvības nespētu atsvērt.— Ak, šitā?— viņš izsaucās, kad Kventins, izrāvis zobenu, tuvojās viņam.— Nu tad saņem, ko esi pelnījis!

To teikdams, viņš deva tik briesmīgu cirtienu, par kādu jaunais skots, jebšu audzis zemē, kur šādi cīniņi norisa katru mīļu dienu, bija lasījis vienīgi romānos. Tas Kventinu ķēra kā zibens spēriens, notriekdams zemē atvēzēto zobenu, ar ko viņš dzīrās aizsargāties, un pāršķēla viņam bruņucepuri, taču skāra vienīgi matus, nenodarot ne mazākā ļaunuma. Apdullis no saņemtā trieciena, jauneklis nokrita uz viena ceļgala, brīdi palikdams pretinieka varā, tā kā tas pilnīgi netraucēti būtu varējis dot viņam vēl otru cirtienu. Bet vai nu iežčla par Kventina jaunību, apbrīna par viņa drosmi, vai ari godprātība liedza tam šo apstākli izmantot, un tikmēr jauneklis atžilbis pielēca kājās un metās virsū savas pretiniekam tīk aukstasinīgi un pārdomāti un reizē tik sparīgi un neatlaidīgi kā cilvēks, kurš nolēmis uzvarēt vai mirt. Cieši apņēmies turpmāk vairs nepieļaut tik briesmīgus cirtienus kā nule saņemtais, viņš lika lietā visu savu izveicību un, izmantodams to, ka viņa bruņas ir vieglākas, tik negaidīti uzbruka pretiniekam te no vienas, te no otras puses, ka tas savā pilnajā apbruņojumā vairs nespēja atvai rīties.

Veltīgi pretinieks augstsirdīgi sauca, ka vairs neesot iemesla turpināt cīņu un ka viņš negribot Kventinu ievainot. Aiz vienas vienīgas kvēlas vēlēšanās izpirkt savu vājuma brīdi Dorvards uzbruka atkal un atkal, gan ar zobena smaili, gan ar asmeni, apdraudēdams ienaidnieku, un, pārliecinājies par šī vīra spēku, modri vēroja katru viņa kustību, lai, atlēkdams atpakaļ vai paraudamies sāņus, izvairītos no draudīgā ieroča cirtieniem.

—     Šis stūrgalvis ir paša nelabā apsēsts,— bruņinieks nomurmināja.— Kā liekas, viņš ātrāk neliksies mierā, kamēr nedabūs bliezienu tieši pa galvu.

Līdz ar šiem vārdiem viņš mainīja taktiku un, it kā pāriedams uz aizsardzību, centās Kventinu vienīgi atvairīt, gaidīdams bridi, kad tas aiz paguruma vai kādas neveiklas kustības dēļ dos viņam iespēju ar vienu cirtienu uzvarēt. Ļoti iespējams, ka šis viltīgais plāns arī īstenotos, taču liktenis bija lēmis citādi.

Sadursme bija pašā cīņas karstumā, kad tālumā parādījās prāvs jātnieku pulks un atskanēja saucieni: «Izbeidziet: Karaļa vārdā izbeidziet!» Abi sāncenši tūdaļ pat nolaida ieročus, un Kventins visai izbrīnīts ieraudzīja, ka šī pulka priekšgalā jāj komandieris lords Kroufords, Tur bija ari Tristāns Vientuļnieks ar dažiem saviem vīriem — pa visiem kopā kādi divdesmit jātnieki.

XV nodaļa CEĻVEDIS

Viņš teicas esam ēģiptietis, cēlies No drūmas magu cilts, kas sāka karu, Kad jūdu ci'tis mita Gošenā, Pret Izraēlu un tā pravieti un tiem, kas pēcnieki bij Levijam, Pret zīmēm, kuras rādījis Jehova, Līdz atriebības eņģelis bij nācis. Un lepnais mags tad gauži raudāja Par savu pirmdzimto ka vienkāršs zemnieks.

Autors nezināms

Ar lorda Krouforda un viņa gvardes ierašanos acumirklī izbeidzās sadursme, ko iepriekšējā nodaļā esam centušies aprakstīt. Bruņinieks steigšus norāva bruņucepuri un atdeva savu zobenu vecajam lordam, sacīdams:

—     Krouford, es padodos. Bet uzklausiet, ko es gribu jums pačukstēt. Dieva dēļ, glābiet Orleānas hercogu!

—     Kā? Ko tas nozīmē? Orleānas hercogu!— skotu gvardes komandieris iesaucās.— Pie visiem velniem, kā viņš šeit gadījies? Karalis savu mūžu viņam to nepiedos.

—     Labāk i neprasiet,— teica grāfs Dinuā (tas tiešām bija viņš),— jo pie visa vainīgs esmu vienīgi es. Paskat, viņš sakustas, Es biju uzdomājis nolaupīt šo jaunavu, lai iegūtu viņas roku un arī īpašumus, bet redzat, kas no tā visa iznāca. Lieciet saviem gvardiem pavirzīties tālāk, lai neviens viņu nevar sazīmēt.

To pateicis, Dinuā pacēla Orleānas hercoga bruņucepures sejsegu un apslacīja viņa seju ar ūdeni, kas bija pasmelts no ezera turpat līdzās.

Kventins Dorvards tikmēr stāvēja kā zibens ķerts, jo piedzīvojumi sekoja cits citam viņa prātam neaptveramā ātrumā. Pavēries pirmā pretinieka bālajā vaigā, viņš bija pārliecinājies, ka notriecis zemē pašu troņmantnieku un pēc tam mērojies spēkiem ar Francijas izcilāko bruņinieku — slaveno Dinuā. Divcīņa ar šādiem pretiniekiem viņam darīja vienīgi godu, bet, kā to varētu novērtēt karalis, tas bija gluži cits jautājums.

Tostarp hercogs bija tiktāl atžilbis, ka, piecēlies sēdus, vērīgi klausījās, kā Dinuā visiem spēkiem centās Kroufordu pārliecināt, ka sakarā ar šo atgadījumu neesot vajadzības pieminēt Orleānas hercoga vārdu, jo tas šai pasākumā piedalījies vienīgi draudzības jūtu mudināts un visu vainu Dinuā uzņemoties uz sevi.

Lords Kroufords klausījās nodurtām acīm, un tikai reizumis nopūzdamies papurināja galvu. Pēdīgi viņš pavērās augšup un teica:

—     Kā jau tu, Dinuā, it labi zini, tava tēva un tevis paša dēļ es esmu allaž gatavs tev pakalpot.

—     Es to nelūdzu sevis dēļ,— Dinuā atbildēja.— Jums ir mans zobens, un es esmu jūsu gūsteknis. Es lūdzu to Orleānas hercoga, Francijas vienīgās cerības dēļ — ja Dievs dos viņam iemantot dofina titulu. Viņš devās šurpu vienīgi tālab, lai izdarītu man pakalpojumu — palīdzētu iegūt laimi un bagātību, vārdu sakot — lai īstenotu nodomu, uz kuru savā ziņā mani uzvedināja un pamudināja pats karalis.

—     Dinuā, ja kāds cilvēks man teiktu, ka tu savu personīgo interešu labad esi ievilcis hercogu tik bīstamā pasākumā, es sacītu, ka tie ir meli,— Kroufords atbildēja.— Un pat tagad, kad tu pats man to apliecini, es lāgā nespēju tam visam ticēt.

—     Lord Krouford,— ierunājās hercogs, kurš bija pilnībā atguvis samaņu,— jūs esat tik līdzīgs savam draugam Dinuā, ka spēsiet viņa rīcību pilnībā novērtēt. Vainīgs ir nevis viņš, bet gan es, kurš pret Dinuā gribu savas kaislības uzplūdā ievilku viņu šai neprātīgajā pasākumā. Katrs, kas vēlas, lai paraugās manī,— viņš piebilda, pagriezdamies pret sardzes vīriem.— Es esmu Orleānas Luijs, gatavs saņemt sodu par savu muļķīgo rīcību. Karaļa dusmas, cerams, vērsīsies tikai pret mani, kā tam pēc taisnības arī vajadzētu būt. Un, tā kā karaļa dzimtas loceklis savu zobenu nedrīkst atdot nevienam — pat arī jums ne, drosmīgais Krouford, tad — paliec sveiks, mans uzticamais ieroci!

To pateicis, viņš izrāva zobenu no maksts un iesvieda ezerā. Pazibējis gaisā kā zibens šautra, tas, ūdens šaltis uzšķiezdams, nogrima dzelmē. Visi palīka stāvam kā apstulbuši un nespēja aptvert notikušo, jo pārāk augsts bija vaininieka stāvoklis un pārāk liela cieņa, kuru viņš baudīja, taču, zinādami, kādi ir karaļa plāni attiecībā pret hercogu, viņi saprata, ka šis neprātīgais solis viņu droši vien pazudinās.

Dinuā bija pirmais, kurš atguvās un nosodošā, aizskarta ciivēka balsī ierunājās:

—     Vai jūsu augstība uzskata par pareizu šķirties no sava labākā zobena un tāpat kā šorīt arī noniecināt karaļa labvēlību un Dinuā draudzību?

—     Dārgo radiniek,— hercogs sacīja,— vai tas, ka jūsu drošības un sava goda labad esmu runājis patiesību, nozīmē, ka es noniecinu jūsu draudzību?

—     Pasakiet, lūdzams, kāda jums daļa par manu drošību, augstdzimtais brālēn?— Dinuā nīgri noprasīja.— Dieva dēļ, kāda jums darīšana, vai es vēlos tikt pakārts, nožņaugts vai nodurts, iemests Luārā vai stiepts uz moku rata, iespundēts dzelzs būrī, iemūrēts cietoksnī vai pakļauts kādām citām karaļa Luija izdomātām mocībām, kuras viņam labpatiktos pielietot, lai atbrīvotos no sava uzticamā pavalstnieka? Nemaz nevajag rādīt uz Tristāna pusi — šo nelieti es redzu ne sliktāk par jums. Bet viņain rokas par īsām, lai tiktu man klāt. Taču nu pietiks par manu drošību! Bet, ja runājam par jūsu godu, tad — zvēru pie Svētās Magdalēnas,— tam būtu nācis tikai par labu, ja jūs būtu atsacījies no šī riskantā soļa vai vismaz pratis to noslēpt citu acīm. Ko gan vērts vairs jūsu gods, ja jūsu gaišību notriec no zirga kaut kāds iekarsīgs skotu puišelis!

—     Nē, nē, viņa gaišībai par to nav jākaunas,— lords Kroufords iebilda.— Ne jau nu pirmo reizi skotu strēlnieks cīņā pieveicis augstdzimušu pretinieku. Es priecājos, ka jauneklis viņam kārtīgi sadevis.

—     Pret to man nav it nekas iebilstams,— Dinuā sacīja,— taču, būtu jūs ieradies vēlāk, pilnīgi iespējams, ka jūsu gvardē šobrid jau trūktu viena strēlnieka.

—     Jānudien,— lords Kroufords noteica,— es pazīstu jūsu rokrakstu uz viņa nošķeltās ķiveres. Lai kāds iedod strēlniekam savu bruņucepuri, kas viņa galvu aizsargās labāk nekā šis zobena izvagotais pods. Un atļaujiet, jūsu gaišība, piemetināt, ka uz jūsu bruņām arī ir viežamas pamatīgas skota rokraksta zīmes. Bet nu, Dinuā, es uzaicinu jūs abus ar hercogu sēsties zirgos un doties man līdzi, jo man ir uzdots jūs nogādāt tur, kur nudien negribētos jūs vest.

—     Vai es drīkstu, lord Krouford, kaut ko pateikt šim dāmām?— Orleānas hercogs vaicāja.

—     Ne vārda,— lords Kroufords atbildēja.— Es esmu jūsu gaišībai pārāk labs draugs, lai pieļautu šādu neapdomību.—

Tad, pievērsies Kventinam, viņš piemetināja:— Tu, jaunekli, esi rīkojies slavējami, Dodies tālāk un izpildi visu līdz galam.

—     Milord, es tomēr atļaušos sacīt, ka šim zellim vajadzēs meklēt citu ceļvedi,— Tristāns, kā jau paradis, rupji iejaucās sarunā.— Es nevaru iztikt bez Mazā Andrē, jo viņam acīmredzot būs darbs.

—     Lai jauneklis jāj vien tikai uz priekšu, un viņš nokļūs tai vietā, kur ceļvedis gaida,— teica Mazais Andrē, iznākdams priekšplānā.— Šodien es nevaru pamest savu priekšnieku, kaut vai man dotu tūkstoš dukātu. Esmu kāris bruņiniekus un ieroču nesējus, bagātus pilsētas padomniekus un birģermeistarus, pat grāfi un marķīzi gājuši caur manām rokām, bet… hm, hrn…— Viņš uzmeta hercogam tādu skatienu, it kā likdams saprast, ka pārlieku vēlētos teiktajam pievienot «troņmantnieku!»— Ha, ha, hā, Mazais Andrē! Tavs vārds uz laiku laikiem būs ierakstīts hronikās!

—     Kā jūs Jaujat saviem slepkavniekiem tā runāt augstdzimušu personu klātbūtnē?— Kroufords noprasīja, bargi vērsdamies Tristāna.

—     Kālab jūs pats viņu neapsaucat, milord?— Tristāns nīgri atjautāja.

—     Tālab, ka no visiem klātesošajiem vienīgi jūs varat to darīt, līdz ar to neaptraipīdams savu godu.

—     Rīkojiet, milord, pats savus ļaudis, bet es atbildēšu par savējiem,— prevo asi noskaldīja.

Lords Kroufords jau teju pat dzīrās kaut ko atcirst, taču, kā redzams, pārdomāja, spēji uzgrieza Tristānam muguru un, paaicinājis hercogu un Dinuā katru savā pusē jāt viņam līdzās, pamāja grāfienēm ardievas un sacīja Kventinam:

—     Lai Dievs tevi svētī un pasargā, dēls! Tu esi varonīgi sācis savu dienestu, jebšu tavs uzdevums ir gaužām sarežģīts.

Krouforus jau pagriezās uz promjāšanu, kad Dinuā, kā Kventins sadzirdēja, viņam čukstus vaicāja:

—     Vai jūs vedīsiet mūs uz Piesī?

—     Nē, mans nelaimīgais, pārsteidzīgais draugs,— Kroufords nopūzdamies atbildēja.— Uz Lošu.

Uz Lošu!— Tā saucās pils vai pareizāk — cietums, daudz briesmīgāks nekā Piesī, un šis vārds skotu jaunekļa ausīs noskanēja kā bēru zvans, Viņš bija dzirdējis, ka tur tiekot piekopti visi tie slepenie varas darbi, ar kādiem pat Luijs kaunējās apgānīt savu karalisko mītni. Šai briesmu vietā cits zem cita atradās pazemes cietumi, no kuriem daži nebija zināmi pat pašiem cietuma uzraugiem. Cilvēki tajos bija dzīvi aprakti bez cerībām jelkad atgriezties virszemē, un vienīgais, kas vi

ņiem bija atvēlēts,— elpot smacīgu gaisu un baudīt maizi un ūdeni. Šajā drausmīgajā pili atradās baismīgas kameras jeb tā dēvētie būri (kā stāstīja, tie esot bijuši it kā paša kardināla Balī izgudrojums[116]), kur nabaga cietumnieki nevarēja ne nostāties stāvus, ne atlaisties guļus. Tālab arī nebija it nekāds brīnums, ka šīs šausmu vietas pieminēšana līdz ar apziņu, ka savā ziņā tieši viņa, Kventina dēļ diviem tik izciliem bruņiniekiem būs jāsmok pazemes cietuma pagrabos, jauneklim tik smagi ķērās pie sirds, ka viņš labu laiku gāja nokārtu galvu un nodurtām acīm, nodevies drūmām, mokošām pārdomām.

Kad Kventins atkal ieņēma savu vietu jātnieku pulciņa priekšgalā, grāfienei Amelīnei radās iespēja uzrunāt viņu:

—     Kā liekas, jaunais kungs, jūs nožēlojat, ka mūsu dēļ esat izcīnījis uzvaru?

Šajos vārdos jaudās viegla ironija, taču Kventins, būdams pietiekami smalkjūtīgs, atbildēja vienkārši un vaļsirdīgi:

—     Nav iespējams nožēlot pakalpojumu, kas izdarīts tik cildenu dāmu labā, bet, ja tas nebūtu saistīts ar jūsu drošību, es drīzāk gribētu krist no slavenā Dinuā rokas nekā samierināties ar to, ka manis dēļ šis slavenais bruņinieks un viņa nabaga radinieks Orleānas hercogs tiek ieslodzīti baismīgos pazemes pagrabos.

—     Tātad tas tiešām bija Orleānas hercogs,— vecākā grāfiene teica, pagriezdamās pret krustmeitu.— Tā jau es domāju, jebšu sadursmi vēroju vienīgi notālēm. Redzi, mīļā, kā viss būtu varējis izvērsties, ja šis skopais un viltīgais karalis būtu atļāvis mums parādīties savā galmā Francijas troņmantnieks un drosmīgais Dinuā, ne mazāk slavens kā viņa varonīgais tēvs… Šis jauneklis atzīstami izpildīja savu pienākumu, taču man šķiet, būtu bijis daudz labāk, ja viņš ar godu būtu nolicis ieročus, jo ar savu pārsteidzīgo drošsirdību liedzis mums divus tik cildenus glābējus.

Izabella uz to atbildēja tik spīvi un noteikti, kā Kvt.itins vēl nebija dzirdējis viņu runājam.

—     Kundze,— viņa sacīja,— ja es nezinām, ka jūs jokojat, tad teiktu, ka šāda valoda ir klaja nepateicība pret mūsu drosmīgo aizstāvi, kam mēs esam parādā pateicību dsudz lielāka mērā, nekā jūs domājat. Ja šo bruņinieku uzbrukums būtu izdevies un mūsu apsardzi sakautu, tad skaidrs, ka karaliskās gvardes ierašanās brīdi ari mēs būtu saņemtas gūstā. Es varu sacīt vienīgi to, ka sirdī apraudu kritušo drosminieku un likšu noturēt par viņu aizlūgumu, taču ceru, ka tas, kurš palicis dzīvajos,— viņa kautrīgi piemetināja,— pieņems manu dziļāko pateicību.

Kad Kventins pagriezās pret jauno grāfieni, lai dotu pienācīgu atbi'di, viņa ieraudzīja asinis uz jaunekļa vaiga un patiesā izbīlī izsaucās:

— Svētā Jaunava, viņš ir ievainotsl Tūdaļ pat, kungs, kāpiet zemē no zirga un ļaujiet pārsiet jūsu ievainojumu.

Lai gan Kventins pūlējās iegalvot, ka tas ir tikai sīks ieskrambājums, viņu piespieda nokāpt no zirga, apsēsties krastmalā un noņemt bruņucepuri; tad grāfienes de Kruā pēc tālaika paražām, kas vēl šobaltdien nav izzudušas, apturēja asinis, apmazgāja rētu un, lai pasargātu brūci no gaisa piekļūšanas, pārsēja to ar jaunās grāfienes lakatiņu.

Mūsdienās pielūdzēji gandrīz vai nekad dāmu dēļ negūst ievainojumus, un dāmas savukārt nenodarbojas ar viņu brūču dziedināšanu. Tādā kārtā gan vieni, gan otri daudz mazākā mērā ir pakļauti briesmām. Kādas briesmas iet secen vīriešiem, tas ir visnotaļ saprotami, taču arī brūču pārsiešana — vismaz tik vieglu, kāda bija Kventinam,— savā ziņā ir tikpat riskanta kā to iegūšana.

Kā jau esam šeit minējuši, cietušais bija neparasti glīts no vaiga, un tai brīdī, kad noņēma bruņucepuri, ļaudams savām gaišajām kuplajām cirtām brīvi ieskaut biklā labpatikā piesarkušo seju, viņš izskatījās īpaši pievilcīgs. Un tālab jauno grāfieni, kas turēja savu lakatiņu piespiestu brūcei, kamēr krustmāte ceļasoma sameklēja nepieciešamās zāles, pēkšņi pārņēma tīksms satraukums, un skaudrais žēlums pret cietušo un pateicība par tā pakalpojumiem viņas acīs to darīja vēl pievilcīgāku, īsi sakot, ar šo atgadījumu pats liktenis it kā gādāja par to, lai nostiprinātu tās slepenās saites, ko ar neskaitāmu šķietami nenozīmīgu un nejaušu apstākļu sakritību bija radījis starp šiem diviem jauniešiem, tik atšķirīgiem pēc sabiedriskā un mantiskā stāvokļa un tai pašā laika tik ārkārtīgi līdzīgiem ar savu jaunību, skaistumu, jūtīgo sirdi un tieksmi uz romantiku. Tālab nebija nekāds brīnums, ka grāfiene Izabella, kas jau agrāk stipri saistīja Kventina iztēli, no šī brīža aizņēma visus viņa prātus, un arī jaunava — lai gan vēl pilnīgi neapzināti — sāka domāt par savu jauno, nule aprūpēto aizstāvi ar tādu sirds siltumu un saviļņojumu, kādu nebija izjutusi ne pret vienu no saviem neskaitāmajiem augstdzimušajiem pielūdzējiem, kuri jau divus gadus apbēra viņu ar viskvēlākajiem uzmanības apliecinājumiem. Un atcerēdamās Kampobaso, Burgundijas hercoga Kārļa nekrietno favorītu, tā liekulīgo vaigu, zemisko dabu, greizo kaklu un šķielējošo skatienu, ar kādu tas reizumis bija raudzījies viņā, grāfiene izjuta tādu pretīgumu kā vēl nekad un pieņēma ciešu un negrozāmu lēmumu, ka neviens tirāns viņu nepiespiedīs saistīt savu dzīvi ar tik atbaidošu cilvēku.

Tajā pašā laikā arī grāfiene Amelīne — vai nu tāpēc, ka vēl aizvien prata novērtēt un apjūsmot vīrieša skaistumu tieši tāpat kā pirms gadiem piecpadsmit (lai gan viņai tai laikā, ja var ticēt dižciltīgā de Kruā nama hronikām, jau bija vismaz trīsdesmit pieci gadi), vai ari tālab, ka uzskatīja sevi par vainīgu nepateicībā pret jauno aizstāvi, kura pakalpojumu nebija pratusi pienācīgi novērtēt,— sāka raudzīties uz Kventinu ar īpašu labvēlību.

— Mana krustmeita iedeva jums lakatiņu, ar ko pārsiet ievainojumu,— viņa teica,— bet es jums dāvāšu ari savējo aiz pateicības par jūsu drošsirdību līdz ar veiksmes vēlējumu turpmākiem varoņdarbiem.

To pateikusi, viņa pasniedza Kventinam zilu, ar sudraba diegiem izrakstītu lakatiņu un, norādīdama uz zirga segu un savas cepures spalvām, lika viņam saprast, ka zils un sudrabs ir viņas krāsas.

Tolaik pastāvēja nerakstīts likums, kā šādas dāvanas pieņemamas, un, to jo stingri ievērodams, Kventins apsēja lakatiņu ap rokas dilbu, bet ne ar tik lielu pateicību, kādu droši vien būtu izrādījis par kādas citas personas dāvinājumu. Kaut ari paradums nēsāt ap roku šādā veidā saņemtu dāmas velti bija tikai visparastākās laipnības izpausme, viņš ar daudz lielāku patikšanu apliktu ap roku to lakatiņu, ar kuru bija pārsieta Dinuā zobena cirstā brūce.

Jātnieku pulciņš turpināja ceļu, un Kventins nu jāja blakus abām grāfienēm, kas, liekas, bija klusībā vienojušās pieņemt viņu savā sabiedrībā. Taču Kventins runāja visai maz, jo viņa sirds bija pilna klusas laimes apziņas, kas liedz dot vaļu skaļām izpausmēm. Grāfiene Izabella vispār nebilda ne vārda, tā ka sarunu uzturēja gandrīz vienīgi grāfiene Amelīne, acīmredzami neļaudama tai pārtrūkt.

Lai jauno strēlnieku iepazīstinātu — kā šī dāma teica — ar visiem bruņniecības likumiem un tikumiem, viņa līdz pēdīgam sīkumam aprakstīja Haflingemas turnīru, kur savām rokām bija pasniegusi balvas uzvarētājiem.

Kventins, kuru, kā man diemžēl jāatzīst, pārāk maz interesēja šis brīnišķīgais turnīrs un flāmu un vācu bruņinieku heraldikas atšķirības, ko šī dāma ņēmās daudzināt, uzskaitīt un attēlot ar neciešamu precizitāti, sāka bažīties, vai nav pajājis garām tai vietai, kur bija paredzēts tikties ar ceļvedi, un tādējādi pieļāvis briesmīgu kļūdu, kurai varēj'a būt visļaunākās sekas.

Klusībā apsvērdams, vai drošības labad nesūtīt vienu pavadoni atpakaļ, jauneklis pēkšņi izdzirda raga skaņas un, pagriezis galvu, ieraudzīja auļojam pretim kādu jātnieku. Viņa nelielais, pinkainais, grūti valdāmais zirgs izskatījās līdzīgs Skotijas Kalnienes zirgiem, taču šis, lai gan šķita ne mazāk izturīgs, bija ar smalkākiem locekļiem un daudz ašāku gaitu. īpaši atšķirīga bija galva — nevis masīva un smagnēja kā skotu zirgiem, bet neliela, iegarena, ar līganu kakla izliekumu, kvēlošām acīm un ieplestām nāsīm.

Pats jātnieks bija vēl neparastāks par zirgu. Viņš vadīja savu kumeļu ļoti izveicīgi, sēdēdams seglos, kuru platie kāpšļi bija uzvilkti tik augstu, ka viņa ceļgali gandrīz sniedzās līdz seglu lokam. Galvā viņam bija sarkans turbāns ar nosmulētu spalvu, piestiprinātu ar sudraba saspraudi, mugurā zaļš, košām zelta tresēm izrotāts kamzolis, līdzīgs tiem apģērba gabaliem, kādus valkāja estradioti (jātnieki, ko venēcieši tolaik iesauca armijā no Venēcijas līča austrumu provincēm), un kuplas, baltas, stipri notraipītas bikses līdz ceļgaliem, bet kājas bija kailas, ieautas sandalēs ar krustiski sasietām siksniņām. Piešus šim dīvainajam jātniekam aizstāja lāpstveidīgo kāpšļu asās, smailās malas, ar ko zirgam varēja pamatīgi piecirst. Aiz platas, koši sarkanas drēbes jostas pie labā sāna viņam atradās duncis, pie kreisā — īss, līks mauru zobens, bet netīrā plecu saitē karājās rags, kas vēstīja par viņa tuvošanos. Viņa melnīgsnējo iedegušo seju ar pašķidru bārdiņu, tumšām, urbīgām acīm un glītiem, smalki veidotiem vaibstiem varētu gandrīz vai saukt par skaistu, ja tā nebūtu pārāk izdēdējusi un apņemta ar melnu pinkainu matu ērkuli, kas viņu vērta drīzāk līdzīgu mežonim nekā civilizētās pasaules pārstāvim.

—     Atkal jau čigāns!— grāfienes iesaucās.— Ak Dievs, vai patiešām karalis būtu vēlreiz uzticējies šiem sirotājiem?

—     Ja vēlaties, es lūkošu noskaidrot, vai uz viņu var paļauties,— Kventins teica.

Arī viņš šajā ērmotajā cilvēkā gan pēc izskata, gan apģērba bija sazīmējis vienu no klaidoņiem, ar kuriem Truazešels un Mazais Andrē savā pārsteidzīgajā izrīcībā nesen bija viņu gandrīz sajaukuši, un, tāpat kā abas grāfienes de Kruā, gluži dabiski izjuta neuzticību un baidījās paļauties uz cilvēku no šīs blandoņu cilts.

—     Vai tu jāj mums pretī?— viņš tūdaļ noprasīja.

Čigāns pamāja ar galvu.

—     Kādā nolūkā?

—     Lai aizvestu jūs uz viņa pili, uz Lježu,

—     Vai pie bīskapa? Svešais atkal pamāja,

—     Kā tu vari pierādīt, ka tiešām esi tas, kurš nozīmēts par

mūsu ceļvedi?

—             Es varu vienīgi noskaitīt pantiņu no senas dziesmiņas,— čigāns atbildēja:

«Kaut kuili pāžs pie zemes liek, Tā kungam slavas lauri tiek,»

—            Pareizi,— Kventins noteica.— Rādi mums ceļu, labais cilvēk, un es tūdaļ pat aprunāšos ar tevi.

Un; pajājis atpakaļ, viņš grāfienēm sacīja:

—             Es c.;tnu cieši pārliecināts, ka šis ir mūsu gaidītais ceļvedis, jo viņš pateica paroli, ko, manuprāt, zina tikai karalis un es. Taču es vēl lūkošu izdibināt, cik lielā mērā viņam var uzticēties.

XVI nodaļa KLAIDONIS

Es — dabas bērns, kā cilvēks pirmatnējais, Kurš, iekam vergu tikumi to sēja, Vēl brīvs un nesaistīts pa mežu skrēja.

Grenādas iekarošana.

Kamēr Kventins sarunājās ar grāfienēm un pūlējās viņas pārliecināt, ka dīvainais jātnieks, kas viņiem piebiedrojies, ir gaiditais, karaļa sūtītais ceļvedis, viņš pamanīja, ka svešinieks, kuru viņš vēroja tikpat cieši kā tas viņu un visus pārējos ceļiniekus, aiz ziņkāres ne vien pagriezts atpakaļ galvu, bet ar pārsteidzošu, mērkaķim līdzīgu veiklību sagriezies seglos pat šķērsenisk'i, lai nepalaistu garām ne mazāko sīkumu.

Nebūdams mierā ar šādu rīcību, Kventins piejāja čigānam cieši klāt (tas acumirklī atkal apsēdās seglos kā nākas) un teica;

—            Kā rādās, tu būsi akls ceļvedis, draugs, jo vairāk vēro zirga asti nekā galvu.

—             Būdams kaut vai no tiesas akls, es varētu jūs izvadāt pa visu Franciju un pat pa visām tās kaimiņzemēm,— čigāns sacīja,

—     Bet tu neesi francūzis,— jaunais skots teica,

—     Neesmu vis.

—     Kur ir tava dzimtene?— Kventins vaicāja.

—     Man tādas nav,— ceļvedis atbildēja.

—     Kā tas var būt?— Kventins pārjautāja.

—            Gluži vienkārši — nav un cauri,— čigāns apstiprināja,.— Es esmu krūmu puisis, čigāns, ēģiptietis vai kā nu eiropieši savās mēlēs mūs dēvē, taču dzimtenes man nudien nav.

—     Vai tu esi kristietis?

Čigāns papurināja galvu,

—            Neticīgais suns!— Kventins izsaucās (tolaik katoļiem iecietība nebija diez cik raksturīga).— Tātad tu pielūdz Allahu?

—            Nē,— ceļvedis vienā mierā atbildēja, acīmredzot nebūdams nedz aizskarts, nedz pārsteigts par jaunekļa sašutumu.

—    Tad jau tu esi pagāns, vai?

—     Es nepiederu ne pie kādas ticības.

Dorvards satrūkās. Lai gan dzirdējis par saracēņiern un elku pielūdzējiem, viņš nekad nebija iedomājies, ka var pastāvēt vesela neticīgu cilvēku cilts. Atguvies no pārsteiguma, viņš vaicāja ceļvedim, kur tas dzīvojot.

—            Kur nu kuro reizi gadās,— čigāns atbildēja,— Māju man nav,

—     Kur tad tu glabā savu mantību?

—            Arī nekādas mantības man nav, ja nu vienīgi šis zirgs un drēbju kārta, kas mugurā.

—            Tu esi labi ģērbies un proti lieliski jāt,— Kventins teica— No kā tu pārtiec?

—            Es ēdu, kad esmu izsalcis, dzeru, kad esmu izslāpis, un man nav citu iztikas līdzekļu, kā vien tie, ko liktenis sūta man ceļā,— klaidonis atbildēja.

—     Pēc kādiem likumiem tu dzīvo?

—            Ne pēc kādiem,— čigāns sacīja.— Es klausu vienīgi tam, kuram gribu vai kuram klausīt spiež vajadzība.

—     Bet kas ir tavs valdnieks?

—            Cilts vecākais, ja man viņu labpatīk atzīt, bet, ja ne,— man nav neviena valdnieka.

—            Tev nav nekā tāda, kas citiem cilvēkiem,— Kventins izbrīnīts noteica,— Ne likumu, ne valdnieka, ne iztikas līdzekļu, ne mājas. Tev nav — lai Dievs nogriež — pat savas dzimtenes, un — lai tas Kungs ir tev žēlīgs un apgaismo tavu prātu — tu netici Dievam! Kas tad vēl atliek, ja cilvēkam nav ne valdnieka, ne ģimenes, ne ticības?

—            Man ir brīvestība,— čigāns atbildēja — Ne pret vienu es nejūtu bijāšanu, neviena priekšā neliecos, nevienu neturu godā. Es eju, kur gribu, dzivoju, kā varu, un miršu, kad mana stunda būs klāt.

—            Bet tu esi pilnīgi neaizsargāts, un kurš katrs var spriest tiesu pār tevi.

—            Nav liela bēda,— čigāns sacīja.— Agri vai vēlu man tikpat būs jāmirst,

—            Bet, ja tevi iesloga cietumā, kur paliek tava daudzinātā brlvestība?— skots jautāja,

—            Manās domās, kuras nekas nespēj savažot,— čigāns atbildēja,— kurpretim jūsu prātus un domas, jebšu visi locekļi paliek brīvi, savalgo jūsu likumi un aizspriedumi un dažnedažādi izdomājumi par valstiskiem un ģimenes pienākumiem. Tādt kā es ir garā brīvi pat tad, ja mūsu locekļi savažoti, turpretim jūs esat savažoti arī tad, ja jūsu locekļi ir brīvi.

—            Bet tava gara brlvestība nespēj mazināt tavu važu smagumu,— Kventins sacīja.

—            Zināmu laiku šis važas var pieciest. Un, beigu beigās — ja es nespēju izlauzties brīvībā un arī biedri nevar mani izpestīt, man paliek iespēja aiziet no dzīves, un nāve ir vispilnīgākā brīvības izpausme.

Iestājās diezgan ilgs klusums, ko pēdīgi pārtrauca Kventina nākamais jautājums.

—            Tātad jūs esat Eiropas tautām nepazīstama klaidoņu cilts. No kurienes jūs esat cēlušies?

—    To es nezinu sacīt,— čigāns atbildēja.

—            Kad reiz šī zeme atbrīvosies no jums un jūs atgriezīsieties savās dzimtajās vietās?— skots noprasīja,

—            Kad mūsu klejošanas laikam būs pienācis gals,— ceļvedis teica.

—            Vai jūs neesat cēlušies no tās Izraēla cilts[117], kas tika aizvesta verdzībā pāri lielajai Eifratas upei?— vaicāja Kventins, kurš nebija aizmirsis Aberbrotikā iegūtās zinības,

—            Būtu mēs bijuši Izraēla pēcteči, tad piekoptu viņu ticību un rituālus.

—     Kā tevi sauc?— Kventins jautāja.

—            Manu īsteno vārdu zina tikai ciltsbrāļi, Citi mani sauc par Hairadinu Mograbinu, tas ir,— Hairadinu, afrikāņu mauru.

—            Tava raitā valoda vedina domāt, ka tu esi redzējis arī ko citu, ne tikvien netīru klaidoņu baru,— skots teica,

—            Esmu mazliet apguvis šīszemes gudrības. Kad es vēl biju pavisam mazs, mūsu cilti vajāja cilvēku gaļas mednieki[118] kāda bulta trāpīja manai mātei galvā, un viņa uz vietas dabūja galu.

Es biju ievīstīts segā viņai uz muguras, un vajātāji paņēma mani pie sevis. Kāds priesteris izlūdzās, lai viņi atlaiž mani brīvē un vairākus gadus skoloja mani franku zemes gudrībās.

—     Kālab tad tu šķīries no viņa?— Kventins stingri noprasīja.

—     Es nozagu viņam naudu un dievu, kuru viņš pielūdza,— Hairadins vienā mierā paskaidroja bez vismazākā apmulsuma.— Viņš mani pieķēra un nosloksnēja, bet es viņam iegrūdu nazi ribās, aizlaidos uz mežu un atgriezos pie saviem ciltsbrāļiem,

—     Nelietis gatavais!— Kventins nikni izsaucās,— Tātad tu nogalēji savu labdari?

—     Ko viņš man uzbāzās ar savu labdarību? Čigānu zēns nav klēpja šunelis, kas, paciezdams sitienus, laiza saimniekam roku un kumosa dēļ lien tā priekšā uz vēdera Čigānu zēns ir tāds kā iesprostots vilcēns, kas pie pirmās izdevības sarauj savas važas, saplosa saimnieku un atgriežas mežā

Kventins labu brīdi nebilda ne vārda, bet tad, nolēmis izdibināt sīkāk aizdomīgā ceļveža raksturu un nolūkus, ieprasījās:

—     Vai tiesa, ka, par spīti tumsonībai, tavi tautieši apveltīti ar pareģu spējām, kas nav dotas pat mūsu zinību vīriem, prātniekiem un svētajiem tēviem?

—     Mēs ar pilnām tiesībām varam tā teikt,— Hairadins atbildēja,

—     Bet vai tu vari man izskaidrot, kālab tik dievišķas spējas piemīt tik nicinātai klaidoņu ciltij?

—     Vai es varu izskaidrot?— Hairadins pārjautāja,— Jā, varu, bet visupirm::jums vajag izskaidrot man, kālab suns saož cilvēka pēdas, kurpretim cilvēks, būdams daudz augstāk attīstīts radījums, tomēr nespēj saost suņa pēdas. Šīs dotības, kas jums šķiet dievišķas, mūsu ciltij ir ieliktas šūpulī, PSc sejas vaibstiem un rokas līnijām mēs varam pareģot cilvēka nākotni tieši tāpat, kā pēc koka ziediem var pateikt, kādi būs augļi,

—     Es neticu ne jūsu spējām, ne zināšanām.

—     Nesakiet vis tā, strēlnieka kungs,— Hairadins Mograbins sacīja.— Es varu, piemēram, pavēstīt jums — lai kādai ticībai jūs būtu piederies,— ka jūsu pielūgtā dieviete jāj tepat līdzās,

—     Apklusti!— Kventins pārsteigumā izsaucās,— Ne vārda vairs, ja tev dzīvība dārga! Atbildi vienīgi to, ko tev prasa Vai tev var uzticēties?

—    Jā gan Katram var uzticēties,

—     Bet vai tu spēj attaisnot uzticību?

—     Vai jūs man ticēsiet vairāk, ja es to apliecināšu ar zvērestu?— Mograbins smīnēdams atjautāja.

—     Tava dzīvība ir manās rokās,— jaunais skots sacīja.

—     Cērtiet un jūs redzēsiet, vai es baidos no nāves.

—     Vai tavu uzticību var iegūt par naudu?— skots taujāja.

—     Nē, naudai manās acīs nav lielas vērtības,— pagāns atbildēja.

—     Ar ko tad var iegūt tavu uzticību?

—     Ar labestību.

—     Ja es zvērētu tev tādu dāvāt, vai tad tu būtu mums uzticams ceļvedis?

—     Nav ko šķiesties ar tik lielu retumu. Es jau tāpat esmu jums pateicību parādā.

—     Kā tā?— Kventins izbrīnīts izsaucās.

—     Vai atminaties Šēras krastmalas kastani? Pakārtais, kura līķi jūs atsvabinājāt, bija mans brālis Zamets Mograbins.

—     Un tu stājies sakaros ar tiem pašiem vīriem, kuri nogalināja tavu brāli?— Kventins brīnījās.— Tieši viens no viņiem man norādīja, kur tevi sastapt, un acīmredzot ar viņa ziņu tu esi kļuvis par šo dāmu ceļvedi.

—     Ko tur lai dara?— čigāns sadrūmis atjautāja.— Šie ļaudis ar mums apietas kā suņi ar avju baru. Kādu laiku aizsargā, trenkādami apkārt, bet visupēc aizdzen uz lopkautuvi.

Vēlāk Kventins varēja pārliecināties, ka šinī gadījumā čigāns bija runājis patiesību: prevo sardze, kam bija uzdots tikt galā ar klaidoņu bariem, kuri bija apsēduši Francijas karalisti, uzturēja ar čigāniem pastāvīgus sakarus, novilcinādami savu pienākuma izpildīšanu, bet beigu beigās viņus aizvilka pie karātavām. Šādas attiecības starp vajātājiem un vajātajiem bijušas abpusēji izdevīgas, pastāvējušas visās pasaules zemēs un labi pazīstamas arī pie mums.

Kventins, jūtami nobažījies par nule dzirdēto un lāgā nespēdams ticēt klaidoņa uzticības solījumam, pagrieza zirgu atpakaļ, lai parunātos ar abiem pārējiem vīriem, kas bija nodoti viņa rīcībā. Tos iztaujājis, viņš ar bažām secināja, ka tie abi ir galīgi nejēgas un nespēs palīdzēt viņam ar padomu, tāpat kā sadursmē nebija spējuši atbalstīt viņu ar ieročiem rokās.

«J o labāk,» Kventins klusībā nodomāja, jo, stāvoklim kļūstot aizvien sarežģītākam, viņa drosme vienīgi pieņēmās spēkā. «Tātad šī brīnišķā jaunava par visu varēs pateikties vienīgi man. Es varu paļauties tikai uz savu roku un prātu. Es esmu redzējis degam tēva māju un viņu un savus brāļus r.ogalētus, taču, ne soli neatkāpdamies, cīnījies līdz pat pēdējai iespējai. Tagad es esmu divus gadus vecāks nekā toreiz un man ir visdižākais, cēlākais mērķis, kāds jelkad iedvesmojis cilvēku cīņai.»

Vadīdamies no šīs pārliecības, Kventins visu ceļu bija tik vērīgs un izdarīgs, ka atlika vienīgi pabrīnīties, kā viņš visu pagūst. Viņa parastā un, protams, pati tīkamākā vieta bija līdzās abām grāfienēm, kuras, bezgala aizkustinātas par lielo uzmanību un pašaizliedzību, ar kādu jauneklis rūpējās par viņu drošību, sāka izturēties pret viņu sevišķi labvēlīgi, un ar vislielāko patiku klausījās viņa naivajā un reizē tēlainajā, asprātīgajā valodā. Bet, lai cik sirsnīgas bija šīs attiecības, Kventins ne mirkli nezaudēja modrību un neaizmirsa viņam uzlikto pienākumu.

Parasti viņš jāja līdzās grāfienēm un, cik labi vien spēdams, centās aprakstīt viņām, kas vienmēr bija dzīvojušas līdzenumā, Grampiana[119] kalnus un it īpaši Glenhulakinas skaistumu, taču bieži atradās ari jātnieku grupas priekšgalā, izvaicādams Hairadinu par ceļu un naktsmītnēm un cenzdamies ielāgot visu čigāna teikto, lai pēc tam, izgudrēm pārjautādams, izdibinātu, vai tam prātā nav nodevība. Viņš neaizmirsa arī abus padotos, kuri jāja aizmugurē, un pūlējās iegūt viņu labvēlību ar laipniem vārdiem, veltēm un solījumiem piešķirt papildu atlīdzību, līdzko uzdevums būšot izpildīts.

Tā viņi ceļoja vairāk nekā nedēļu pa mazapdzīvotiem novadiem, sāņu takām un apkārtceļiem apiedami lielākās pilsētas. Šai laikā nekas īpašs neatgadījās, lai gan reizumis viņi sastapa klejojošus čigānus, kuri, redzēdami jātnieku pulciņa priekšgalā savu ciltsbrāli, viņus neaizskāra, sirojošus marodierus, kas acīmredzot neuzdrīkstējās uzbrukt tik labi bruņotam jātnieku pulciņam, vai jātnieku patruļas, kuras Luijs, ar uguni un zobenu lūkodams dziedēt savas zemes brūces, bija izveidojis, lai vajātu klejoņu barus, kuri bija pārplūdinājuši visu Franciju. Tie visi ļāva viņiem turpināt ceļu, izdzirduši paroli, ko Kventins bija saņēmis no paša karaļa.

Viņu naktsmītnes bija galvenokārt klosteri, kuriem pēc visiem noteikumiem bija jādod pajumte svētceļniecēm — par kādām abas grāfienes uzdevās —, neapgrūtinot ar izprašņāšanu par viņu vārdu un kārtu, jo tolaik daudzi ievērojami cilvēki, apceļodami svētās vietas, vēlējās palikt nepazīti. Grāfienes de Kruā, aizbildinoties ar nogurumu, ikreiz tūdaļ pat devās pie miera, kurpretim Kventins kā viņu majordoms[120] kopā ar klosteru priekšniecību gādāja par visu viņām nepieciešamo, tik dedzīgi rūpēdamies par katru pēdīgo sīkumu, ka iemantoja visdziļāko atzinību no abu grāfieņu puses.

Daudz rūpju un nepatikšanu Kventinam sagadaja ceļvedis, jo svētajās nakšņošanas vietās, kur viņi parasti apmetās, šis trakulīgais pagāns un klaidonis, kurš — kā jau visa čigānu cilts — turklāt nodevās ari pareģošanai, tika uzskatīts par gaužam nevēlamu viesi un ārkārtīgi negribīgi ielaists klostera teritorijā. Kventinam tas sagādāja īpašas raizes, jo viņš uzskatīja, ka nedrīkst aizskart cilvēku, kam ir zināms viņu ceļojuma noslēpums, taču saprata, ka čigāns jāpatur acīs, lai, cik iespējams, riepieļaufti viņa stāšanos sakaros ar svešam personām. Taču to nebija iespējams īstenot, ja čigāns tika nomitināts aiz klostera sienām, un Dorvardam radās aizdomas, ka tieši to Hairadins arī cenšas panākt, jo nevis klusi un mierīgi pārlaida naktis viņam atvēlētajos mājokļos, bet nodarbojās ar mēļošanu, joku triekšanu un dziedāšanu, kas šķita gaužām uzjautrinoša novicēm[121] un jaunākajiem klostera brāļiem, taču visnotaļ nepieņemama vecākajiem mūkiem, tā ka Kventinam vairākkārt nācās izmantot visu savu ietekmi un pat ķerties pie draudiem, lai apvaldītu viņa nepiedienīgo jautrību, un likt lietā visu savu daiļrunību, lai klostera priekšnieks neizmestu šo pagānu aiz durvīm. Un viņam patiešām to izdevās panākt ar kādu veiklu paņēmienu, proti, viņš allaž atvainojas par čigāna nelietīgo izrīcību un izteica nepārprotamu cerību, ka svēto relikviju, klostera brāļu un galvenokārt to cilvēku tuvums, kuri veltī savu dzīvi kalpošanai Dievam, atstās uz šo grēcinieku labvēlīgu iespaidu un varbūt pat sekmēs viņa apskaidrošanu.

Taču desmitajā, divpadsmitajā ceļojuma diena, kad viņi, sasnieguši Flandriju, tuvojās Namūras pilsētai, Kventina spēkos vairs nebija novērst kārtējo skandālu. Tas notika kādā trūcīgā franciskāņu klosterī[122], kura priors pēc nāves tika ieskaitīts svētajos. Pēc ilgākas lūgšanās nekā jebkad Kventinam pēdīgi izdevās panākt, ka neciešamais cigans tika nomitinats savrupa klostera dārznieka mājiņā. Grāfienes kā allaž tūdaļ devās pie miera uz viņām atvēlētajām telpām, bet klostera priekšnieks, kas ar lielu patikšanu aizvien klausījās svešzemnieku stāstos un kam, kā izrādījās, Skotijā bija attāli draugi un paziņas, aicināja Kventinu, kura stāja un uzvedība viņam šķita patiesi slavējama, savā cellē ieturēt kopā ar viņu pieticīgas klostera vakariņas.

Redzēdams, ka svētais tēvs ir gudrs un mācīts virs, Kventins izmantoja izdevību, (ai izdibinātu kaut ko sīkāk par stāvokli Lježā un Lježas apkaimē, jo divās pēdējās ceļojuma dienās bija dzirdējis valodas, kas viesa viņā nopietnas bažas par to, vai izdosies abas grāfienes laimīgi nogādāt galā, un, ja ari izdotos, vai būs bīskapa spēkos sniegt viņām drošu patvērumu. Svētā tēva atbildes nebija diez cik iepriecinošas.

—     Lježas pilsoņi ir bagāti,— viņš teica,— un tāpat kā senie jūdi, aptaukojušies un atteikušies no Dieva, dižojas ar savu mantu un privilēģijām, pretojas savam senjoram Burgundijas hercogam un, prasīdami meslu un nodevu atcelšanu, ne vienreiz vien atklāti dumpojušies, tā ka hercogs, būdams ātras un spīvas dabas, ir pārskaities un nozvērējies, līdzko tas atkārtosies, gādāt par to, lai Lježa tiktu sagrauta pīšļos un putekļos kā savulaik Babilonija un Tīra[123] par biedināšanu visai Fiandrijai.

—     Kā var spriest pēc ļaužu valodām, viņš ar vārdiem vis nemētājas,— Kventins sacīja,— tālab Lježas iemītnieki droši vien turpmāk būs piesardzīgāki un nedos viņam iemeslu šos draudus izpildīt.

—     Uz to mēs ari ceram,— klostera priekšnieks paskaidroja.— Par to lūdz Dievu visi mūsu ticīgie, nevēlēdamies pieredzēt dienu, kad cilvēku asinis litu kā ūdens un tie ietu bojā kā atstumtie, bez grēku atlaišanas. Turklāt mūsu labais bīskaps dienām un naktīm rūpējas par miera saglabāšanu, jo svētajos rakstos ir teikts: «Beati pacifici.[124]» Bet diemžēl…— Te klostera priekšnieks apklusa un smagi nopūtās.

Kventins centās godājamo tēvu pārliecināt, ka apsargājamo dāmu deļ viņam esot bezgala svarīgi iegūt drošas ziņas par stāvokli Lježā un ka tas būtu īstena kristieša cienīgs darbs, ja svētais tēvs neliegtos viņam tās sniegt.

—     Par to gan labprāt neviens nemēdz runāt,— klostera priekšnieks teica,— jo katrs etiam in cubiculo[125] izteikts vārds par šīs pasaules varenajiem it viegli var pārvērsties spārnotā vēstī un beigu beigās nonākt viņiem ausīs. Taču, gribēdams palīdzēt jums, kas šķietas esam tik saprātīgs jauneklis, kā arī šīm dāmām, kuras devušās Dievam tīkamā ceļojumā, es būšu pilnīgi atklāts pret jums.

Viņš piesardzīgi paraudzījās apkārt un, it kā baidīdamies, ka

tikai kāds nedzird, klusi sacīja:

—      Lježas pilsoņus slepus kūda uz dumpi sātana kalpi, kuri izliekas rīkojamies — taču tie, cerams, ir salti meli — mūsu viskristīgā karaļa uzdevumā, taču es esmu tais ieskatos, ka karalis ir pārāk augstu stāvoša persona, lai nodarbotos ar miera graušanu kaimiņzemē. Bet tā nu tas ir, ka musinātāji, kas kūda uz dumpi Lježas nemierniekus, to dara ar karaļa vārdu uz lūpām. Mūsu apvidū turklāt ir kāds augstdzimis vīrs, slavens ar savu kareivīgumu, taču īstenībā, tā sakot, Lapis offensionis et petra scandaii[126], īsts dadzis Burgundijas un visas Flandrijas acīs. Tas ir Viljams de la Marks.

—     Vai dēvēts par Viljamu Bārdaino jeb Ardēnu Mežakuili?— Kventins noprasīja.

—     Jā, un ne bez iemesla, mans dēls,— klostera priekšnieks apstiprināja.— Viņš patiešām ir mežakuilis, kurš ar saviem nagiem un ilkņiem saplosa visu, kas gadās ceļā. Un viņš sapulcinājis ap sevi pāri par tūkstoti tādu pašu patvaļnieku, kas neatzīst ne laicīgu, ne garīgu varu un nepakļaujas Burgundijas hercogam, un pārtiek no zagšanas un laupīšanas, netaupot nedz garīdzniekus, nedz arī laicīgos. Imposuit manus in Christos Domini — viņš pat pacēlis roku pret Dieva svaidītajiem, lai gan svētajos rakstos ir teikts: «Tev nebūs aizskart manis svaidītos, nedz arī nodarīt pāri maniem praviešiem » Pat mūsu trūcīgajam klosterim viņš pieprasīja zeltu un sudrabu kā izpirkšanas maksu par mūsu dzīvībām, taču uz to mēs viņam atbildējām latīņu mēlē ar lūgumrakstu, kurā darījām zināmu, ka šādas prasības nespējam apmierināt, un centāmies viņu pārliecināt ar Bībeles vārdiem:— Ne moliaris amico tuo malum, cum habet in te fiduciam.[127]» Bet, neraugoties uz visu to, šis Gulielmus Barbatus, šis Viljams de la Marks, kam sveša ir ne tikvien cilvēcība, bet arī cilvēku rakstu māka, kropļotā latīņu valodā mums atbildēja: «57 non payatis, brulabo monaslerium veslrum.[128]»

—     Kā jūs, svētais tēvs, vispār spējāt to atšifrēt?— jauneklis vaicāja.

—     Ak, mans dēls, bailes un nepieciešamība piespiež cilvēku daudz ko izdarīt,— klostera priekšnieks atbildēja.— Un mēs bijām spiesti pārkausēt altāra sudraba traukus, lai remdētu šī bezsirža alkatību. Lai Dievs viņu septiņkārt soda par to! Pereat improbus. Amen, umen, anathema esto![129]

—     Kālab Burgundijas hercogs, būdams tik stiprs un varens, nesavalda šo necilvēku, kura ļaundarības ir visiem uz mēles?— Kventins taujāja.

—     Ak, mans dēls, hercogs Kārlis šimbrīžam atrodas Peronnā, kur vāc kopā pulkus karam pret Franciju,— klostera priekšnieks stāstīja,— un, kamēr Dievs sēj nesaskaņas dižo valdnieku starpā, zeme nonāk sīko varmāku varā. Bet tas patiešām nav prāta darbs, ka hercogs nesteidz apkarot šo iekšējo sērgu, jo Viljams de la Marks nule stājies atklātos sakaros ar Rusleru un Pavionu, Lježas nemiernieku vadoņiem, un, raugi, var vēl sakūdīt viņus uz kādu aplamu pārsteidzību.

—     Bet vai Lježas bīskapam nepietiek bruņota spēka šī dumpības gara apspiešanai?—Kventins noprasīja.— Jūsu atbilde man ir ārkārtīgi svarīga.

—     Bīskapam ir Svētā Pētera zobens un atslēgas[130], mans dēls,— klostera priekšnieks paskaidroja.— Viņš atrodas Burgundijas nama aizgādībā, viņa rokās ir laicīgā un garīgā vara un visai iespaidīgs, labi apbruņots karapulks šīs varas aizsargāšanai. Viljams de la Marks ir uzaudzis bīskapa namā, kur baudījis viņa laipnību un pretimnākšanu, bet jau tolaik esot ļāvis vaļu savam nežēlīgajam, asinskārajam raksturam un tālab ticis no turienes izraidīts par kāda bīskapa kalpotāja nogalēšanu. Kopš tās dienas viņš ir bīskapa niknākais ienaidnieks, un tagad — kā diemžēl es esmu spiests teikt — jau aplicies bruņas un asina šķēpus pret to.

—    Tātad jūs esat tais ieskatos, ka visugodātā bīskapa stāvoklis ir bīstams?— Kventins raižpilni vaicāja.

—     Ak, mans dēls,— svētais tēvs atbildēja,— vai šai posta un bēdu pilnajā pasaulē kāds maz var justies drošībā? Pasarg Dievs, ja es gribētu apgalvot, ka briesmas, kas draud mūsu cienītajam prelātam, vispār nebūtu novēršamas. Viņam ir lielas bagātības, uzticami padomnieki un drosmīgs karapulks, turklāt kāds ziņnesis, jādams uz austrumiem, vakardien mums atnesa vēsti, ka Burgundijas hercogs pēc bīskapa lūguma atsūtījis viņam talkā simts bruņotu vīru. Šis pastiprinājums kopā ar bīskapa karadraudzi ir pilnīgi pietiekams spēks, lai stātos pretim Viljamam de la Markam — lai viņa vārds ir nolādēts! Āmen.

Šai brīdī viņu sarunu pārtrauca ķesteris, kurš dusmu pārvērstā balsī pavēstīja, ka čigāns izdarījis lielu apgrēcību — ievedis kārdināšanā jaunākos brāļus. Vakara maltītes laikā tas ielējis viņu kausos kādu reibinošu dziru, desmitkārt stiprāku par visgrādīgāko vīnu, un vairāki mūki to esot nomēģinājuši un apskurbuši. Un patiesi jebšu apsūdzētājs par visu vari pūlējās izlikties, ka nav padevies šim vilinājumam, viņa kaistošie vaigi un stivā mēle liecināja, ka ari viņš pats ierāvis krietnu malku nešķistā dzēriena. Čigāns esot dziedājis arī piedauzīgas dziesmas, apsmējis Svēto Francisku, ņirgādamies par viņa brīnumiem, un nosaucis viņa sekotājus par muļķiem un blēžiem. Pēdīgi tas nodevies zīlēšanai, un pēc rokas līnijām pareģojis jaunajam tēvam Kerubīno, ka viņā iemīlējusies kāda skaistule, kas viņam dāvāšot spriganu puisēnu.

Klostera priekšnieks noklausījās šo apsūdzību klusēdams, it kā aiz šausmām būtu zaudējis valodu. Kad mūks bija beidzis, viņš piecēlās, izgāja klostera pagalmā un, draudēdams ar visstingrāko sodamēru, ja šis rīkojums netiktu izpildīts, pavēlēja klostera brāļiem ar pātagām un slotas kātiem izdzīt Hairadinu aiz svētā klostera sienām.

Rīkojums tika izpildīts uz līdzenas vietas turpat Kventina Dorvarda klātbūtnē, un viņš, satraukts par visu notiekošo, tomēr saprata, ka šinī gadījumā kaut ko saglābt ir bezcerīgi.

Par spīti bargajam brīdinājumam ļaundara sodīšana izvērtās drīzāk smieklīga nekā iedarbīga. Čigāns šaudījās šurpu turpu pa klostera pagalmu, kliedzienu un pātagu šmīkstienu pavadits, taču sitieni parasti gāja viņam secen, jo reizēm bija tīšuprāt raidīti garām un reizēm viņam izdevās izlocīties, bet tos, kas tomēr trāpīja plecus un muguru, viņš pat izlikās nemanām. Tracis izvērtās jo skaļāks vēl tālab, ka mūki, kam čigāns bija jānosloksnē, šai ziņā bija tik nepieredzējuši, ka biežāk trāpīja paši cits citam, nevis īstajam vaininiekam. Pēdīgi, nolēmis izbeigt šo jezgu, kas nepavisam nebija pamācoša, klostera priekšnieks lika atdarīt vārtus, un čigāns zibens ātrumā izdrāzās arā un pazuda mēness apspīdē.ajā tumsā.

Kamēr norima viss šeit aprakstītais, šaubas par čigāna godīgumu Kventinā pamodās ar jaunu spēku. Tieši torīt Hairadins bija viņam solījies laboties un uzvesties daudz klusāk un piedienīgāk, bet nu pēkšņi ne vien lauzis savu solījumu, bet ari izrīkojies tik skaļi un izaicinoši kā vēl nekad. Tam droši vien bija kāds apslēpts iemesls, jo par spīti visam nevarēja teikt, ka čigānam trūktu veselā saplāta un vajadzības brīdī ari savaldišanās spēju. Varbūt viņš gribēja sazināties ar saviem ciltsbrāļiem vai kādu citu un, tā kā diena tas nebija izdevies,— jo Kventins neizlaida viņu no acīm,— beigu beigās ir ķēries pie šīs kara viltības, lai tiktu izmests no klostera?

Nonācis p; e šāda secinājuma, Kventins, kurš mēdza rīkoties īsi un aši, nolēma drāzties nopērtajam ceļvedim pakaļ un, cik vien iespējams slepeni, novērot viņu. Kad čigāns šāvās ārā pa vārtiem, viņš, aši pateicis klostera priekšniekam, ka gribot ceļvedi paturēt acīs, metās tam pakaļ,

XVII nodaļa NODEVĒJA ATMASKOŠANA

Nost rokas, atmaskotais nodevēj, Nu tu vairs nepiemānīsi nevienu.

Bena Džonsona stāsts par Robiņu Hudu

Kad Kventins izskrēja no klostera, čigāns jau bija labā gabalā, kā nopērts suns mēness gaismā bliezdams, ko nagi nes, un, ticis līdz nelielā ciema ielas galam, cirtās pāri pļavai,

«Tu ātri skrien, draudziņ,» Kventins nodomāja, «bet tev būtu jādrāž vēl ātrāk, lai izbēgtu no visžiglākajām kājām, kādas jelkad skārušas Glenhulskinas virsājus.»

Kā par laimi, būdams bez bruņām un apmetņa, jaunais skots skrēja ar tādu ātrumu, kāds pat Kalnienes ielejās nebija pieredzēts, un teju pat būtu čigānu panācis, taču viņam padomā bija kas cits. Daudz svarīgāk šķita Hairadinu izsekot, un uz to arī vedināja čigāna rīcība. Kaut gan pārbīlim jau vajadzēja būt norimušam, čigāns, ne mirkli neapstādamies, joza uz priekšu vienā noteiktā virzienā, it kā uz kādu zināmu mērķi. Kventinam šķita visai apšaubāmi, vai tā varētu rīkoties cilvēks, kas nakts vidū pēkšņi zaudējis pajumti un spiests meklēt sev jaunu mitekli, Hairadins pat ne reizes neatskatījās, tā ka Kventins droši sekoja viņam pa pēdām. Pēdīgi čigāns, ticis pāri pļavai, apstājās pie neliela strauta, kas bija apaudzis alkšņiem un vītoliem, un tik tikko dzirdami iepūta ragā. Turpat līdzās tūdaļ atskanēja atbildes svilpiens.

«Tātad nolikta satikšanās», Kventins nodomāja, «Bet kā piekļūt viņam tik tuvu, lai sadzirdētu, kas tur tiks runāts? Soļu troksnis un zaru brikšķēšana var mani nodot, ja es nebūšu pietiekami piesardzīgs. Taču zvēru, ka pielavīšos viņam tāpat kā savulaik Glenailas briežiem, kaut vai tālab, lai pierādītu, ka neesmu velti skolojies meža dzīves gudrībās. Rau, kur sastopas divas ēnas, tātad viņi ir divi, un parsvars ir viņu pusē. Nav šaubu, ka viņiem ir naidīgi nodomi, un, ja viņi mani uziet, grāfiene Izabella var zaudēt savu nabaga draugu. Bet es neesmu tiesīgs saukties šai vārdā, ja viņas dēj nestajos pretim kaut vai veselam ducim ienaidnieku. Vai gan es, kas mērojies spēkiem ar Francijas izcilāko bruņinieku Dinuā, lai tagad bītos no kaut kādiem klaidoņiem? Nē, t3S nu nenotiks! Lai Dievs un Svētais Andrejs stāv man klāt, un es pierādīšu, ka esmu stiprāks un veiklāks par viņiem!»

Ar šādu apņēmību, likdams lietā visu savu Skotijas mežos iegūto mednieka pieredzi, mūsu draugs iebrida strautā, kura dziļums bija dažviet līdz potītēm, dažviet līdz ceļiem, un nedzirdamiem soļiem, kuru troksni apslāpēja ūdeņu burzguļošana, nokareno piekrastes vītolu aizsegā lavījās uz priekšu (tieši tāpat kā savulaik mēs esam lavījušies kiat modro putnu ligzdām). Šādā veidā Kventinam izdevās piezagties runātājiem tik tuvu, ka viņš skaidri dzirdēja balsis, taču vārdus nespēja saklausīt. Palicis stāvam zem milzīga sēru vītola, kas liecās bezmaz lidz ūdenim, viņš satvēra kādu resnāku zaru, un, likdams lietā visu savu spēku un veiklību, ar vienu lēcienu atradās kokā un apsēdās stumbra staklē lapotnes aizsegā.

No šīs slēptuves Kventins redzēja, ka ciivēks, ar ko Hairadins sarunājās, ari ir čigāns, un sev par lielu vilšanos atklāja, ka viņi runā pilnīgi nesaprotamā valodā. Abi daudz smējās, un pēc tā, kā Hairadins palēcās un paberzēja sev plecu, jauneklis saprata, ka čigāns stāsta par lielo traci un izraidīšanu no klostera.

Tad pēkšņi vēlreiz atskanēja svilpiens, un Hairadins, uz to atbildēdams, atkal klusi iepūta ragā. Pēc brīža abiem runātājiem piebiedrojās garš, plecīgs, kareivīgs vīrs, pēc izskata pilnīgs pretstats kalsnajiem nelielā auguma čigāniem. Pār plecu viņam bija plata portupeja, kurā karājās milzīgs zobens, bet bikses ar daudzu zobenu cirtienu šķēlumiem (kam cauri vīdēja zīds un daudzkrāsaini zīda kruzuļi) un neskaitāmām mežģīnēm vai sapītām lentītēm bija piestiprinātas cieši pieguļošai bifeļādas jakai, kam uz labās piedurknes spīguļoja sudrabā veidota emblēma — kuiļa galva. Nelielā cepure, bezrūpīgi sašķiebta uz vienas auss, nespēja nosegt čirkaino matu ērkuli, kas ieskāva plato seju un saplūda ar kuplo, vismaz collas četras garo bārdu. Rokās viņš turēja garu šķēpu, un gan pēc apģērba, gan apbruņojuma viņā varēja sazīmēt vienu no tiem vācu tautības piedzīvojumu meklētājiem, kurus sauca par landsknehtiem, mūsu mēlē — par šķēpnešiem, un kuri tolaik bija visbezbailīgākā kājnieku daļa, kas izcēlās ar nežēlību un slieksmi uz laupīšanu. Kā ļaudis melsa, par savām ļaundarībām šie algotņi netiekot uzņemti debesīs, bet dumpīgā rakstura dēļ ari elles vārti tiem esot slēgti, tālab viņi uzvedās tik izaicinoši, it kā necerētu nedz uz debesu valstību, nedz arī bītos no elles ugunīm.

—    Donner und blitz*— sveiciena vietā izsaucās šis vīrs, kurš runāja lauzītā vācu-franču valodā, kuru tikpat ka nav iespējams atveidot.— Kāda velna pēc tu liek man trīs nakts te dirnēt?

—     Ātrāk man nebija iespējams ierasties, Meinherr[131],— čigāns ļoti pazemīgi sacīja.— Tur ir kāds jauns skots, vērigs kā meža kaķis, kurš nenolaiž no manis ne acu. Kā rādās, viņam jau radušas aizdomas un, ja tām atrastos pierādījums, viņš mani uz vietas nogalētu, bet sievietes aizvestu atpakaļ uz Franciju.

—     H'tfs henker![132]— landsknehts iebrēcās.— Mēs ir skaitā trīs, rīt mēs viņiem uzbruks un bābiešus nolaupīs. Tu teic, tie divi citi ir gļēvuļi. Jūs abi tad varēs tikt galā ar tiem, un Teufel[133]— lai pērkons man nosper!— ja es nevarēs pievārēt to mežkaķi no Skotijas.

—    Tas nebūs tik vienkārši,— Hairadins iebilda.— Mēs neesam diez kādi cīnītāji, bet šis zellis ir godam mērojies spēkiem ar visizcilākajiem Francijas bruņiniekiem. Kā esmu dzirdējis no aculieciniekiem, viņš esot pieveicis pašu Dinuā.

—    Hagel und Sturmwetter![134]— vācietis šķendējās.— Tu teic to tālab, ka tu ir bailīgs.

—     Drosmes man ir ne mazāk kā jums,— Hairadins atbildēja,— bet krustot šķēpus — tas nav mans amats. Ja paliek, kā norunāts, tad viss ir kārtībā, ja ne — es viņas vienā mierā sveikas un veselas aizvedīšu uz bīskapa pili, un tad Viljams de la Marks viegli varēs viņas tur nolaupīt, ja ir tik stiprs, kā viņnedēļ teicās.

—     Poz tausendl****** — karakalps izsaucās— Mēs ir vēl stiprāki nekā līdz šim, bet — kā es ir dzirdējs — šiem nākot palīgos piecsimts pīķnieku no Burgundijas. Dn — lai velns par stenderi!— ja es ir tāds muļķs un pats bāž galvu cilpā un lien viņu migā. Bīskapam ir pamatīgs karpulks pilnā kaujs gatavībā.

—    Tad tas jādara no slēpņa pie Trīs ķēniņu krusta vai no šīs dēkas jāatsakās,— čigāns sacīja.

—    Teufel, tu teic — jāatsakās? Zaudēt bagāt brūti priekš augstdzimts hauptmanl[135] Es ir gatavs viņu izraut kauč vai no elles! Un es var zvērēt, tad mēs visi būs valdnieki un hercogi. Un mēs atraus vīnpagrabs un dabūs zelta kroņus un arī daiļavs priekš palustēšans.

—    Tātad jūs gaidīsiet pie Trīs ķēniņu krusta?— Hairadins pārjautāja.

—     Mein Goti[136], kā citādi! Tev jāzvēr, ka tu viņas tur nogādās, un, kad viņas nokāps no zirga un kritīs ceļos pie krusta, mēs viņām uzbruks un saņems viņas ciet.

—     Labi, es apsolu piedalīties šai nepieciešamajā ļaundarībā, bet tikai ar vienu noteikumu,— Hairadins sacīja.— Skotam jūs nedrīkstat piedurt ne pirkstu. Ja jūs zvērēsiet pie Trim Ķelnes ķēniņiem, es zvērēšu pie Septiņiem nakts ceļiniekiem kalpot jums šai lietā līdz galam. Bet, ja jūs savu zvērestu lauzīsiet, nakts ceļinieki septiņas naktis no vietas pirms gaismas raus jūs augšā no miega, bet astotajā nožņaugs un aprīs.

—    Donner und Hagel[137], kālab tu grib, lai es saudzē tāds zells, kas tev nav ne radgabals, ne asinsbrāls?— vācietis vaicāja.

—    Tā, krietno Henrih, nav jūsu daļa. Ir cilvēki, kuriem tīk griezt citiem rīkles, un tādi, kam patīk redzēt tās neskartas. Vai nu zvēriet skotu atstāt sveiku un veselu, vai arī — pie spožās Aldebarana zvaigznes!— no šīs lietiņas it nekas neiznāks. Zvēriet pie Trim Ķelnes ķēniņiem, kā jūs tos dēvējat, jo cits zvērests, kā zinu, jums bijis nebijis.

—    Du bist ein komische man…[138]— landsknehts noteica.— Nu labs ir es zvēr pie…

—    Tā ne,— čigāns pārtrauca viņu.— Ar seju pret austrumiem, drosmīgo landskneht, citādi šie ķēniņi jūs nesadzirdēs.

Landsknehts zvērēja, kā bija vēlēts, un tad apsolīja ierasties noliktajā vietā, pie reizes piemetinādams, ka tā esot visai izdevīga, jo atrodoties nepilnas piecas jūdzes no viņa pašreizēja mitekļa.

—     Bet ja mēs izlikt sardzē savs jātnieks uz otrs ceļš — uz kreisais krasts, ja viņi jāj pa to?

Čigāns brīdi pārlika un tad teica:

—     Nē, jūsu vīru parādīšanās var satraukt Namūras garnizonu un izraisīt sadursmi, kas izjauktu mūsu lielisko plānu, par kura iznākumu nav ne mazāko šaubu. Ceļinieki jās pa Māsas labo krastu, kā esmu viņiem norādījis, jo ceļa izvēli nosaku es. Šis skotu kalnietis, lai cik gudrs un atjautīgs, maršruta ziņā paļaujas tikai uz mani. Par viņu ceļvedi mani ieteicis kāds uzticams draugs, kura vārdus neviens pats nedomā apšaubīt, pirms nav iepazinis šo cilvēku tuvāk.

—     Paklau, draugs Hairadin,— karakalps sacīja,— es būs tev uzdot viens jautājums. Tu teic, ka tu un tavs brālis ir gross sternen-deuter[139] un pareģons. Bet — was henkerl— kā tu nav varējs paredzēt, ka tavs brāls Zamets būs uzvilkts pie kāķa?

—     Uz to es tev, Heinrih, varu atbildēt šādi,— Hairadins sacīja.— Bija man zināt, ka mans muļķa brālis izpaudīs Burgundijas hercogam karaļa Luija noslēpumu, es tikpat droši būtu paredzējis viņa galu, kā jūlijā varu paredzēt saulainu laiku. Burgundijas galmā Luijam ir gan rokas, gan ausis, un zelta žvadzēšana Kārļa padomniekiem patīk ne mazāk kā tev vīna kausu šķinda. Bet nu — visu labu. Un neaizmirsti norunu. Man jāsagaida savs modrīgais skots ne tālāk kā bultas šāviena attālumā no šo laisko cūku midzeņa vārtiem, citādi viņam var pamosties aizdomas, ka esmu diezin kur blandījies apkārt.

—     Vispirms tev būs ieraut viens mierinošs malciņš,— landsknehts teica, pasniegdams čigānam vīna blašķi.— Bet — ptu, tu velns!— kā es bij varējs aizmirst, ka tu ir no lopu sugas un dzer tikai ūdeni — kā jau nešķīsts pagānu pielūdzējs.

—     Pats tu esi nešķīsts vīna blašķes pielūdzējs,— čigāns atcirta.— Tālab jau arī nav nekāds brīnums, ka šai gudru galvu izstrādātajā plānā tev atvēl tikai asiņaino varasdarbu. Cilvēks nedrīkst ņemt mutē ne lāses, ja grib zināt citu domas un apslēpt savējās. Bet kāda gan jēga pamācīt tevi, kas mūždien tīko pēc slapjuma kā smilšu tuksnesis Arābijā? Visu labu! Un ņem manu biedru Tuisko sev līdzi. Ja kāds ieraudzīs viņu pie klostera, tas var modināt aizdomas.

Sazvērnieki izšķīrās, vēlreiz viens otram nosolījušies tikties pie Triju ķēniņu krusta.

Kventins nogaidīja, kamēr tie pazūd skatienam, un tad nošļūca zemē no savas paslēptuves. Sirds viņam sitās kā negudra, domājot, ka viņš ar savām aizbilstamajām tik tikko paglābies no drošas nāves, kā ari aiz bažām par to, vai izdosies izjaukt nelietīgo, pret daiļo grāfieni vērsto sazvērestību. Baidīdamies uzdurties Hairadinam, viņš atceļā apmeta pamatīgu līkumu, lai atgrieztos klosterī no otras puses.

Pa ceļam viņš rūpīgi apsvēra visu, lai izvēlētos pašu drošāko darbības plānu. Izdzirdis par Hairadina nodevību, viņš bija dzīries uz vietas to nogalēt, līdzko viņi paliktu divi vien, bet, kad čigāns tik ļoti iestājās par viņa dzīvības saglabāšanu, Kventins juta, ka nebūtu taisnīgi nelietim uzlikt tik bargu, kaut arī pilnīgi pelnītu sodu, Tālab viņš nolēma čigānu neaizskart un varbūt pat atstāt par savu ceļvedi, taču nemitīgi paturēt acīs, lai novērstu jebkuru izrīcību, kas liegtu aizsargāt brīnišķo grāfieni, kuras dēļ viņš bija gatavs ziedot pat dzīvību,

Bet kādu ceļu viņiem izvēlēties? Grāfienes de Kruā nevarēja patverties nedz Burgundijā, no kuras bija bēgušas, nedz Francijā, no kurienes gandrīz vai izraidītas» Tikpat bīstamas kā hercoga Kārļa negantās dusmas viņām bija karaļa Luij$ tirānija. Pēc ilgām pārdomām Dorvards nolēma, ka vislabāk un drošāk būtu doties tālāk pa Māsas kreiso krastu, izvairoties no slepenā uzbrukuma, un, kā jau grāfienes agrāk bija vēlējušās, nodot viņas Lježas bīskapa gādībā, Nevarčja būt ne mazāko šaubu, ka prelāts neliegtu viņām patvērumu un, ja ir saņēmis no Burgundijas papildspēkus, varbūt tiesām spētu viņas arī aizsargāt. Bet, ja Viljama de la Marka naidīgie tīkojumi un Lježas pilsētas nemieri pieņemtu draudošu raksturu, viņam vēl aizvien paliktu iespēja pašam aizsargāt nabaga ceļinieces, līdz viņas drošā pavadībā varētu doties uz Vāciju.

Vispēdīgi Kventins sev iegalvoja (kurš gan no mums savos apsvērumos neņem vērā arī savtīgas intereses), ka karalis Luijs, ar vēsu prātu nolemdams viņu drošai nāvei vai gūstniecībai, tādējādi ir atsvabinājis viņu no saistībām pret Francijas troni, un viņš nolēma saraut visas saites ar Luiju. Lježas bīskapam droši vien bija vajadzīgi karavīri, un Kventins cerēja, ka brīnišķās ceļabiedrenes, kuras (it īpaši vecākā) šķita tik laipnas un vēlīgas, aizliks kādu vārdu par viņu, tā ka viņš tiktu kādā augstākā amatā un varbūt pat saņemta uzdevumu pavadīt viņas līdz kādai drošākai vietai. Un, visbeidzot, viņam iekrita prātā abu grāfieņu puspajokam izteiktā doma sapulcināt grāfienes Izabellas vasaļus un — kā jau šajos bīstamajos laikos bija parasts — nostiprināt viņas pašas pili pret jebkuru iebrucēju. Abas bija jokojot vaicājušas, vai viņš būtu ar mieru tajā uzņemties bīstamo seneSala* pienākumu, un, kad viņš ar vislielāko padevību jūsmīgi izteica savu piekrišanu, smiedamās ļāvušas viņam noskūpstīt roku it kā par apstiprinājumu, ka viņš slepeni pieņemts šajā godpilnajā amatā. Turklāt šķiti, ka. grāfienes Izabellas roka — viena no visdaiļākajām un gleznākajām rokām, kādu jelkad skūpstījis uzticīgs pielūdzējs, notrīsēja, kad viņa lūpas tai palika piekļāvušās mazliet ilgāk nekā to prasīja etiķete, un viņas sejā un acīs pavīdēja apmulsums. Tātad grāfiene nebija pret viņu vienaldzīga, un vai gan atrastos kaut viens drosminieks, kurš, apsvērdams savu darbības plānu, nebūtu ņēmis šo apstākli vērā?

Tad Kventins sāka prātot par to, vai turpmāk vēl drīkstētu izmantot nodevīgā ceļveža pakalpojumus. Atteicies no sava sākotnējā nodoma turpat mežā to nogalināt, viņš tomēr saprata, ka Hairadinu nevar atstāt brīvībā, jo tas nozīmētu Viljama de la Marka nometnē iesūtīt spiegu, kam skaidri zināms viņu ceļojuma maršruts. Viņš dzīrās runāt ar klostera priekšnieku un lūgt to ar varu aizturēt čigānu, kamēr viņi sasniegtu bīskapa pili, taču pēdīgi nolēma, ka ir pārāk riskanti ar šādu priekšlikumu vērsties pie cilvēka, kurš, būdams ļoti vecs un turklāt garīdznieks, uzskata par savu galveno pienākumu rūpēties par klostera drošību un sāk trīcēt pie vicām miesām, izdzirdis Ardēnu Mežakuiļa vārdu.

Visbeidzot Kventins izvēlējās šķietami drošāko rīcības plānu, kura īstenošana bija pilnīgi atkarīga no viņa paša, jo abu grāfieņu aizsargāšanā nekas nelikās viņam par grūtu. Viņš gan apzinājās draudošās briesmas, taču bija pilns drosmes un apņēmības kā cilvēks, kuram uzvelta smaga nasta, kas tomēr nepārsniedz viņa iespēju robežas Atgriezdamies klosterī, viņš jau zināja, ko darīs.

Kad Kventins klusi pieklaudzināja pie klostera vārtiem, kāds mūks, kam klostera priekšnieks bija licis viņu sagaidīt, tos atdarījis, viņam pavēstīja, ka visi klostera brāļi esot devušies uz dievnamu, kur līdz rīta gaismai gremdēšoties lūgšanās, lai saņemtu grēku piedošanu par līdzdalību skandalozajos iepriekšējā vakara notikumos.

Mūks aicināja arī Kventinu doties uz dievnamu, taču jaunekļa drānas bija tik samirkušas, ka viņš bija spiests šo piedāvājumu atraidīt un lūgt atļauju pasēdēt virtuvē pie pavarda, lai līdz rītam izžāvētu, jo nekādā ziņā negribēja pieļaut, ka čigāns, viņiem satiekoties, kaut ko nojaustu par izsekošanu, Mūks, it laipni to atvēlējis, pat piedāvājās pakavēt viņam laiku, un Kventinu tas īpaši iepriecināja, jo viņš gribēja kaut ko uzzināt sīkāk par abiem ceļiem, ko bija dzirdējis pieminam čigāna sarunā ar Viljamu de la Marku. Kā izrādījās, Kventina sarunu biedrs bija tieši tas, kurš labāk par jebkuru citu varēja sniegt viņam vajadzīgos paskaidrojumus, jo bieži bija uzturējies ārpus klostera, kārtodams dažādus darījumus, taču viņš piebilda, ka dāmām, kuras Kventins pavadot, kā īstām svētceļniecēm esot jādodas tālāk pa Māsas labo krastu, lai noskaitītu lūgsnu pie Triju Ķēniņu krusta, kas uzcelts tai vietā, kur ceļā uz Ķelni bija apstājušies svētie tēvi Kaspars, Melhiors un Baltazars (kā katoļu baznīca dēvēja Austrumu gudros, kuri devās uz Betlēmi ar savām veltēm), un tieši tur paveikuši neskaitāmus brīnumus.

Kventins atbildēja, ka ceļinieces nolēmušas apmeklēt it visas svētās vietas bez izņēmuma, bet pie Triju Ķēniņu krusta varbūt došoties atceļā, jo kļuvis zināms, ka upes labais krasts šobrīd neesot drošs — tur parādījies negantais Viljams de la Marks.

—     Lai Dievs žēlīgs, ja Ardēnu Mežakuilis atkal ierīko midzeni mūsu tuvumā!— mūks izsaucās.— Bet, ja nu patiešām tā notiktu, Māsa ir pietiekami plata, lai mūs pasargātu no viņa.

—     Bet, ja mēs tai dosimies pāri un jāsim tālāk pa labo krastu, starp manām dāmām un laupītājiem vairs nebūs šī šķēršļa,— Kventins iebilda.

—     Dievs sargā savējos, jaunekli,— mūks noteica,— taču liekas pilnīgi neiespējami, ka Trīs svētie ķēniņi pieļautu, ka šīs svētceļnieces, kas visšķīstāko nodomu vadītas nākušas paklanīties viņu pīšļiem, varētu tikt aizskartas vai aplaupītas, turklāt vēl no tāda zvēra un bezdievja kā Ardēnu Mežakuilis, kurš ir ļaunāks par veselu bandu saracēņu ar desmit jūdu ciltīm vēl piedevām.

Lai cik augstu Kventins kā īstens katolis vērtētu Ķelnes svēto Melhiora, Kaspara un Baltazara aizgādniecisko spēku, viņš saprata, ka šinī gadījumā nevar uz to paļauties, jo grāfienes veica šo svētceļojumu nevis reliģisku, bet tīri politisku apsvērumu dēļ, un viņš nolēma, cik iespējams, izvairīties no tādām bīstamām situācijām, kur viņām varētu būt nepieciešama dievišķo spēku palīdzība, taču, būdams patiesi ticīgs cilvēks, apņēmās pats doties svētceļojumā uz Triju Ķēniņu krusta vietu, lai kaut vai šādā aplinkus ceļā izlūgtos viedo ķēniņu dievišķo atbalstu tām, kuru aizsargāšanu uzskatīja par savu svētāko pienākumu.

Lai šim lēmumam piešķirtu lielāku nozīmību, Kventins lūdza mūku aizvest viņu uz vienu no daudzajām klostera baznīcas kapelām un tur, nometies ceļos, svinīgi apstiprināja sev klusībā doto solījumu. Tālīnā kora dziedāšana, vēlās nakts stundas klusums un svinīgums, eļļas lampiņas mirguļošana, kas apgaismoja nelielo gotisko celtni,— tas viss radīja jauneklī tādu dvēseles stāvokli, kad cilvēks apzinās pats savu niecību un meklē dievišķo spēku atbalstu, nožēlodams grēkus un apņemdamies laboties. Un, jebšu Kventina dievbijības izpausmi bija izraisījusi gluži pasaulīga pielūgsme, viņa rīcība nebija peļama vai nosodāma, jo viņš rīkojās vislabāko nodomu vadīts, un tālab nevar būt šaubu par to, ka viņa lūgšanas sasniedza Dievu, kuram svarīgs ir tās nolūks, nevis ārējā izpausme, un kura acīs patiesa padevība no pagana mutes ir dārgāka par farizeja liekulību,

Nodevis sevi un savas bezpalīdzīgās ceļabiedres svēto gādībā un paļaudamies Visaugstākā gribai, Kventins pēdīgi devās pie miera, atstādams mūku visai pacilātu par tik dziļu un patiesu dievbijību.

XVIII nodaļa ZĪLĒŠANA PĒC ROKAS LĪNIJĀM

Ja līksmas runas grūto ceļu var Mums īsināt, tad lai tas kļist jo garš Un lai vē! ilgi, ilgi turpinājās Šis līksmi grūtais ceļš un neapstājas.

Semjuels Dionsons

Ar gaismas svīdu Kventins Dorvards atstāja savu mazo celli, uztrauca no miega zirgu puišus un īpaši rūpīgi pārlūkoja, kā viss tiek gatavots ceļam. Viņš pats pārbaudīja visas zirglietas — seglu siksnas, iemauktus un pakavus —, lai novērstu katru vissīkāko traucēkli, kas, sākumā likdamies nenozīmīgs, dažkārt var pārtapt par nopietnu kavēkli, kura dēļ ceļojums var pat pilnīgi izjukt. Viņš pats gādāja arī par to, lai zirgi tiktu rūpīgi pabaroti un spētu izturēt dienu ilgu jājienu un arī auļošanu, ja gadījumā vajadzētu bēgt,

Pēc tam viņš atgriezās cellē, kur aplikās bruņas un apjozās zobenu, darīdams to ar neparastu rūpību, kā cilvēks, kurš nojauš draudošās briesmas, bet cieši nolēmis droši tām raudzīties acīs un cīnīties līdz pēdējam elpas vilcienam.

Šī augstsirdīgā apņēmība piešķīra viņa gaitai cienīgumu un stājai cildenību, kādu grāfienes agrāk nebija manījušas, jebšu ar vislielāko patikšanu bija vērojušas Kventina iznesību, priecājušās par viņa atklāto, tiešo valodu, aso prātu un savdabīgo vienkāršību, kas izrietēja no viņa audzināšanas un dzīves apstākļiem tālajā dzimtenē. Kventins darīja viņām zināmu, ka ceļā būtu jādodas agrāk, nekā parasts, un viņas bija gatavas ceļam tūdaļ pat pēc agrajām brokastīm, par kurām, tāpat kā par visu pārējo klosterī parādīto viesmīlību, pateicās ar dāsnām uz altāra noliktām veltēm, kas drīzāk atbilda viņu īstenajam, nevis pieņemtajam stāvoklim. Aizdomas šī devība neradija, jo visiem šķita, ka viņas ir anglietes, bet angļi tolaik, tāpat kā mūsdienās, tika uzskatīti par visbagātākajiem cilvēkiem pasaulē.

Kad ceļinieki uzkāpa zirgos, klostera priekšnieks viņiem deva savu svētibu un apsveica Kventinu ar atbrīvošanos no nešķīstā ceļveža.

—     Labāk iet klupeniski nekā izmantot zagļa vai laupitāja atbalstu,— cienījamais sirmgalvis piemetināja.

Kventins gan bija citādos ieskatos: viņš zināja, ka uz čigānu paļauties nevar, taču, atklājis tā nodevīgo plānu un skaidri sapratis, pret ko tas ir vērsts, cerēja nelieša nodomu izjaukt. Ilgākām pārdomām viņam neatlika laika, jo nebija mazais jātnieku pulciņš vēl aizjājis ne simts jardus no klostera, kad čigāns ar savu pinkaino, tramīgo zirģeli bija klāt. Ceļš veda gar to pašu strautmalu, kur Kventins bija vērojis slepeno apspriedi, un necik ilgi pēc Hairadina piebiedrošanās viņi jāja garām tam pašam vītolam, kurā sēdēdams jauneklis bija slepus noklausījies nodevīgā ceļveža un landsknehta sarunā.

Atcerēdamies notikušo, Kventins vairs nespēja valdīties un bargi uzrunāja čigānu, kuram vēl nebija bildis ne vārda:

—     Kur tu, nelieti, pārlaidi nakti?

—    To jūsu gudrā galva pati atklās, ja jūs palūkosieties uz manām drānām,— sacīja čigāns, norādīdams uz svārkiem, kas bija aplipuši ar siena gružiem.

—     Siena kaudze ir pietiekami laba nakšņošanas vieta zvaigžņu tulkam,— Kventins sacīja,— taču pārāk lepna tik nešķīstam bezdievim, kas pulgo mūsu svēto ticību un ņirgājas par tās sludinātājiem.

—     Visvairāk piemērota tā bija manam zirģelim, kuram sniedza gan aizvēju, gan barību,— Hairadins teica, paplikšķinādams zirga kaklu.— Šie stulbie plikpauri bija palaiduši to vaļā no valga, baidīdamies, ka prātīga cilvēka zirgs nepielaiž savu gudrību klostera ēzeļiem. Kā par laimi, mans kleperis kā uzticīgs suns ir radis atsaukties uz manu svilpienu, citādi jūs mani vairs nesastaptu un veltīgi svilptu pēc sava ceļveža.

—     Es vairākkārt esmu tev piekodinājis, lai tu valdies, ja nokļūsti starp cienījamiem cilvēkiem, lai gan ir pilnīgi skaidrs, ka tev to reti kad gadījies piedzīvot. Bet pielūko — līdzko es pamanīšu, ka tu, gļēvulis un zaimotājs, esi arīdzan nodevējs, es ietriekšu dūci tavā nešķīstajā sirdī, jebšu bezdievja miesas aizskaršana tāpat kā cūkas noduršana man būtu ļoti pazemojoša.

—     Mežakuilis cūkai ir tuva rada,— teica čigāns, nedz vairīdamies no Kventina ciešā urbīgā skatiena, nedz mainīdams savu izaicinošo, izgudrēm uzņemto runas veidu,— taču daudziem šī dzīvnieka nogalēšana šķiet ne vien tikama un izdevīga, bet pat īsta goda lieta.

Pārsteigts par čigāna pārdrošo atbildi un baidīdamies, vai tam nav kas zināms par viņa lomu nesenajās mežacūku medībās, Kventins pārtrauca sarunu, kas bija viņu jūtami apmulsinājusi, un, pagriezis zirgu atpakaļ, atkal ieņēma savu vietu līdzās grāfienēm.

Kā jau iepriekš esam minējuši, starp jaunekli un viņa ceļabiedrēm bija radušās visai draudzīgas attiecības. Vecākā grāfiene, atklājusi, ka Kventins ir no augstas kārtas, izturējās pret viņu kā pret sev līdzīgu, un ari viņas krustmeita, šai ziņā gan būdama daudz atturīgāka — nerunīga, kautra un bikla, tomēr radīja Kventinā pārliecību, ka nav pilnīgi vienaldzīga pret viņu.

Nekas tā nespārno cilvēku un nevieš viņā tādu pacilātību kā apziņa, ka viņa klātbūtne citiem ir patīkama, un tālab Kventins visu ceļu centās kavēt abām jaukajām grāfienēm laiku ar aizraujošām sarunām un savas dzimtenes dziesmām un leģendām: dziesmas viņš dziedāja savā dzimtajā valodā, bet leģendas centās stāstīt sev svešajā franču mēlē, pieļaudams neskaitāmas sīkas kļūdas un misēkļus, kas bija tikpat uzjautrinoši kā paši nostāsti. Taču to rīt viņš klusēdams jāja grāfienēm līdzās, nogrimis tik dziļās, bažīgās pārdomās, ka izraisīja viņās pamatotu izbrīnu.

—     Mūsu jaunais ceļabiedrs laikam redzējis vilku un līdz ar to zaudējis runas spēju[140],— grāfiene Amelīne ierunājās, atsaukdamās uz seno ticējumu.

«Pareizāk būtu sacīt, ka esmu redzējis lapsu,» Kventins nodomāja, bet neko neteica.

—     Vai jūs, Kventina kungs, jūtaties nevesels?— grāfiene Izabella līdzjūtīgi apvaicājās, taču tūdaļ pat nosarka, atskārzdama, ka izrādījusi par jaunekli lielāku interesi, nekā viņai piedienētos.

—     Viņš droši vien līdz pašam ritam dzīrojis kopā ar iereibušajiem mūkiem,— grāfiene Ameline sacīja.— Skoti ir tādi paši kā vācieši, kas cauru dienu līksmojas, dzerdami vīnu un vakarā vairs lāga neturas kājās, bet rītu sagaida ar sāpošu galvu.

—     Nē, nepavisam, cienītās dāmas, es neesmu pelnījis šādu pārmetumu,— Kventins iebilda.— Klostera brāļi visu nakti pavadīja lūgšanās, bet es izdzēru tikai nepilnu kausu visvieglākā vīna.

—    Tad varbūt tas ir klostera plānais ēdiens, kas viņam tik ļoti sabojājis omu,— grāfiene Izabella sacīja.— Galvu augšā,

Kventina kungs, un, ja mums liktenis kādreiz būs vēlējis nokļūt manā dzimtajā Brakmonas pili, es pati jums pasniegšu tik izcilu vīnu, kāds vēl nekad nav iegūts no Hohheimas vai Johannesburgas vīnogām.

—     Glāze ūdens no jūsu rokām, cildenā grāfien…— Kventins iesāka, bet viņa balss ietrīsēdamās aizlūza. Izabella, it kā nebūtu pamanījusi šo maigi uzsvērto «jūsu», turpināja:

—     Šo vīnu Brakmonas pagrabu velvēs noglabājis mans vecvectēvs reingrāfs Gotfrīds…

—     …kurš ieguva viņas vecvecmāmiņas roku,— grāfiene Amelīne, viņu pārtraukdama, iestarpināja,— uzvarēdams slavenajā Strasbūras turnīrā, kur tika nogalināti desmit bruņinieki. Taču šie laiki sen pagājuši, un tagad neviens vairs negrib riskēt ar dzīvību sava goda vai kādas daiļavas labad.

Uz šo piezīmi, kas tika izteikta tādā balsī, kādā mūsdienās vīstošas skaistules gaužas par sava laika netikumiem, Kventins atbildēja, ka grāfiene Amelīne veltīgi zūdoties, jo bruņniecības gars neesot vis zudis, un, ja arī kāduviet mazinājies, tad vismaz skotu bruņinieku sirdīs vēl aizvien kvēlojot tāpat kā agrāk.

—     Vai dzirdi?— grāfiene Amelīne izsaucās.— Viņš grib mums iegalvot, ka saltajā, klinšainajā Skotijā joprojām vēl dzīva šī cildenā guns, kas Francijā un Vācija izplēnējusi! Šis nabaga jauneklis tāpat ka Šveices kalnieši tik neprātīgi mīl savu dzimto zemi, ka, raugi, nesāk vēl daudzināt Skotijas vīnogulājus un olīvu dārzus.

—     Nē, kundze,— Dorvards sacīja,— par vīnu un olīvēm es varu teikt tikai to, ka tās mēs iegūstam ar zobenu rokā, ievākdami kā meslus no mūsu bagātajām kaimiņzemēm. Bet kas attiecas uz skotu uzticīgumu un bruņnieciskumu, drīz vien jūs pašas pārliecināsieties, cik lielā mērā uz to var paļauties, jo jūsu pazemīgais kalps, kuram uzdots jūs apsargāt, neko citu nespēj jums piedāvāt.

—     Jūs runājat gaužām noslēpumaini. Vai mums drīzumā draud kādas briesmas?— grāfiene Amelīne lūkoja izdibināt.

—     Es jau to nopratu pēc viņa acīrn!— grāfiene Izabella izsaucās, sasizdama rokas.— Svētā jaunava, kas ar mums notiks?

—    Cerams, ka vienīgi tas, ko jūs pašas bijāt vēlējušās,— Dorvards atbildēja.— Bet tagad es esmu spiests uzdot jums kādu jautājumu… Cienītās dāmas, vai jūs man uzticaties?

—     Vai uzticamies?— grāfiene Amelīne pārvaicāja.— Nu, protams. Bet kālab jūs tā jautājat? Un kālab jums vajadzīga mūsu uzticēšanās?

—     Es varu sacīt vienīgi to, ka mana paļāvība uz jums ir pilnīga un bezgalīga. Ja jūs, Kventin, pieviltu mūs, tad es nekam vairs neticētu un cerētu uz taisnību vienīgi debesīs,— teica grāfiene Izabella.

—     Es centīšos attaisnot jūsu uzticību,— Dorvards atbildēja, visai gandarīts par šo atzinību.— Esmu nolēmis mainīt mūsu maršrutu un doties iffc Lježu pa Māsas kreiso krastu, šķērsojot upi pie Namūras. Tas gan neatbilst karaļa Luija rīkojumam un ceļvedim dotajam norādījumam, bet klosteri es uzzināju, ka Māsas labo krastu esot apsēduši laupītāji un ka no Burgundijas iesūtīts karapulks viņu savaldīšanai. Tā kā šie apstākļi apdraud jūsu drošību, vai jūs man atļautu mainīt maršrutu?

—     Bet lūdzu, kālab gan ne,— jaunā grāfiene attrauca.

—     Mana mīļā, es esmu pārliecināta, ka šis jauneklis grib mums vienīgi labu, taču nevajag aizmirst, ka ar maršruta maiņu mēs pārkāptu karaļa noteikumus, kurus viņš licis jo stingri ievērot.

—     Bet kālab mums būtu tie jāievēro?— grāfiene Izabella iebilda.— Par laimi, es neesmu viņa pavalstniece, turklāt viņš ir pievīlis manu uzticību, liegdams paša solīto pajumti un aizstāvību. Es negribu aizvainot šo jauno bruņinieku un, ne mirkli nešaubīdamās, atbalstu viņa ieteikumu par spīti visām šī viltīgā un patmīlīgā despota pavēlēm.

—     Lai Dievs jūs svētī par šādu valodu, grāfieni— Kventins jūsmīgi izsaucās.— Un, ja es pieviltu jūsu uzticību, tad lai uz vietas tieku saraustīts gabalos un nolemts mūžīgām mocībām viņsaulē, un arī tas man būtu vēl pārāk maigs sods.

To pateicis, viņš piecirta piešus un atkal piebiedrojās čigānam, Tas, kā redzams, neturēja ļaunu prātu uz viņu — vai vismaz šķītās aizmirsis aizvainojumu — un, Kventina uzrunāts, atbildēja tik laipni, it kā viņi nebūtu pārmijuši nevienu pašu asāku vārdu.

«Suns vairs nerāda zobus, jo drīz cer klupt man pie rīkles un aizraidīt mani pie tēviem,» Kventins nodomāja, «taču pamēģināsim šo nodevēju sakaut ar viņa paša ieročiem».

—     Paklau, krietno Hairadin,— viņš iesāka.— Desmit dienas tu ceļo kopā ar mums, bet vēl ne reizi neesi rādījis savu pareģa māksiu, ar kuru pats tik briesmīgi lepojies, ka centies to izrādīt visos klosteros, kur vien mums gadījies apmesties, kaut vai tālab pats tiktu izraidīts un būtu spiests pārlaist nakti siena kaudzē.

—     Ne reizi jūs neesat man lūdzis to darīt,— čigāns sacīja.— Jūs, tāpat kā citi, izsmejat to, kas sniedzas pāri jūsu saprašanai.

—     Nu tad pierādi man savu māku,— Kventins teica un, novilcis cimdu, pastiepa čigānam roku.

Hairadins vērīgi aplūkoja visas rokas līnijas, tikpat lielu uzmanību pievērsdams arī pirkstgalu pauguriņiem, kas, pēc tolaiku uzskatiem, bija tikpat cieši saistīti ar cilvēka raksturu un likteni kā mūsdienās galvaskausa izliekumi[141].

—     Šī roka,— Hairadins pēdīgi iesāka,— vēsta par sūru darbu un pārciestām briesmām. Šeit redzams — tā ir draugos ar zobena spalu, bet arī pātaru grāmata tai nav gluži sveša.

—     Par manu pagātni tu varbūt esi kaut ko saklaušinājis,— Kventins pārtrauca viņu.— Labāk stāsti par nākamību.

—     Šī līnija no Venēras pauguriņa nepārtrūkst, bet iet līdztekus dzīvības līnijai, sola lielu mīlestību, caur laulību iegūtu bagātību un augstu stāvokli.

—     Tā tu stāsti visiem, kas lūdz tev pazīlēt,— Kventins sacīja.— Tas ir tavs parastais triks.

—     Tas, ko es teicu, ir tikpat droši kā tas, ka jums drīz vien draud lielas briesmas,— čigāns turpināja.— Lūk, šī krasi izteiktā sārtā līnija, kas iet šķērsu pāri dzīvības līnijai, norāda uz zobena cirtienu vai tamlīdzīgu vardarbību, no kuras jūs var paglābt viens uzticams draugs.

—     Varbūt vēl teiksi, ka tas esi tu?— Kventins noprasīja, sašutis, ka šis šarlatāns izmanto viņa šķietamo lētticību un, iztēlodamies par visgudru zintnieku, pareģo savas paša nodevības sekas.

—     Pats sev es neko nevaru pareģot,— čigāns teica.

—     Tad jau iznāk, ka manas zemes zintnieki krietni vien cērt tevi pušu, jo spēj pareģot ne vien svešu bēdu, bet arī briesmas, kas draud viņiem pašiem,— Kventins sacīja.— Ari man piemīt kaut kas no Skotijas kalniešu gaišredzības, un tūdaļ es tev to pierādīšu par atbildi tavam pareģojumam. Šīs briesmas, ko tu nule pareģoji, man draud Māsas labajā krastā, un tālab, lai no tām izvairītos, mēs dosimies tālāk pa kreiso krastu.

Ceļvedis to uzņēma tik vienaldzīgi, ka Kventins, zinādams, kas tam ir padomā, jutās pagalam izbrīnīts.

—    Ja jūs savu nodomu izpildīsiet, tad šīs briesmas draudēs man,— čigāns sacīja.

—    Tu taču, kā liekas, nupat vēl teici, ka pats savu nākotni nespējot pareģot,— Kventins iebilda.

—     Nespēju gan, vismaz ne tā, kā nupat tiku pareģojis jūsējo,— čigāns atbildēja,— bet tam, kurš pazīst Luiju de Valuā, nepavisam nav jābūt pareģim, lai jau priekšlaikus paredzētu, ka viņš jūsu ceļvedi pakārs, ja jums labpatiks novirzīties no karaļa noteiktā ceļa.

—     Ja mēs izpildīsim savu galveno uzdevumu un laimīgi sasniegsim ceļarnērķi, viņš mums piedos šo pārkāpumu,— Kventins sacīja.

—     Bet vai jūs esat pārliecināts, ka karalis vēlas, lai šis svētceļojums beigtos tur, kur viņš noradījis?— čigāns vaicāja.

—     Ko gan citu viņš varētu vēlēties?— Kventins atjautāja,— Kālab viņam padomā būtu bijis kas cits, nevis tas, ko viņš atklāti norādījis?

—     Kurš kaut cik pazīst mūsu viskristīgo karali, zina, ka savus īstenos nodomus viņš slēpj aiz dažādiem šķietamiem iemesliem,— čigāns atbildēja.— Lai mani pakar gadu pirms noliktā laika, ja no divpadsmit rakstiskiem rīkojumiem, ko visžēlīgais Luijs liek kaut kur nogādāt, vienpadsmit nav rakstīti tā, ka viņu patiesais apslēptais nolūks palicis tintes pudeles dibenā.

—     Kas man daļas par tavām nekrietnajām aizdomām,— Kventins sacīja.— Mans uzdevums ir skaidrs un nepārprotams — laimīgi nogādāt abas ceļinieces Lježā. Un, ja es esmu pārliecināts, ka varēšu vieglāk un labāk to izpildīt, jādams pa Māsas kreiso krastu, man ir tiesības no karaļa priekšrakstiem atkāpties. Pa kreiso krastu arī ceļš nav tik tāls, un kālab mums vajag celties pāri upei, veltīgi zaudējot laiku un spēku?

—     Tālab, ka svētceļnieki, pie kuriem arī šīs dāmas sakās piederam, uz Ķelni mēdz doties pa upes labo krastu un mūsu maršruta izmainīšana būtu pretrunā ar viņu ceļojuma šķietamo iemeslu,— Hairadins attrauca,

—    Ja mums tiks prasīti kādi paskaidrojumi, teiksim, ka nejājām pa upes labo krastu aiz bailēm no Geldernas hercoga vai Viljama de la Marka, vai no laupītāju un landsknebtu uzbrukuma.

—     Kā vēlaties, mans labais kungs,— čigāns noteica.— Man ir gluži vienalga, vai vest jūs pa kreiso vai pa labo krastu. Karaļa priekšā būs jāatbild jums pašam.

Kventins, to dzirdēdams, pabrīnījas, bet tai pašā laikā arī nopriecājās par Hairadina ašo piekrišanu, jo nemaz nevarēja iztikt bez ceļveža, turklāt viņu māca bailes, ka čigāns pēc sava plāna izjukšanas neizstrādā kādu neģēlību. Ja nodevēju padzītu, tas nozīmētu, ka Viljams de la Marks, ar ko Hairadins uzturēja sakarus, uzzinātu viņu ceļojuma maršrutu, bet, paturēdams čigānu pie sevis, Kventins cerēja, šim nelietim nezinot, aizkavēt viņa sakarus ar svešiniekiem.

Un tā nu, mainījuši sākotnējo maršrutu, ceļinieki bez kādām kļūmēm vai misēkļiem tik aši devās uz priekšu pa platās Māsas kreiso krastu, ka jau nākamajā dienā agri no rīta veiksmīgi sasniedza savu ceļa mērķi — Lježu. Tur viņi uzzināja, ka Lježas bīskaps — pēc viņa paša apgalvojuma, veselības dēļ, taču drīzāk gan tālab, lai viņu nepārsteigtu dumpīgo pilsētnieku uzbrukumi,— pārcēlis savu mītni uz skaisto Šēnvaldes pili jūdzes attālumā no Lježas.

Kad ceļinieki tuvojās pilij, viņi ieraudzīja bīskapu kopā ar veselu baru ļaužu atgriežamies no kaimiņpilsētas, kur viņš bija noturējis svētku dievkalpojumu. Viņam sekoja krāšņa procesija, kas sastāvēja no garīdzniekiem, pilsoņiem un karavīriem, un bīskaps nāca, kā senā balādē teikts:

«Ar daudziem krustiem priekšgalā Un daudziem šķēpiem aizmugurē.»

Tas bija patiesi iespaidīgs skats, kā šis svinīgais gājiens garā virtenē aizlocījās gar Māsas zaļajiem krastiem, līdz to aprija Šēnvaldes pils milzīgie vārti.

Taču, piejājuši tuvāk, ceļinieki atklāja, ka pils un tās tuvākā apkaime drīzāk liecina par šaubām un nedrošību nekā par krāšņumu un varenību, kadu viņi nule bija vērojuši. Gan vārti, gan visa bīskapa mītne bija ļoti stingri apsargāta un tās izskats vedināja domāt, ka godājamais prelāts nepavisam nejūtas drošs, ja reiz uzskata par vajadzīgu ķerties pie tik stingriem, karalaikam raksturīgiem aizsardzības pasākumiem. Kad Kventins paziņoja par grāfieņu de Kruā ierašanos, abas dāmas tika svinīgi ievestas lielajā zālē, kur bīskaps ar savu nelielo galminieku pulku viņas jo sirsnīgi sagaidīja. Mutēt roku tas viņām neatļāva, bet pats sirsnīgi sveica viņas ar skūpstu uz pieres, tādējādi apliecinādams gan bruņniecisku galantumu pret daiļo dzimumu, gan tēvišķu svētā tēva vēlibu pret savām avīm.

Lježas bīskaps Luijs no Burbonu dzimtas tiešām bija ļoti laipns un augstsirdīgs valdnieks, kura dzīve gan ne vienmēr bija pamācošs piemērs, kādu garīgajam tēvam būtu vajadzējis dot, taču, būdams taisnprātīgs un cēlsirdīgs, viņš allaž turēja godā un cieņā dzimtā Burbonu nama tradīcijas.

Pēdējā laikā, kad gadu nasta lika sevi just, bīskaps bija uzsācis savam augstajam stāvoklim piedienīgāku un atbilstošāku dzīvesveidu, un kaimiņzemju valdnieki mīlēja viņu kā cildenu garīdznieku un augstsirdīgu cilvēku, kurš gan ne pārāk cieši ievēro askētismu un pret saviem bagātajiem, dumpīgajiem padotajiem izturas ar tik vēlīgu iecietību, ka drīzāk vēl veicina viņu dumpības garu.

Bīskaps bija tik drošs un uzticams Burgundijas hercoga sabiedrotais, ka pēdējais gandrīz vai uzskatīja sevi par līdztiesīgu bīskapa zemju valdnieku un aiz pateicības par prelāta piekāpību viņa nepamatotajām prasībām atbalstīja to ar visu sev raksturīgo dedzību un apņēmību. Hercogs mēdza teikt, ka uzskatot Lježu par savu īpašumu un bīskapu par savu brāli (par brāļiem viņus tiešām varēja saukt, jo hercoga pirmā sieva bija bīskapa māsa) un ka ikvienam, kas Luiju Burbonu aizskaršot, būšot darīšana ar Burgundijas Kārli. Ņemot vērā hercoga Kārļa spēku un raksturu, bija skaidrs, ka tie nav tukši vārdi, tomēr šos draudus, kas katru spētu atvēsināt, Iježieši vispār nelikās manām, jo bija — kā reizēm mēdz teikt — aiz bagātības zaudējuši saprašanu.

Bīskaps grāfienēm de Kruā apsolīja visiem spēkiem aizstāvēt viņu intereses Burgundijas galmā, teikdams, ka tieši tobrīd esot cerības uz izdošanos, jo Kampcbaso, kā nesen atklājies, vairs nebaudot hercoga labvēlību, Viņš solīja tām arī aizstāvību, ciktāl nu spēšot to nodrošināt, taču nopūta, kas pavadīja šo apgalvojumu, liecināja, ka viņš nemaz nav tik drošs par savu spēku, kā būtu vēlējies.

—     Bet lai nu būtu kā būdams, manas dārgās meitas,— bīskaps laipni piemetināja tādā balsī, kurā jaudās gan tēvišķa vēlība, gan Burbonu namam raksturīgs bruņnieciskums,— lai Dievs soda, ja es atdotu šo jēriņu ļaunajam vilkam vai ļautu krāpniekam aizskart augstdzimušas dāmas. Es esmu miermīlīgs cilvēks, jebšu manā namā šobrīd skan ieroči, taču jūs varat būt pārliecinātas, ka es rūpēšos par jūsu drošību tikpat kā par savējo, un, ja arī stāvoklis vērstos uz ļaunu,— lai gan cerams, Dievs dos, ka tas nenotiks,— mēs varam jūs drošas apsardzes pavadībā nogādāt Vācijā, un pat mūsu brāļa un aizstāvja Burgundijas Kārļa griba mūs nepiespiedīs rīkoties pretēji jūsu vēlmēm. Mēs nevaram izpildīt jūsu vēlēšanos un nosūtīt jūs uz klosteri, jo — ak vai!— sātana kalpiem Lježas apvidū ir tik liels spēks, ka mana ietekme nesniedzas tālāk par šīs pils robežām, un es varu justies drošs tikai aiz savu karavīru mugurām. Taču šeit jūs esat mīļas un gaidītas viešņas un arī jūsu pavadoņi tiks uzņemti ar pienācīgu cieņu, bet šim jauneklim, kuram jūs esat lūgušas dāvāt sevišķu labvēlību, es tūdaļ pat došu savu svētību,

Kventins, kā jau tas šādā brīdī pienācās, bīskapa priekšā nometās ceļos.

—     Kas attiecas uz jums, jūs uzturēsieties pie manas māsas Izabellas, Trijē klostera priekšnieces,— krietnais bīskaps vēlīgi turpināja,— tātad dzīvosiet saskaņā ar visiem pieklājības liku

miem, pat mājodamas zem viena jumta ar tik jautras dabas

vecpuisi kā Lježas bīskaps.

Pabeidzis sirsnīgo apsveikuma runu, bīskaps galanti pavadīja grāfienes uz savas māsas apartamentiem, bet pils pārzinis, kurš izpildīja gan laicīga, gan garīga rakstura pienākumus, Kventinu uzņēma kā visaugstāko viesi un ierādīja viņam vislabākās telpas, bet citiem grāfieņu pavadoņiem — stipri pieticīgākas mītnes.

Kventins, protams, tūlīt ievēroja, ka čigāna klātbūtne, kas citos klosteros bija šķitusi nepieņemama, šī bagātā un — ja tā varēja izteikties — pasaulīgā bīskapa gaimā neizraisīja ne mazākās iebildes.

XIX nodaļa PILSĒTA

Ak, labie, mīļie draugi, nemusinu Es jūs uz pēkšņu sacelšanos.

V. Šekspīrs. Jūlijs Cēzars

Atšķirts no grāfienes Izabellas, kuras acis ceļojuma laikā bija kļuvušas par viņa ceļrādēm zvaigznēm, Kventins juta sirdī dīvainu saltu tukšumu, kādu vēl nekad nebija pazinis, jaunā grāfiene bija ieguvusi pastāvīgu mājokli, un viņu tuvajai saskarsmei pienācis gals, jo ar kādu ieganstu viņa varētu — pat tad, ja pieļautu šādu pieklājības normu pārkāpumu,— paturēt savā tuvumā tik izskatīgu jaunu bruņinieku kā Kventins?

Taču apziņa par šīs atšķirtības nenovēršamību nedeva nekādu atvieglojumu, un Kventina lepnā sirds sažņaudzās sāpēs no domas, ka viņš a:T rists i ā vienkāršs sulainis, kura pakalpojumi vairs nav vajad:" un viņš ne vienreiz vien slepus norausa asaru par savas sapņu pils sabrukumu.. Viņš gan centās pārvarēt grūtsirdību, taču tie bija veltīgi pūliņi. Kādudien, ļaudamies dziļajām-, neatvairāmajām skumjām, viņš sēdēja Šēnvaldes pils lielās zāles nišā pie loga, apcerēdams savu bēdīgo likteni, kas nav piešķīris viņam ne augstu titulu, ne bagātību, kura dotu pamatotas cerības uz drosmīgā sapņa piepildīšanos.

Cenzdamies kliedēt savu nomāktību, viņš uzrakstīja karalim Luijam ziņojumu, ka grāfienes de Kruā laimīgi ieradušās Lježā, un nodeva to vienam no pavadoņiem nogādāšanai karaļa galmā. Un tad kāda nejaušība atgrieza Kventina dzīvesprieku, proti — viņš neviļus ieraudzīja līdzās uz palodzes kādu nule iespiestu senu, Strasbūrā izdotu poēmu:

«Kā zemais godā pacelts kļūst, Kad karaļmeitas tnīlu gūst.»

Pētīdams sengotu rakstā iespiesto nosaukumu, kas tik ļoti atbilda viņa dvēseles stāvoklim, Kventins pēkšņi juta uz sava pleca kādu roku un, pacēlis skatienu, ieraudzīja čigānu.

Hairadins nekad nebija viņam paticis, bet pēc nodevīgās izrīcības šķita pat pretīgs, un Kventins bargi noprasīja, kā tas uzdrīkstas pieskarties kristīgam cilvēkam?

—     Gluži vienkārši, gribēju pārliecināties, vai šis kristīgais nav zaudējis ari jušanas spēju tāpat kā redzi un dzirdi,— čigāns atbildēja.— Jau minūtes piecas es cenšos jūs uzrunāt, bet jūs, ne redzot, ne dzirdot kaut ko ap sevi, blenžat uz dzeltenu papīra lapu, it kā tai piemistu kāda burvju vara, kas spēj cilvēku pārakmeņot, kā tas ar jums jau pa pusei ir noticis.

—     Nu Eabi, ko tu gribi no manis? Sper vaļā un taisies kā tieci

—     Es gribu to pašu, ko visi citi, lai gan dažam labam tas īsti nepatīk,— Hairadins attrauca,— Es gribu samaksu par savu darbu. Desmit zelta gabalu par ceļa rādīšanu.

—    Tu vē! uzdrīksties pieprasīt samaksu; kad esmu saudzējis tavu nelietīgo dzīvību?— Kventins nikni noprasīja.— Tu taču gribēji ceļinieces nodot.

—     Bet es viņas tomēr nenodevu,— Hairadins atcirta.— Ja būtu nodevis, tad prasītu samaksu nevis jums vai viņām, bet gan tam, kuram bija izdevīgi, lai jūs jātu pa upes labo krastu. Jāmaksā tam, kam esmu pakalpojis.

—     Kaut tu, nodevēj, iznīktu ar visu šo naudu!— Kventins teica, skaitīdams monētas.— Ej pie Ardēnu Mežakuiļa, ej kaut vai pie paša nelabā, tikai pazūdi no manām acīm, lai es neaizraidu tevi uz elli pirms laika.

—     Pie Ardēnu Mežakuiļa?— čigāns pārvaicāja ar tik lielu izbrīnu, kāds viņa sejā vēl nebija redzēts.— Tātad tās nebija tikai neskaidras aizdomas, tikai minējums, kas lika jums mainīt maršrutu? Vai tiešām jūsu zemes zintnieki spētu pareģot nākotni labāk nekā mani klejojošie ciltsbrāļi? Vītols, zem kura mēs stāvējām, nevarēja jums neko pavēstīt. Taču — ak, vai, kāds es esmu ēzelis! Jā, es saprotu… nu man ir skaidrs! Vītols pie strauta, netālu no klostera… Es redzēju, kā jūs uz to skatījāties, kad, šo tranu stropu atstājuši, mēs jājām tam garām. Vītols gan nevarēja it neko pastāstīt, taču varēja paslēpt dzirdīgas ausis. Nu man ir skaidrs uz visiem laikiem, ka apspriedes jānotur vienīgi klajumā, kur nav ne krūmu, ne koku, kuros kāds slepus var noslēpties. Ha — hā! Skots pieveicis čigānu ar viņa paša ieročiem. Bet vai zināt, ka mana nodoma īstenošana jums pašam būtu nākusi tikai par labu. Jā nudien, es būtu izdarījis jums pakalpojumu, un mans pareģojums būtu piepildījies, ja jūs pats tam nestātos ceļā.

—     Pie Svētā Andreja, ir nu gan jāsmejas par tik nekaunīgu apgalvojumu,— Kventins sacīja.— Nu kā tava nelietīgā nodevība būtu varējusi nākt man par labu? Jā, es dzirdēju, ka tu prasi, lai viņi saudzē manu dzīvību, taču tavi cienījamie sabiedrotie būtu tavu lūgumu aizmirsuši, kolīdz mēs ķertos pie ieročiem. Ka tava nodevība būtu nesusi man nevis nāvi vai gūstu, bet pat nākusi man par labu — tas nu cilvēka prātam nav aptverams.

—     Nu, tad vairs nerunāsim par to,— Hairadins sacīja,— taču es vēl aizvien ceru, ka varēšu jums kaut kā atlīdzināt. Būtu jūs ieturējis man solīto samaksu, es uzskatītu šo lietu par nokārtotu un pamestu jūs likteņa varā, taču tagad vēl aizvien esmu jūsu parādnieks par Šēras krastā notikušo.

—     Es esmu jau saņēmis šo parāda tiesu ar to, ka tevi zākāju un nolādēju,— Kventins sacīja.

—     Vārdi, lai tie būtu labi vai ļauni, ir kā vējš, kas svaru kausu stāvokli nemaina. Ja jūs, piemēram, būtu man iesitis…

—    Ja vēlies, to es varu vēl izdarīt, lai mūsu parāds būtu nolīdzināts.

—    To es jums neieteiktu,— čigāns sacīja.— Tik pārsteidzīga nolīdzināšanās var svaru kausu nosvērt uz manu pusi, un tad jūs paliekat parādā man, bet es neesmu no tiem, kas to aizmirst vai piedod. Bet nu man diemžēl jāatvadās un jāiet pateikt ardievas grāfienēm de Kruā.

—     Ko?!— Kventins aiz pārsteiguma izsaucās.— Domā, grāfienes pieņems tādu kā tu, turklāt pilī, kur viņas savā ziņā dzīvo kā mūķenes un atrodas bīskapa māsas, cildenās kanoneses aizgādībā? Nē, tas nav iespējams.

—    Taču Marta jau gaida, lai ievestu mani pie viņām,— čigāns smīnēdams sacīja,— tālab es izlūdzos piedošanu par to, ka man jūs tomēr ir jāatstāj.

Viņš pagriezās it kā uz promiešanu, bet tad panācās atpakaļ un ļoti nopietni, daudznozīmīgi teica:

—     Es zinu, ka jūs lolojat pārdrošas cerības, taču ar manu palīdzību tās tiešām varētu piepildīties. Es zinu, ka jūs māc bailes un nedrošība, tālab saku — esiet piesardzīgs, taču ne bikls. Nav tādas sievietes, ko nevar iekarot. Un grāfa tituls

Kventinam piedienētu ne sliktāk kā hercoga tituls Kārlim vai karaļa — Luijam.

Iekams Kventins paguva atbildēt, čigāns jau bija prom. Jauneklis metās viņam pakaļ, taču Hairadins, labāk pazīdams bīskapa pils labirintus, pazuda kādās šaurās lejup vedošās kāpnēs, Kventins sekoja viņam pa pēdām, neatskārzdams, kādēļ to dara. Kāpņu galā bija durvis uz dārzu, un Kventins atkal ieraudzīja čigānu, kurš drāzās prom pa līkumotu aleju.

No divām pusēm dārzu apņēma pils — milzīgi liela, masīva, senatnīga celtne, ne īsti cietoksnis, ne arī klosteris, bet no otrām divām — augsts dzeguļains mūris. Dārzu šķērsoja aleja, kas veda uz otru pils spārnu ar efejām apaugušu arku, zem kuras atradās sētas durvis, un Hairadins, no turienes atskatījies, uzvaroši pamāja savam sekotājam, kurš redzēja, ka Marta patiešām atver durvis un — kā pēc visa varēja spriest — ielaiž nelietīgo čigānu grāfieņu mītnē. Jauneklis aiz sašutuma kodīja lūpas un nespēja vien nosodīt sevi par to, ka nav viņām savlaicīgi pavēstījis par Hairadina nekrietno uzvedību un pret viņām iecerēto nodevību. Augstprātība, ar kādu čigāns bija piedāvājis viņam savu palīdzību, Kventina sašutumu vērta vēl lielāku, un viņš juta, ka grāfienes Izabellas roka, iegūta ar šāda nelieša starpniecību, viņam varētu likties pat apgānīta. «Bet ja nu čigānam atkal ir kaut kas aiz ādas?» Kventins ieprātojās. «Ja viņš ar viltu iekļuvis grāfieņu mītnē un atkal perina kādu viltīgu plānu? Labi, ka esmu uzzinājis, kur viņas mīt. Tagad man tikai jāuzrunā Marta un jāizlūdzas satikšanās ar grāfienēm, kaut vai tālab, lai viņas brīdinātu. Vienīgi žēl, ka man jārīkojas aplinkus, jo citādi tas aizņems bezgaldaudz laika, bet, lūk, šis blēdis bez kādām pūlēm īsi un aši iekļūst viņu mītnē. Viņas gan mani šķiet aizmirsušas, bet lai tomēr zina, kas es vēl aizvien domāju galvenokārt par Izabellas drošību.»

Kamēr jaunais mīlētājs nodevās šādām pārdomām, viņam tuvojās vecāks vīrs, kurš bija ienācis dārzā pa tām pašām durvīm, un ļoti laipni aizrādīja, ka dārzs esot paredzēts kā atpūtas vieta vienīgi bīskapam un viņa viesiem.

Kad tas tika aizrādīts jau otru reizi, šie vārdi beidzot nonāca līdz Kventina apziņai, viņš satrūKās, palocījās un steigšus devās prom, bet večuks gāja viņam nopakaļ, nemitīgi atvainodamies, ka bijis spiests izpildīt savu pienākumu. Viņš tik ļoti pūlējās izpirkt savu šķietamo vainu, ka piedāvājās Kventinam par pavadoni, taču jauneklis, klusībā šķendēdamies par šo ģeķīgo uzmācību un lūkodams no tās atbrīvoties, izlikās, ka vēlas apmeklāt tuvīno pilsētu, un tik naski devās uz priekšu, ka večukam zuda jebkura vēlēšanās pavadīt viņu tālāk par nolaižamo tiltu. Pēc brīža Kventins jau atradās Lježā, vienā no tā laika bagātākajām pilsētām Flandrijā un, protams, ari visā pasaulē.

Pat mīlestības sāpju radītās skumjas nespēj pilnīgi pārņemt cilvēku — vismaz ne vīrišķīgu, dzīvespriecīgu raksturu —, kā uzskata sapņaini melanholiķi, Tās izkliedē spilgti un negaidīti iespaidi, apstākļu maiņa vai skaļa kņada, kas domām dod jaunu pavērsienu. Lježas ielas ar savu kūsājošo rosmi un ņirbošo daudzveidību jau pēc brīža tik ļoti saistīja Kventina uzmanību, ka viņš aizmirsa ne tikvien čigānu, bet arī grāfieni Izabellu. Augstie nami, iespaidīgās, kaut arī šaurās un drūmās ielas, neparasti bagātais preču klāsts un krāšņās bruņas veikalu skatlogos, neskaitāmie, straumēm plūstošie cilvēki, kas ar lietišķi nosvērtām vai raižpilnām sejām steidzās šurpu un turpu savās ikdienas gaitās, milzīgie kravas rati ar eksporta un importa precēm — pie pirmajām piederēja vadmala un saržs, visdažādākie ieroči, naglas un citi dzelzs izstrādājumi, bet pie pēdējiem — dažādas praktiskas un greznumlietas pašu bagāto pilsētnieku vajadzībām vai tādas, kas saņemtas apmaiņas ceļā un paredzētas tālākai transportēšanai,— šādu rosību, greznību un bagātību Kventins vēl nekad nebija redzējis, Viņš apbrīnoja daudzos ar Māsu saistītos kanālus, kas visos virzienos stiepās cauri pilsētai, veidodami ērtus tirdzniecības ceļus, un paguva ari noklausīties dievkalpojumu slavenajā Svētā Lambēra baznīcā, kura, kā stāsta, celta astotajā gadsimtā.

Iznācis no baznīcas un kvēlā ziņkārē paraudzījies apkārt, Kventins pamanīja, ka pats kļuvis par vairāku pulciņos sastājušu cienīga izskata namnieku intereses objektu: tie, kā liekas, bija gaidījuši pie baznīcas durvīm un, ieraudzīdami viņu, sāka sačukstēties. Vērotāju pulciņš strauji auga augumā, un katrs jaunpienācējs cieši raudzījās Kventina ar tādu skatienu, kur ziņkāre mijās ar cieņu un apbrīnu.

Pēdīgi jaunekli apņēma liels ļaužu pūlis, kas viņa priekšā goddevīgi atkāpās, vairīdamies viņam uzgrūsties virsū vai traucēt virzīšanos uz priekšu. Taču ilgi šāds stāvoklis nebija izturams, un viņš nolēma darīt tam galu, prasot pēc šādas rīcības izskaidrojuma.

Kventina skatiens apstājās pie kāda drukna, labsirdīga, cienīga izskata vīra, kura samta apmetnis un zelta ķēde vedināja domāt, ka tas ir ievērojams birģeris vai pat maģistrāta loceklis, un jauneklis jautāja, vai viņa apģērbā vai izskatā esot kas neparasts, kas saistot visu cilvēku uzmanību, vai arī lježiešiem esot tāds paradums — nopēiīt katru svešinieku, kuram gadījies iegriezties viņu pilsētā.

—     Nē jel, labais kungs,— birģeris atbildēja.— Lježieši ir pārāk aizņemti ļaudis, lai ziņkāres deļ velti zaudētu laiku, un jūsu izskatā nav nekā neparasta, bet jūsu apģērbs liecina, ka jās esat no tiem, kurus šeit uzņem ar ipašu sajūsmu un kuriem izrāda īpašu cieņu,

—    Tas izklausās ļoti laipni, godātais,— Kventins sacīja,— bet — pie Svētā Andreja!— es netieku gudrs, ko īsti tas nozīme,

—    Jūsu vārdi un jūsu izruna ir skaidra liecība tam, ka mēs neesam alojušies,— tirgonis atbildēja.

—     Pie mana patrona Svētā Kventina — es nesaprotu, ko jūs gribat teikt!— Dorvards attrauca.

—     Nevajag būt tik noslēpumainam,— birģeris izgudrem novilka, daudznozīmīgi pasmaididams.— Varbūt mums tiešām jaizliekas neredzam to, ko jūs, godātais, velaties noslēpt. Bet kālab zvērēt pie Svētā Kventina, ja gribat, lai es jūs pareizi saprotu? Mes visi zinām, ka krietnais grāfs Senpols tieši šobrid atrodas tur un novēl mums labu izdošanos.

—    Pie visiem svetajiem, te ir kāds pārpratums!— Kventins izsaucās.— Es neko nezinu par tādu Senpolu.

—     Nu labi, es negribu jūs vairāk tincināt, taču atļaujiet jums kaut ko pačukstēt… Es esmu Pavions,— birģeris sacīja.

—     Un kada man tur daļa, Paviona kungs?— Kventins vaicāja.

—     Protams, nekāda. Es tikai domāju, juins bus patīkami dzirdēt, ka esmu tas, kuram var uzticēties. Un šis ir mans draugs Ruslers.

Ruslers, resns, cienījama izskata vīrs, panāca uz priekšu — viņa lielais, apaļais veders ka mūra dragājamā ierīce atbīdīja pūli sāņus — un nosodoši sacīja:

—     Mans draugs, tu piemirsti, ka mēs neesam šeit vieni. Uzaicināsim jauno kungu uz tavu māju, uzcienāsim viņu ar reinvīnu un tad jau dzirdēsim, kādas ziņas viņš nes no mūsu drauga un sabiedrotā, kurš ir visnotaļ iemantojis visu krietno flāmu mīlestību.

—     Man nav nekādu jums domātu ziņu,— Kventins nepacietīgi sacīja.— Un arī reinvīnu es netaisos dzert. Es lūdzu vienīgi to, lai jūs ka ievērojami, cienījami birģeri izklīdinātu ziņkāro pūli un atvēlētu svešiniekam atstāt šo pilsētu tikpat klusi un mierīgi, kā viņš šeit ieradies.

—    Ja jūs, kungs, gribat palikt nepazīstams un slēpt savu vārdu pat no tādiem kā mes, kuriem tik tiešām var uzticēties, tad atļaujiet skaidri un gaiši jums vaicāt, kālab jūs nesājai sava pulka emblēmu?— Ruslers noprasīja.

—     Kādu pulka emblēmu?— Kventins izsaucās.— Kā izskatās, jūs esat nopietni, cienījami cilvēki, taču — pie visiem svētajiem!— liekaties zaudējuši prātu vai arī grasāties mani padarīt traku.

—     Nolādēta būšana!— otrs birģeris iesaucās.— Šis jauneklis piespiestu pat Svēto Lambēru laist pār lūpām kādu stiprāku vārdu. Bet sakiet, godātais, kam gan citam, ja ne karaļa Luija skotu gvardes strēlniekiem, ir cepure ar Svētā Andreja krustu un Fleur-de-Lys?

—     Un, ja nu es būtu skotu gvardes strēlnieks, kālab tas varētu likties tik dīvaini, ka es nēsāju savas gvardes emblēmu?— Kventins izbrīnīts atjautāja.

—     Viņš atzinās, viņš atzinās!— Ruslers ar Pavionu vienā mutē izsaucās un, sajūsmā vicinādami rokas, starojošām, plati smaidošām sejām pagriezās pret pūli.— Viņš atzinās, ka ir Francijas Luija, Lježas brīvības aizstāvja gvards!

Pūlis sāka aurot, un atskanēja kliedzieni: «Lai dzīvo Francijas Luijs! Lai dzīvo skotu gvarde! Lai dzīvo varonīgais strēlnieks! Brīvību un privilēģijas vai nāvi! Nost ar nodokļiem! Lai dzīvo Ardēnu Mežakuilis! Nost ar Kārli Burgundieti! Nost ar Burboniem un viņa bīskapu!»

Gluži apstulbis no šī briesmīgā trokšņa, kas, te pieklusdams, te uzbangodams kā milzīgs augošs vilnis vēlās pāri pūlim, uzsūkdams sevī tūkstošiem balsu no apkārtējām ielām un tirgus laukumiem, Kventins pēkšņi atskārta, kas tam par cēloni, un apsvēra savas turpmākās rīcības plānu.

Kā izrādījās, viņš bija pilnīgi aizmirsis, ka pēc cīniņa ar Orleānas hercogu un Dinuā, kurš pāršķēla viņa bruņucepuri, kāds no biedriem pēc lorda Krouforda pavēles bija viņam atdevis savu ķiveri — vienu no raksturīgākajām un pazīstamākajām skotu gvardes strēlnieku formas tērpa sastāvdaļām. Un tālab arī nebija nekāds brīnums, ka Luijam tik tuvu stāvoša cilvēka ierašanos pilsētā, kuras nemierniekus karalis bija atbalstījis, Lježas birģeri iztulkoja kā Luija atklātu nostāšanos viņu pusē un gatavību sniegt viņiem tūlītēju atbalstu un pat cerēja vai, pareizāk sakot, bija pārliecināti, ka šo pašu brīdi pa pilsētas vārtiem — neviens gan nezināja īsti pateikt, pa kuriem,— viņiem jau talkā nāk Francijas karapulks.

Kventins saprata, ka nespēs šo pārliecību izkliedēt un ka jebkurš mēģinājums šim stūrgalvīgajam, vienas domas apsēstajam pūlim izskaidrot šāda uzskata maldīgumu būtu saistīts ar risku, kas šinī gadījumā nepavisam nebija pieļaujams. Viņš nolēma novilcināt laiku un, kolīdz būs iespējams, pazust no pilsētas, un pie šī lēmuma nonāca ceļā uz rātsnamu, kurp pūlis vilka viņu sev Odzi un kur jau pulcējās pilsētas ievērojamākie cilvēki, lai noklausītos Luija šķietarri ziņneša vēstījumu un sarīkotu viņam bagātīgu goda mielastu.

Par spīti visiem Kventina iebildumiem, kurus te uzskatīja par pieklājīgu atrunāšanos ļaužu pūlis viņu slavēja un cildināja un trokšņainā straumē nesa uz priekšu Abi viņa draugi, kas bija birģcrmeistari jeb pilsētas sindiki, cisši turēja viņu katrs aiz savas rokas pa priekšu viņam soļoja nihels Bleks miesnieku brālības galva, kas steigšus izsaukts no lopkautuves vicināja savu nāvējošo, ar asinīm un smadzenēm notraipīto cirvi ar tādu pārdrošību un izveicību, kādu spēj izrādīt vienīgi brandavīns. Aiz viņa nāca garais, kalsnais šķeista, krietni iereibušais Klauss Ham merleins — dzelzskaiēju cunftes vadītājs — un simtiem viņa nokvēpušo amata brāļu, Spiezdamies ārā no tumšajām, šauraišm ieliņām, pūbm pievienojās audēji, naglu kalēji, virvju vijēji un citi amatnieki, Viņam nebija ne mazāko cerību izbēgt.

Mēģ nādams rast kādu izeju, Kventins uzrunāja Rusleru un Pavlonu, kuri katrs no savas puses vilka viņu pa priekšu aurojošajam ļaužu pūlim, kas tik negaidīti bija viņu padarījis par galveno varoni, Viņš tiem steigšus paskaidroja, ka skotu strēlnieka ķivere viņam nokļuvusi galvā aiz nejaušas sagadīšanās pēc tam, kad viņa paša bruņucepure ceļā uz Lježu sabojāta. Viņš teicās ļoti nožēlojam, ka šis atgadījums devis Lježas pilsoņiem pamatu izdarīt attiecīgus secinājumus un atklāt viņa ierašanās iemeslus, un lika noprast, ka gadījumā, ja viņš tikšot aizvels uz rātsnamu, tad būšot spiests ļaužu priekšā pateikt visu to, kas pēc karaļa rīkojuma domāts vienīgi abu viņa lielisko draugu Ruslera un Paviona ausīm.

Šis mājiens atstāja maģisku iespaidu uz abiem pilsētas tēviem, kas bija galvenie dumpinieku vadoņi un, kā jau visi demagogi, gribēja turēt vadības grožus savās rokās. Abi bija vienisprātis, ka Kventinam tūdaļ jāpazūd no pilsētas, lai naktī atgrieztos uz slepenām sarunām Ruslera namā, iepretim Šēnvaldes vārtiem. Kventins nekavējās darīt šiem cilvēkiem zināmu, ka pagaidām apmeties bīskapa pilī, kur ieradies it kā ar uzdevuma nodot vēstis no Francijas galma, taču viņa īstenais vēstījums, kā viņi to pareizi sapratuši, esot domāts Lježas pilsoņiem. Šādi aplinkus ceļi darījumu kārtošanā ļoti atbilda Luija raksturam, turklāt Kventins, šis šķietamais Luija sūtnis, pēc sava stāvokļa un iznesības likās tik piemērots šim uzdevumam, ka viņa teiktais neradīja ne šaubas, ne izbrīnu.

Līdzko viņš beidza šo eclaircissement[142], viņi jau atradās pie Paviona nama, kura fasāde bija vērsta pret vienu no galvenajām ielām, bet sētas pusē aiz dārza un plašas miecētavas ar dažādām ietaisēm un miecēšanas bedrēm (šis patriotiskais birģeris bija ādminis) tecēja Māsa.

Neviens nebrīnījās par to, ka Pavions vēlas parādīt Luija sūtnim godu, ieaicinot viņu savā namā, tāpēc apstāšanās tā priekšā šķita pilnīgi pašsaprotama, un, kad birģermeistars atvēra cienījamajam viesim nama durvis, šis žests tika uzņemts ar skaļiem Paviona kungam veltītiem sajūsmas saucieniem. Savu ievērojamo galvassegu Kventins tūdaļ apmainīja , pret filca cepuri un apģērbam pārmeta apmetni. Pavions iespieda viņam rokā caurlaidi, kas deva tiesības ienākt pa pilsētas vārtiem jebkurā diennakts laikā, kad vien viņš vēlētos, un tad nodeva Kventinu savas meitas— glītas un smaidīgas flāmu jaunavas gādībā, paskaidrodams, kā izvest jaunekli no pilsētas, bet pats steidzās atpakaļ, lai kopā ar Rusleru dotos uz rātsnamu un iespējami ticamāk izmelotos par karaļa Luija sūtņa pēkšņo pazušanu. Mēs nevaram — kā teicis kādas senas komēdijas varonis — visos sīkumos atcerēties tos melus, ar kādiem šie barveži apmuļķoja savu avju baru, taču nekas nav vieglāk kā apmānīt pūli, kas jau sliecas uz aplamu pieņēmumu, pirms krāpnieks pagūst izsacīt pirmo vārdu.

Līdzko cienītais birģermeistars bija prom, viņa apaļīgā meita Trūdiņa, ik pa brīdim nosarkdama, ar vēlīgu smaidu, kas ļoti jauki saderēja ar viņas svaigo seju, sārtajām lūpām un zilajām, smejošajām acīm, pavadīja izskatīgo svešinieku pa līkumotajiem Paviona kunga dārza celiņiem līdz upei, kur jauneklis tūdaļ pat sēdās laivā, kuru divi drukni flāmi īsās biksēs, ādas cepurēs un pogainās jakās bija sagatavojuši ceļam ar tik lielu skubu, cik vien to atļāva viņu flāmiskais temperaments.

Tā kā daiļā Trūdiņa runāja tikai vāciski, Kventins savu pateicību — ne drusku neaptraipīdams uzticību grāfienei Izabellai — varēja izteikt vienīgi ar sārtajām lūpām uzspiestu skūpstu, kas tika dāvāts ar bruņniecisku laipnību un pieņemts ar visdziļāko pazemību, jo tik iznesīgs un izskatīgs jauneklis kā mūsu skotu strēlnieks katru dienu Lježā vis neparādījās.

Kamēr laiva pa lēni plūstošo Māsas straumi slīdēja garām pilsētas nocietinājumiem, Kventinam bija pietiekoši duud/'. laika apdomāt, ko stāstīt par saviem piedzīvojumiem pēc atgriešanās Šēnvaldes pilī. Viņš negribēja nodot nevienu no tie n, kas pārpratuma dēļ bija viņam uzticējušies, tomcr turēja par savu pienākumu darīt viesmīlīgajam bīskapam zināmu Lježas pilsoņu dumpīgo noskaņojumu un brīdināt viņu par briesmām, taču vienīgi vispārīgos vilcienos, nesaucot vārdā nevienu atsevišķu personu, lai pret to nevērstos bīskapa dusmas.

Laiva piestāja krastā pusjūdzi no pils, un Kventins, abiem airētājiem par lielu apmierinājumu, apveltīja viņus ar veselu guldeni. Šēnvaldes pils zvans jau aicināja pie pusdienu galda, un, lai gan attālums līdz tai nebija liels, jauneklis atskārta, ka piebraucis no otras puses. Ja mērotu garo ceļu līdz galvenajiem vārtiem, varētu vēl vairāk noseboties, tālab viņš devās taisni uz priekšu un, nonācis pie dzeguļaina mūra, kurš acīmredzot ieskāva nelielo dārzu, ieraudzīja vārtiņus, kas veda uz kanāla malu, un vārtiņu priekšā piesietu laivu, ar kuru — kā viņš tobrīd nodomāja,— vēlāk varētu atkal pārcelties pāri. Kad viņš tuvojās, cerēdams šo ieeju izrtiantot, vārtiņi atvērās, pa tiem iznāca kāds cilvēks, ielēca laivā, pārbrauca pāri kanālam un no turienes ar garu kārti atgrūda laivu agrākajā vietā. Pagājies tuvāk, Kventins šajā cilvēkā pazina čigānu, kurš, vairīdamies no satikšanās ar viņu — un jāteic, ka tas tiešām nebija grūti —, pa citu ceļu devās uz Lježu un drīz vien pazuda skatienam.

Te nu atkal bija ko padomāt. Vai tiešām šis pagāns būtu visu šo laiku pavadījis pie grāfienēm de Kruā? Kālab tās būtu viņu pagodinājušas ar tik ilgu pieņemšanu? Šie jautājumi bija tik mokoši, ka Kventins apņēmās par katru cenu grāfienes sastapt, lai skaidri un gaiši viņām pastāstītu par Hairadina nodevīgo izrīcību, kā ari par briesmām, kas draud viņu aizgādnim bīskapam no Lježas dumpiniekiem.

Līdz ar šo apņemšanos viņš iegāja pa pils galvenajiem vārtiem un devās uz lielo zāli, kur visi, kas mēdza tur ieturēt maltītes,— bīskapam padotie garīdznieki, palīgi, nama kalpotāji un vairāki diezgan augstas kārtas svešzemnieki — jau sēdēja pie pusdienu galda. Kventinam bija rezervēta vieta galda galā līdzās bīskapa nama kapelānam, kurš sveica svešinieku ar veco joku: «Sēro venientibus ossa»[143], kamēr pats parūpējās par to, lai piekrautu viņa šķīvi pilnu ar gardumiem, atņemot šiem vārdiem realitāti, kas Kventina zemē, kā bija zināms, darīja joku nebaudāmu vai — labākā gadījumā — nesaprotamu[144].

Lai attaisnotu savu nosebošanos un netiktu uzskatīts par slikti audzinātu cilvēku, Kventins īsumā aprakstīja milzīgo kņadu un satraukumu, kas pilsētā bija izraisījies, kad lježieši viņā sazīmējuši Luija skotu gvardes strēlnieku, un, cenzdamies stāstījumam piešķirt humora pieskaņu, zobgalīgi piemetināja, ka no grūtā stāvokļa viņu tik tikko izpestijis kāds Lježas birģeris ar savu daiļo meitu.

Taču klausītāji šo joku lāgā nespēja novērtēt, jo viņus pārāk bija aizrāvis stāstījuma saturs. Klausīdamies viņi pat aizmirsa ēšanu, un, kad Kventins bija beidzis, iestājās dziļš klusums, ko pēdīgi pārtrauca pils pārzinis, klusi, skumīgi sacīdams:

—     Lai Dievs dod jo ātrāk mums sagaidīt šos simts šķēpnešus no Burgudijas!

—     Kālab jūs tik nepacietīgi tos gaidāt?— Kventins jautāja,— Jums ir pašiem savs lieliski apmācīts karapulks, bet jūsu pretinieki ir tikai neorganizēts nemiernieku pūlis, kas, ieraugot kaujas karogus un bruņnešus, tūdaļ pat ņems kājas pār pleciem.

—    Jūs nepazīstat Iježiešus,— kapelāns sacīja.— Ne velti viņi, tāpat kā ģentieši, tiek uzskatīti par visspīvākajiem un nepakļāvīgākajiem dumpiniekiem visā Eiropā, Divas reizes Burgundijas hercogs ir apspiedis viņu sacelšanos pret bīskapu*, divas reizes viņus bargi nosodījis — apcirpis privilēģijas, atņēmis karogus un licis maksāt nodokļus, no kādiem viņi kā brīvas pilsētas pilsoņi no laika gala bijuši atsvabināti, Pēdējo reizs viņš tiem sarīkoja īstu asinspirti pie Sentronas, kur Lježa zaudēja turpat vai seši tūkstoši vīru, kas tika nogalētī vai bēgdami noslīka. Lai viņi neiedomātos vēl kādreiz dumpoties, hercogs Kārlis, atteikdamies Lježā ieiet pa vārtiem, kas viņam nu bija atdarīti, pilsētas mūrī izcirta robu divdesmit jardu platumā un ar nolaistu sejsegu un paceltu šķēpu savu bruņinieku priekšgalā iejāja Lježā kā uzvarētājs, Nebūtu par Lježu iestājies viņa tēvs — hercogs Filips Labsirdīgais, šis Kārlis — tolaik saukts par grāfu de Šarluā — būtu sagrāvis šo pilsētu pīšļos un putekļos. Un, lai gan tas visiem vēl dzīvā atmiņā, lai gan mūris vēl aizvien nav salabots un ieroču krājumi ir izsīkuši, viņiem vajag tikai ieraudzīt skotu strēlnieku ķiveri, lai atkal celtos uz cīņu. Varbūt Dievs visa vēl vērsts par labu, taču mani māc bažas, ka nesaskaņas starp tik nepakļāvīgu tautu un iekarsīgu valdnieku var novest pie jaunas asinsizliešanas. Es no visas sirds vēlētos, kaut mans krietnais kungs un pavēlnieks būtu ieņēmis mazāk cienījamu, taču drošāku vietu, jo viņa mitru apvij nevis ziedi, bet ērkšķi. No visas sirds, godātais svešiniek, varu jums teikt — ja jūs šeit, Sēnvaldē, it nekas neaiztur, labāk dodieties tūdaļ pat projām no šejienes. Jūsu dāmas acīmredzot ir tais pašos ieskatos, jo — kā esmu dzirdējis — ar kādu kalpotāju nosūtījušas Francijas galmam vēstules, lai acīmredzot darītu karalim zināmu savu nodomu meklēt drošāku patvēruma vietu.

XX nodaļa ZĪMĪTE

Esi drošāks! Laime stāv tavā priekšā. Ja palaidīsi to garām, tad paliksi uz visiem laikiem tikai sulainis, necienīgs pieskarties Fortūnas rokai.

V. Šekspīrs. Divpadsmitā nakts.

Kad pusdienas bija ieturētas, kapelāns — vai nu aiz sevišķas labvēlības, vai tālab, ka viņam Kventins bija iepaticies, vai arī gribēdams kaut ko izdibināt par visiem tārīta notikumiem, ieveda to blakustelpā, no kuras logiem bija pārredzams bīskapa dārzs. Pamanījis, ka viņa viesis par dārzu izrāda īpašu interesi un bezmaz nespēj atraut acis no loga, viņš aicināja to lejā pastaigāties un aplūkot neparastos svešzemju augus, ko bīskaps bija iegādājies apstādījumu bagātināšanai.

Kventins atteicās no šī piedāvājuma, teikdams, ka nevēlas viņu apgrūtināt, un tūdaļ pat pastāstīja par rīta pusē saņemto aizrādījumu.

Kapelāns pasmaidīja un teica:

— Jā, patiešām, reiz bija tāds noteikums, ka bīskapa dārzā nevienam nav atvēlēts uzturēties, taču tas attiecas uz to laikposmu, kad mūsu svētais tēvs vēl bija jauns, karalisks prelāts, ne vecāks par gadiem trīsdesmit un kad šeit bieži ieradās daudzas daiļas dāmas meklēt garīgu mierinājumu. Tad, protams, bija nepieciešama kāda klusa, neviena netraucēta vieta,— viņš, nolaizdams acis, paskaidroja ar tādu kā vientiesīgu un reizē visgudru smaidu,— kur šīs grēku nožēlnieces, kas allaž apmetās tajā klostera pils daļā, kur tagad mīt cienījamā kanonese, varētu ieelpot svaigu gaisu. Taču pēdējos gados šis aizliegums, jebšu formāli palikdams spēkā, ir pilnīgi zaudējis savu nozīmi un saglabājies vēl vienīgi vecā dārza sarga aizspriedumainajā prātā. Ja jums būtu vēlēšanās, mēs varētu noiet un pārliecināties par manu vārdu patiesīgumu.

Doma par brīvu iekļūšanu dārzā Kventinu ārkārtīgi iepriecināja, jo viņš cerēja — ja liktenis vēlreiz būtu viņam tik vēlīgs kā Fleur-de-Lys viesnīciņā vai Piesī pilī pie Dofina torņa — tur sastapt vai vismaz iztālēm ieraudzīt savu sirdsdāmu. Vienalga, kur Izabella bija apmetusies, Kventina acīs viņa joprojām bija un palika likteņa nolemtā Torņa jaunava.

Kad Kventins ar savu jauno draugu nonāca dārzā, kapelāns izturējās kā filozofs, kura domas un prāti pievērsti vienīgi zemei, kamēr Kventins, lai gan nevērās debesīs, kā to mēdz darīt astrologi, nemitīgi raudājās riņķī un apkārt, pētīdams logus un it īpaši toraīšus, kas rotāja senās celtnes iekšējo fasādi, cerēdams ieraudzīt savu iemīļoto.

Jaunais mīlētājs bija tik loti aizņemts ar savām domām, ka pavisam vienaldzīgi klausījās — ja vien tobrīd vispār ko dzirdēja — kā sauc dažādus krūmus, zāles un augus, uz kuriem godātais sarunu biedrs centās vērst viņa uzmanību: cits bija pirmšķirīgs ārstniecības līdzeklis, cits — izslavēts garšaugs, ko pievienot virai, cits — bez kādas praktiskas nozīmes, taču vērtīgs tālab, ka reti sastopams. Kventins juta, ka vajag izrādīt kaut vai nelielu interesi, taču tas jauneklim nenācās viegli, un viņš klusībā sūtīja pie visiem velniem uzmācīgo naturālistu līdz ar visu šo augu valsti. Pēdīgi viņu paglāba zvana skaņas, kas aicināja kapelānu pildīt kādu dienesta pienākumu.

Pirms atvadīšanās no sava jaunā drauga svētais tēvs ilgi un dikti atvainojās, ka esot spiests atstāt viņu vienu, un savu sakāmo nobeidza ar apgalvojumu, kas Kventinu īpaši iepriecināja, proti — ka tas varot mierīgi turpināt pastaigu kaut vai līdz pašam vakariņu laikam.

— Te es allaž saceru sprediķus,— kapelāns piemetināja,— jo šī ir pati klusākā vieta, kur cilvēks var justies neviena netraucēts. Man nu jāiet noturēt dievkalpojumu, un, ja jūs man parādītu to godu… Man piemītot zināmas runasspējas, bet par to es varu pateikties vienīgi Dievam.

Kventins laipni atteicās no šī piedāvājuma, aizbildinādamies ar stiprām galvassāpēm, kam svaigs gaiss būšot vislabākās zāles, un pēdīgi laipnais priesteris bija prom.

Skaidrs, ka Kventina vērīgais skatiens, viņam pētot katru logu aiļu un spraugu, kopš tā brīža, kad viņš bija palicis viens, īpaši pievērsās šaurajām durvīm, pa kurām Marta bija ielaidusi Hairadinu un kuras acīmredzot veda uz grāfieņu mītni. Taču nebija samanāms it nekas tāds, kas vai nu apstiprinātu vai atspēkotu čigāna vārdu patiesīgumu. Sāka krēslot, un Kventinam sāka likties, ka ilgāka uzturēšanās dārzā varētu izraisīt aizdomas vai iebildumus.

Kad viņš, cieši nolēmis doties prom, vēl pēdīgo reizi devās garām logiem, kas viņa acīs bija ieguvuši tādu pievilkšanas spēku, kaut kur augšā atskanēja apslāpēts troksnis, tāda kā viegla ieklepošanās, it kā kāds slepeni pūlētos pievērst sev viņa uzmanību. Kad viņš, priecīgi pārsteigts, pacēla galvu, atvērās logs, un sievietes roka nometa zīmīti, kas iekrita rozmarīna krūmā pie pils mūra sienas. Piesardzība, ar kādu tas tika izdarīts, lika ari viņam būt piesardzīgam un zīmīti nelasīt visiem redzamā vietā. Kā jau esam šeit minējuši, dārzu ieskāva divi pils spārni ar veselu virteni logu, taču mūrī atradās tāda kā niša, ko kapelāns ar acīmredzamu lepnumu nule bija viņam izrādījis. Kventins zibenīgi paķēra zīmīti, noslēpa azotē un pazuda šajā slēptuvē. Tur viņš atlocīja sirdij tik dārgo sūtījumu, klusībā slavēdams Aberbrotikas mūkus, kuri bija parūpējušies par to, ka viņš apguva lasītmāku un nu varēja atšifrēt zīmītes saturu.

Pirmajā rindā bija stingri piekodināts: «Lasīt pilnīgā slepenībā», un tālāk sekoja teksts: «Ko jūsu acis tik drosmīgi ir paudušas, manējās varbūt ir pārsteidzigi sapratušas. Taču vajāšanas iedveš upuriem drosmi, un es uzskatu par labāku uzticēties viena cilvēka cēlsirdībai nekā pakļauties daudzu citu vajāšanām. Laimes tronis ir uzcelts uz klints, bet bezbailīgos tas nespēj atbaidīt. Ja jūs esat tik drosmīgs, lai palidzētu tai, kura liek visu uz spēles, ierodieties dārzā rit agri no rīta ar zilibaltu spalvu pie cepures. Negaidiet sīkākus paskaidrojumus. Zvaigznes sola jums spožu nākotni un piešķīrušas jums cildenu dvēseli. Ardievu! Esiet uzticīgs, ašs un apņēmīgs un nešaubieties par savu laimi.»

Zīmītē bija ietīts gredzens ar plakani noslīpētu briljantu, kurā bija iegravēts rombveidīgs de Kruā nama ģerbonis.

Kventins jutās kā septītajās debesīs. Viņu parņēina bezgalīgs lepnums un prieks, kas izvērtās ciešā apņēmībā sasniegt savu mtrķi vai mirt, un viņš sāka pat nicināt šķēršļus, kas viņu šķīra no iemīļotās.

Šajā pacilājošajā noskaņā, gribēdams pilnībā nodoties jūsmai un nespēdams pieļaut pat domu par to, ka viņa prāts kaut vai uz brīdi varētu tikt atrauts no brīnišķīgās jaunavas, Kventins steigšus atgriezās pili un, aizbildinādamies ar galvassāpēm, atteicās no kopējām vakariņām, uzdedza gaismekli un ieslēdzās viņam ierādītajā kambari, lai atkal un atkal pārlasītu sirdij tik dārgo zīmui un tūkstoškārt skūpstītu ne mazāk dārgo gredzenu.

Taču pārmērīga sajūsma nekad nevar būt ilgstoša. Kventinam sāka uzmākties doma — jebšu viņš centās to atvairīt kā nepiedienīgu un pat zaimojošu — ka šī atklātā atzīšanās lāgā nesaderas ar kautrību, kādu viņš savā romantiskajā pielūgsmē bija piedēvējis grāfienei Izabellai. Viņš gan tiecās nožņaugt šo nekrietno domu, kā būtu nožņaudzis pretīgu, šņācošu, guļvietā ielavījušos čūsku. Vai viņš — likteņa izredzētais — maz drīkstēja nosodit šo daiļo būtni par nolaišanos no viņas augstumiem, zinādams, ka citādi vispār nebūtu uzdrīkstējies pacelt acis uz viņu? Vai viņas tituls un augstais stāvoklis nav devis viņai tiesības šinī gadījumā pārkāpt vispārpieņemto noteikumu, kas liek jaunavai klusēt un gaidīt pirmo vārdu no mīļotā cilvēka? Pie šiem drosmīgajiem un, viņaprāt, neapgāžamajiem argumentiem varbūt piedereja arī vēl tas, kurā viņš pats sev gan negribēja atzīties, proti, viņam bija pat glaimojoši, ka viņa dēļ grāfiene atkāpusies no pieņemtajiem pieklājības likumiem. Bet atgadījums ar Malvolio[145], kā minēts literatūrā? Taču arī jaunais pāžs, par kuru viņš reiz lasīja grāmatā, bija tāds pats nabadzīgs augstmanis bez sava zemes īpašuma, un tomēr cildenā Ungārijas princese bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem dāvāja viņam daudz būtiskāku mīlestības pierādījumu nekā nule saņemtā zīmīte.

«Nāc, mīļo bruņiniek, jel nāci Pēc tevis ilgojas man prāts; Tad būs tev algā skūpsti trīs Un piecsimt gineju jo drīz.»

Un šādas savienošanās iespējamību bija apstiprinājis arī pats Ungārijas karalis:

«Ne viens vien pāžs, kas nepazīts, Caur precībām kļūst valdnieks īsts.»

Beigu beigās Kventins augstsirdīgi samierinājās ar grāfienes neparasto, bet viņam tik labvēlīgo rīcību.

Taču kolīdz šīs šaubas bija izgaisušas, modās citas, daudz nopietnākas. Nodevējs Hairadins grāfieņu mītnē bija pavadījis veselas četras stundas, un, ja ņēma vērā visas čigāna runas un mājienus par iespējamo palīdzību Kventina mīlestības lietā, kurš gan varēja apgalvot, ka zīmīte nav šī nelieša rokudarbs? Un, ja nu tiešām tā būtu, vai šim liekulim un nešķīstenim atkal nav padomā kāds nodevīgs plāns — varbūt izvilināt Izabellu ārā no pils, kur viņa atradās bīskapa aizbildnībā? To visu vajadzēja rūpīgi apsvērt, jo kopš Hairadina nekaunīgās atzīšanās nodevībā Kventins juta pret viņu dziļu pretīgumu un bija gandrīz vai pārliecināts, ka ikviens pasākums, kurā šis nelietis ir līdzdaiīgs, lemts neveiksmei vai kaunpilnai sakāvei.

Mocīdamies ar visām šīm domām, kuras kā draudīgi, miglaini mākoņi aptumšoja brīnišķīgo viņa iztēles radīto ainu, Kventins tonakt nespēja aizdarīt acis. Jau stundu pirms gaismas viņš ieradās dārzā, kur neviens viqam vairs nestājās cejā, un viņa cepuri rotāja norādītās krāsas spalva, kādu nu uz ātru roku bija izdevies sadabūt. Stundas divas nekas neliecināja par to, ka viņu kāds būtu pamanījis, taču pēdīgi viņš izdzirda lautas skaņas, atvērās logs tieši virs šaurajām durvīm, pa kurām Marta bija ielaidusi Hairadinu, un savā šķīstajā daiļumā parādījās Izabella, reizē laipni un bikli pamāja viņam ar galvu, tumši pietvīka par viņa dziļo un daudznozīmīgo paklanīšanas, aizdarīja logu un nozuda.

Nu viss bija kļuvis skaidrāks par skaidrul Tātad zīmīti ir rakstījusi Izabella, un viņam atliek vienīgi gaidīt, jo par turpmāko viņa nebija devusi nekādu norādījumu. Briesmas viņai pagaidām nedraudēja. Viņa atradās stingri nocietinātā pilī tāda cilvēka aizbildniecībā, kuru visi cienīja kā laicīgo, tā ari garīgo valdnieku. Šī nebija ne tā vieta, ne laiks, lai sajūsmas pārņemts ieroču ne ējs mestos kādā riskantā pasākumā, viņam vajadzēja būt vienīgi gatavam izpildīt grāfienes rīkojumus, līdzko tādi tiktu izsacīti. Taču liktenis bija lēmis viņam rīkoties ātrāk, nekā to varēja paredzēt.

To pašu vakaru, tas ir, ceturtajā dienā pēc ierašanās Šēnvaldes pilī, Kventins sagatavoja kādu vēstījumu, uzskatot, ka to prasa piesardzība un viņa gods. Viņš dzīrās sūtīt uz Francijas galmu savas vienības pēdējo kareivi līdz ar vēstulēm tēvocim un lordam Kroufordām, kurās atteicās no kalpošanas Francijas karalim, par savas rīcības ieganstu minēdams to, ka Hairadinam doti slepeni rīkojumi, kuru dēļ viņš bezmaz kļuvis par nodevības upuri. Pēc tam Kventins devās pie miera, nododamies rožainiem sapņiem, kas tik raksturīgi kvēliem mīlētājiem, kuri uzskata, ka viņu jūtas nav palikušas bez atbildes.

Taču Kventina sapņi, kas sākumā saistījās ar laimīgo jutoņu, kādā viņš bija devies pie miera, pamazām kļuva aizvien draudīgāki.

…Kopā ar grāfieni Izabellu viņš pastaigājās gar kādu rāmu Skotijas ezeru un stāstīja viņai par savu mīlestību, it kā nezinātu par šķēršļiem, kas abus šķir. Viņa klausīdamās piesarka un pasmaidīja tieši tā, kā varētu smaidīt šī būtne, kas bija rakstījusi zīmīti, kura dienu un nakti atradās viņam pie sirds. Bet tad pēkšņi visa apkārtne pārvērtās: vasaras vietā iestājās ziema, un sāka plosīties vētra, triekdama bangas ar tik briesmīgu spēku, it kā gaisa un ūdens valdnieki būtu saķērušies cīņā uz dzīvību un nāvi, katrs cenzdamies aizstāvēt savu stihijas plosīto karaļvalsti. Viņi vairs nespēja paspert ne soli, taču atkāpties arī nebija iespējams, un viļņi, kas aukaini pieņēmās spēkā, draudēja viņus vai pazudināt Kventinu pārņēma šausmas, un viņš pamodās.

Kad viņš atvēra acis, murgainā ainava izzuda, dodama vietu realitātei, taču troksnis joprojām turpinājās.

Kventins pietrūkās kājās un izbrīnīts ieklausījās, Ja tas, ko viņš dzirdēja, bija viesuļvētra, tad tik baisa un nevaldāma, kāda Grampianu kalnos nebija pieredzēta, taču pēc brīža viņam kļuva skaidrs, ka tā ir nevis viesuļvētra, bet pūļa aurošana.

Viņš izlēca no gultas un pavēra logu, no kura bija pārredzams bīskapa dārzs, un, jebšu tur lejā viss bija kluss, ļaužu kliedzieni viņu pārliecināja, ka pilij uzbrūk draudīgs naidnieku pulks. Kventins tumsā metās pēc drēbēm un ieročiem, un, cik aši vien spēdams, centās aplikties bruņas, bet tad pēkšņi izdzirda pie durvīm klauvēšanu. Kad viņš acumirklī neatbildēja, plānās durvis ar varu tika atgrūstas vaļā un tajās parādījās Hairadins, ko varēja pazīt pēc īpatnā runasveida. Rokās viņam bija pudelīte. Viņš pielika tai degli, uzšāvās sarkana liesma, un ar to viņš aizdedza nelielu no azotes izvilktu gaismekli.

—    Jūsu liktenis tagad ir jūsu pašu rokās un atkarīgs no jūsu apņēmības,— bez sasveicināšanās viņš sparīgi iesāka.

—    Nelietis?— Kventins izsaucās.— Kā redzams, notikusi nodevība, bet kur ir nodevība, tur allaž ir arī tavs pirksts.

—     Jūs esat zaudējis prātu,— Hairadins attrauca,— Es ķēros pie nodevības vienīgi tad, ja man tas ir izdevīgi, bet kālab gan lai es nodotu jūs, ja tādējādi varu palikt vienīgi zaudētājs? Ja iespējams, šoreiz paklausiet saprāta balsij, kaut arī tas, ko es tagad teikšu, jūsu ausīs skanētu kā bēru zvans. Lježieši ir sacēlušies, un Viljams de la Marks ar savu bandu stājies nemiernieku priekšgalā. Ja ari bīskapam būtu pietiekami aizsardzības līdzekļi, viņš tik un tā nespētu pretoties niknuma pārņemto naidnieku pārspēkam. Ja gribat glābt grāfieni un savas cerības, nāciet man līdzi šīs būtnes dēļ, kura jums sūtīja gredzenu ar trim iegravētajiem leopardiem!

—     Labi, rādi ceļu;— Kventins steigšus piekrita,— Viņas dēļ esmu gatavs uz visu.

—     Es raudzīšu izkārtot tā, lai jums nebūtu ne ar ko jāriskē, ja vien jūs nesāksiet iejaukties tur, kur jums nav nekādas darīšanas. Galu galā — vai jums nav vienalga, vai viņu tā dēvētais svētais tēvs nokauj savas avis vai šīs avis viņu? Ha-ha-hā! Nāciet man līdzi, taču jums jābūt piesardzīgam, Apvaldiet savu drosmi un paļaujieties uz mani, un mans pateicības parāds būs nolīdzināts un jūs iegūsiet grāfienes roku, Ejami

—     Lai notiek?— Kventins, izvilkdams zobenu, teica,— bet kolīdz man radīsies kaut mazākās aizdomas, ka tev prātā ir nodevība, tava galva aizlidos trīs jardus no rumpja!

Tā kā Kventins bija gatavs doties līdzi, čigāns, vairs nebildis ne pušplēsta vārda, metās lejup pa kāpnēm, un izlīkumojis pa dažādām sanējām, izveda viņu dārzā, Pilī valdīja tumsa,, un ari troksnis tikpat kā nebija sadzirdams, bet, līdzko Kventins izkļuva ārā, aurošana kļuva desmitkārt skaļāka, un viņš varēja pat saklausīt, kaujas saucienus «Lježa» Lježa! Mežakuilis? Mežakuilis!», kurus izkliedza uzbrucēji, kā ari «Svētā Jaunava ir ar valdnieku bīskapu!»— ko pauda daudz vājākas iztrūcināto, negaidīti pārsteigto pils aizstāvju balsis.

Lai gan Kventinam bija kareivīgs raksturs, šoreiz kauja jaunekli neinteresēja, jo visus viņa prātus bija pārņēmusi viena vienīga doma par drausmīgo likteni, kāds draudēja grāfienei Izabellai, ja viņa nonāktu šī zvērīgā nešķīsteņa Ardēnu Mežakuiļa varā, kurš jau lauzās iekšā pa pils vārtiem Jauneklis samierinājās ar čigāna palīdzību kā dažkārt cerības zaudējis slimnieks pieņem zāles no pūšļotāja vai šarlatāna un sekoja tam uz dārza viņu galu; cieši apņēmies ceļvedi uz vietas nogaiēt — nocirst tam galvu vai ietriekt dunci sirdī, kolīdz pamanīs nodevību, Hairadins, kā liekas, pilnībā saprata, ka viņa dzīvība karājas mata galā, un kops tā brīža, kad viņi izkļuva dārzā, atmeta savus parastos stiķus un niķus, itin kā devis sev solījumu rīkoties saskaņā a.v sirdsapziņu,

Pie durvīm, kas veda uz grāfieņu mītni, Hairadins viegli pieklaudzināja, un tajās parādījās divas sievietes, kuru sejas bija aizsegtas ar melnu plīvuru, kādus vēl šobaltdien valkā Nīderlandē, Vienai no viņām Kventins piedāvāja roku, un sieviete, trīcēdama pie visām miesām, tik smagi uzgula, viņa elkonim, ka, būtu bijusi miesās vēl pilnīgāka, bēgšanu jūtami apgrūtinātu. Čigāns ar otru sievieti viņiem pa priekšu devās tieši uz mazajiem vārtiņiem, kas veda uz kanāla malu, kur atradās neliela laiva, ar kuru, kā Kventins bija redzējis, tas nesen slepus atstāja pili,

Viņiem ceļoties pāri kanālam, pilī atskanēja vētraini sajūsmas saucieni, kas acīmredzot liecināja, ka tā ir ieņemta. Tas atstāja uz Kventinu tik nomācošu iespaidu, ka viņš neviļus iesaucās:

—    Ja mans svētākais pienākums nebūtu atrasties šeit, es tūdaļ pat grieztos atpakaļ, lai aizstāvētu viesmīlīgo bīskapu un apklusinātu dažu labu no šiem nelieiiem, kas to vien zina, kā laupīt un dumpoties!

Grāfiene, kas vēl aizvien balstījās uz Kventina rokas, viegli paspieda viņa delmu, itin kā likdama saprast, ka viņa aizstāvība šeit ir nepieciešama daudz lielākā mērā nekā Šēnvaldes pilī, bet čigāns nenoturējās un noburkšķēja pietiekami skaļi, lai to varētu sadzirdēt:

—    Tas nudien būtu gatavais neprāts atgriezties cīņas murskuļa vidū, kad mīlestība un laime liek doties uz priekšu. Ašāk, ašāk, cik žigli vien iespējams! Tepat zem vītoliem mūs gaida zirgi.

—     Es tur redzu tikai divus,— Kventins, mēness gaismā tos sazīmējis, sacīja. '

—     Vairāk es nespēju sagādāt, jo tas būtu radījis aizdomas,— čigāns atbildēja.— Bet beigu beigās — pietiek ar diviem. Jūs abi jājiet uz Tongru, kamēr ceļš vēl ir drošs, bet Marta paliks pie mūsu apmetnes sievietēm, ar kurām jau izsenis pazīstama. Viņa, kā redzat, ir mūsu cilts meita un jūsu vidū dzīvoja vienīgi tālab, lai vajadzības gadījumā kalpotu mūsu mērķiem un nolūkiem!

—    Marta!— grāfiene neizpratnē izsaucās, vērodama plīvura aizklāto sievieti.— Nevis mana radiniece?

—     Nē, tikai Marta,— Hairadins sacīja.— Neņemiet ļaunā šo nelielo viltību, bet es neuzdrīkstējos Ardēnu kuilim nolaupīt abas grāfienes de Kruā.

—     Nelietis gatavais!— Kventins sašutis izsaucās.— Bet viss vēl nav… viss vēl nevar būt zaudēts. Es dodos atpakaļ glābt grāfieni Amelīni.

—    Amelīne atrodas tepat jums līdzās un sirsnīgi tencina par izglābšanu,— satraukta balss viņam čukstēja.

—     Ko? Vai patiešām? Tas nevar būt!— Kventins izsaucās un izrāvās no viņas tvēriena ar tādu spīvumu, kādu citos apstākļos nebūtu atļāvies izrādīt pat ne viszemākās kārtas sievietei.— Tātad grāfiene Izabella ir pamesta pilī? Ardievu, ardievu!

Kad viņš pagriezās, lai steigtos atpakaļ, Hairadins lūkoja viņu atturēt:

—     Pagaidiet… pagaidiet… jūs gaida droša nāve! Pie visiem velniem, nu kālab jūs nēsājāt vecākās grāfienes krāsas? Savu mūžu es vairs neticēšu zili balta zīda lakatiņa nozīmei. Bet paklau, arī šai te ir pamatīgs pūrs… zelts un dārgakmeņi un zemes īpašums arīdzan.

Smagi elsdams, čigāns visiem spēkiem centās Kventinu atturēt, līdz jauneklis izrāva dunci, lai atbrīvotos no viņa tvēriena.

—          Nu tad vācieties pie visiem velniem!— Hairadins, atlaizdams viņu, izsaucās.— Un pats sātans — ja tāds ir — lai iet jums biedros!

Atbrīvojies no čigāna, Kventins vēja ātrumā traucās uz pili.

Hairadins pagriezās pret grāfieni Amellni, kas aiz kauna un izmisuma tādā kā nemaņā bija noslīgusi zemē.

—     Ir noticis pārpratums,— viņš teica.— Celieties, grāfien, un nāciet man līdzi. Līdz rītam es būšu jums sagādājis daudz labāku vīru nekā šis zaļknābis. Un, ja jums tas nebūs pa prātam, es sadabūšu vai veselu duci, no kuriem jūs varēsiet izvēlēties.

Grāfienei Amelīnei bija tikpat kvēla, kaislīga daba, cik tukšs prāts un vāja saprašana. Tieši tāpat kā vairums cilvēku, viņa gluži labi spēja tikt galā ar ikdienišķiem pienākumiem, bet kritiskos brīžos — tādos kā šis — nodevās vienīgi veltīgām vaimanām, atkal un atkal zūdīdamās, ka Hairadins esot zaglis, krāpnieks, roklaiža un slepkavnieks.

—     Labāk sakiet «čigāns», un ar to viss būs pateikts,— Hairadins mierīgi atbildēja.

—     Briesmonis gatavais! Tu teici, zvaigznes solot mums savienošanos un musināji mani rakstīt šo zīmīti… Ak, cik es esmu nožēlojama,— nelaimīgā grāfiene gaudās.

—     Un šis solījums arī piepildītos, ja abas puses būtu to vēlējušās,— Hairadins attrauca.— Bet vai jūs domājat, ka dievišķā zvaigznāja spēkos ir apprecināt kādu pret viņa paša gribu? Man sajauca prātus jūsu nolādētās kristīgo cilvēku parašas — šīs lentes un lakatiņi, un labvēlības zīmes… Šis zaļknābis rozes vietā izvēlējās pumpuru, un tas ari ir viss. Celieties augšā un nāciet man līdzi, un ielāgojiet, ka es neciešu ne asaras, ne ģīboņus.

—    Es neiešu ne soli tālāk,— grāfiene stūrgalvīgi paziņoja.

—     Debesis ir mans liecinieks, ka iesiet gan!— čigāns noteica.— Es zvēru pie visa, kam vien muļķi tic, ka esmu spējīgs izģērbt jūs kailu, piesiet pie koka un atstāt hkteņa varā!

—     Lūdzams, nē, to nu es nepieļaušu,— Marta iekrita starpā.— Man ari ir nazis, un es protu ar to rīkoties tikpat labi kā tu. ŠI sieviete, jebšu muļķe,ir ļoti laipna. Celieties, kundze, un nāciet mums līdzi. Ir noticis pārpratums, bet tas jums dāvājis dzīvību. Daudzi, kas šobrīd atrodas pilī, būtu gatavi atdot visas pasaules bagātības, lai tikai stāvētu šajā vietā, kur mēs.

No pils puses atskanēja skaļa aurošana, kur uzvaras saucieni mijās ar izmisuma kliedzieniem.

—     Vai dzirdat, grāfien?— Hairadins noprasīja.— Jūs varat pateikties Dievam, ka jūsu spiedzošā stabule šajā koncertā nepiedalās. Varat ticēt, ka es parūpēšos par jums pēc vislabākās

sirdsapziņas, un zvaigznes pildīs savu solījumu un jūs dabūsiet

krietnu vīru»

Kā notrenkāts, izmocīts, šausmu pārņemts dzīvnieks grāfiene Amelīne padevās abu ceļvežu gribai un ļāva vast sevi, kur viņiem labpatīk. Viņa bija tik satriekta un izmocīta, ka abi čigāni, kas nevis veda, bet drīzāk vilka viņu uz priekšu, varēja mierīgi sarunātie?, jo teiktais nemaz nenonāca līdz viņas apziņai.

— No sākta gala tavs plāns bija aplams,— Marta sacīja.— Būtu tu savedis kopā abus jauniešus, mēs iemantotu viņu uzmanību un drošu stāvokli abu pilī vēl piedevām. Kā gan tu varēji iedomāties, ka tāds skaistulis precēs šo veco zosi?

- Vai zini, Rispa, tik ilgu laiku tu esi dēvēta kristiešu vārdā un dzīvojusi šo stulbeņu vidū, ka arī pati kļuvusi līdzīga viņiem. Man tak ne sapņos nevarēja rādīties, ka viņš piešķirs tādu nozīmi dažu gadu starpībai, ja šīs precības bija tik izdevīgas. Turklāt tu zini, ka biklā jaunava būtu daudz grūtāk piedabūjama uz atzīšanos mīlestībā nekā šī grāfiene, kura guļ uz mūsu rokām kā miltu maiss. Turklāt man šis zellis bija iepaticies, un es gribēju viņam izdarīt pakalpojumu. Saprecināt viņu ar šo veco grezeli nozīmētu nodrošināt viņa nākotni, bet savest kopā ar Izabellu — uzgrūst viņam kaklā Viljamu de la Marku, Burgundiju un visu Franciju — katru, kas ieinteresēts iegūt šīs meičas roku. Un, tā kā šīs vecās muļķes bagātības galvenokārt ir zelts un dārgakmeņi, arī mums būtu tikusi sava daļa. Taču stopa stiegra ir trūkusi un bulta aizgājusi greizi. Bet vilks ar šo veceni — to mēs atdosim Ardēnu Mežakuilim. Kad viņš, kā allaž, būs pamatīgi pietempies, tad nejaudās atšķirt veco no jaunās. Uz priekšu, Rispa, tikai nezaudē dūšu! Gaišā Aldeborana zvaigzne joprojām ir nomodā par Tuksneša bērniem!

XXI nodaļa LAUPĪŠANA

Ir visi žēlsirdības vārti slēgti, Un asiņainais zaldāts, rupjš un ļauns, Nu nežēlīgs var valdīt pasaulē, Pat sirdsapziņas mokas nepazīstot.

V. Šekspīrs. Henrijs V

Iztrūcinātais, negaidīti pārsteigtais Šēnvaldes garnizons kādu laiku tomēr varonīgi aizstāvējās, taču milzīgais, no Lježas plūstošais ļaužu pūlis, kas nāca virsū kā bišu spiets, vājināja kareivju kaujinieciskumu un atņēma viņiem spēku un drosmi.

Aizstāvju rindās izcēlās apjukums, kas bezmaz izvērtās nodevībā. Vieni kliedza, ka vajagot padoties, citi pameta savus posteņus un tiecās izkļūt no pils. Daudzi metās no pils mūra aizsarggrāvī, un tie, kuriem izdevās pārpeldēt pāri, norāva sev bīskapa garnizona zīmotnes un iejuka raibajā uzbrucēju pulkā. Taču daļa palika uzticīgi bīskapam — neatstājās no sava pavēlnieka un aizstāvēja pils cietumu, kur viņš bija patvēries, vai arī, zaudējuši cerības uz žēlastību vai izmisīgas drošsirdības uzplūdā centās noturēt atsevišķus torņus. Bet, kad iebrucēji bija ieņēmuši pils pagalmus un apakšējo stāvu un uzsāka vajāšanu un laupīšanu, kāds jauneklis, it kā tīšuprāt meklēdams nāvi, no kuras pārējie bēga, par visu vari centās ielauzties tur, kur valdīja šausmas un vardarbība, iztēlē skatīdams vēl daudz ko ļaunāku par to, kas bija redzams un dzirdams visapkārt. Tie, kuri nezināja viņa rīcības iemeslu, šajā liktenīgajā naktī redzēdami Kventinu, noturēja viņu par vājprātīgu, bet tie, kas to zināja,— par īstenu bruņinieku romāna varoni.

Tuvodamies pilij no tās pašas puses, no kuras pirmīt bija to atstājis, Kventins sastapa vairākus uz meža pusi skrejošus bēgļus, kas noturēja viņu par ienaidnieku, jo viņš skrēja tieši pretējā virzienā. Nokļuvis tuvāk, viņš ieraudzīja, ka dumpinieku vajātie cilvēki vai nu metas no pils mūra aizsargrāvī, vai arī tiek iegrūsti tajā ar varu. Meklēt laivu viņam nebija laika, un, ja tā arī atrastos tuvumā, irties uz dārza vārtiņiem nebija nozīmes, jo pa tiem spraucās ārā vesels bars bēgļu, kas tik stipri tika grūsti no mugurpuses, ka daudzi iekrita aizsarggrāvī, kuru pārpeldēt nebija cerību.

Tā kā vārtiņus nevarēja izmantot, Kventins metās iekšā ūdenī pie tā sauktajiem mazajiem vārtiem, pie kuriem vēl nebija nolaists tilts. Ar grūtībām izvairījies no nabaga slīcējiem, kas izmisīgi centās kaut kur pieķerties, viņš piepeldēja pie nolaižamā tilta, satvēra ķēdes galu, kurš karājās lejup, un, likdams lietā visu savu veiklību, izrausās no ūdens un sāka rāpties augšup.

Kad Kventins, ticis līdz tilta pamatnei, visiem spēkiem centās tur uzrausties, viņam tuvojās kāds algotnis ar asiņainu zobenu, grasīdamies dot nāvējošu cirtienu.

—     Pag, pag, ne tik strauji, draugs!— Kventins pavēloši uzsauca.— Vai tā tu palīdzi savam biedram? Tūdaļ sniedz roku!

Kareivis, brīdi vilcinājies, pastiepa roku un palīdzēja Kventinam uzrāpties augšā, un jaunais skots, nedodams viņam laiku atgūties, tikpat uzstājīgi turpināja:

—     Uz rietumu torni, ja gribi kļūt bagāts! Bīskapa bagātības ir rietumu tornī.

—     Uz rietumu torni! Bagātības ir rietumu tornī!— atbalsojās no malu malām, un visi, kuri šo saucienu dzirdēja, ka izbadējušos šakāļu bars metās uz Kventina norādīto pusi, kas atradās tieši pretējā virzienā no tās vietas, kur viņš — dzīvs vai miris — bija apņēmies nokļūt.

Izturēdamies tik droži un pašpārliecināti, it kā būtu viens no uzvarētājiem, Kventins, kā par brīnumu tiešām nokļuva dārzā, jo viņa sauciens: «Uz rietumu torni!» bija aizrāvis sev līdzi labu tiesu uzbrucēju, bet pārējie sekoja taures aicinājumam uzbrukt pils cietuma aizstāvjiem, kuri centās izlauzties no aplenkuma un aizvest līdzi arī bīskapu. Ar drebošu sirdi Kventins iēskreja dārzā, paļaudamies uz dievišķajiem spēkiem, kas allaž bija viņu sargājuši, cieši apņēmies izpildīt savu nodomu, kaut ari tas viņam maksātu dzīvību. Te pēkšņi viņam metās virsū trīs vīri ar paceltiem šķēpiem, saukdami: «Par Lježu! Par Lježu!»

—    Par Franciju — Lježas sabiedroto!— ieņēmis aizsardzības stāju, Kventins attrauca.

—     Vivat France![146]— Lježas namrūeki nokliedza un aizdrāzās viņam garām.

Sie vardi kļuva viņam par burvju saukli, kas paglaba Kventinu arī no pieciem dārzā sirojošiem de la Marka vīriem, kuri viņam uzbruka, kliegdami: «Par Mežakuili!»

īsi sakot, Kventins sāka ceret, ka loma, kuru viņš tēloja,— proti, karaļa Luija sūtni, Lježas dumpinieku slepeno atbalstītaju un Viljama de la Marka sabiedroto — varbūt palīdzēs izturēt visus šīs nakts baismīgos pārbaudījumus.

Aizskrējis līdz tornim, kur bija mitušas grāfienes, viņš ar šausmam ieraudzīja, ka pie nelielajām sāndurvīm, pa kuram vēl nesen bija iznākušās Marta ar grāfieni Amelini, ceļu aizšķērso vairāki līķi.

Divus viņš skubīgi pavilka sāņus un trešajam grasījās pārkāpt pari, kad šķietamais mironis satvēra viņu pie apmetņa un lūgšus lūdza, lai palīdzot pacelties. Kventins jau dzīrās ķerties pie krasākiem līdzekļiem, lai atsvabinātos no šī traucēkļa, kas bija uzradies galīgi nelaikā, k3d zemē gulošais izsaucās: «Es šajās bruņas smoku vai nost! Es esmu Pavions, Lježas sindiks! Ja tu esi ar mums, es tev atlīdzināšu, ja pret mums,— došu tev patvērumu, tikai — Dieva dēļ — neļauj man nosmakt šais žņaugos kā suķim savos taukos».

Neraugoties uz asiņaino skatu visapkārt, Kventins bija saglabājis skaidru galvu un saprata, ka tik ietekmīga cilvēka atbalsts atceļ? varētu būt visai noderīgs Viņš palīdzēja Pavionam piecelties un vaicāja, vai tas nav ievainots,

—     Nē, liekas, neesmu vis ievainots, taču es esmu gandrīz noslēpis,— birģeris atbildēja,

—     Tad pasēdiet uz akmens un atgūstieties,— Kventins teica,— Es drīz būšu atpakaļ,

—     Kurā pusē tu esi?— birģeris noprasīja, vēl aizvien neatlaizdamies no viņa.

—    Francijas! Francijas!— Kventins atbildēja, cenzdamies ātrāk atsvabināties,

—     Apžēliņ, ko es redzu!— cienījamais sindiks iesaucās — Mans brašais jaunais strēlnieks! Nē, ja tā bijusi likteņa griba, ka šai baismajā naktī es sastopu draugu, tad, tici man, es tevi nepametīšu! Lai tu ietu, kur iedams, es būšu tev līdzās, un, ja man izdotos sapulcināt savus puišus, es varētu savukārt izpalīdzēt tev, taču viņi ir pamatīgi ierāvuši un kā izbērti zirņi izklīduši pa visu pils teritoriju. Ak vai, cik šausmīga nakts!

Tā runādams, Pavions vilkās Kventinam līdzi, kamēr tas gausināja soli, pilnībā apzinādamies, cik svarīgs būtu šī sindika atbalsts, taču klusībā sodījās par šo kavēkli,

Kāpņu augšgalā atradās priekštelpa, kur vāļājās izvandītas kastes un somas, kas liecināja, ka tur notikusi laupīšana, Uz kamīna malas tik tikko kvēlojošs gaismeklis meta blāvu staru kūli uz zemē gulošu cilvēku, kurš bija vai nu miris, vai ari bez samaņas.

Kā suns no saites Kventins atrāvās no Paviona rokas, pats gandrīz zaudēdams līdzsvaru, ar vienu lēcienu iedrāzās pirmajā istabā un no tās tūdaļ nākamajā, kas acīmredzot bija grāfieņu guļamtelpa. Tur nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, Viņš sauca grāfienes Izabellas vārdu — vispirms klusi, tad stiprāk un tad izmisīgi skaļi, taču neviens viņam neatbildēja. Viņš lauzīja rokas, plēsa matus un izmisīgi cirta kāju pret zemi, Pēkšņi kādas nišas paneļa spraugā pavīdēja vājš gaismas stars, kas liecināja, ks a»3 aizkara ir kāda slēptuve. Kventins steigšus metās turpu. Viņš atklāja, ka tur tiešām ir slepenas durvis, taču, par spīti visiem viņa pūliņiem, tās nekādi nebija iespējams atdarīt Tad viņš triecās pret durvīm ar visu sparu, nedomādams par sāpēm, ko tas varētu sagādāt, un izmisums kopā ar cerībām deva viņam tik milzīgu spēku, ka viņš sagrautu vēl daudz stiprākus šķēršļus.

Durvis padevās, un viņš ietriecās nelielā kabūzītī, kur, izmisuma pilnā lūgšanā Svētās Jaunavas priekšā nometusies sieviete šajā brīdī aiz pārbīļa zaudēja samaņu, Jauneklis pacēla viņu uz rokām un — lai slavēti visi labie gari!— tā bija grāfiene Izabella, kuru viņš meklēja un karsti vēlējās izglābt! Kventins piekļāva viņu pie krūtīm, cenzdamies dabūt pie atmaņas, lūgdams, lai viņa ne|aujas izmisumam, jo viņai ir atradies aizstāvis, kam netrūkst ne spēka, ne drosmes un kas viņas dēļ ir ar inieru stāties pretim kaut vai veselam karapulkam.

—     Dorvard, vai patiesi tas esat jūs?— viņa, pēdīgi atguvusi apziņu, vaicāja.— Tātad vel ir kāda cerība. Man šķita, ka visi — kā dzivie, tā mirušie — ir mani pilnīgi atstajuši. Jūs taču mani vairs nepametisiet?

—     Nē, nepametīšu!— Dorvards izsaucās.— Lai nak kas nakdams, es palikšu kopa ar jums. Lai man zūd visi dievišķie debesu prieki, ja es jūs pametu likteņa varā, iekams jūs nok|ūstat pilnīgā drošībā!

—    Cik patētiski un aizkustinoši,— viņiem aiz muguras atskanēja rupja, sēcoša balss.— Kā redzams, te iejaukta mīlestība, un es no sirds jūtu līdzi šai maigajai būtnei, ii ka tā būtu mana paša Trūdiņa.

—     Ar lidzjušanu vien būs par maz,— Kventins sacīja.— Mums vajadzīga jūsu palīdzība, Paviona kungs. Francijas karalis, jūsu sabiedrotais, ir nodevis šo damu manā aizbildniecībā, un, ja jūs man nesniegsiet palīdzīgu roku, lai pasargātu viņu no varmacības un apvainojumiem, jūsu pilsēta zaudēs Luija de Valuā atbalstu. Par katru cenu viņa jāpaglabj no Viljama de la Marka.

—     Tas nebūs viegli,— Pavions noteica,— jo šie landsknehti ir kā uzburti uz jaunām meičām, taču es lūkošu palīdzēt jums. Iesim, un es apdomāšu, ko darit. Kāpnes ir šauras, un jūs varat aizsargāt tās ar šķēpu, kamēr es paveros ārā pa logu un sasaucu kādu no ašajiem Lježas ādmiņiem, uz kuriem var pajauties tikpat droši kā uz dunčiem, kas viņiem pie jostām. Bet visupirms atsprādzējiet manas bruņas. Es nebiju tās aplicis kopš Sentronas kaujas, bet kopš tā laika esmu pieņēmies miesās par trim stouniem — ja flāmu svariem var ticēt.

Kad smagās dzelzs bruņas bija atsprādzētas, sindiks atviegloti uzelpoja, jo bija tās aplicies, vadīdamies tikai no kvēlas vēlēšanās pakalpot savai pilsētai, un pārvērtējis savas kaujinieka spējas. Kā vēlāk izrādījās, viņš bija iesaistīts cīņā pret paša gribu, kad |aužu plūsma kā upes straume nesa viņu uz pili uzbrukuma un aizsardzības uzplūdos un aiplūdos, līdz beigu beigās, pilnīgi speķus zaudējušu, pameta pie grāfieņu de Kruā mitekļa durvīm, kur viņš kā viļņu svaidīts, krasta izsviests baļķis vel ilgi būtu palicis guļam zem savu bruņu smaguma un divu nogaletu, virsū uzkritušu cīnītāju svara, ja Dorvards nebūtu viņu atsvabinājis.

Paviona kunga dedzīgais temperaments, kas darīja viņu par pārsteidzīgu, pārlieku enerģisku politiķi, privātā dzīvē izpaudās daudz tīkamākā veidā, un izrādījās, ka viņš ir labsirdīgs, omulīgs, reizumis gan mazliet godkārīgs, taču laipns un izpalīdzīgs. Kventinam piekodinājis īpaši rūpēties par daiļo yung frau[147], viņš pēc šī gluži liekā atgādinājuma izliecās pa logu un sauca:

—     Lježa, Lježa, vai te ir kāds no drosmajiem ādmiņiem!

Uz šo saucienu, ko pavadīja īpatns svilpiens (katrai cunftei

bija savs raksturīgs signāls), kā no zemes izauga vairāki vīri, kam drīz vien pievienojās ari citi, un visi sapulcējās pie durvīm un zem loga, no kura aurēja viņu pavēlnieks.

Bija iestājies tāds kā pamiera brīdis, pretošanās mitējusies, un uzbrucēju vadoņi darīja visu, ko varēja, lai apturētu bezjēdzīgo laupīšanu. Sāka dunēt lielais zvans, aicinādams uz kara sapulci, un ar savu dzelzs mēli visai Lježai pavēstīja par dumpinieku uzvaru un Šēnvaldes ieņemšanu, šim skaņām atsaucās visi pilsētas zvani, kuru tālīnās, skanīgās balsis šķita saucam: «Lai dzīvo uzvarētāji!» Liktos pilnīgi pašsaprotami, ja Paviona kungs lūkotu atstāt šo cietoksni, bet vai nu aiz cieņpilnām rūpēm par tiem, ko bija ņēmis savā apgādībā, vai aiz bailēm par savu drošību, viņš aprobežojās tikai ar to, ka aizsūtīja vairākus ziņnešus pēc sava padomnieka Pētera Geislera, likdams tam tūdaļ pat steigties šurpu.

Viņam par lielu atvieglojumu Pēteris pēdīgi arī bija klāt. Šis cilvēks, uz kuru visos spiedīgos brīžos — gan politikā, gan tirdzniecībā — Pavions allaž bija radis paļauties, bija drukns, plecīgs vīrs ar platu seju un kuplām, melnām uzacīm, un viss viņa izskats liecināja par pašpārliecinātību un uzstājību — īsi sakot — par tieksmi uz pamācīšanu. Ģērbies viņš bija vēršādas jakā ar platu jostu, īsu dunci pie sāniem un rokās turēja āvu.

—     Pēterīt, mans dārgais padomniek,— viņa pavēlnieks iesāka,— šī nu gan ir varena diena… tas ir, naksniņa, es gribēju teikt… Ceru, ka nu tu esi apmierināts.

—     Es esmu apmierināts, ja tāds esat jūs,— dūšīgais padomnieks atbildēja,— tikai es īsti netieku gudrs, kālab jūs gribat svinēt šo uzvaru — ja vēlaties to dēvēt par tādu — viens pats šajos bēniņos, kad jūs gaida apspriedē.

—     Vai patiesi mani tur gaida?— sindiks vaicāja.

—     Nu saki viens cilvēks!— padomnieks attrauca.— Kurš gan cits iestāsies par Lježas tiesībām, kas ir tik apdraudētas kā vēl nekad?

—     Ak vai, Pēterit!— sindiks novilka,— Mūždien tu esi bijis saīdzis burkšķētājs,

—     Saīdzis burkšķētājs? Nē, nepavisam» Tas, kas tīk citiem, tīk arī man. Tikai man nav nekādas vēlēšanās ķēniņa Bluķa vietā dabūt ķēniņu Stārķi, kā teikts fabulā, ko Svētā Lambēra baznīcas garīdznieks lasīja mums priekšā no Ezopa® grāmatas,

—     Es nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt,— sindiks sacīja,

—     Paviona kungs, es gribu teikt vienīgi to, ka šīs Mežakuilis jeb Bārdainis, kā viņu sauc, var ierīkot Šēnvaldes pilī sev migu, un tad lēti vas gadīties, ka mēs iemantojam vēl sliktāku kaimiņu par veco bīskapu. Kā viņi apgājās ar šo veco vīru, tā bija vislietākā apgrēcība, Un Mežakuilis sakās uzvarējis pats saviem spēkiem, bez citu palīdzības, un tagad prāto tikai par to, vai dēvēt sevi par hercogu, vai bīskapu,

—    Tas nekad nenotiks!— Pavions kaismīgi izsaucās,— Es neesmu mitras atbalstītājs, bet galva, kas to nēsā, manās acīs ir cieņā, Mūsu ir desmitkārt vairāk par viņiem, un kaut ko tādu mēs nepieļausim»

—     Desmitkārt vairāk — kaujas laukā, bet. šeit pilī tikai vīrs pret vīru, turklāt miesnieks Nikels Bloks līdz ar pūli no priekšpilsētas ir pārgājis Viljama de la Marka pusē — daļēji tāiab, ka viņš tiem atrāvis vaļā visas alus un vīna mucas, daļēji aiz savas mūžsenās skaudības, ka mēs, būdami amatnieki, baudām zināmas privilēģijas.

—     Pēterit, tūdaļ dodamies atpakaļ uz pilsētu,— Pavions sacīja,— Es negribu ilgāk palikt šai pilī,

—     Visi tilti ir pacelti, vārti noslēgti un uz visciešāko apsargāti, Bet, ja mēs ar varu sev lauzīsim ceļu, šie landsknehti var mūs nogalināt, jo karošana ir viņu amats, kurā mēs nevaram ar viņiem sacensties.

—     Bet kālab viņš ir noslēdzis vārtus?— birģeris satraukti vaicāja,— Kā viņi uzdrīkstas godīgus cilvēkus padarīt par saviem gūstekņiem?

—     Kas to lai zina,— Pēteris noteica,— Runā, it kā grāfieņu de Kruā dēļ, kuras uzbrukuma laikā aizbēgušas no pils Bārdainis aiz dusmām spēris zemes gaisā un tad tik trakoti pietempies, ka zaudējis sajēgu.

Birģermeistars bažīgi paraudzījās Kventinā, acīmredzot nezinādams, ko iesākt, Kventins nebija bildis ne vārda, jebšu dzirdētais viņu ļoti satrauca. Saprazdams, ka izglābšanās ir atkarīga vienīgi no viņa aukstasinības un no tā, cik lielā mērā izdosies Pavionu iedrošināt, viņš drosmīgi iejaucās sarunā kā cilvēks, kuram ir tiesības piedalīties šī svarīgā jautājuma apspriešanā.

—     Kauna lieta, ka jūs, Paviona kungs, vilcināties ar lēmuma pieņemšanu. Ejiet droši pie Viljama de la Marka un pieprasiet atļauju atstāt šo pili jums pašam, jūsu padomniekam, ieroču nesējam un jūsu meitai. Viņam nav iemesla turēt jūs gūstā.

—     Man un manam padomniekam… tas ir… jūs gribat teikt — Pēterītim. Nu labi, bet kurš ir mans ieroču nesējs?

—     Šobrīd tas esmu es,— drosmīgais skots viņam atbildēja.

—    Jūs?— birģeris izbrīnīts izsaucās.— Bet vai jūs neesat Francijas karaļa sūtnis?

—    Jā, es esmu Francijas karaļa sūtnis, bet Luija sūtītā ziņa man jānodod Lježas maģistrātam, un to es varu izdarīt vienīgi Lježā, Ja Viljams de la Marks uzzinās, kas es esmu, viņš gribēs uzsākt ar mani sarunas un tālab, kas zina, var aizturēt mani. Jums slepus ir jāizved mani no pils, uzdodot par savu ieroču nesēju.

—     Labi, lai būtu ieroču nesējs, bet jūs runājāt arīdzan par manu meitu. Viņa, kā ceru, pilnīgā drošībā šobrīd atrodas mūsu mājās, un es no visas sirds vēlētos, kaut turpat atrastos arī viņas tēvs.

—     Šī dāma dēvēs jūs par savu tēvu tik ilgi, kamēr mēs būsim šai pilī,— Kventins sacīja.

—     Un arī visu savu turpmāko dzīvi,— grāfiene iestarpināja, noslīgdama birģerim pie kājām un apskaudama viņa ceļgalus.— Katru mīļu dienu es jūs godāšu un mīlēšu, un lūgšu Dievu par jums kā meita par savu tēvu, tikai palīdziet mani Es jūs lūdzu, esiet man žēlīgsl Iedomājieties, ka jūsu paša meita varbūt ir noslīgusi pie sveša cilvēka kājām un lūdz glābt viņas godu un dzīvību… un neliedziet man savu aizstāvību, kādu šādā brīdī būtu vēlējis viņait

—     Vai zini, Pēterit, tik tiešām man šķiet, ka šī daiļava ir mazliet līdzīga mūsu Trūdiņai,— viņas sirsnīgā lūguma aizkustināts, labsirdīgais birģeris teica.— To es pamanīju jau pašā pirmajā brīdī, Un šis brašais jauneklis, kam allaž padoms pie rokas, līdzīgs Trūdiņas saderētajam. Esmu gatavs vai apzvērēt, ka te iejaukta mīlestība, un būtu grēks to neatbalstīt.

—     Grēks un arīdzan apkaunojums,— Pēteris sacīja, pārlaizdams piedurknes galu pār acīm, jo, lai gan augstprātīgs, viņš tomēr bija lāga virs.

—     Nu tad lai viņa arī ir mana meita,— Pavions noteica,— tikai lai labi ietinas savā melnajā šķidrautā. Un, ja šeit nebūs pietiekami daudz uzticīgu ādmiņu, kas aizsargātu sava sindika meitu, tad viņi nav vērti tās ādas, kuru apstrādā. Bet ko lai es daru, ja mani sāks izprašņāt? Ko lai atbildu, ja viņi taujās, kā mana meita te nokļuvusi?

—     Tieši tāpat kā citi sievišķi, kas mums sekoja līdzi uz pili, proti,— tālab, ka bāž savu degunu tur, kur nepavisam nav vajadzības,— Pēteris atbildēja.— Trūdiņa tikai tikusi mazliet tālāk par citām, un tas lai būtu viss izskaidrojums.

—     Lieliski pateikts,— Kventins sacīja.— Esiet drosmīgs, pieņemiet šo viedo padomu, un jūs, godātais Paviona kungs, pats ne ar ko neriskēdams, izdarīsiet viscēlāko darbu, kāds paveikts kopš Kārļa Lielā valdīšanas laikiem. Bet jūs, cienītā, aplieciet šo šķidrautu (istabā bija izsvaidīti dažādi sieviešu apģērba gabali), saņemiet drosmi un pēc brīža jūs būsiet brīvībā un drošībā. Uz priekšu, godātais, tikai uz priekšu,— viņš piebilda, pievērsdamies Pavionam.

—     Pag, pag, vēl kaut kas vieš manī bažas!— Pavions sacīja.— Viljams de la Marks ir gatavais briesmonis, īsts mežakuilis, kā viņu dēvē, un ja nu šī dāma ir viena no grāfienēm un ja viņš to atklāj un mēģina atriebties?

—    Ja es ari būtu viena no šīm nabaga sievietēm,— iekrita starpā Izabella, grasīdamās atkal mesties viņam pie kājām,— vai tālab jūs mani atstāsiet nelaimē? Ak, kāpēc es tiešām neesmu jūsu vai kāda cita tikpat trūcīga namnieka meitai

—    Mēs nepavisam neesam trūcīgi, cienītā. Mums ir arī savs naudas krājumiņš,— Pavions iebilda.

—    Piedodiet man, augstdzimušais senjor,— nelaimīgā jaunava sacīja.

—     Nedz augstdzimušais, nedz arī seņjors,— sindiks uz to atbildēja — Es esmu gluži vienkāršs Lježas birģeris, kas savus vekseļus maksā skaidrā naudā, bet tas jau ir giuži cits jautājums. Nu labi, kaut arī jūs būtu viena no grāfienēm, es ņemšu jūs savā aizgādībā.

—    Ja esat devis vārdu, jums tas ir jātur, kaut viņa būtu vai hercogiene,— Pēterītis sacīja,

—    Jā gan, Pēterit, pilnīgi pareizi,— sindiks noteica.— Nedrīkst aizmirst seno teicienu: «Ein Wort, ein Mani»[148]. Bet nu laiks ķerties pie lietas. Mums jāiet teikt ardievas Viljamam de la Markam, taču, kolīdz par viņu iedomājos, tūdiļ man šermuļi pārskrien pār kauliem. Baidos, ka nespēšu pārciest šo tikšanos un diez ko dotu, lai tā ietu man secen.

—     Bet, ja jums ir bruņoti vīri, vai nebūtu labāk doties uz vārtiem un ar spēku izlauzties no pils?— Kventins vaicāja.

Taču Pavions ar padomnieku abi vienā mutē apgalvoja, ka tas nebūtu prāta darbs — pacelt roku pret saviem sabiedrotajiem, un Kventinam radās pārliecība, ka šiem vīriem var uzticēties. Viņi nolēma iet uz lielo pils zāli, kur Ardēnu Mežakuilis acīmredzot nodevās dzīrošanai, un izteikt viņam šķietami pamatotu prasību, ko it kā nebūtu iemesla noraidīt, proti, lai viņš sindikam ar pavadoņiem atvēl brīvu izkļūšanu no pils. Taču, par spīti šai uzņēmībai, krietnais birģermeistars smagi nopūtās un, paraudzījies uz savu uzticamo padomnieku, izsaucās: «Redz, cik grūti, ja cilvēkam ir pārāk drosmīga un pārāk mīksta sirds! Ak Pēterit, cik daudz man ir bijis jācieš par savu bezbailību un labsirdību! Un, kas zina, cik daudz es vēl dabūšu ciest, pirms Dievs dos mums izkļūt no šīs nolādētās pils!»

Kad viņi devās pāri pagalmam, kur atklājās visai baismīga aina, jo tas bija pilns ar kritušajiem un ievainotajiem, Kventins, balstīdams Izabellu, centās viņu mierināt un iedrošināt, čukstēdams ausī, ka viss esot atkarīgs no viņas apņēmības un attapības.

—     Nevis no manas, bet jūsējās… tikai no jūsējās…— viņa atteica.— Ak, ja es pārcietīšu šo baismīgo nakti, tad savu mūžu neaizmirsīšu savu glābēju! Taču atļaujiet man jums vēl kaut ko lūgt un zvēriet pie savas mātes cieņas un tēva goda, ka jūs šo lūgumu izpildīsiet!

—     Vai ir kaut kas tāds, ko es spētu jums atteikt?— Kventins klusi atjautāja.

—     Es labāk saņemtu jūsu dunča dūrienu sirdī, nekā paliktu šo briesmoņu varā.

Par atbildi Kventins tikai paspieda jaukās grāfienes roku, un, ja Izabella nebūtu tik izmisusi, viņa, domājams, atbildētu uz šo glāstošo žestu. Atbalstījusies uz sava jaunā aizstāvja rokas, jaunā grāfiene devās uz baismo pils zāli, sekodama Pavionam, kuru bez viņa padomnieka pavadīja vēl vismaz ducis ādmiņu.

Viņiem tuvojoties, aiz durvīm bija dzirdami ķērcoši izsaucieni, ko pēc tam pārmāca tik mežonīgi smiekli, ka šķita — visi nešķīstie elles spēki tur svin savu uzvaru pār cilvēku cilti, nevis cilvēciski radījumi pēc veiksmīgas kaujas nododas līksmībai. Visciešākā apņēmība, kāda rodas tikai aiz izmisuma, palīdzēja Izabellai nezaudēt drosmi un Dorvardam saglabāt vīrišķību, kas, briesmām pieaugot, vēl pieņēmās spēkā, kamēr Pavions ar savu padomnieku, saprazdami, ka nav citas iespējas izglābties, gāja pretim savam liktenim tik padevīgi, kā pie staba piesieti lāči pārcieš visas tiem uzliktās mocības.

XXII nodaļa DZĪRES

Keds:— Kur ir Diks, miesnieks no Ešfordas?

Diks:— Šeit, ser.

Keds:— Tie krita tavā priekšā kā auni un vērSi,

un tu rāvies kā savā lopkautuvē.

V. Šekspīrs. Karalis Henrijs VI

Baismīgās pārvērtības pils zālē, kur Kventins vēl nesen ieturēja pusdienas, Šķita pilnīgi neticamas. Te pilnībā atklājās, kas īsti ir karš, it īpaši tāds, kur iesaistīti algotņi, Šī nežēlīgā, barbariskā laikmela radīti karotāji, kuri, pildot uzliktos pienākumus, ir pieraduši pie visnežēlīgākajām un asiņainākajām kara mākas izpausmēm un kuros nav nedz patriotisma, nedz romantiska bruņnieciskuma.

Šajā telpā, kur pirms dažām stundām pie svinīgā un mazliet oficiālā pusdienu galda bija sēdējuši bīskapa viesi — laicīgās dzīves un garīdzniecības pārstāvji, pie galda, kur pat nevainīgs joks tika izsacīts čukstus, un, par spīti ēdienu un vīna pārbagātībai, tika ievērota visstingrākā etiķete, nu notika tik trakulīga dzīrošana, ka pats sātans, ja būtu tur piedalījies, diez vai spētu ko papildināt.

Galda galā, bīskapa tronī, kas bija steigšus atnests no lielās apspriežu zāles, sēdēja pats Ardēnu Mežakuilis, kuram šī briesmīgā iesauka bija visnotaļ atbilstoša un kurš, tās dēļ pat juzdamies pagodināts, visiem spēkiem centās to attaisnot. Viņš bija bez ķiveres ar kailu galvu, taču citādi — pilnā apbruņojumā, no kura gandrīz nekad nešķīrās. Uz pleciem viņam bija liels un smags milzīgas ģērētas mežakuiļa ādas apmetnis ar masīviem sidrabā izlietiem nagiem un ilkņiem. Dzīvnieka galva bija izveidota tā, ka tais reizēs, kad varmāka to pārmeta pāri ķiverei vai kapuces veidā — kā tobrīd — kailai galvai, viņš izskatījās pēc baisma, zobus atņirguša izdzimteņa. Taču viņa seja jau pati par sevi bija tik atbaidoša, ka šausminošais papildinājums tai pat nebija nepieciešams.

De la Marka sejas augšējā daļa gan nebija īsti atbilstoša viņa raksturam: lai gan mati bija tikpat cieti un plušķaini kā tiem pārmestās kapuces rupjie sari, augstā, atklātā piere, platie vaigu kauli, lielās, gaišās spīdošās acis un ērgļa deguns liecināja par vīrišķību un pat zināmu augstsirdību. Taču nekaunība, žūpiba un tieksme uz vardarbību bija atstājusi viņa sejā tādas pēdas, kas neatbilda raupjajai dižciltībai, kādu tur būtu bijis iespējams samanīt. No dzeršanas seja bija uzblīdusi, acis aiztūkušas,

k|uvušas nespodras un pierietējušas asinīm, tā ka de la Marka vaigs — viņam pašam par lielu patikšanu — tiešām atgādināja mežakui|a viepli. Taču dīvainā kārtā šis varmāka, kurš darīja visu iespējamo, lai pilnībā attaisnotu savu iesauku, zem garas, pinkainas bārdas centās noslēpt tieši to, kas bija šīs iesaukas pamatā, proti — biezas gaļīgas lūpas un izvirzītu žokli ar milzīgiem uz āru izspiedušamies acu zobiem, kuri atgādināja mežakuiļa ilkņus. Taču jāteic, ka platā, plušķainā bārda neapslēpa šo kroplīgo iezīmi, nedz piešķīra sejai kādu cildenības izpausmi. Un, tā kā savam medību priekam viņš nodevās tieši Ardēnu mežos, tad bija iesaukts par Ardēnu Mežakuili.

De la Marka kareivji un viņu vadoņi sēdēja pie galda kopā ar Lježas pilsoņiem, arī ar viszemāko kārtu pārstāvjiem, no kuriem īpaši izcēlās miesnieks, Mežakuilim līdzās sēdošais Nikels Bloks, kam rokas līdz elkoņiem bija notraipītas asinīm, tāpat kā cirvis priekšā uz galda. Gandrīz visi de la Marka vīri, sekodami sava vadoņa paraugam, nēsāja garas, pinkainas bārdas un matus saslietus gaisā, lai cietsirdīgās sejas liktos vēl mežonīgākas. Uzvaras apziņas un vīna apskurbināti,viņi izskatījās pretīgi un atbaidoši. Gan runas, gan dziesmas, ko viņi auroja, pat nepūlēdamies cits citā klausīties, bija neiedomājami rupjas un zaimojošas, un Kventins varēja vienīgi pateikties Dievam, ka briesmīgais troksnis, kas valdīja zālē, liedz viņa ceļabiedrei saklausāt vārdus.

Taču šeit būtu jāatzīmē, ka lielākā daļa no Lježas namniekiem, kas atradās līdzās Viljama de la Marka vīriem, izskatījās bāii un iztrūcināti, un, kā skaidri varēja noprast, šīs baismās dzīres viesa viņos bažas un pat bailes, taču netrūka ari tādu, kuri uzskatīja visu šo plosīšanos par kareivīgas drosmes apliecinājumu, visiem spēkiem centās turēt pārējiem līdzi un, tempdami vīnu un Schwarzbier[149], nodevās dzeršanas netikumam, kas Nīderlandē allaž ir bijis izplatīts.

Galda klājums bija tikpat raibs un juceklīgs kā dzīrotāju sastāvs. Līdzās bīskapa zelta un sudraba servīzēm un pat svētajiem baznīcas traukiem (de la Markam nebija it nekā svēta) atradās vienkārši alvas kausi, krūzes, kannas un dzeramie ragi.

Te jāmin vēl kāds briesmīgs atgadījums, bet pārējo lai iztēlojas lasītājs pats. Šajā dzīru troksnī un kņadā viens no rupjajiem de la Marka algotņiem, kāds tēvainis, kurš kaujā bija īpaši izcēlies ar nežēlību un bezbailību, bet pie galda palicis bez sēdvietas, pakampa lielu sudraba kausu, nekaunīgi paziņodams,

ka ņemot to sev kā atlīdzību par to, ka viņam liegti dzlrošanas prieki. Par šādu saviem vīriem raksturīgu joku barvedis smējās, vēderu turēdams, bet, kad vē! kāds cits, kurš cīņā nepavisam nebija izcēlies, uzdrīkstējās atļauties tādu pašu vaļību, de la Marks acumirklī apsauca viņu, jo šādas izdarības varēja novest pie tā, ka no galda viss vērtīgais drīz būtu aizvākts,

—    Velns par stenderi — kas nu vēl nebūs!— viņš izsaucās,— Tas, kas ir lupats naidnieka priekšā, nav tiesīgs nekrietnīgi aplaupīt savējos. Ak tu, nolādēts maitsgabals! Kamēr Konrāds Horsts laužas iekš pils, tu stāv un gaid, lai tev atver vārts, bet nu grib saņemt tikpat daudz, cik viņš. Pakārt šo smerdeli augšā pie logs! Lai viņš tur ar kāju sit takt, bet mēs iedzers viens kauss par viņa laimīgu nokļūšanu ellē,

Acumirklī pavēle bija izpildīta un nelaimīgais jau raustījās nāves agonijā, Kventinam ar pārējiem ienākot zālē, pakārtais vēl aizvien karājās cilpā un, mēness apspīdēts, meta uz grīdas neskaidru ēnu, pēc kuras tomēr varēja samanīt ctlvēka ķermeņa aprises,

Kad sindika Paviona vārds jau bija visiem uz mēles, viņš centās pieņemt iespējami cienīgāku savam augstajam amatam atbilstošu izskatu, bet, ieraudzījis šausmīgo dziru skatu un pie loga pakārto cilvēku, gandrīz zaudēja savaldību, taču Pēteris raudzīja viņu iedrošināt, bažīgi čukstēdams ausī:

—    Turieties, meistar, citādi mēs esam pazuduši!

Sindikam izdevās cik necik saņemties, un viņš īsos vārdos

apsveica klātesošos ar de la Marka un Lježas pilsoņu kopīgo lielo uzvaru.

—    Tu grib teikt, ka «to zvēru mēs ir nomedījš kopā», kā klēpja kucēns ir sacījs uz vilka suni?— de la Marks ņirdzīgi nošņāca,— Bet, ko es redz, cienīts birģermeistari Jās nāk kā īsts Marss* ar daiļavu pie sāna. Kas viņa tāda ir? Ņem nost to šķidrautu. Šonakt neviens sieviets nevar gribēt no vīru acīm noslēpt savs skaistums,

—    Tā, cildeno vadoni, ir mana meita,— Pavions atbildēja,— un es ļoti lūdzu atļaut viņai šķidrautu paturēt. Viņa ir svinīgi solījusies Trīs svētajiem ķēniņiem to nekad nenoņemt,

—     Es atbrivcš viņu no šī solījuma,— de la Marks teica,— Ar vienu cirtienu es iesvētīs sevi par Lježas bīskapu, un viens dzīvs bīskaps ir varenāks par trim beigtiem ķēniņiem,

Atskanēja satraukta balsu murdoņa, jo ne tikvien lježieši, bet arī dažs labs no mežonīgajiem de la Marka vīriem, kuriem nebija it nekā svēta, godāja tā dēvētos Trīs Ķelnes ķēniņus.

—     Es būs bīskaps, laa tur vai kas,— de la Marks turpināja.— Tāds valdnieks, kam ir laicīga un garīga noteikšana, kas var uzlikt sods un arīdzan apžēlot, ir tieši derīgs priekš šitādiem neliešiem, jo kurš cits dos jums grēku atlaišanu? Ko jūs stāv, cienīts birģermeistar? Nāk šurp, sēžas man līdzās, un jūs redzēs, kā es sev izbrīvēs Svētā tēva krēslu. Un tagad — lai nāk mans priekšgājējs šurp!

Zāiē sacēlās troksnis un kņada, bet Pavions — atsacījies no piedāvātās goda vietas, apsēdās galda pretējā galā, kamēr pavadoņi sastājās cieši aiz viņa kā avju bars, kas, ieraudzījis svešu suni, spiežas bariņā aiz vecā auna, kuru uzskata par drosmīgāku un pieredzējušāku. Netālu no viņa sēdēja ļoti izskatīgs zēns, kā ļaudis melsa, de la Marka ārlaulības dēls, pret kuru tas dažbrīd izrādīja tādu kā mīlestību un pat maigumu. Zēna māti, īstu skaistuli, savu mīļāko, Mežakuilis dzēruma trakuma lēkmē vai aiz greizsirdības bija nositis, bet pēc tam šo rīcību nožēlojis, cik nu vispār spēja kaut ko tādu izjust. Ar šo nožēlu varbūt ari izskaidrojams, kālab viņš vēlāk pieķērās bārenim. Kventins, kam vecais klostera priekšnieks bija to visu pastāstījis, nostājās zēnam iespējami tuvāk, lai izmantotu viņu kā ķīlnieku vai aizstāvi, ja citu glābšanās ceļu vairs nebūtu.

Kamēr visi neziņā stāvēja un gaidīja, kāds Paviona pavadonis pačukstēja Pēterim;

—     Vai meistars šo meiču uzdeva par savu meitu? Paklau, bet tā tak nav mūsu Trūdiņa, Šī ir augumā garāka un tumšmate, lūk, no šķidrauta malas izlīdusi melna matu cirta. Pie Svētā Miķeļa, tad jau melnu darba vērsi varētu noturēt par baltu teli!

—     Kuš, kuš!— Pēteris prātīgi aprāja viņu,— Bet ja nu mūsu meistars, cienmātei nezinot, grib bīskapa dārzā sev sagūstīt dūjiņu? Vai mums būtu viņš jāizspiego?

—     Protams, nē, brāl,— otrs atbildēja,— taču es lāgā nespēju ticēt, ka viņš vecuma galā būtu kļuvis par brunču mednieku. Paskat, cik kautrīgs! Re, kā cenšas nobēgties aiz citu mugurām, lai nekristu algotņiem acīs. Bet paklau, ko viņi grasās darīt ar nabaga veco bīskapu?

Tai brīdī brutālie de la Marka vīri ievilka zālē Lježas bīskapu Luiju Burbonu. Viss viņa izskats — mati, bārda un apģērbs liecināja par pastrādātu vardarbību. Kā ņirgājoties par viņa augsto amatu, apģērbam pāri bija pārmests garīdznieka tērps, Kventins vienīgi varēja pateikties Dievam, ka gāfiene no savas vietas nespēj saredzēt notiekošo, jo, ieraudzīdama savu aizstāvi šādā izskatā, varētu neviļus atklāt viņu noslēpumu un tādā kārtā sevi pazudināt. Jauneklis tīšuprāt nostājās tā, lai pilnīgi aizsegtu viņai skatu uz zāli un reizē pasargātu viņu no citu acīm.

Un tad notika kaut kas satriecošs. Nabaga bīskaps tika nogrūsts pie varmākas kājām, taču, būdams labdabīgs, lēnprātīgs cilvēks, viņš arī šajā izmisuma brīdī saglabāja cieņu un nosvērtību, atbilstošu savai augstdzimtajai izcelsmei. Viņa skatiens pauda mieru un savaldību, bet stāja — kad de la Marka vīru rupjās rokas bija viņu atlaidušas — bruņniecisku cildenumu un kristīga mocekļa lēnprātību. Pat Viljams de la Marks, pārsteigts par gūstekņa vīrišķību un atcerēdamies no viņa agrāk saņemto atbalstu, apmulsa un nolaida acis, un, tikai iztempis krietnu vīna kausu, atguva savu nekaunīgo augstprātību un uzrunāja nelaimīgo:

—     Luij Burbon,— varmāka šņākdams iesāka, savilcis dūres un atņirdzis zobus, lai vēl uzkurinātu savu nežēlību.— Es tev piedāvāj draudzību, bet tu atraidīj to. Diez, ko tagad tu dot, lai būt rīkojies citādi. Nikel, tev tūdaļ būs ķerties pie lietas.

Miesnieks piecēlās, satvēra savu amata riku un nostājās de la Marka aizmugurē ar paceltu cirvi atrotītajās, muskuļainajās rokās.

—     Luij Burbon, paskatās uz šito vīru,— de la Marks turpināja.— Ko tu var man piedāvāt, lai glābt sev dzīvību?

Bīskaps pacēla skumju, taču mierīgu skatienu uz atbaidošo pakalpiņu, kas bija gatavs izpildīt tirāna gribu, un stingrā balsī ierunājās:

—     Uzklausi mani, Viljam de la Mark, un jūs, labie ļaudis, kas esat cienīgi saukties par tādiem — uzklausiet, ko es šim nelietim teikšu. Viljam de la Mark, tu esi musinājis karaļa pilsētu ar dumpi, tu esi sagrābis vācu Svētās Romas impērijas kalpa pili, tu esi apkāvis viņa ļaudis, nolaupījis bagātības un varmācīgi izturējies pret viņu. Par to tu esi pelnījis, lai tiktu izsludināts ārpus likuma, izraidīts trimdā un lai tev tiktu atsavinātas visas zemes un tiesības. Un tavu grēka darbu klāsts ar to vēl nav izsmelts. Tu esi pārkāpis ne tikvien laicīgus likumus, par ko būtu pelnījis laicīgu sodu. Tu esi pārkāpis arī Dieva likumus, ielauzies Dieva tā Kunga svētnīcā, pacēlis roku pret svēto tēvu un ar asinsizliešanu un laupīšanu apgānījis dievnamu.

—    Vai tu vēl nav beiguš?— de la Marks, piecirzdams kāju, nikni pārtrauca viņu.

—     Nē, es vēl neesmu teicis, ko gribu tev piedāvāt, kā tu to vēlējies dzirdēt no manis,— prelāts atbildēja.

—    Tad runā tālāk,— de la Marks teica,— bet lai tav runas nobeigums man tīk labāk par sākums, vai arī tavai sirmai galvai būs slikti.

Viņš atzvila krēslā un grieza zobus, kamēr uz lūpām parādījās putas kā dažkārt uz ilkņiem tam mežazvēram, kura vārdu viņš bija piesavinājies.

—     Tādas ir tavas noziedzības,— bīskaps apņēmīgi turpināja,— bet nu uzklausi noteikumus, ko es kā žēlsirdīgs kristietis, aizmirsdams visus apvainojumus un piedodams visus pāridarījumus, visžēlīgi esmu ar mieru tev piedāvāt. Aizmet savu valdnieka zizli, atlaid savu karapulku, atsvabini gūstekņus, atgriez atpakaļ iegūto laupījumu, izdali savu mantību tiem, kurus esi padarījis par bāreņiem un atraitnēm, uzģērb maisauduma kreklu, kaisi sev pelnus uz galvas, ņem palmas zarus un kailām kājām ej uz Romu, un mēs visi lūgsim Dievu par to, lai Rēgensburgas tiesa saudzē tavu dzīvību un Romas pāvests glābj tavu nelaimīgo dvēseli.

Kamēr Luijs Burbons izvirzīja šos noteikumus ar tādu mieru un nosvērtību, it kā vēl aizvien sēdētu bīskapa tronī, bet varmāka uz ceļiem viņam pie kājām censtos izlūgties piedošanu, tirāns, kura pārsteigums pārauga niknumā, lēni pieslējās kājās, un, kolīdz bīskaps bija beidzis, pameta skatienu uz Nikelu Bloku un klusēdams pacēla rādītājpirkstu. Un miesnieks cirta tik pamatīgi, it kā darbotos lopkautuvē, un bīskaps bez dzīvības noslīga zemē sava paša troņa pakājē. Lježieši, kuri nebija gaidījuši tik drausmīgu iznākumu un pat cerējuši uz izlīdzinājumu, visi kā viens pēkšņi pielēca kājās ar šausmu un sašutuma saucieniem uz lūpām.

Taču Viljams de la Marks pērkona balsī pārkliedza valdošo troksni un, kratīdams sažņaugtās dūres, draudīgi nodārdināja:

—     Tur muti, Lježas cūkas, kas dubļos vārtās iekš Mās! Kā jūs drīkst pacelt balss pret Ardēnu Mežakuili? Tūdaļ augšā, mans kuiļa dzimums (šādā vārdā de la Marks pats un arī citi bieži vien dēvēja viņa vīrus)! Ehē, lai šie flāmu cūkas sajūt jūs ilkņus!

Viņa vīri acumirklī pielēca kājās un, tā kā bija sēdējuši starp saviem nesenajiem sabiedrotajiem, kā paredzēdami tik negaidītu pavērsienu, katrs ar vienu roku sagrāba savu kaimiņu, bet ar otru izrāva un nozibināja mēness un lāpu gaismā spīdošu dunci. Taču durt neviens nedūra — varbūt tālab, ka upuri bija pārlieku pārsteigti, lai izrādītu kādu pretestību, varbūt ari tā iemesla dēļ, ka de la Marks savus sabiedrotos bija gribējis vienīgi pabaidīt.

Taču Kventins Dorvads, savam vecumam neparasti drosmīgs un apsviedīgs, turklāt vēl cildenu jūtu mudināts, jaunības spēka un apņēmības uzplūdā pavērsa notikumus gluži citā virzienā. It kā sekodams de la Marka vīru paraugam, ar vienu grābienu viņš satvēra Mežakuiļa dēlu Kārli Ebersonu un, pielicis dunci viņam pie kakla, izsaucās:

—    Ak šādu spēlīti jūs gribat uzsākt? Nu, tad es rīkošos tieši tāpat.

—     Pag, pag, tas tak bij tikai joks!— de la Marks iesaucās,— Vai tiešām jūs domā, ka es taisās uzbrukt saviem pilsēts draugiem un sabiedrotiem? Puiši, laiž šos vaļā! Un aizvāc šo maitu (viņš paspēra bīskapa līķi ar kāju). Tā vains dēļ izcēlās ķīviņš starp draugiem. Un iedzeram uz miera salīgšani

Lježieši tika atlaisti vaļā, taču de la Marka kareivji un viņu upuri vēl aizvien stāvēja un vērās cits citā, it kā nespēdami īsti saprast, vai ir draugi vai ienaidnieki, Kventins Dorvards izmantoja šo mirkli.

—     Uzklausiet mani, Viljam de la Mark, un jūs — birģeri un Lježas pilsoņi! Bet jūs, jaunais kungs, palieciet mierīgi stāvam,— viņš pievērsās Kārlim, kurš centās izrauties no viņa rokām,— Jums netiks nodarīts it nekas ļauns, ja vien atkal nesāksies kaut kādi jociņi.

—     Pie visiem velniem! Kas tu tāds ir?— de la Marks izbrīnīts noprasīja,— Ka tu drīkst pacelt balss un ņemt ķīlnieks tā vīra migā, kas pats citiem diktē savu gribu un nav raduš nevienam pakļauties?

—     Es esmu Francijas karaļa Luija kalps, Skotu gvardes strēlnieks, kā pēc runas un apģērba jūs varbūt noģiežat,— Kventins droši atbildēja.— Es esmu ieradies, lai vērotu notiekošo un par to ziņotu karalim, un esmu pārsteigts, ka viss šeit redzētais atgādina nevis kristīgu cilvēku rīcību, bet vājprātīgu mežoņu izdarības, Burgundijas Kārlis grasās sākt. cīņu pret jums, un, ja jūs cerat uz Francijas atbalstu, tad jums vajag rīkoties gluži citādi. Lježas vīriem es ieteicu tūdaļ atgriezties pilsētā, bet tos, kas uzdrošināsies stāties tiem ceļā, es pasludinu par sava pavēlnieka, visžēlīgā Francijas karaļa ienaidniekiem,

—    Francija un Lježa! Francija un Lježa!— Paviona pavadoņi izsaucās, un viņiem piebalsoja ari vēl citi, kurus šie Kventina vāicii bija iedrošinājuši,

—     Francija un Lježa! Lai dzīvo drosmīgais strēlnieks! Mēs dzīvosim un mirsim kopā ar viņu! Ar viņu kopā mēs iesim kaut nāvē!

Viljama de la Marka acis iedzalkstījās, un viņš jau tvēra pēc dunča, lai ietriektu to bezbailīgā runātāja sirdī, taču pamezdams skatienu apkārt, pamanīja savu vīru acīs kaut ko tādu, kas pat viņam lika savaldīties. Daudzi no tiem bija franči, kuri zināja, kādu slepenu atbalstu Francijas karalis viņam ir sniedzis, pie tam netrūka arī tādu, ko bija aizskārusi nule izdarītā nežēlīgā slepkavība. Tas, ka Kventins piesauca Burgundijas Kārli, kuru šis nakts notikumi varēja vienīgi satracināt, skanēja kā draudīgs brīdinājums, turklāt de da Marka briesmīgā izrīcība varēja novest pie tā, ka viņš sanāktu naidā ar Lježas pilsoņiem un aizdotu dusmas ari Francijas karalim. Vārdu sakot, Viljams de la Marks saprata, ka pat viņa paša ļaudis varas darbus vairs neatbalstīs, un tālab sāka rādīt laipnāku vaigu, teikdams, ka ne mazākā mērā neesot gribējis savus mīļos Lježas draugus aizvainot. Tie varot atstāt Šēnvaldes pili, ja tiem būtu tāda vēlēšanās, taču viņš cerot, ka vismaz šo nakti tie svinēšot uzvaru kopā ar viņu. Un tad — daudz pielaidīgākā balsī nekā parasti — viņš vēl piemetināja, ka rīt pat esot ar mieru sākt sarunas par iegūtās naudas sadalīšanu un kopīgas aizsardzības izveidošanu. Un izteica cerību, ka vismaz skotu strēlnieks parādīšot viņam to godu un šonakt dzīrošot kopā ar viņu.

Pateicies par uzaicinājumu, jaunais skots atbildēja, ka viņš esot saistīts ar Paviona kungu, pie kura devies karaļa uzdevumā, taču pie pirmās izdevības kopā ar godājamo birģermeistaru apmeklēšot drosmīgo Viljamu de la Marku.

—    Tā kā jūs esat saistīts ar mani, jums steigšus jāatstāj Šēnvaldes pils. Un, ja jūs domājat šeit atgriezties tikai kopā ar mani, tad laikam tik drīzi to neredzēsiet.

Šos pēdējos vārdus cienītais birģeris tik tikko dzirdami nomurmināja, jo baidijās no sekām, ko tie varētu izraisīt, taču klusēt — tas vairs nebija viņam pa spēkam.

—     Turieties līdzās, mani brašie ādmiņi,— viņš uzrunāja savus miesassargus,— un aši raudzīsim izkļūt no šī laupītāju midzeņa.

Arī Iježiešu vairums domāja tieši tāpat, un diez vai, ieņemdami Šēnvaldes pili, viņi tik jūsmīgi pauda savu prieku kā tobrīd, kad bija radusies cerība sveikā izkļūt nO tās. Neviens pats viņiem nestājās ceļā, un Kventins atviegloti uzelpoja, kad draudīgie mūri palika aiz muguras.

Pirmo reizi pēc visa pārdzīvotā Kventins uzdrošinājās pajautāt jaunajai grāfienei, kā viņa jūtas.

—     Labi, labi, ļoti labi,— viņa drudžainā steigā atbildēja.— Tikai nevajag apstāties. Nevajag zaudēt ne mirklīti laika.

To sacīdama, viņa lūkoja pielikt soli, bet, nebūtu Kventins viņu atbalstījis, droši vien nespēkā saļimtu zemē. Kā mīloša māte, kas glābj bērnu no briesmām, jaunais skots pacēla dārgo nastu uz rokām un, kad baiļu pārmāktā Izabella, kurai prātā bija tikai doma, kā izkļūt no pils, aplika roku viņam ap kaklu, jauneklis juta, ka šāda atalgojuma dēļ bijis vērts pārciest un izturēt visus šis nakts pārbaudījumus.

Savukārt cienīto birģermeistaru, no abām pusēm atbalstīdami, steigšus vilka uz priekšu viņa uzticamais padomdevējs Pēteris un kāds ādminis, līdz lielā steigā un galīgi aizelsušies viņi sasniedza upmalu, ceļā sastapdami neskaitāmus cilvēkus, kuri alka kaut ko izdibināt par pils ieņemšanu, kā arī pārliecināties, cik patiesas ir dzirdētās nevalodas, ka uzvarētāji sākuši ķildoties.

Dažos vārdos apmierinājuši viņu ziņkāri, bēgļi ar Pētera un citu ādmiņu gādību beigu beigās sadabūja laivu, ar ko pārcelties pāri, tādējādi iegūdami arī nelielu atelpu, nepieciešamu ne tikvien Izabellai, kas vēl aizvien tādā kā pusnemaņā gulēja sava glābēja rokās, bet arī cienītajam birģermeistaram, kurš, īsi un strupi pateicies Dorvardam, kas bija pārāk aizņemts ar savām domām, lai atbildētu, sāka garu garo penterējumu par savu drosmi un labsirdību, kuras dēļ, kā jau daudzkārt, atkal riskējis, pakļaudams sevi briesmām.

—     Ak Pēter, Pēter,— viņš turpināja iepriekšējā vakarā aizsākto gaušanos,— nebūtu es bijis tik drošsirdīgs, tad savu mūžu neiestātos par to, lai birģeriem atlaiž divdesmito tiesu, kad visi citi bija ar mieru to dot. Nebūtu es bijis tik bezbailīgs, vai gan nokļūtu Sentronas kaujas laukā, kur kāds naidnieks ar šķēpu mani iegrūda dubļainā grāvī, no kura — par spīti visiem maniem pūliņiem — līdz kaujas beigām es nespēju izrāpties. Ak Pēter, vienigi drošsirdība spieda mani aplikt šīs ciešās bruņas, kurās es būtu dabūjis galu, ja man nenāktu talka šis varonīgais jauneklis, kam es no sirds vēlu panākumus. Bet mana mīkstsirdība mani novedusi līdz ubaga spieķim… tas ir… būtu novedusi lidz ubaga spieķim, ja man netrūktu speķa pretoties ļaunumam. Un Dievs zina, cik raižu tā man vēl sagadas ar šim grāfienēm un viņu noslēpumiem, kuru dēļ es lieku uz spēles savu mantību un, pilnīgi iespējams, arīdzan galvu.

Kventins, nespēdams vairs ilgāk klusēt, pūlējās sindikam iegalvot, ka jaunā dāma, ko viņš ņēmis savā aizbildniecība, pratīs novērtēt šos pakalpojumus un nepaliks viņam pateicību parādā.

—    Tencinu, no sirds tencinu, strēlnieka kungs,— Lježas birģeris atbildēja,— bet kas jums teicis, ka es gaidu atlīdzību par krietna cilvēka pienākuma izpildīšanu? Es esmu vienīgi noraizejies, ka tas viss var man pārāk dārgi maksat. Cerams, esmu tiesīgs šīs bažas uzticēt savam tuvākajam padomdevējam, nevienam nav tiesību mani tālab nosodīt.

No šiem vārdiem Kventinam kļuva pilnīgi skaidrs, ka viņa draugs ir no to labdaru sugas, kuri, izdarījuši kādu pakalpojumu, cenšas piešķirt tam lielāku nozīmību, gauzdamies, cik daudz pūļu tas prasījis, tālab vi.,š vairs nebilda ne pušplēsta vārda, ļaudams sindikam vervelēt tālāk par visām tām briesmām un zaudējumiem, kādus tam esot bijis jāpārcieš aiz mīlestības pret saviem tuvākajiem,

Taču šīs gaušanās iemesls šoreiz bija tas, ka birģermeistars apzinājās izdarījis kļūdu, ļaudams jaunajam svešzemniekam kritiskajā brīdī pils zālē uzņemties galveno lomu, Lai cik ļoti viņu tobrīd bija iepriecinājuši Kventina panākumi, vēlāk viņš sāka domāt, ka jaunekļa iejaukšanās stipri vien mazinājusi viņa autoritāti, un, par visu vari cenzdamies to atgūt, pārspīlēja savas tiesības uz pateicību, kādu viņam pienāktos saņemt gan no Iježiešiem, gan saviem draugiem, it īpaši no grāfienes de Kruā un viņas jaunā aizstāvja.

Bet, kad laiva piestāja pie sindika dārza un viņš ar Pētera palīdzību izrausās krastā, šķita, ka mājas pavarda tuvums būtu izkliedējis viņa īgnumu un nenovīdību, dziedējis ievainoto pašapziņu un pārvērtis aizskarto činkstētāju par krietnu, laipnu un vēlīgu namatēvu. Viņš pasauca savu meitu Trūdiņu, kura acumirklī bija klāt, jo tāpat kā visi pārējie baiļu un bažu māktie pilsētnieki nebija aizdarījusi ne acu. Viņai tika uzlikts par pienākumu uzņemties īpašu gādību par daiļo svešinieci, kura atradās tādā kā pusnemaņā, un viņas skaistuma aizkustināta un no sirds juzdama viņai līdzi, Trūdiņa ķērās pie sava uzdevuma ar patiesu dedzību un mīlestību.

Lai gan bija vēls un sindiks acīmredzami noguris, Kventinam diez vai izdotos atvairīt namatēva piedāvājumu kopā ar viņu iztukšot pudeli vislabākā, Azenkūras kaujas gadā pildītā vīna, ja neiejauktos cienmāte, kas, izdzirdusi Pavionu skaļi pieprasām viņai vīna pagraba atslēgu, iznāca no sava guļamkambara. Viņa bija neliela, tukla, jaunības skaistumu zaudējusi sieviete, gadu gaitā iemantojusi sarkanu smailu degunu, spalgu bahi un ciešu pārliecību, ka sindikam — lai cik iiela būtu viņa sabiedriskā nozīmība pilsētā — mājas dzīvē jāpakļaujas disciplīn a.

Sapratusi, kas vīram padomā, viņa skaidri un gaiši paziņoja, ka viņš esot ieņēmis pāri pār mēru, un ar visu pagraba atslēgu, kas prāvā saišķi karājās viņai pie jostas sudraba ķēdē, gluži vienkārši uzgrieza Pavionam muguru un aizveda Kventinu pārlaist nakti uz kādu tīru, jauku un tik lepni iekārtotu istabu, kādu tas vēl nekad nebija redzējis un kas skaidri liecināja, cik lielā mērā bagātie flāmi pārspēja ne tikvien trūcīgos skotus, bet arī frančus.

XXIII nodaļa BĒGŠANA

— Liec, lai es traucos,

Tad uzņemšos pat neiespējamo

Un visu paveikšu.

— Tad iesi ml

Ar sirdi liesmojošu sekot gribu jums.

Veikt darbu, kas vēl nezināms.

V. Šekspīrs. Jūlijs Cēzars.

Lai gan ildz ar prieku par izglābšanos Kventinu māca ari bailes, šaubas un baža^, taču nogurums bija tik liels, ka viņš iekrita dziļā miegā un atmodās tikai pēc brokastu laika, kad viņa istabā, acīmredzami noraizējies, ienāca cienītais namatēvs.

Apsēdies pie viesa gultas, viņš sāka garu un plašu penterējumu par precēta vīra ģimenes pienākumiem, it īpaši par to, ka allaž esot jāpatur virsroka visās domstarpībās ar sievu, lai vai cik briesmīgi grūti tas nāktos. Kventins bažīgi klausījās. Viņš zināja, ka reizēm precēti vīri tāpat kā daudzas karojošas valstis sāk dziedāt Te Deum*y lai slēptu savu sakāvi. Lai pārliecinātos, kas slēpjas aiz šiem vārdiem, jauneklis izteica cerību, ka viņi ar savu ierašanos nav pārāk apgrūtinājuši cicnmāti.

—     Nē,— nekādā ziņā!— birģermeistars atbildēja.— Cienmāte Meibela aizvien ir gatava uzņemt viesus… priecājas par viņu ierašanos un ar Dieva svētību un žēlastību aizvien var tiem piedāvāt pieklājīgu istabu un celt galdā bagātīgu maltīti. Nav pasaulē otras tik viesmīlīgas sievietes, bet diemžēl… viņai ir īpatnējs raksturs.

—     Tātad — mēs viņai esam par nastu,— Kventins noteica un, izlēcis no gultas, steigšus sāka ģērbties.— Ja es zinātu, ka grāfiene Izabella pēc šiem briesmīgajiem pārdzīvojumiem ir spējīga uzņemties ceļojuma grūtības, mēs vairs ne mirkli jūs neapgrūtinātu.

—    Jānudien, tieši to pašu jaunā dāma sacīja cienmātei Meibelai, — Pavions attrauca. — Būtu jūs redzējis, kā viņa tobrīd nosarka! Govju meita, kas vissaltākajā pretvējā jozusi piecas jūdzes uz tirgu, šķistu balta kā lilija salīdzinājumā ar viņu. Tālab jau nav nekāds brīnums, ka cienmāte Meibela, nabaga dvēsele, kļuvusi maķenīt greizsirdīga.

—    Vai grāfiene Izabella jau iznākusi no savas istabas?— Kventins vaicāja, ģērbdamies vēl lielākā steigā.

—    Jā, un ar nepacietību gaida jūs, lai izlemtu, uz kurieni doties, ja jūs abi esat nolēmuSi atstāt šo namu.

—     Kālab jūs agrāk mani necēlāt augšā?— Kventins nepacietīgi izmeta.

—     Pag, pag, nu nevajag raizēties,..— sindiks nomurmināja.— Kā liekas, esmu uzcēlis pat pārāk agri, ja jau tas viss jūs tik ļoti satrauc. Un man būtu vēl kaut kas sakāms, ja vien jūs spētu mani mierīgi uzklausīt.

—     Runājiet, godātais birģermeistar. Tikai pēc iespējas īsāk un ātrāk. Es klausos ar vislielāko uzmanību.

—     Labi, es teikšu, cik īsi vien iespējams,— birģermeistars turpināja.— Trūdiņa, kurai žēl šķirties no daiļās dāmas, it kā tā būtu viņai miesīga māsa, ieteica jums abiem uz vietas pārģērbties, jo pilsētā klīst tādas baumas, ka grāfienes de Kruā ceļojot svētceļnieču tērpā kāda jauna skota — Francijas karaļa gvardes strēlnieka pavadībā. Un ļaudis melš, ka vakar vienu no viņām kāds čigāns atvedis uz Šēnvaldes pili, kolīdz mēs bijām to atstājuši, un Viljamam de la Markam iegalvojis, ka jūs nepavisam neesot sūtīts ar ziņu nedz pie viņa, nedz pie krietnajiem Iježiešiem un ka jauno grāfieni jūs esot nozadzis un pavadot ceļā kā viņas mīļākais. Šīs vēstis šorīt nākušas no Šēnvaldes pils un nodotas pilsētas padomniekiem, un mēs īsti nezinām, ko tagad iesākt. Mēs gan saprotam, ka Viljams de la Marks ir bijis pārlieku cietsirdīgs pret nabaga bīskapu un arī pret mums, taču mēs paliekam pie tāda ieskata, ka patiesībā viņš ir gluži lādzīgs — tas ir, tais reizēs, kad skaidrā prātā — un turklāt arī vienīgais cilvēks, kurš var vadīt mūs cīņā pret Burgundijas hercogu. Tālab ari es esmu tais domās, ka mums jāturas kopā ar de la Marku, jo esam aizgājuši par tālu, lai atkāptos.

—     Jūsu meitas ieteikums tiešām nav peļams,— Kventins sacīja, necenzdamies viņu nosodīt vai atrunāt, jo saprata, ka cienītā sindika lēmumu, pieņemtu gan politisku apsvērumu dēļ, gan arī pakļaujoties sievas gribai, nekas nespēs grozīt.— Viņa mums devusi lielisku padomu. Pirms došanās tālāk mums jāpārģērbjas, turklāt tas jādara tūliņ pat. Ceru, ka varam paļauties uz jūsu klusuciešanu un palīdzību, lai izkļūtu no pilsētas?

—     Ar vislielāko prieku, ar vislielāko prieku,— krietnais birģeris atbildēja, juzdams, ka viņa rīcība nav pārāk cildena, un gribēdams kaut kā izpirkt savu vainu.— Savu mūžu es neaizmirsīšu, ka divas reizes jūs man izglābāt dzīvību — gan atāķēdams nolādētās bruņas, gan izpestīdams mani no Mežakuiļa nagiem. Viņš ar savu bandu ir gatavais sātans. Es būšu jums uzticīgs kā spals savam asmenim — kā saka mūsu nažu kalēji — vislabākie amatu meistari pasaulē. A, jūs esat jau kārtībā? Tad iesim, un jūs redzēsiet, ka uz mani var paļauties.

Sindiks aizveda Kventinu uz savu darba istabu, kur mēdza kārtot veikala darīšanas, un, aizbultējis aiz sevis durvis un aplaidis vērīgu skatienu visapkārt, atvēra slepenu, aiz gobelēniem apslēptu sienas skapi, kur atradās vairākas dzelzs lādes. Atvēris vienu, pilnu ar guldeņiem, Pavions atļāva Kventinam ņemt, cik vien tas uzskata par nepieciešamu saviem un jaunās dāmas ceļa izdevumiem.

Tā kā Piesī piH saņemtā nauda Kventinam bija tikpat kā izsīkusi, viņš mierīgi paņēma divi simti guldeņu, un Pavions atviegloti uzelpoja, jo uzskatīja, ka ar šo neprātīgo darījumu, no brīvas gribas kļūdams par aizdevēju, ir izpircis savu viesmīlības trūkumu — pajumtes atteikumu, uz ko viņu bija piespieduši daudzi urt dažādi apsvērumi.

Rūpīgi aizslēdzis savu dārgumu krātuvi, naudīgais flāms veda Kventinu uz viesistabu, kur bāla no visa pārdzīvotā, bet garā un miesā žirgta un moža gaidīja grāfiene Izabella, pārģērbta par pilsoņu aprindu flāmu meiču, Bez viņas tur bija vienīgi Trūdiņa, kas rūpīgi kārtoja grāfienes tērpu un mācīja viņu, kā izturēties, Izabella pasniedza Kventinam roku, ko viņš goddevīgi noskūpstīja, un teica:

—     Kventina kungs, mums jādodas prom no šī nama, lai mūsu draugus nepiemeklētu tās nelaimes, kas mani vajā kopš tēva nāves. Pārģērbieties un dosimies ceļā, ja vien jums nav kļuvis par apgrūtinājumu pavadīt tik nelaimīgu būtni kā mani.

—     Man? Par apgrūtinājumu? Es esmu gatavs jūs pavadīt līdz pasaules galam Bet jūs pati? Vai jūs spēsiet uzņemties ceļojuma grūtības? Pēc visām tām šausmām, kas jums bijis jāpārcieš?

—     Par tām iabāk vairs nerunāsim,— atbildēja grāfiene — Tas ir baigs murgs, ko negribas atcerēties. Vai godātais bīskaps ir izglābies?

—     Es ceru, ka viņš atrodas brīvībā,— attrauca Kventins, slepus dodams zīmi Pavionam, tai tas neatklāj briesmīgo patiesību.

—     Vai mēs varētu viņam piebiedroties?— vaicāja grāfiene,— Vai viņš jau savācis karapulku?

—     Viņš var cerēt tikai uz debesu tēvu,— Kventins noteica.— Bet, lai kur jūs vēlētos doties, es allaž būšu kopā ar jums kā uzticams sargs un pavadonis,

—          Uz kurieni — par to mums vēl jāpadomā,— Izabella sacīja un, brīdi vilcinājusies, piebilda:— Vislabāk es vēlētos doties uz kādu. klosteri, taču baidos, vai tā sienas spēs aizsargāt mani no vajātājiem,

—     Hm, hm… es jums neieteiktu iestāties klosterī, vismaz ne tādā, kas atrodas Lježas tuvumā,— sindiks iebilda,— jo Ardēnu Mežakuilis — jebšu drosmīgs vadonis, uzticams sabiedrotais un mūsu pilsētas draugs un iabvēdis, ir diezgan spīvas dabas cilvēks, kam tādi klosteri bijuši nebijuši, Kā runā, viņa pulkam klīstot līdzi ducis mūķeņu, tas ir… tādu, kuras reiz bijušas mūķenes..,

—     Dorvarda kungs, ejiet un posieties ceļam,— teica Izabella, pārtraukdama runātāju,— un es nododu savu likteni jūsu rokās.

Līdzko sindiks ar Kventinu bija aizgājuši, Izabella sāka izvaicāt Ģertrūdi par ceļu un visām iespējamām ceļojuma grūtībām ar tik skaidru prātu un nosvērtību, ka pēdējā neviļus izsaucās:

—     Jūs, kundze, esat tiešām apbrīnojama! Esiflu dzirdējusi par pašsavaldību un drosmi, kāda dažkārt piemītot vīriešiem, bet jūsējā man šķiet gluži neticama.

—     Nepieciešamība, mīļā Ģertrūde, nepieciešamība ir drosmes māte, kas allaž spiež meklēt izeju,— atbildēja grāfiene.— Vē! pirms neilga laika es būtu kritusi ģībcnī, redzot pilīti asiņu vai nieka skrambiņu. Nu es esmu redzējusi asiņu jūru, taču ne reizes neesmu zaudējusi samaņu un pat saglabājusi aukstasinību. Taču nedomājiet, ka tas bijis viegli,— viņa piebilda, uzlikdama trīcošu roku uz Ģertrūdes pleca, kaut gari viņas balss joprojām skanēja stingri un droši,— Es esmu kā naidnieku pulku ielenkts cietoksnis, ko var glābt tikai aizstāvju apņēmība. Ja mans stāvoklis nebūtu tik bīstams un ja es skaidri neapzinā tos, ka no likteņa, kas ir vēl ļaunāks par nāvi, mani var glābt tikai pašsavaidība, es tūdaļ pat mestos pie jūsu krūtīm un atvieglotu savu ciešanu izmocīto dvēseli ar tik gāzmainu asaru straumi, kāda nekad vē! nav izlauzusi es r«o bēdu sagrauztas sievietes sirds!

—     Neraudiet, cienītā!— dziļi aizkustināta, flāmu meiča izsaucās.— Saņemieties, noskaitiet lūgsnu un paļaujieties uz Dievu, un, ja debess jelkad kādam sūtījusi glābēju, tad jums ir sūtīts šis drosmīgais jauneklis. Arī man ir kāds puisis, uz kuru var paļauties,— viņa, tumši piesarkdama, sacīja.— Tas ir Hanss Glovers, mans saderētais. Es esmu viņam uzdevusi — tikai nesakiet tēvam — sagaidīt jūs pie austrumu vārtiem un jo cieši piekodinājusi, lai ātrāk man nerādās acis, pirms nav jūs abus sveikus un veselus izvedis ārā no mūsu pilsētas robežām.

Šai atklātajai, labsirdīgajai meičai grāfiene varēja pateikties tikai ar skūpstu, uz kuru Trūdiņa tikpat sirsnīgi atbildēja, ar valšķīgu smaidu piemetinādama:

— Ja divas jaunavas ar saviem iemīļotajiem nespēs veiksmīgi izmantot bēgšanas iespēju, tad nudien vairs nav taisnības pasaulē!

No šiem flāmu meičas teiktajiem vārdiem grāfienes vaigos atkal ielija sārtums, ko nepavisam nemazināja Kventina pēkšņā ierašanās. Viņš bija turīga flāmu zemnieka tērpā, ko aiz pateicības par izglābšanos viņam mīļuprāt bija atdevis Pēteris, zvērēdams cieši glabāt abu jauniešu noslēpumu, kaut vai tālab tiktu ģērēts kā vērša āda. Durvju priekšā jau gaidīja divi stalti cienmātes Meibelas sarūpēti zirgi, jo viņa tiešām nevēlēja ļaunu nedz grāfienei, nedz viņas pavadonim, tikai liedzās dot viņiem patvērumu, lai pasargātu no briesmām savu namu un ģimeni. Piekodinājusi viņiem neizlaist no acīm Pēteri, kas, turēdamies gabalu atstatu, it kā pat nebūtu pazīstams, rādīšot ceļu un pavadīšot līdz austrumu vārtiem, viņa atviegloti uzelpoja, redzēdama abus aizjājot.

Kolīdz viesi bija pazuduši skatienam, cienmāte Meibela izmantoja izdevību un noskaitīja Trūdiņai pamatīgus pātarus par to, cik kaitīgi ir lasīt bruņinieku piedzīvojumu romānus, jo tajos pausto uzskatu iespaidā augstdzimušas dāmas nododas nevis mājas pavarda sargāšanai, kā kārtīgām sievietēm piedienētos, bet dzenas apkārt pa pasauli dīkdienīgu ieroču nesēju, izlaidīgu pāžu vai izvirtušm svešzemnieku pavadībā, gandēdamas savu veselību, izšķiezdamas naudu un apkaunodamas savu godu.

Ģertrūde klausījās klusēdama, taču mēs, zinādami, kāds viņai raksturs, nevaram būt īsti pārliecināti, vai viņa izdarīja tos praktiskos secinājumus, kādus māte ar šo runu viņai gribēja uztiept.

Tikām ceļinieki sasniedza pilsētas austrumu vārtus, jo neskaitāmie, ielās sastaptie cilvēki, kā par laimi, bija pārāk aizņemti ar vakarējiem notikumiem un pēdējiem nule dzirdētajiem jaunumiem, lai pievērstu uzmanību diviem jauniem cilvēkiem, kuru ārienē nebija nekā neparasta. Uzrādījuši sargiem Paviona iedoto caurlaidi, abi bēgļi aši atvadījās no Pētera Geislera, izteikdami un ari saņemdami laba ceļa vēlējumus. Aiz vārtiem pie viņiem piejāja brašs puisis staltā zirgā un teicās esam Hanss Glovers, Trūdi nas Pavionas sadsrētais. Tas bija izskatīgs, patīkams flāms — jautrs un omulīgs, jebšu mazliet ne aptēsts, un — kā grāfiene gribot negribot nodomāja — ne visai piemērots līgavainis augstsirdīgajai Trūdiņai. Taču viņš no vi.vas &>''•• gribējf. •." t abiem ceļiniekiem, acīmredzot v.~ i <;ies </. J bāt savai mīļotajai, un, goddevīgi paklanījies, flāmiski jautāja Izabellai, kurp viņu vest.

—     Vediet mani uz kādu pilsētu, kas atrodas vistuvāk Brābantes robežām,— grāfiene atbildēja.

—     Tātad jūs esat izlēmusi, uz kurieni dosieties?— Kventins, piejājis viņai klāt, vaicāja franciski, lai ceļvedis nesaprastu.

—    Jā gan,— jaunā grāfiene atbildēja.— Stāvoklis, kādā es atrodos, spiež mani izvēlēties tuvāko ceļa mērķi, kaut vai tālab man draudētu ieslodzījums.

—     Ieslodzījums?— Kventins izsaucās.

—    Jā, mans draugs, tieši ieslodzījums. Taču es parūpēšos par to, lai jums nebūtu jādalās ar mani šajā liktenī.

—     Par mani… par mani jums nevajag raizēties.— Kventins sacīja.— Es vēlos vienīgi redzēt jūs drošībā, bet kas notiks ar mani, tas nepavisam nav svarīgi.

—     Nevajag runāt tik skaļi, lai galīgi neaizbaidītu mūsu ceļvedi,— teica grāfiene Izabella. Redzat, cik tālu viņš jau ir aizjājis.

Tik tiešām — labsirdīgais flāms, būdams pietiekami smalkjūtīgs un negribēdams apgrūtināt ar savu klātbūtni, bija acumirklī attālinājies, kolīdz Kventins tuvojās grāfienei.

—     Jā gan, mans draugs un glābēj,— grāfiene turpināja, pārliecinājusies, ka neviens viņus nedzird.— Kālab lai kautrējos saukt jūs šai vārdā, ja pats Dievs jūs man ir atsūtījis? Mans pienākums tagad ir pasacīt jums, ka esmu nolēmusi atgriezties savā dzimtajā zemē un nodot sevi Burgundijas hercoga rokās, paļaujoties uz viņa žēlastību. Es esmu izdarījusi kļūdu, paklausīdama aplamam, lai gan labi domātam padomam, bēgusi no viņa aizbildnības un meklējusi patvērumu pie viltīgā Francijas Luija.

—     Un tālab jūs esat nolēmusi kļūt par grāfa Kampobaso, šī Burgundijas Kārļa nekrietnā favorita līgavu?

Kventins tiecās runāt nevērīgā balsī, taču tajā jaudās tik mokošas ciešanas, kādas izjūt uz nāvi notiesāts noziedznieks, kad tas, cenzdamies izlikties drosmīgs, vaicā, vai nāves spriedums jau saņemts.

—     Nē, Dorvard,— lai cik varens būtu Burgundijas hercogs, uz tik pazemojošu soli de Kruā nama meitu viņš nepiespiedīs,— grāfiene Izabella, stalti izsiiedamās, noteica.— Lai hercogs ņem manas zemes un īpašumus, lai mani iesloga klosteri vai lai lemj man vēl ļaunāku likteni, bet pie Kampobaso es neiešu.

—     Vel ļaunāku likteni?— Kventins izsaucās.— Kas var būt vēl ļaunāks par aplaupīšanu un ieslodzījumu? Nē, jūs nedrīkstat pieņemt tik pārsteidzīgu lēmumu, kamēr jūs vēl esat brīvībā un kamēr jums līdzās atrodas cilvēks, kurš ir ar mieru riskēt ar dzīvību, lai aizvestu jūs uz Angliju, Vāciju vai pat Skotiju, kur jūs, protams, atrastu augstsirdīgus aizstāvjus. Es jūs ļoti lūdzu — nevajag pārsteigties, nevajag atsacīties no brīvības, kas ir visaugstākā debesu balva! Paklausieties, kā to apdzied manas dzimtenes dzejnieks:

Ai, brlvestība! Zieds lik jauks, Ja esi brīvs, lu daudziem draugs, Un brīve dzīvei garšu dod, Sev brīvais allaž ceļu rod. Tik bēdas, kaites, trūkums ba.ss Slēpts vienā vārdā: nebrīvais,

Ar skumju smaidu Izabella noklausījās šo kvēlo brīvības slavinājumu un, brīdi klusējusi, piebilda:

—     Brīvība domāta vienīgi vīriešiem, bet sievietei jāmeklē aizstāvība, jo viņa pati nespēj sevi aizsargāt. Bet sakiet, kur gan lai es to rodu? Vai pie baudkārā Anglijas Edvarda? Vai Vācijā pie dzērāja Veseslava? Jūs minējāt Skotiju… Ak, Dorvard, ja es būtu jūsu māsa un ja jūs man varētu apsolīt pajumti kādā no jūsu daudzinātajām kalnu aizām, kur aiz tīras žēlsirdības vai par ntan atlikušajām dārglietām kāds būtu ar mieru mani uzņemt savā namā, es tur netraucēti vadītu savas dienas un samierinātos ar savu likteni. Ja jūs apsolītu man patvērumu pie kādas cienījamas skotietes vai kada zemju īpašnieka, kura sirds ir tikpat uzticama kā zobens, tad man patiešām būtu vērts riskēt un par spīti vēl lielākam nosodījumam uzņemties tālo un bīstamo ceļu.

Grāfienes Izabellas balss, kādā viņa izteica šo atzīšanos, bija tik aizkustinoši bikla un maiga, ka Kventinam aiz prieka notrīsēja sirds. Kādu brīdi viņš vilcinājās ar atbildi, apsvērdams, ko varētu grāfienei piedāvāt, bet tad atskārta skumjo patiesību, ka būtu nekrietni un nežēlīgi mudināt viņu doties uz Skotiju, ja nespēj garantēt viņai drošību.

—     Grāfien,— viņš pēdīgi ierunājās,— tas būtu pret manu godu un sirdsapziņu, ja es lūkotu iegalvot, ka Skotijā jums būtu iespējams iegūt kaut kādu īpašu aizstāvību. Jūs varat paļauties tikai uz marti, uz manu roku, kas jums atrodas līdzās. Es pal neesmu pārliecināts, vai manā iēvzemē vispār vēl palicis kāds, kura dzīslās rit manas dzimtas asinis. Naidnieks iebruka mūsu pilī pusnaktī un apkāva visus mūsu dzimtas locekļus. Tagad cs Skotijā droši vien sastaptu tikai mums naidīgos feodāļus, pret kuriem viens pats būtu pilnīgi bezspēcīgs. Un, ja arī pats Skotijas karalis gribētu atjaunot inanas tiesības un izlīdzināt man nodarītās pārestības, viņš neuzdrošinātos viena trūcīgi cilvēka dēļ mest acīs izaicinājumu mūsu dzimtai naidīgā klana vadonim, kura rīcībā ir pieci simti bruņotu jātnieku,

—     Redzat nu, pasaulē nav tādas vietas, kas būtu brīva no vardarbības, ja jau pat jūsu klinšainajos kalnos, kur ir tik maz kā iekārojama, tā plosās ar tikpat briesmīgu spēku kā mūsu bagātajā, auglīgajā Nīderlandē,— grāfiene teica.

—     Tā ir skumja patiesība,— Kventins sacīja,— un es neuzdrīkstos noliegt, ka aiz atriebības alkām un tieksmes pēc asinīm naidīgie klani cits citu apkauj. Un Ogilviji un viņiem līdzīgie Skotijā dara tādus pašus briesmu darbus kā te de la Marks ar saviem laupītājiem.

—     Tātad Skotija atkrīt,— Izabella noteica ar patiesu vai arī tēlotu vienaldzību.— Par Skotiju es ieminējos tikai joka pēc, lai redzētu, vai jūs tiešām man ieteiksiet patverties šajā izmocītajā Eiropas zemē. Es jūs gribēju vienīgi pārbaudīt, un man ir prieks, ka uz jums var paļauties pat tādā jautājumā, kurā jums grūti būt objektīvam. Taču es vēlreiz atkārtoju, ka esmu nolēmusi meklēt patvērumu tikai pie kāda cienījama Burgundijas feodāļa, nododot sevi viņa aizbildnībā.

—     Bet ja nu jūs atgrieztos pati savā zemē, savā nocietinātajā pilī, kā Tūrā bijāt nodomājusi darīt?— Kventins ierosināja.— Varbūt labāk sapulcināt jūsu tēva vasaļus un noslēgt līgumu ar Burgundijas Kārli, nekā nodot sevi viņa rokās? Nav šaubu, ka netrūktu drosminieku, kas būtu ar mieru cīnīties jūsu dēļ. Vismaz vienu es zinu, kas par piemēru citiem jūsu dēļ labprāt ziedotu pat dzīvību.

—     Ak vai, šo viltīgā Luija plānu, kas tāpat kā visi citi viņa plāni kalpotu vienīgi viņa paša interesēm, vairs nav iespējams īstenot,— grāfiene sacīja,— jo Zamets Mograbins ar savu divkāršo nodevību to ir atklājis Burgundijas hercogam. Mans tēvocis tālab ir ieslodzīts cietumā, un manās pilīs izvietoti garnizoni. Ja es vērstos pret hercogu Kārli, viņš atriebtos maniem vasaļiem, bet es negribu, ka manas necilās personas dēļ notiktu jauna asinsizliešana. Es padevīgi pakļaušos savam likumīgajam valdniekam, taču personisko dzīvi atstāšu pati savā ziņā. Esmu spiesta pakļauties īpaši tālab, ka mana radiniece grāfiene Amelīne, jebšu pati vedināja mani bēgt, acīmredzot jau izšķīrusies par šādu godpilnu soli.

—     Jūsu radiniece?— Kventins atkārtoja, pēkšņi atcerēdamies visu to, ko jaunā grāfiene nezināja, bet viņam pašam bija izgaisinājuši no prāta satraucošie, cits citam sekojošie notikumi.

: — Jā… mana krustmāte, grāfiene Amelīne de Kruā,— Izabella apstiprināja.— Vai jums ir kaut kas zināms par viņu? Es ceru, ka viņa atrodas Burgundijas hercoga aizsardzībā. Jūs neatbildat! Tātad jūs kaut ko zināt par viņu?

Šis jautājums skanēja tik ārkārtīgi satraukti, ka Kventins bija spiests pavēstīt daļu no tā, ko zināja par grāfienes Ameiīnes likteni. Viņš pastāstīja, ka paklausījis viņas lūgumam palīdzēt izkļūt no Šēnvaldes pils, būdams pilnīgi pārliecināts, ka viņa bēg kopā ar grāfieni Izabellu. Viņš pastāstīja, kas bija atklājies mežmalā, un visbeidzot arī to, kā atgriezies pilī un kā viņam izdevies Izabellu atrast. Taču jauneklis nebilda ne pušplēsta vārda par grāfienes Ameiīnes acīmredzamo nodomu attiecībā pret viņu, ne arī par ļaužu valodām, ka tā kritusi Viljama de la Marka rokās, Pirmo viņš noklusēja aiz smalkjūtības, otro — aiz saudzības pret ceļabiedreni šādā brīdī, kad spēks un izturība viņai bija īpaši nepieciešama, turklāt pieļaudams varbūtība, ka šīs ziņas ir gluži vienkārši baumas.

Taču pat tāds nepilnīgs notikumu izklāsts atstāja uz grāfieni Izabellu satraucošu iespaidu, un pēc ilgāka klusuma brīža viņa salti noprasīja:

—     Un jūs pamētāt manu krustmāmiņu vienu pašu meža vidū nelietīga čigāna un nodevīgas kalpones varā? Ak mana nabaga krustmāmiņa, kā vīna cildināja jūsu uzticību!

—     Ja es būtu rīkojies citādi, cienītā,— Kventins iebilda pamatoti aizskarts par nepelnīto, viņam izteikto pārmetumu,— vai zināt, kāds liktenis tad būtu lemts tai, kurai kalpot ir mans visaugstākais pienākums? Ja es neatstātu grāfieni Amelīni de Kruā šo abu cilvēku gādībā, kurus viņa pati bija izvēlējusies par saviem ceļvežiem, tad grāfiene Izabella šobrīd jau atrastos Viljama de la Marka, Ardēnu Mežakuiļa, varā un būtu spiesta kļūt par viņa saderēto.

—     Tiesa gan,— grāfiene Izabella, atkal atmaigusi, sacīja,— un jums, kas esat man bijis tik bezgala uzticīgs, es esmu atmaksājusi ar melnu nepateicību. Ak, mana nabaga krustmāmiņa! Pie visa ir vainīga nekrietnā iMarta, kas nepelnīti baudīja viņas labvēlību! Tieši Marta bija tā, kas saveda viņu kopā ar nelietīgo Zametu un Hairadinu, kurš ar saviem pareģojumiem sajauca viņai prātu, Un Marta, šo apstākli izmantodama, iedvesa viņai maldīgu pārliecību… es pat nezinu, kā to lai pasaka.., iedvesa viņas vecumam neatbilstošu cerību uz precībām un mīlestību, Es esmu pārliecināta, ka karaļa Luija pakalpiņi kopš paša sākuma mūs bija apstājuši, lai piespiestu meklēt patvērumu viņa galmā vai, pareizāk sakot, nodot sevi viņa varā. Bet, kad mēs to pārsteidzīgi izdarījām, cik nekrietni un nodevīgi, pretēji visiem bruņniecības līkumiem viņš izturējās pret mums, to jūs, Kventin, pats labi zināt Ak, mana nabaga krustmāmiņa! Kā jums šķiet, kas viņu sagaida?

Lai grāfienei Izabellai iedvestu cerību, kurai gan pats īsti neticēja, Kventins sāka runāt par to, ka čigānu lielākā kaislība esot alkatība, un tālab būtu pilnīgi neloģiski, ja abi nelieši viņai nodarītu kādu ļaunumu vai laupītu dzīvību, ja tienri ir izdevīgāk saņemt tabu izpirkšanas maksu, un beigu beigās vēl piemetināja, ka šķiršanās brīdī Marta esot pat aizstāvējusi grāfieni Amelīni,

Lai jauno grāfieni atrautu no skumjām domām, Kventins viņai vaļsirdīgā pastāstīja par Mograbma nodevību, ko bija atklājis naktī pie Namūras un kas acīmredzami liecināja par karaļa vienošanos ar de la Marku, Izabella šausmās nodrebēja un tad atguvusies teica:

—     Man kauns, ja es kaut mir esmu šaubījusies par visu Svēto atbalstu un aizstāvību un uzskatījusi par iespējamu, ka visužēlīgais Dievs, kas allaž stāv par mums nomodā, varētu pieļaut tik nelietīgas, cietsirdīgas un zemiskas ieceres īstenošanu, Nodevība un nekrietnība nedrīkst mūs iebaidīt, nedz arī viest mūsos pretīgumu, jo tā nevar gūt panākumus tāpat kā bezdievības sludināšana.. Nu man ir skaidrs, kālab viltīgā Marta tiecās sēt skaudību un nenovīdību starp mani un manu nabaga krustmāmiņu, mums katrai atsevišķi teikdama glaimus, bet aizmuguriski mūs cenzdamās sanaidot. Bet es nekad^ffebūtu ticējusi, ka viņa spēs pierunāt krustmāmiņu, kas mam tik ļoti mīlēja, pamest mani vienu Šēnvaldes pilī tādā brīdī, kad no visām pusēm draud briesmas,

—     Kā, vai tad grāfiene Amelīne jums nestāstīja par savu bēgšanas plānu?— Kventins vaicāja,

—      Ne pušplēsta vārda,— Izabella atbildēja.— Viņa lika saprast yienīgi to, ka Martai esot man kaut kas pavēstāms. Man jāteic, ka pēc šīs slepenās tikšanās ar nožēlojamo Hairadinu, ar kuru viņa todien ilgstoši apspriedās, krustmāmiņa bija pilnīgi pārvērtusies un runāja tik savādi un neizprotami, ka.„ vārdu sakot, viņa bija tik uzbudināta, ka es negribēju uzmākties ar jautājumiem. Bet tas tomēr bija cietsirdīgi — pamest mani vienu,

—     Diez vai jums vajadzētu apvainot grāfieni Ameiīni cietsirdībā,— Kventins iebilda,— Tonakt tas bija tik satraucošs brīdis, turklāt valdīja pilnīga tumsa, tā ka grāfiene Amelīne varēja arī kļūdīties. Manuprāt, viņa bija pārliecināta, ka dodas ceļā kopā ar jums, tieši tāpat kā arī es, Martas tērpa un uzvedības •naklināts, uzskatīju, ka pavadu abas grāfienes de Kruā, it īpaši to,— viņš klusi, bet noteikti piemetināja,— bez kuras es ne par kādu naudu nebūtu atstājis Šēnvaldes pili.

Izabella nolieca galvu, izlikdamās nedzirdējusi ciešo uzsvaru pavadoņa balsī. Bet, kad viņš no jauna ierunājās — šoreiz par Luija politiku —,viņa atkal pievērsa seju Kventinam, un viņi vienprātīgi atzina, ka abi čigāni ar savu līdzdalībnieci Martu bijuši viltīgā karaļa pakalpiņi, turklāt vecākais brālis Zamets ar čigānu ciltij raksturīgo tieksmi uz nodevību bija gribējis spēlēt dubultu spēli un par to saņēmis pelnīto sodu. Iegrimuši draudzīgās, atklātās sarunās un aizmirsuši neparasto stāvokli, kādā atrodas, kā arī ceļā draudošās briesmas, abi jaunieši jāja vairākas stundas no vietas, tikai retumis atpūtinādami zirgus kādā vientuļā ciemā vai sētā, kur to ieteica darīt Hanss Glovers, kas ne vien netraucēja viņus ar savu klātbūtni, bet ar vislielāko atbildību pildīja viņam uzlikto pienākumu.

Šajos neparastajos apstākļos visi šķēršļi starp abiem mīlētājiem (par kādiem viņus jau drīkstam dēvēt) šķita pilnīgi izzuduši. Ja grāfiene varēja lepoties ar augstdzimtu izcelsmi un bija nesalīdzināmi bagātāka par Kventinu, kam piederēja vienīgi zobens, tad tobrīd viņa bija tikpat trūcīga kā jaunais skots, turklāt viņas drošība, gods un dzīvība bija visnotaļ atkarīga no šī jaunekļa atjautības, drosmes un uzticības. Nē, viņi nerunāja par mīlestību, jebšu Izabella, kuras sirds bija tik pilna pateicības un paļāvības uz Kventinu, būtu piedevusi viņam šādu atzīšanos, taču jaunekļa takts un bruņinieka gods liedza viņam skaļi paust savas jūtas tādā brīdī, kad grāfiene to varētu iztulkot kā nekautru mēģinājumu izmantot viņas bezpalīdzību. Nē, viņi nerunāja par mīlestību, taču abi nemitīgi domāja par to, un viņu starpā bija radusies tāda saprašanās, kad viss ir pilnīgi skaidrs bez vārdiem, un šādi brīži, ko raksturo nepiespiestība un reizē arī zināma nedrošība, bieži vien ir visskaistākie cilvēka dzīvē, lai gan nereti tiem seko vilšanās, neuzticība un sāpes par sagrautām cerībām un nepiepildītu mīlestību.

Ap diviem dienā nobālis, šausmu pārvērstu seju ceļvedis pēkšņi pavēstīja, ka viņiem dzenoties pakaļ de la Marka melno jātnieku pulks. Šie karotāji vai, pareizāk sakot, laupītāji nāca no Vācijas zemākajiem slāņiem un stipri atgādināja landsknehtus, vienīgi ar to atšķirību, ka darbojās kā vieglā kavalērija. Lai attaisnotu savu iesauku Schwarzreiters[150] un iedvestu lielākas bailes ienaidniekiem, viņi parasti jāja melnos zirgos, notriepuši ne tikvien tērpus un ieročus, bet arī rokas un sejas ar melnu ziedi. Ar savu vardarbību un nežēlību melnie jātnieki neatpalika no landsknehtiem.

Pametis skatienu atpakaļ un ieraudzījis tuvojošos putekļu mākoni, kura priekšgalā auļoja vairāki melnie jātnieki, Kventins teica savai ceļabiedrei:

—     Dārgā Izabella, man nav cita ieroča kā tikai zobens, ar kuru es diemžēl jūs nespēšu aizstāvēt, tālab mums atliek vienīgi bēgt. Ja mēs laicīgi sasniegtu tuvīno mežu, tad būtu cerības izglābties.

—     Labi, bēgsim, mans vienīgais draugs,— Izabella sacīja, piecirzdama piešus, un, pagriezusies pret Gloveru, piebilda:— Tu, mīļo Hans, dodies uz citu pusi, lai mūsu dēļ nebūtu spiests riskēt ar dzīvību.

Taču krietnais flāms, papurinādams galvu un noteikdams «Nein, neiri, das geht nicht*, noraidīja šo augstsirdīgo priekšlikumu, un viņi trijatā traucās uz glābēja meža pusi, cik ātri vien nodzītie zirgi spēja aulekšot, bet melnie jātnieki, to redzādami, arī piecirta piešus. Lai gan zirgi bija noguruši, jaunieši, kuru bēgšanu netraucēja ne smagas bruņas, ne ieroči, krietni atrāvās no vajātājiem un jau bija bezmaz sasnieguši mežu, kad no tā ar paceltu bruņinieku karogu viņiem pretim izjāja bruņotu vīru pulks.

—     Kā var spriest pēc spožajām bruņām, tiem jābūt burgundiešiem,— Izabella sacīja.— Bet, lai šie cilvēki būtu kas būdami, labāk padoties viņiem, nekā šiem barbariem, kuri dzenas mums pakaļ.

Un tad, paskatījusies uz karogu, viņa izsaucās:

—     Es pazīstu šo karogu ar pāršķelto sirdil Tas ir grāfa de Krēvkēra, cildenā burgundieša karogs, un es gribu nodot sevi viņa rokās.

Kventins Dorvards smagi nopūtās, taču citas izvēles nebija. Vai pirms brīža viņš nebūtu bijis laimīgs, panākdams Izabellas izglābšanos par vēl dārgāku cenu nekā šī? Viņi piejāja pie grāfa de Krēvkēra vienības, kas bija apstājusies un vēroja melno jātnieku tuvošanos. Grāfiene pieprasīja sarunu ar tās komandieri un, kad šis vīrs izbrīnīts pavērās viņā, sacīja:

—     Cildeno grāf, Izabella de Kruā, jūsu bijušā ieroču biedra grāfa Reino de Kruā meita, nodod sevi jūsu rokās un izlūdzas aizsardzību sev un saviem pavadoņiem.

—     Mīļā radiniec, es esmu allaž gatavs jums pakalpot, tikai neprasiet, lai es vērstos pret savu likumīgo valdnieku — Burgundijas hercogu. Bet tagad nav laika runāt par to. Šie nelietīgie velni ir apstājušies un laikam apspriežas, kā mums uzbrukt. Pie Svētā Burgundijas Jural Vai šie nekauņas grasās pacelt roku pret de Krēvkēra karogu? Vai tiešām viņi nav uzveicami? Damian, pasniedz manu šķēpu! Karogu augšā! Pīķus kaujas gatavībā! Krēvkēr, uz priekšu!

Ar šo Krēvkēra nama kaujas saucienu, savu bruņoto vīru pulka pavadīts, viņš pilnos auļos devās pretim melnajiem jātniekiem.

XXIV nodaļa GŪSTS

Es esmu tavā varā, bruņiniek, Un dari tā, kā liek tev goda pr j's,— Tik atceries, ka citā reizē Tu vari būt tas pats, kas Šobrīd es — Skumjš gūsteknis.

Autors nezināms

Sadursme starp melnajiem jātniekiem un burgundiešiem ilga ne vairāk par minūtēm piecām, un Krēvkēra vīri, kam bija labāki zirgi, apbruņojums un lielāks kaujas spars, piespieda melnos jātniekus bēgt. Pēc brīža grāfs de Krēvkērs, zirga krēpēs slaucīdams asiņaino zobenu, atgriezās mežmalā, no kuras Izabella bija vērojusi cīniņu. Daļa burgundiešu atgriezās kopā ar viņu, citi metās pakaļ bēgošajiem ienaidniekiem.

—     Kauna lieta, ka bruņinieku un godavīru ieroči ir jāaptraipa ar šo nešķīsto lopu asinīm,— grāfs noteica un, iebāzis zobenu maksti, turpināja

—     Dzimtene jūs sagaida skarbi, mīļā māsīca, taču grāfienēm, kas ceļo apkārt pa pasauli, jābūt gatavām uz šādiem piedzīvojumiem. Labi vēl, ka es paguvu atsteigties palīgā, jo melnie jātnieki grāfienes kroni netur lielākā cieņā par zemnieces aubi, bet jūsu pavadoņi, liekas, viņus nespētu atvairīt.

—     Grāfa kungfs pasakiet skaidri un gaiši, vai man tagad jāuzskata sevi par jūsu gūstekni un uz kurieni jūs domājat mani vest?— grāfiene Izabella vaicāja,

—     Jūs labi zināt, mans aušīgais bērns, ko es jums šobrīd atbildētu, ja tas būtu atkarīgs tikai no manis,— grāfs attrauca,— Bet jūs ar savu precību kāro radinieci esat tik plaši izpletušas spārnus, ka tagad jums diemžēl tos vajadzēs sakļaut un kādu laiciņu pavadīt būrī. Mans pienākums — turklāt visai nepatīkams — ir jūs nogādāt Peronnā, herccga galmā, tālab es uzskatu par nepieciešamu šis izlākvienības vadību nodor savam brāļadēlam grāfam Stefanam, kamēr es pats jūs pavadīšu ceļā uz Peronnu, jo tur jurns būs vajadzīgs vidutājs. Un es ceru, ka šis jaunais vējagrābslis tiks galā ar saviem pienākumiem.

—     Mīļo tēvoc, man ir kāds priekšlikums,— ierunājās grāfs Stefans.— Ja jūs šaubāties par manām spējām vadīt šo bruņoto vīru pulku, palieciet pats savā vietā, bet es pavadīšu grāfieni Izabellu de Kruā, ņemdams viņu savā apsardzībā.

—     Tas, mīļo brāļadēl, ir tiešām lielisks ieteikums, bet es tomēr palikšu pie sava iecerētā plāna,— sacīja grāfs de Krēvkērs.— Un tādēļ, lūdzams, pacenties ielāgot, ka tavs uzdevums ir nevis nodoties šo melno neliešu vajāšanai, ko tu, kā liekas, nespēj vien sagaidīt, bet savākt un piegādāt man patiesas ziņas par Lježas apkaimes notikumiem, par kuriem klīst dažādas nevalodas. Desmit vīru lai dodas man līdzi, bet pārējie ar karogu paliek tavā vadībā.

—     Vienu mirklīti, brālēn Krēvkēr,— teica grāfiene Izabella.— Atļaujiet man, jūsu gūsteknei, vismaz izlūgties brīvību tiem, kas visās nelaimēs snieguši man palīdzīgu roku un dalījušies ar mani manā grūtajā liktenī. Atļaujiet šim krietnajam puisim, manam uzticīgajam ceļvedim, sveikam un veselam atgriezties dzimtajā Lježā.

Grāfs de Krēvkērs uzmeta nicīgu skatienu Hansa Glovera platajai godprātīgajai sejai, un sacīja:

—     Šis puisis, kurš tiešām šķiet visai miermīlīgs, var izmantot mana brāļadēla aizsardzību, ciktāl tas dosies uz Lježas pusi, un tad turpināt ceļu pēc saviem ieskatiem.

—     Neaizmirsti pasveicināt no manis laipno Ģertrūdi,— grāfiene ceļvedim sacīja un, noņēmusi savu pērļu virteni, piebilda:— Lūdz, lai viņa pieņem šo rotu par piemiņu no savas nelaimīgās draudzenes.

Hanss Glovers paņēma pērļu virteni un, neveikli, ērmīgi paklanījies, sirsnīgi noskūpstīja roku daiļajai grāfienei, kas tik smalkjūtīgi bija pratusi atlīdzināt par viņa pūlēm un lielo risku.

—     Hm,— grāfs de Krēvkērs nokremšļojās,— redz, kādi draudzības apliecinājumi! Vai jums būtu vēl kāda vēlēšanās, mīļā māsīca? Mums ir laiks doties ceļā.

—    Vēl es gribētu vienīgi izlūgties,— grāfiene apmulsusi izmocīja,— esiet vēlīgs šim… jaunajam bruņiniekam.

—     Hm,— grāfs vēlreiz nokrekšķinājās un uzmeta Kventinam tikpat ciešu skatienu, ar kādu jau bija nopētījis Hansu Gloveru, taču šoreiz acīmredzot nebija ne tuvu tik apmierināts.

—     Oho, šis ir cita kaluma zellis. Bet atļaujiet vaicāt jums, mīļā māsīca,— viņš turpināja ar labsirdīgu ironiju, redzēdams Izabellas apmulsumu,— ar ko gan šis gados tik jaunais… šis ļoti jaunais bruņinieks ir izpelnījies jūsu labvēlību?

—     Viņš ir izglābis manu dzīvību un godu,— grāfiene teica, pietvīkdama no kauna un aizvainojuma.

Ari Kventins nosarka — aiz sašutama, taču saprata, ka vajag savaldīties, lai visu vēl vairāk nesarežģītu.

—     Dzīvību un godu?— grāfs de Krēvkērs pārvaicāja.— Hm, hm, diez vai jūs, māsīca, esat darījusi pareizi, pieņemdama pakalpojumu, kas uzliek jums zināmu atbildību par šo Joti jauno bruņinieku. Bet lai nu tas paliek. Šis jauneklis, ja viņš ir bruņinieks, var jāt mums līdzi, un es parūpēšos par to, lai viņam netiktu it nekas nodarīts, vienīgi gribu darīt jums zināmu, ka turpmāk pats sargāšu jūsu godu un dzīvību, bet viņam lūkošu atrast piemērotāku nodarbošanos nekā ceļojošu jaunavu apsardzība.

—     Grāfa kungs,— Kventins ierunājās, ilgāk vairs nespēdams klusēt,— lai vēlāk jums nebūtu jānožēlo sava nicīgā attieksme pret jums nepazīstamu cilvēku, es atļaušos paskaidrot, ka esmu Kventins Dorvards, strēlnieks no Francijas karaļa skotu gvardes, kurā, kā jūs pats labi zināt, uzņem vienīgi bruņiniekus un augstmaņus.

—     Pateicos par informāciju un skūpstu jūsu roku, strēlnieka kungs,— de Krēvkērs teica tai pašā izsmejošajā balsī.— Jājiet man līdzās mūsu pulciņa priekšgalā.

Kventins paklausīja grāfam, kura varā nu bija viņam pavēlēt, bet, izjādams priekšā, pamanīja, ka grāfiene Izabella vēro viņa rīcību ar tik satrauktu, slēpta maiguma pilnu skatienu, ka viņam sariesās asaras acīs. Taču viņš atcerējās, ka de Krēvkēra priekšā viņam jāapliecina vīrišķība un jāslēpj savas jūtas, jo grāfu tās nespētu aizkustināt un tas ar vēl lielāku ironiju, nekā to varētu gaidīt no citiem franču vai burgundiešu augstmaņiem, tikai pasmietos par divu jauniešu mīlestības ciešanām. Kventins nolēma uzsākt ar de Krēvkēru sarunu, lai pierādītu, ka ir pelnījis lielāku cieņu un labvēlību, nekā grāfs viņam sliecās izrādīt, acīmredzot juzdamies aizskarts par to, ka vienkāršs strēlnieks ir iemantojis viņa augstdzimušās, bagātās māsīcas uzticību.

—     Grāf de Krēvkēr,— viņš mierīgi, taču apņēmīgi ierunājās,— pirms uzsākam sarunu, atļaujiet vaicāt, vai esmu brīvs cilvēks vai jūsu gūsteknis?

—     Tas ir āķīgs jautājums,— grāfs sacīja,— uz kuru es varu atbildēt tikai ar pretjautājumu, proti — vai, jūsuprāt, Francija ar Burgundiju ir kara stāvokli vai starp tām valda miers?

—    Tas jums, protams, jāzina labāk par mani,— Kventins attrauca.— Ir jau pagājis krietni ilgs laiks, kopš es atstāju Francijas galmu, un mans nav nekādu ziņu par pašreizējo stāvokli.

—     Redzat, cik viegli ir uzdot jautājumus, un cik grūti ir uz tiem atbildēt,— grāfs sacīja.— Lai gan visu pēdējo nedēļu es pavadīju kopā ar hercogu Peronnā, jāteic, man pašam nepavisam nav skaidrs šīs mīklas atminējums, no kura būtu atkarīga mana atbilde, vai jūs esat brīvs cilvēks vai gūsteknis Pagaidām man jāuzskata jūs par savu gūstekni. Bet, ja jūs tiešām esat izdarījis manai radiniecei vērtīgus pakalpojumus un vaļsirdīgi atbildēsiet uz maniem jautājumiem, jūsu stāvoklis nepavisam nebūs tik sbkts,

—     Cik vērtīgi bijuši mani pakalpojumi, es jums ieteicu pavaicāt grāfienei de Kruā,— Kventins sacīja,— Bet pai m?,r.u atbilžu patiesīgumu spriediet pats, kad uzdosiet jautājumus..

—     Paskat, cik lepni un lielmanīgi,— grāfs nomurmināja.— Tie?! tā varētu uzvesties mīlētājs, kurš, piespraudis pie cepures savas sirdsdāmas lenti kā viņas labvēlības pierādījumu, aiz cieņas pt et dārgo izrakstīto zīda lupatiņu un zeltīto izšuvumu uz visie n sāk raudzīties no augšas uz leju. Taču cerams, ka jūs neuzskatīsiet to par cieņas aizskaršanu, ja lūgšu jūs atbildēt uz šādu jautājumu, proti,— cik ilgu laiku jūs esat pavadījis kopā ar grāfieni Izabellu de Kruā?

—     Grāf de Krēvkēr,— Kventins sacīja,— ja es turu par vajadzīgu atbildēt uz tik aizskaroši izteiktiem jautājumiem, tad tikai tālab, lai mana klusēšana netiktu «tulkota par ļaunu šai dāmai, kura mums abiem visnotaļ jāgodā. Es esmu grāfienes Izabellas pavadonis kopš tā brīža, kad viņa atstāja Franciju, lai atgrieztos F'.andrijā,

—     O ho,— grāfs novilka.— Tātad kopš viņa izbēga no Piesī pils? Un kā skotu gvardes strēlnieks jūs, protams, pavadījāt viņu karaļa Luija uzdevumā?

Kventins nepavisam neuzskatīja, ka ir pateicību parādā Francijas karalim, kurš, iecerēdams grāfieni Izabellu atdot Viljamam de Sa Markam, acīmredzot bija rēķinājies ar to, ka viņas aizstāvis cīņā tiks nogalināts, taču jauneklis nejutās tiesīgs pievilt Luija uzticību — patiesu vai ari liekuļotu — un tālab atb:idfc?a, ka tikai izpildījis sardzes priekšnieka pavēli un neko sīkāk neesot centies izdibināt,

—     Tas ir pilnīgi pietiekami,— grāfs sacīja.— Mēs zinām, ka karaiis nekad nepieļautu, ka pēc Peronnas pils sardzes priekšnieka pavēles viņa gvardes strēlnieki jādelētu apkāru pa pasauli kā ceļojošu grāfieņu pavadoņi, ja viņam nebūtu kādi īpaši politiski nolūki. Karalis Luijs nespēs nevienam vairs iegalvot, ka nav zinājis par grāfieņu de Kruā bēgšanu no Francijas, ja viņas Sai ceļā ir pavadījis karaļa paša gvardes strēlnieks. Un uz kurieni, ja atļauts vaicāt, godātais kungs, jums bija norādīts doties?

—     Uz Lježu, grāfa kungs, jo abas grāfienes vēlējās nodot sevi nelaiķa bīskapa aizbildnībā.

—     Nelaiķis bīskaps?— grāfs de Krēvkērs izsaucās.— Vai tad Luijs Burbons ir miris? Hercogs neko nezina par viņa slimību. Ar ko viņš miris?

—     Viņš, grāf, dus asiņainā kapā, ja vien tie, kas viņu noslepkavoja, ir turējuši par vajadzīgu apbedīt viņa mirstīgās atliekas.

—     Noslepkavotsl— Krēvkērs vēlreiz izsaucās.— Žēlīgā debess! Jaunais cilvēk, tas nevar būt tiesa.

—     Es savām acīm redzēju, kā viņš tika nokauts, un ari vēl citus briesmu darbus.

—     Redzējāt, bet neko nedarījāt, lai krietno prelātu aizstāvētu,— grāfs nerimās.— Jums visa pils bija jāsaceļ kājās cīņā pret viņa slepkavniekiem. Vai jūs nezināt, ka noziedzības pieļaušana jau pati par sevi ir noziedzība?

—     Grāfa kungs, pirms šis briesmu darbs tika pastrādāts, pili ar Lježas dumpinieku atbalstu ieņēma asinskārīgais de la Marks,— Dorvards paskaidroja.

—     Tas ir kā zibens no skaidrām debesīm!— Krēvkērs noteica.— Lježa sacēlusies! Šēnvalde ieņemta! Bīskaps nogalēts. Ak, nelaimes vēstnesi! Vai gan kāds cilvēks jebkad ir saņēmis tik daudz bēdu ziņu uzreiz? Teic, vai tu zināji, ka gaidāms šis uzbrukums, sacelšanās… un šī slepkavība? Tu esi viens no Luijam uzticīgajiem strēlniekiem, un tas ir viņš, kas raidījis šo indīgo bultu. Runā, vai es likšu tevi saraustīt gabalos!

—     Ja jūs to ari darītu, milord, jūs tikpat neizspiestu no manis nekā tāda, kas nav savienojams ar skotu bruņinieka godu. Par šīm ļaundarībām es zināju tikpat daudz cik jūs. Es nepavisam neesmu bijis tur līdzdalīgs un ar pilnu krūti būtu stājies tām ceļā, ja man būtu bijusi kaut mazākā iespēja to darīt. Bet ko gan es varēju iesākt? Viņu bija simtiem, bet es viens pats. Es uzskatīju par savu galveno uzdevumu izglābt grāfieni Izabellu, un tas, kā par laimi, man ari izdevās. Būtu es atradies tuvāk tai vietai, kur pret veco vīru pacēlās neģēļa roka, es censtos viņu aizstāvēt vai arī atriebt, taču tobrīd man neatlika nekas cits, kā vien skaļi izteikt savu sašutumu, lai novērstu turpmākās ļaundarības.

—     Es ticu tev, jaunekli,— grāfs teica.— Ne pēc gadiem, ne rakstura tu neesi no tiem, kas uzņemtos šādu asinsdarbu, taču tu esi patiešām piemērots jaunu dāmu apsargāšanai. Ak, vai, mūsu krietnais, cēlsirdīgais bīskaps noslepkavots pats savā mītnē, kur allaž uzņēma ceļiniekus ar kristieša žēlsirdību un karalisku devību! Un to izdarījis neģēlis, izdzimtenis, uzpūtīgs asinis alkstojšs varmāka, kas nav baidījies apgānīt namu, kurā uzaudzis, un aptraipīt rokas ar sava labdara asinīm! Nē, tad nudien vairs nav Dieva debesīs, ja Burgundijas Kārlis pieļautu to, ka šī nelietība netiek atriebta tikpat nežēlīgi un negaidīti, kā pastrādāta. Bet, ja slepkavnieks nesaņems pelnīto sodu…— viņš tvēra pēc zobena, bet tad, atlaidis pavadu, ar abām bruņu cimdos tērptajām plaukstām uzsita sev pa krūtīm, tā ka bruņas vien nožvadzēja, un, pacēlis rokas pret debesīm, svinīgi turpināja:—… tad es, Filips Krēvkērs de Kordē, zvēru pie Dieva, Svētā Larnbēra un Trim Ķelnes ķēniņiem atriebt krietnā Luija Burbona nāvi, vienalga, vai es sastaptu šos slepkavas mežā vai klajumā, ciemā vai pilsētā, kalnos vai līdzenumā, karaļa galmā vai Tā Kunga dievnamā, kaut vai tālab man būtu jāzaudē zemes un pilis, draugi un vasaļi, dzīvība un gods! Un lai Dievs, Svētais Lambērs un Trīs Ķelnes ķēniņi stāv man klāt!

Ar šo zvērestu kaut cik atvieglojis sirdi, grāfs de Krēvkērs pamazām atguvās no satriecošās bēdu vēsts par Šēnvaldē notikušo traģēdiju un sāka Kventinu izvaicāt sīkāk, un jaunais skots, kam nebija rie mazākās vēlēšanās apslāpēt grāfa atriebības alkas, neskopojās ar notikuma izklāstu.

—     Bet šie nodevīgie briesmoņi, apmātie lježieši!— grāfs vēl aizvien nespēja norimties.— Atbalstīt tik neģēlīgu laupītāju un slepkavnieku un nogalēt savu likumīgo valdnieku!

Dorvards paskaidroja dusmu pārņemtajam burgundietim, ka Lježas pilsoņi, vismaz labākā daļa no tiem, jebšu pārsteidzīgi cēlušies cīņai pret bīskapu, viņaprāt, neesot pat domājuši atbalstīt de la Marka baismīgo ieceri, jutušies satriekti par šo asinsdarbu un, ja viņiem būtu bijusi kaut mazākā iespēja, neparko nebūtu to pieļāvuši.

—     Es vairs negribu dzirdēt par šiem zemiskajiem plebejiem!— Krēvkērs noteica.— Kad tie cēlās cīņai pret bīskapu, kura vienīgais trūkums bija tas, ka viņš bija pārāk labs un augstsirdīgs valdnieks tik nepateicīgām vergu dvēselēm,— kad tie ar ieročiem rokās iebruka viņa mierīgajā mājoklī, kas cits tiem bija prātā, ja ne nogalēšana? Kad tie pievienojās Ardēnu Mežakuilim, visbriesmīgākajam slepkavniekam visā Flandrijā, kas cits tiem bija prātā, ja ne nogalēšana, kas kļuvusi par viņu galveno nodarbošanos? Un vispēdīgi — vai tu pats nesacīji, ka šo asindarbu izdarījis tieši viens no šiem neģēļiem? Nē, es ceru, ka manas acis vēl redzēs viņu degošo māju liesmu apspīdētas asiņu straumes Lježas pilsētas kanālos. Nogalēt bīskapu, tik labu un cēlsirdīgu valdnieku! Citi vasaļi saceļas aiz nabadzības vai tiem uzlikto nodokļu dēļ, bet šie — aiz pārāk lielas nekaunības un pārticības.

Grāfs atlaida pavadu un sāka lauzīt rokas, Kventins saprata, ka Krēvkēra izmisums ir īpaši saistīts ar to, ka bīskaps ir bijis viņa tuvs draugs, un tālab cieta klusu, lai šis sāpes, ko tikpat nespēja remdināt, nejauši nepadarītu vē! skaudrākas,

Taču grāfs de Krēvkērs vairākkārt atsāka šo sarunu, izvaicādams katru pēdīgo sīkumu par pils ieņemšanu un bīskapa nāvi, bet tad, it kā kaut ko pēkšņi atcerējies, spēji noprasīja, kas noticis ar grāfieni Amelīni un kāpēc tā neesot kopā ar savu radinieci?

—     Es nedomāju, ka grāfienei Izabellai viņas klātbūtnes trūkums būtu kāus zaudējums,— viņš nicīgs piemetināja,— jo viņas krustmāte — lai gan citādi gluži lādzīga sieviete — ir tik liela auša un muļķe, kāda nudien vēl nav nekad redzēta, un varu galvot, ka Izabella, ko es uzskatu par kārtīgu, pieklājīgu jaunavu, nekad nebūtu izšķīrusies par tik aplamu soli kā bēgšana no Burgundijas uz Franciju, ja šī aprobežotā, vecā grezele, kura prāto tikai par to, lai kādu saprecinātu vai pati sev nomedītu vīru, nebūtu viņu uz to pamudinājusi!

Ak, cik mokoši bija romantiskajam mīlētājam dzirdēt, ka grāfieni Izabellu, šo daiļuma un gudrības pērli, nosauc par kārtīgu, pieklājīgu jaunavu, bet viņš saprata, ka būtu smieklīgi ar ieročiem rokās mēģināt grāfu pārliecināt, ka tas nodarījis viņai briesmīgu pārestību, piedēvēdams tādas īpašības, kādas piedienētu saulē iedegušai zemnieku meičai, kas biksta tēva arklā iejūgtu vērsi. Bet kā grāfs bija varējis pieļaut domu, ka viņa pakļāvusies savas aušīgās, negudrās krustmātes ietekmei — kaut šie vārdi būtu iespriedušies viņam kaklā! Taču grāfa de Krēvkēra bargā sejas izteiksme un acīmredzami nicīgā attieksme pret jūtām, kādas mājoja Kventina sirdī, piespieda jaunekli savaldīties, un viņš norija šo aizvainojumu — ne tālab, ka grāfs bija izdaudzināts kara mākslas lietpratējs, bet aiz bailēm no izsmiekla, kas biedē visus romantiska rakstura cilvēkus, bieži atturot viņus no pārsteidzībām, bet reizumis ari no cildenas rīcības.

Baidīdamies no izsmiekla, Kventins norija aizvainojumu un savā atbildē aprobežojās ar ne visai sakarīgu stāstījumu par grāfienes Ameiīnes bēgšanu no Šēnvaldes pils pirms de la Marka iebrukuma. Šis tas viņam tiešām bija jānoklusē, lai nenostādītu smieklīgā stāvokli Izabellas krustmāti un arī pats sevi kā viņas bezjēdzīgo cerību objektu. Savu juceklīgo stāstījumu viņš nobeidza ar vēsti,— teikdamies gan nezinot, vai ziņas ir patiesas,— ka grāfiene Amelīne nokļuvusi Viljama de la Marka rokās.

—          Lai Svētais Lambērs viņam palīdz šo veco grezeli apprecēt,— Krēvkērs teica,— Kā liekas, viņš būtu spējīgs to izdarīt, lai tiktu pie viņas naudas maisiem, bet tikpat labi spētu viņu pataisīt aukstu, kolīdz tie būs viņam nagos vai kad viņš būs tos paguvis iztukšot.

Tad grāfs riki un smalki izprašņāja par ceļojumu — kā abas grāfienes izturējušās, cik lielā mērā ļāvušas sev tuvoties un vēl daudzus ciius aizvainojošus sīkumus, tā ka Kventins, juzdamies aizskarts, nespēja slēpt savu sašutumu no šī vērīgā karavīra un galminieka, kurš pēkšņi pārtrauca iztaujāšanu un, pagriezis zirgu, noteica:

—     Jā, tā ir, kā es domāju — vismaz par vienu to var droši teikt. Taču cerams, ka otrs nav zaudējis galvu. Lūdzu, strēlnieka kungs, jājiet uz priekšu, piecērtiet piešus un uzņemieties vadību, kamčr es runāšu ar grāfieni Izabellu, Domāju, ka esmu uzzināja pietiekami daudz, lai, pieminot šos skumīgos notikumus, neaizskartu viņas patmīlību, kā, liekas, esmu aizskāris jūsējo. Pag, jaunais cilvēk, man vēl kaut kas sakāms. Jūs esat veicis teiksmainu ceļojumu, pilnu ar cīņām un piedzīvojumiem, cerībām un nepiepildītiem sapņiem un ilgām. Jūs esat jājis ka pa fejas Morganas dārziem*, bet nu aizmirstiet to visu, jaunais bruņiniek,— viņš piebilda, uzskdams Kventinam pa plecu.— Atcerieties vienīgi to, ka šī dāma ir nevis ceļojoša, piedzīvojumus alkstoša meiča, bet gan augstdzimusi grāfiene de Kruā. Un viņas draugi — vismaz par vieriu tā droši var teikt — savukārt atcerēsies jūsu pašaizliedzīgo viņai izdarīto pakalpojumu un aizmirsīs, ka esat lolojis pārdrošas cerības uz neiespējamu atalgojumu.

Aiz dusmām, ka viņam nav izdevies noslēpt no vērīgā Krēvkēra savas jūtas, par kurām tas acīmredzami zobojās, Kventilis skarbi avbildēja:

—     Ja man vajadzēs jūsu padomu, grāfa kungs, es pats jums to lūgšu, un, ja man vajadzēs jūsu palīdzību, es psts izlemšu, vai to pieņemt vai ne, bet pagaidām es neprasu ne vienu, cit otru. Un, kad es vēlēšos dzirdēt jūsu domai! par sevi, tad jūs man tās arī varēiiet izklāstīt,

—     Redz kāi— grāfs izsaucās.— Es esmu nokļuvis starp Arnadisu un Oriānu** un man atliek tikai gaidīt izaicinājumu!

—     Jūs runājat tā, it kā tas nebūiu iespējams,— sacīja Kventins.— Kad es cīnījos ar Orleānas hercogu, mani; pretinieks bija

0 Feja Morgana — persoriīžs iio romāna par Apaļā galda bruņiniekiem; karaļa Artūra mīsa..

Aīnadiss un vina iemīļota Oriāna — bruņinieku romāna «Galllļas Amaciiss» varoņi.

cilvēks, kura dzīslās rit vēl dižciltīgākas asinis, nekā tās, ar kurām lepojas Krēvkēru cilts. Un es esmu cīnījies arī ar grāfu Dinuā, kurš nāk no pašas karaļa dzimtas.

—     Lai Dievs ved tevi pie prāta, mīļais draugs!— teica Krēvkērs, joprojām izsmiedams bruņiniecisko mīlētāju.— Ja tas viss, ko tu saki, ir tiesa, tad tev nudien ir briesmīgi paveicies. Bet, ja arī liktenim labpaticies uzlikt šādus pārbaudījumus tik zaļam jauneklim, tālab nevajag sliet degunu gaisā. Uz tevi nav pat iespējams dusmoties, par tevi var vienīgi pasmaidīt. Tici man, kad es tev saku — tu vari būt cīnījies ar visdižākajiem augstmaņiem un likteņa untumu dēļ, kādus tam dažkārt tīk izspēlēt, izglābis nezin cik grāfienēm dzīvību, bet tas nepavisam nenozīmē, ka tu varētu līdzināties saviem nejaušajiem pretiniekiem vai vēl nejaušākajai ceļabiedrenei. Es saprotu, ka tu tāpat kā citi romānus salasījušies jaunekļi esi kļuvis par romantisku sapņotāju un iztēlojies sevi par paladinu[151], taču tev nevajag skaisties uz draugu, kurš, vislabāko nodomu vadīts, rauga tevi atgriezt īstenībā, jebšu dara to diezgan parupjā veidā.

—     Grāf de Krēvkēr, es esmu cēlies no…,— Kventins iesāka.

—     Nē, es nerunāju par izcelsmi,— grāfs viņu pārtrauca.— Es runāju par titulu, bagātību un stāvokli, kas rada nepārvaramu barjeru starp dažādu kārtu pārstāvjiem. Kās attiecas uz izcelsmi, mēs visi esam Ādama un Ievas pēcteči.

—     Grāfa kungs, mani senči, Dorvardi no Glenhulakinas…— Kventins neatlaidās.

—     Ja tu uzskati, ka tavi senči ir cēlušies pirms Ādama, tad es padodos. Visu labu!

Grāfs pagrieza zirgu un gaidīja piejājam grāfieni, kam viņa labi domātie mājieni un padomi šķita — ja vien tas vispār bija iespējams — vēl aizskarošāki nekā Kventinam, kurš jāja tālāk, klusībā murminādams: «Ak tu augstprātīgais, uzpūtīgais ģeķis! Kaut nākamais skotu strēlnieks ar arkebūzu rokās nepalaistu tevi vaļā tik viegli kā es!»

Pret vakaru viņi ieradās Šarleruā pilsētā, Šambras upes krastā, kur grāfs de Krēvkērs bija nolēmis Izabellu atstāt, jo pēc iepriekšējās dienas pārdzīvojumiem un nogurdinošā, piecdesmit jūdžu garā ceļojuma viņa nebija spējīga doties tālāk, neriskējot ar savu veselību. Galīgi pagurušu un novārgušu grāfs viņu nodeva cisterciāņu klostera priekšnieces, de Krēvkēru un de Kruā ģimeņu radinieces aizbildnībā, zinādams, ka var pilnībā paļauties uz šīs cienījamās dāmas prātu un laipnību.

Pats Krēvkērs šeit apstājās vienīgi tālab, lai piekodinātu nelielā burgundiešu garnizona priekšniekam būt īpaši modram un piesardzīgam un uz visu grāfienes Izabellas atrašanās laiku norīkot viņai goda sardzi, it kā tālab, lai gādātu par viņas drošību, taču īstenībā — kā tas jo skaidri bija saprotams — lai nodrošinātos pret viņas bēgšanu. Šo rīkojumu viņš pamatoja ar to, ka esot dzirdētas neskaidras baumas par nemieriem Lježas bīskapijā. Grāfs bija klusībā apņēmies, ka tieši viņam ir jānodod hercogam Kārlim drausmīgā ziņa par dumpi un bīskapa nogalēšanu pirms grāfienes Izabellas ierašanās, tādēļ, apmainījis zirgus sev un saviem pavadoņiem, viņš tūdaļ pat devās tālāk uz Peronnu. Paziņojis Kventinam, ka ņem viņu sev līdzi, grāfs izsmejoši atvainojās, ka šķir to no daiļās ceļabiedrenes, tai pašā laikā izteikdams cerību, ka tādam bruņiniekam kā Kventins mēness naktī veikts ceļojums būšot daudz tīkamāks nekā tik ikdienišķa nodarbība kā gulēšana, kas interesētu vienīgi parastu mirstīgo.

Jaunais skots, pārlieku apbēdināts, ka tiek šķirts no grāfienes Izabellas, dzirās atbildēt uz šo zobgalību ar atklātu izaicinājumu, taču saprata, ka Krēvkērs tikai pasmiesies par viņa nesavaldību un nepieņems šo izaicinājumu, tālab nolēma gaidīt piemērotāku brīdi, lai prasītu gandarījumu no augstprātīgā grāfa, ko tagad — gan citu iemeslu dēļ — viņš ienīda gandrīz tikpat stipri kā pašu Ardēnu Mežakuili. Viņam nebija citas izejas, kā pakļauties Krēvkēra pavēlei, un viņš kopā ar nelielo jātnieku pulciņu pilnā gaitā uzņēma ceļu uz Peronnu.

XXV NEGAIDĪTAIS VIESIS

Nav cilvēka, kas lidzīgs audumam, Kur katrs šķets un pavediens bez kļūmes. Bēg citreiz drosminieks kā gana plušķis, Bet gudrais samelš tādas muļķības. Ka dzirdēt kauns. Un jusu varen gudrais Un apķērīgais vīrs tik veikli cilpas Izlikt prot, ka driz vien sapinas tur pats.

Veclaiku spēle

Šā nakts ceļojuma sākumā Kventins izjuta tikpat mokošas sirdssāpes kā jebkurš jauneklis, kas ir spiests šķirties — varbūt pat uz milžu — no savas iemīļotās. Nepacietīgā Krēvkēra skubināts, jātnieku pulciņš auļoja pāri krāšņajam, auglīgajam Eno

līdzenumam, kur spožais pļaujas laika mēness lēja dzeltenu, vēlīgu gaismu pār leknām, tumšam pļavām, mežiem un arumiem, kur zemnieki arī nakts laikā vāca ražu, jo flāmiem jau tolaik bija tāds paradums. Šī gaisma lija pār lēni plūstošām, ūdeņu bagātām upēm, pa kurām, savā ceļā nesastopot ne zemūdens klintis, tie ūdenskritumus, viegli slīdēja tirdzniecības kuģu baltās buras, dodamās garām tīriem un klusiem lauku ciemiem, kuru sakoptība liecināja par pārticību un labklājību. Tā apspīdēja daudzu augstmaņu un bruņinieku pilis ar tumšiem kanāliem, dzeguļainiem cietokšņa mūriem un lieliem, augstiem sardzes un zvanu torņiem (Eno feodāļi ar savu bagātību tolaik biļa slaveni visā Eiropā)—, un tās vizmā rotājās ari daudzo tālīno klosteru milzīgie torņi,

Taču šī krāšņā dabas aina, kas tik krasi atšķīrās no Kventina dzimtenes kailajām klintīm, nespēja kliedēt viņa skumjas un nomāktību. Savu sirdi viņš bija atstājis Šarleruā un tagad domāja tikai par to, ka katrs solis nes viņu aizvien tālāK no Izabellas. Viņš centās atcerēties ikvienu viņas vārdu, viņam veltīto skatienu un, kā jau šādās reizēs mēdz būt, raugoties atpakaļ, viss nu likās daudzkārt svarīgāks un nozīmīgāks nekā bija šķitis īstenībā.

Bet, kad saltā pusnakts stunda bija pāri, acīmredzami lika sevi just divu pēdējo dienu nogurums, kuram Kventins līdz šim bija veiksmīgi pretojies, savu smeldzošo atmiņu, fiziskā rūdījuma un rakstura možuma stiprināts. Viņa domas kļuva aizvien neskaidrākas, un tās pārmāca kaut kādi miglaini, ar pārgurumu saistīti tēli un priekšstati, viņa jutekļi bija kā pamiruši, un viņš tikai tādēļ vēl spēja turēties zirgā un pretoties uzmācīgajam nāves miegam, ka apzinājās, cik bīstami būtu aizsnausties. Bailes izkrist no segliem vai kaut kur iegāzties kopā ar zirgu iaiku pa laikam viņu piespieda saņemties, bet pēc brīža acis atkal aizmigloja kaut kādas ķēmīgas ēnas un krāsas, un mēness nakts ainava it kā izplūda miglā. Grāfs de Krēvkērs, redzēdams viņa pārgurumu, pēdīgi norīkoja divus vīrus, lai tie jātu Kventinam katrs savā pusē un neļautu nokrist no zirga,

Kau beidzot viņi sasniedza Landresī ciemu, grāfs, juzdams līdzi jaunajam skotam, kas trīs naktis nebija aizvēris acu, nolēma uz četrām stundām apstāties un atpūsties

Kventins gulēja visdziļākajā miegā, kad atskanēja Krēvkēra trompetes signāls un vēstnešu sauciens:

— Debout! Debout! Hat Messires, en route![152]

Lai cik īss bija šis atpūtas bridis, Kventins pamodās, manāmi

atspirdzis. Viņš atkal jutās spēcīgs un možs, ar saules lēktu atguvis pašpaļāvību un ticību savai laimes zvaigznei, Nu viņš domāja par savu mīlestību nevis kā par bezcerīgu, fantastisku sapni,, bet kā par cildenu, dzīvinošu spēku, kas šo sapni viņā allaž uzturēs dzīvu, kaut gan šķēršļi šķita tik nepārvarami, ka viņam nebija ne mazāko cerību uz šī sapņa piepildījumu., «Locis vada kuģi pēc Polārās zvaigznes, lai gan nekad necer saukt to par savu,» viņš nrātoļa «Doma par Izabellu de Kruā palīdzēs man kļūt par izcilu bruņinieku, kaut ari es viņu varbūt vairs neredzēšu Kad viņa dzirdēs* ka skotu strēlnieks, vārdā Kventins Dorvards, drosmīgi cīnījies kaujas laukā vai kritis, aizstāvēdams kādu cietoksni, tad atcerēsies savu ceļabiedru, kurš darīja visu, kas viņa spēkos, lai novērstu nodevību un viņai draudošās briesmas, un viņam par godu noraudas asaru un uzliks ziedu uz viņa kapa.»

Apņēmies vīrišķīgi pārciest savu sāpi, Kventins vairs īpaši neuzt? aucās par grāfa de Krēvkčra zobgalībām, Kad tas izsmēja viņu par mīkstčaulību un nespēju pārvarēt nogurumu. Pieskaņojies grāfa runasveidam, viņš tik atjautīgi un reizē goddevīgi atbiidē(a; . kЈ grāfs sāka citādi vērtēt savu gūstekni, kurš iepriekšējā vaitarā, visa notikušā aizskarts, tikai drūmi klusēja vai izaicinoši aizstāvējās.

V-icai: karavīrs, vērīgāk ielūkojies savā gūsteknī, pēdīgi atzina, ka tas ir patīkams jauneklis, no kura dienās var iznākt lietaskoks, un pat lika Kventinam noprast, ka gadījumā, ja tas atstātu savu dienestu pie Francijas karaļa, viņš izgādātu tam darbu un maizi Burgundijas hercoga galmā un pat parūpētos par paaugstināšanu amatā. Un, jebšu Kventins, pieklājīgi pateicies, noraidīja šo laipno piedāvājumu, visupirms gribēdams noskaidrot vai viņa īstenais pavēlnieks tiešām dzīries viņu nodot, tas nesabojāja viņa attiecības ar grāfu de Krēvkēru, un viņi turpināja ceļu, draudzīgi tērzēdami. Jaunā skota kaismā daba un svešādā, savdabīgā valoda grāfa drūmajā sejā bieži izvilināja vēiīgu smaidu, kur vairs nebija ne miņas ne dzēlīoas un ironijas

Tā nu, turpinot ceļu daudz lieiākā saskaņā nekā iepriekšējā dienā, nelielais jātnieku pulciņš pēdīgi nonāca divu jūdžu attālumā ne slavenās, stingri nocietinātās Perronas, pie kuras mūriem bija apmeties Burgundijas hercoga karapulks, pilnīgā gatavībā kuru katru brīdi iebrukt Francijā, kamēr Luijs savukārt bija sapulcinājis krietni lielus spēkus pie Senmeksānas, iai vestu pie prāta savu pārlieku dižmanīgo vasali.

Peronna, kara atradās līdzenumā lielas upes krastā un kuru apņēma augsti vaļņi, mūri un dziļi aizsarggrāvji, gan tolaik, gan

vēlāk tika uzskatīta par vienu no visstiprākajiem cietokšņiem Francijā, Grāfs de Krēvkērs ar savu svītu un gūstekni tuvojās cietoksnim ap pulksten trijiem pēc pusdienas, Jādami pa mežu, kas atrsdis austrumos no Peronnas un stiepās gandrīz līdz pašiem pilsētas mūriem, kādā izcirtumā viņi sastapa divus miera laika tērpos ģērbušos augstmaņus. Par viņu augsto kārtu liecināja Hieiais pavadoņu skaits Medību vanagi, kas abiem bija uz rokas, un vesels bars kurtu un spanielu, kuri sekoja pavadoņiem, liecināja, ka viņi nododas medību priekiem. Taču, ieraudzījuša Krēvkēru, ko acīmredzot pazina pēc izskata un apģērba, viņi tūdai pārtrauca medības tin piejāja tam klāt

—     Grāf de Krēvkēr, jaunumi, lieli jaunumi!— abi vienā balsī izsaucās-— Vai jūs mums stāstīsiet savas jaunās vēstis vai vispirms gribēsiet dzirdēt mūsējās? īsi sakot — dots pret dotu! Tūdaļ slēdzam darījumu un apmaināmies ar ziņām,

—     Es labprāt to darītu, kungi,— Krēvkērs teica, godbijīgi paklanījies,— ja vien nebūtu pārliecināts; ka man tas šoreiz nav izdevīg» jo jūsu jaunumi manējiem netiek ne tuvu.

Medmeki smaidīdami saskatījās, un vecākais — iespaidīga izskata melnīgsnis ar īstu viduslaiku dižvīra augumu un skumju seju, kurā jaudās tā īpatnā izteiksme, kas pēc dažu fizionomistu ieskata liecina par melanholisku raksturu, bet pēc citu, piemēram, itāliešu tēlnieka domām, kurš pēc Kārļa I sejas pareģoja viņa likteni,— par varmācīgas nāves priekšvēstnesi[153], pagriezās pret savu ciedru un teica;

—     Krēvkērs ir bijis izdaudzinātajā tirgoņu zemē Brābantē, kur apguvis visus tirdzniecības mākas noslēpumus, ta ka mēs varam būt zaudētāji, slēdzot ar viņu darījumu,

—     Mani kungi, jebkurš valdnieks ir tiesīgs purns tirgus atvēršanas iekasēt nodevas, tālab hercogam mana prece ir jāsaņem pirmajam. Bet sakiet, vai jūsu ziņas ir bēdīgas vai priecīgas?

Tas, pie kā viņš griezās ar šo jautājumu, bija kustīgs vīrs ar možām, spriganām acīm, taču domīgu, nopietnu seju 'Šī ;;iivēka izskats liecināja, ka viņš ir ļoti vērīgs, ar asu p āti?: taču piesardzīgs spriedumu izteikšanā un savu uzskatu deklarēšanā. Tas bija slavenais bruņinieks Eno, Kollra jeb NikoU de i''Elita

dēls, vēsturnieku vidū pazīstams kā Filips de Kornins[154], viens no hercoga Kārļa Drosmīgā tuvākajiem cilvēkiem un galvenajiem padomniekiem Uz Krēvkēra jautājumu, kādas ir šīs vēstis, viņš atbildēja:

—     Tās ir bezmaz līdzīgas varavīksnei, kuras nokrāsa mainās atkarībā no redzes punkta un no tā, vai debess ir skaidra vai melnu mākoņu klāta.. Ne Francija, ne Flandrija šādu varavīksni nav redzējusi kopš Noasa laikiem.

—     Bet manas vēstis ir līdzīgas komētai,— Krēvkērs atbildēja,— Tās ir drūmas ur. draudīgas pašas par sevi, taču rāda, ka nākotnē sagaidāmi vēl Jaur-āki un briesmīgāki netikumi,

—     Nu tad klājam vaļā savu preci,— Komins teica savam biedram,— citādi jums to vēl cels priekšā citi, jo tas, kas mums sakāms, šeit katram ir zināms. Vārdu sakot, Krēvkēr, klausieties un brīnieties: karalis Luijs ir Peronnā?

—     Ko?— Grāfs izbrīnīts izsaucās.— Vai hercogs bez kaujas atkāpsies? Un jūs te stāvat bez bruņutērpiem, kad pilsētu aplencis Francijas karapulks? Man prāts liedzas ticēt, ka Peronnā kritusi.

—     Nē, nepavisam nav kritusi,— d'Emberkūrs sacīja.— Burgundijas karognesēji ne soli nav atkāpušies, un tomēr — karalis Luijs ir šeit

—     Vai Anglijas Eduards ar saviem loka šāvējiem pāri jūrai būtu atkuģojis šurp un tāpat kā viņa priekšteči guvis uzvaru pie Puatjē?[155]— krēvkērs lūkoja izdibināt

—     Nē, arī šoreiz jūs esat alojies,. Neviens Francijas karogs nav nokļuvis ienaidnieka rokās, un neviens kuģis nav atstājis Anghju, jo Anglijas Eduards tik ļoti aizrāvies, lakstodamies ap Londonas pilsoņu sievām, ka pat nedomā tēlot Melno princi[156] Bet tagad klausieties ārkārtējus jaunumus.. Vai zināt, ka pēc tam, kad jūs atstājāt Peronnu, sarunas starp franču un burgundiešu pilnvarotajiem tika pārtrauktas bez cerībām uz samierināšanos?

—    Jā, un mēs sapņojām tikai par karu,

—     Viss turpmākais tiešām bijis tik nereāls, ka šķietas noticis vienīgi sapnī, no kura tūdaļ būs jāatmostas. Vēl vakar kara padomes sēdē hercogs tik nikni iebilda pret uzbrukuma novilcināšanu, ka tika nolemts mest karalim izaicinājumu un tūdaļ pat iebrukt Francijā. Burgundijas herolds Toison āOr — Zelta Aunādas ordeņa kavalieris, kam tika uzdots Luījarn to nogādāt, jau bija uzvilcis savu dienesta tērpu un dzīrās kāpt zirgā, kad pēkšņi — kur gadījies, kur ne — mūsu nometnē iejāja Francijas herolds Monžuā. Mēs uzskatījām, ka Luijs mūs apsteidzis, un sapratām, ka hercogs būs nikns kā pūķis uz tiem, kas bija viņu aizkavējuši pasteigties ar kara pieteikšanu. Tūdaļ pat tika sasaukta apspriede, un jūs varat iedomāties, cik liels bija mūsu pārsteigums, kad herolds paziņoja, ka Francijas karalis Luijs atrodoties nepilnas stundas jājiena attālumā no Peronnas un nelielas svītas pavadībā grasoties apmeklēt Burgundijas hercogu Kārli, lai personīgas tikšanās reizē izlīdzinātu abu starpā radušās nesaskaņas!

—     Mani kurigi, tas šķiet tiešām neticami,— Krēvkērs ierunājās,— taču mans pārsteigums nebūt nav tik liels, kā jūs varbūt būtu domājuši. Kad pēdējo reizi biju pilī pie Tūras, uzticamais kardināls Balī, kas sirds dziļumos ir Burgundijas atbalstītājs, lika man saprast, ka lūkošot izmantot Luija vājības, lai karalis nonāktu tādā stāvoklī, ka Burgundijas hercogs varētu viņam uzspiest sev izdevīgus miera noteikumus. Taču es nekad nebūtu domājis, ka tik slīpēts blēdis kā Luijs no laba prāta pats līdīs šai cilpā. Un ko teica burgundiešu padomnieki?

—     Kā jau jūs varat iedomāties,— d'Emberkūrs atbildēja,— viņi runāja gari un plaši par uzticības attaisnošanu, bet gandrīz vai ne vārda par to, kā šo karaļa apmeklējumu izmantot mums par labu, lai gan acīmredzami domāja tikai par pēdējo, vienīgi centās visu iegrozīt tā, lai mūsu intereses nenonāktu pilnīgā pretrunā ar vispārpieņemtām pieklājībns normām.

—     Un ko teica hercogs?— grāfs de Krēvkērs vaicāja tālāk.

—     Kā allaž viņš runāja pašapzinīgi,— Komins sacīja.— Viņš īsi un skaidri noprasīja:—«Kurš no jums ir bijis liecinieks tam, ka es pēc kaujas pie Monlerī, tikdamies ar savu brālēnu Luiju, biju tik pārdrošs, ka ar nelielu svītu pavadīju viņu aiz Parīzes nocietinājumiem, pilnīgi nododams .sevi viņa varā?»— Es atbildēju, ka mēs daudzi bijām tur klāt un ka neviens nav aizmirsis satraukumu, kādu viņam toreiz tikās mums sagādāt— «Jā, jūs nosodījāt manu vieglprātību, un es pats arī pilnībā atzinu, ka esmu rīkojies kā aušīgs puišelis,— hercogs teica, — taču tolaik vēl bija dzīvs mans nelaiķa tēvs, tā ka Luijs, toreiz saņemdams mani ciet, negūlu tik lielas priekšrocības kā tagad es, sagūstot viņu, Un toinēr — ja mans karaliskais brālēns ir devies šurp ar tikpat atklātu sirdi, ar kādu toreiz es devos pie viņa, tad viņš tiks uzņemts kā karalim klājas. Bet, ja ar šādu šķietamu uzticēšanos viņš grib mani apvest ap stūri, lai īstenotu kādu slepenu plānu, tad — pie Svētā Burgundijas Jura!— lai Dievs viņam žēlīgs!» Un, savirpinājis ūsas un piecirtis kāju pie zemes, viņš mums pavēlēja kāpt zirgos un jāt pretim augstajam viesim.

—    Tātad jūs devāties karali sagaidīt?— grāfs de Krēvkērs noprasīja.— Notiek gan pasaulē brīnumu lietas! Un cik liels bija kara]a pavadoņu pulks?

—     Tik niecīgs, ka grūti pat iedomāties,— attrauca d'Emberkūrs.— Tikai pārdesmit skotu strēlnieku, daži bruņinieki un galminieki, kuru vidū visspilgtākā figūra bija astrologs Galeoti.

—     Šis vīrs atbalsta kardinālu Balī,— sacīja Krēvkērs.— Es nepavisam nebrīnītos, ja arī viņš būtu pielicis savu roku, lai pamudinātu karali uz šo riskanto soli. Vai tur bija arī kāds no augstmaņiem?

—     Orleānas hercogs un Dinuā,— atbildēja Komins.

—     Lai nu kā, bet ar Dinuā mēs vēl krustosim šķēpus,— noteica Krēvkērs.— Taču bija dzirdamas runas, ka viņi abi ar hercogu krituši nežēlastībā un ieslodzīti cietumā?

—     Viņi tiešām bija ieslodzīti Lošas pilī, šajā «brīnišķīgajā» cietoksnī, kas no laika gala noderējis par franču augstmaņu «atpūtas» vietu,— paskaidroja d'Emberkūrs,— taču Luijs viņus ir atlaidis brīvībā — droši vien tālab, lai ņemtu sev līdzi un paturētu acīs Orleānas hercogu. No pārējiem karaļa pavadoņiem vēl būtu minams viņa draugs virsbende Tristāns ar diviem saviem vīriem un bārddzinis Olivers, liekas, nozīmīgākais no visiem, un šī kompānija bija tik necili ģērbusies, ka karalis,— to es varu vai apzvērēt — izskatījās gandrīz vai pēc veca augļotāja, kas kopā ar tiesu izpildītājiem dodas iekasēt parādus no saviem vistrūcīgākajiem parādniekiem.

—     Un kur karalim ierādīta mājvieta?— Krēvkērs vaicāja.

—     Tas nu ir kaut kas pilnīgi neticams,— Komins turpināja savu stāstījumu.— Hercogs nodeva skotu gvardes apsardzībā vienus pilsētas vārtus un peldošo tiltu pār Sommu, bet karalim piedāvāja apmesties turpat netālu bagātā birģera Žila Ortena namā, taču, dodamies turp, karalis pamanīja Pensila de Rivjēra un de Lo karogus un, acīmredzot baidīdamies apmesties līdzās saviem agrākajiem padotajiem un dumpiniekiem, ko pats bija izraidījis no Francijas, lūdza, lai viņu nometina Peronnas pilī, un tieši tur viņš arī atrodas.

—     Žēlīgā debess!— Krēvkērs izsaucās,— Viņam vajag ne tikvien ielīst lauvas midzenī, bet pat vēl iebāzt galvu tam rīklē» Šim vecajam viltniekam ātrāk nav gana, kamēr neielien slazdā līdz pašam dibenam!

—     D Emberkūrs nav jums vēl pastāstījis, ko šai sakarā teica Le Glorjē,[157]— Komins piemetināja,— Manuprāt, tā ir visgudrākā doma, kādu no viņa jebkad esmu dzirdējis,

—     Un ko viņa vtedais prāts izsecinājis?— grāfs jautāja,

—     Kad hercogs steigšus deva rīkojumu sagādāt dažādus sudraba traukus, ko pasniegt karalim ar pavadoņiem, apsveicot viņus ar ierašanos,— le Glorjē teica: «Mans draugs Kār t , tev nav lauza sav i nabaga galva par dāvanām, jo es varu pasniegt tavam brālēnam Luij*m daudz cildenāku un piemērotāku velti nekā tu. Es dāvā?u viņam savu āksta cepuri ar zvārguļiem un zizli vēl piedevām, jo, Dievs mans liecinieks, ka, no brīva prāta nododams sevi tavās rokās, viņš ir vēl lielāks nuļķis nekā es.»—«Bet ja es nedošu viņam iemesla to nožēlot, gudribniek?» hercogs vaicāja.—«Tad šī cepure ar zvārguļiem pienāksies tev, jo no mums trim tu būsi vislielākais muļķis,» Varu galvot, ka šis joks hercogam ķērās pte sirds — es redzēju, ka v'.ņš nobāl un iekož sev lūpā, Tādas ir mūsu jaunās1 vēstis, godājamo Krēvkēr, un nu gnbas dzirdēt, ko jūs par tām sakāt?

—     Es teikšu, ka mēs sēžam uz pulvera mucas, un dienr-fē!, kā liekas, es esmu tas, kam liktenis lēmis pielikt tai degli,— Krēvkērs atbildēja»— Jūsu vēstis un manējās ir kā pakulas un uguns, kurām saskaroties uSaujas liesmas, vai arī — kā zināmas ķīmiskas vielas, kas sajauktas nevai neeksplodēt, Di augi, jājiet tuvāk, un, kad es būšu jums pastāstījis, kas noticis Lježas bīskapijā, tad jūs man, domājams, piekritīsiet, ka karalis Luijs būtu darījis prātīcāk, dodamies taisnā ceļā uz elli, nekā šādā nereizē ierazdamies Peronnā.

Abi augstmaņi piejāja Krēvkēram cieši klāt un, lāgā nespēdami ticēt dzirdētajam un apslāpēt izbrīnu un pārsteiguma .saucienus, ar dziļu interesi noklausījās par Lježas un Šērtvaldes notikumiem, Tad viņi pasauca Kverttinu un sāka to izvaicāt, cenzdamies izdibināt katru pēdīgo sīkumu, saistītu ar bīskapa nogalēšanu, līdz viņš pēdīgi atteicās atbildēt, jo nezināja, kas šiem cilvēkiem padomā un kādus secinājumus no viņa atbildēm tie varētu izdarīt.

Jātnieku pulciņš pēdīgi sasniedza līdzenos auglīgos Sommas upes krastus, senās Peronne la Pucelle[158] pilsētiņas mūrus un zaļās pļavas, kur balgoja neskaitāmas ap piecpadsmit tūkstošu vīru lielā burgundiešu karapulka teltis.

XXVI nodaļa TIKŠANĀS

Kad tiekas valdnieki, būs atrologiem

Tās pašas draudu zīmes manīt, ko

Tie redz, kad Saturns pietuvojas Marsam.

Veca luga

Diez vai to var saukt par privilēģiju vai par valdniekiem uzliktu sodību, ka savstarpējās attiecībās viņi ir spiesti pakļaut savas jūtas un izteikumus visstingrākajai etiķetei, kas nepieļauj nedz nosodījumu, nedz asāku vārdu vai dusmu izpaudumu un ko varētu bezmaz dēvēt par liekulību, ja vien visiem nebūtu pilnīgi skaidrs, ka šī tēlotā laipnība nav nekas cits, kā vispār pieņemts cerinoniāls. Taču, kolīdz valdnieks pārkāpj šīs robežas un kaut vai uz brīdi ļauj vaļu dusmām vai sašutumam, viņš zaudē cieņu visas pasaules acīs. Tieši tā bija savulaik noticis ar diviem slaveniem valdniekiem un sāncenšiem — Fransuā I un imperatoru Kārli, kad tie atklāti apvainoja viens otru melos un dzīrās izšķirt savu strīdu atklātā cīniņā.[159]

Kārlis Burgundietis, būdams ātras dabas cilvēks vai — pareizāk sakot — visiekarsīgākais un nesavaldīgākais no sava laika valdniekiem, šīs maģiskās etiķetes dēļ jutās kā savažots, jo tā prasīja, lai viņš uzņemtu Luīju, savu sizerēnu un likumīgo valdnieku, kurš pagodinājis viņu ar savu apmeklējumu, ar vislip'āko cieņu un godu.

Apmetis hercoga mantiju, Kātiis kāpa zirgā un savu visievērojamāko karavadoņu, bruņinieku un augstmaņu pavadībā jāja Luijam pretim Viņa svīta laistījās zeltā un sudrabā, jo tolaik, kad Anglijas galma bagātības Jorkas un Lankasteras karu dēļ bija izputinātas, bet Francijas galma izdevumi aiz karaļa skopulības ierobežoti, Burgundijas nams bija viskrāšņākais visā

Eiropā Turpretim Luija cortege[160] bija skaitliski neliels un salīdzinājumā ar burgundiešiem izskatījās nabadzīgs, un karalis noplukušā apmetnī ar savu parasto, nobružāto, svēto tēliem apspraudīto cepuri šo atšķirību vēl tikai pastiprināja. Un, kad hercogs krāšņajā purpura mantijā ar kroni galvā nolēca no sava staltā karazirga un, nometies uz ceļgala, pieturēja kāpsli, lai Luijam būtu vieglāk nokāpt no viņa nelielā klepera, skats bija patiesi komisks.

Abu dižo valdnieku tikšanos no vienas puses raksturoja pārvarīga, uzspēlēta laipnība, bet no otras — pilnīgs atklātības trūkums.

Taču hercogam ar viņa raksturu bija daudz grūtāk noturēties nepieciešamajās pieklājības robežās, turpretim karalim, kuram meli un izlikšanās bija gandrīz kļuvuši par otru dabu, tas izdevās tik pārliecinoši, ka pat tie, kas viņu pazina caur un cauri, nebīļtu spējīgi atšķirt, vai viņš ir patiess vai liekuļo.

Varbūt šinī gadījumā varētu lietot šādu salīdzinājumu — ja tas nebūtu divu tik dižu valdnieku necienīgs — proti, karalis atgādināja cilvēku, kas, visnotaļ pazīdams suņa dabu un paradumus, kaut kādu viņam zināmu iemeslu dēļ vēlas iedraudzēties ar milzīgi lielu, sirdīgu ķēdes suni, kurš raugās pretim ar neuzticību un gatavs kuru katru brīdi krist viņam virsū, kolīdz manīs vismazāko neuzticības, nedrošības vai naidīguma pazīmi, kas liecinātu, ka aizdomas ir pamatotos. Suns klusibā rūc, saceļ spalvu un atņirdz zobus, taču kaunas mesties virsū svešiniekam, kurš Šķietas esam tik vēlīgs un paļāvīgs, un tālab pacieš viņa glāstus, kas vēl jo vairāk to satracina, un tikai gaida kaut vai vismazāko iemeslu, lai kluptu draugam pie rīkles,

Pēc hercoga nebrīvās izturēšanās, pārvērstās balss un aprautajiem žestiem karalis saprata, ka viņa uzdevums nebūs no vieglajiem, un varbūt pat nožēloja savu pārdrošību. Taču atkāpšanās ceļa vairs nebija, un viņam cits nekas neatlika kā turpināt šo bīstamo spēli, liekot lietā savu viltību un izlikšanās māku, noslīpētu līdz tādai pilnībai, kādu pirms tam nebija sasniedzis neviens pats cilvēks zemes virsū,

Luijs pret hercogu izturējās tā, it kā viņa sirds plūstu pāri aiz prieka, ka viņš salabis ar tuvu, uzticamu draugu, no kura uz laiku bijis atsvešinājies sakarā ar kaut kādiem nenozīmīgiem apstākļu radītiem pārpratumiem, kas nu ir aizmirsti un izlīdzināti, Viņš nožēloja, ka jau agrāk nav spēris šo izšķirīgo soli, lai savu mīļo, labo brālēnu pārliecinātu, ka viņa atmiņā abu bijušās domstarpības ir pārāk sīkas un nesvarīgas pret to lielo laipnību un viesmīlību, ko viņš šajā zemē izbaudījis, kad sava tēva, Francijas karaļa laikā bijis te izraidīts trimdā. Viņš runāja par hercoga Kār|a tēvu, Burgundijas hercogu Filipu Labsirdīgo, kā tas tolaik tika dēvēts, un minēja neskaitāmus gadījumus, kad izbaudījis viņa tēvišķo gādību,

—     Man liekas, brālēn,— viņš teica,— ka jūsu tēvs dāvāja mari tādu mīlestību, it kā es būtu viņa paša dēls. Reiz es medībās nejauši nOmaldījos un, kā atminos, pēc atgriešanās mājās izdzirdēju viņu jūs rājam par to, ka esat mani mežā atstājis vienu, it kā būtu runa par jūsu miesīgu brāli, ko esat pametis likteņa varā.

Burgundijas hercoga sejas vaibsti bija raupji un skarbi, un, kad atbildes vietā viņš pūlējās pasmaidīt, sejā iegula vienīgi velnišķa grimase,

«Nolādētais liekuli,» viņš klusībā sodījās, «ja mans gods atļautu tev atgādināt, kā tu mūsu namam esi atmaksājis par visu to labo, ko tas tev ir devis!»

—     Turklāt, mīļo brālēn, būtu jāatceras,— karalis turpināja,— ka mūs saista ne vien draudzība, bet arī garīgas saites, jo es esmu krusttēvs jūsu jaukajai meitai Marijai, kas man tikpat dārga kā paša meitas. Un, kad debesu Tēvs — lai svētīts viņa vārds!— dāvāja man mazo ziediņu, kam pēc trim mēnešiem bija lemts novīst, jūsu karaliskais tēvs bija tas, kurš nesa viņu pie kristāmā trauka un sarīkoja viņam tik lepnas un krāšņas kristību godības, kādas pat Parīzē es nebūtu varējis atļauties. Savu mūžu, mīļo brālēn, es neaizmirsīšu hercoga Filipa un jūsu augstsirdību, kas atstāja neizdzēšamu iespaidu uz nabaga trimdinieka bēdu sagrauzto sirdi!

—    Jūsu augstība,— hercogs ar pūlēm izmocīja, piespiezdams sevi kaut ko atbildēt,— jūs toreiz mums izteicāt pateicību pat šo necilo pakalpojumu tādiem vārdiem, kuri pārpārēm atlīdzināja par visu, ko Burgundija jums devusi,

—     Es labi atceros šos vārdus, mīļo brāiēn,— karalis smaidīdams sacīja,— Manuprāt, tie skanēja šādi; «Es, nabaga trimdinieks, kā atlīdzību par jūsu draudzību un viesmīlību varu jums piedāvāt tikai pats sevi, savu sievu un savu bērnu.» Un, kā liekas, es esmu izpildījis šo solījumu.

—     Es nepavisam nevēlos apstrīdēt jūsu augstības apgalvojumu,— hercogs sacīja,— taču…

—    Jūs gribat teikt, ka vēlaties dzirdēt, kā mani vārdi saskan ar darbiem? Ak vai, nu kas tur vēl jāpaskaidro? Mana dēliņa

Joahima miesas dus Burgundijas zemē, es pats šai rīta stundā esmu pilnīgi nodevis sevi jūsu varā, bet kas attiecas uz manu sievu, tad, mīļo brālēn, man nudien šķiet, ka pēc tik ilga laika jūs vairs negribēsiet uzstāt, lai mani vā: ii tiktu burtiski izpildīti. Manai sievai, kas dzimusi Marijas Pasludināšanas dienā (viņš pārkrustījās un nomurmināja Ora pro nobis[161]) šobrīd k jau <-p piecdesmit gadu, bet viņa uzturas Reimsū, tepat netālu un, ja jums labpatīk palikt pie tā, lai maršs teiktais tiktu pilnībā izpildīts, viņa visā drīzumā ieradīsies,

Lai gan pārskaities par karaļa neksunībt* un cenšanos izlikties par viņa draugu, Burgundijas hercogs neviļus iesmējās par šī neparastā valdnieka dīvaino atbildi, un šie smiekli skanēja tikpat skarbi kā balss, kādā viņš parasri runāja, Izrnēj'es ilgāk un skaļāk nekā tebrīd šķita un arī šodien tūtu Šķitis piedienīgi, viņš strupi atteicās no karalienes pagc&ielūs sabiedrības, taču piebilda, ka viņam nebūtu it nekas pretim uzņemt karaļa vecāko meitu, kura esot izdaudzināta skaistule.

—     Es, mīļo brālēn, varu vienīgi priecāties— karalis sacīja ar sev raksturīgo mīklaino smaidu,— ka jūsu visužēlīgā izvēle nav kritusi uz manu jaunāko meitu Žannuy jo tādā gadījumā jums būtu jākrusto šķēpi ar manu Orleānas brālēnu. Un, ja vienam vai otram no jums šinī cīniņā nepaveiktos, es zaudētu vai nu labu draugu, vai dārgu radinieku.

—     Nē, jūsu augstība, tas nekad nenotiks, ka mīlestības jomā es stātos Orleānas hercogam ceļā. Lai es krustotu šķēpu ar Orleānas hercogu, iemeslam jābūt bez kādiem trūkumiem,

Šis nekautrais mājiens uz princeses Žannss fizisko kroplību karali ne drusku neaizskāra. Nē, viņš bija pat iepriecināts, ka hercogam patīk parupji joki, kādi karalim pašam lieliski padevās un turklāt vēl, kā tagad teikts, aiztaupīja labu tiesu liekulīgas sentimentalitātes. Viņš steigSus ievirzīja sarunu tā, lai Kārlis, kas nekādi nespēja notēlot uzticamu draugu un izlikties, ka piedevis visas ļaundarības valdniekam, kura vārda un rīcības patiesīgumu joprojām uzskatīja par apšaubāmu, sāktu tēlot, turklāt bez īpašas piespiešanās, viesmīlīgu namatēvi;, kas uzņem jautru, asprātīgu viesi, un tādējādi savstarpējo sirsnības trūkumu aizstāja diaudzīga uzjautrināšanā ar aspiātibām un joku plēšanu, vienlīdz pieņemama tiklab hercogam viņa atklātā, mazliet vulgārā rakstura dēļ, kā arī Luijam, kuram lieliski padevās jebkura loma, taču sakarā ar viņa iedzimto -lieksim uz piedauzīgu, dzēlīgu humoru taisni šī bija visatbilstošākā.

Kamēr turpinājās Peronnas rātsnamā rīkotās dzīres, abiem valdniekiem kā par laimi izdevās ieturēt sarunas tai pašā humora pilnajā noskaņā, kura, kā Luijam tūdaļ kļuva skaidrs, bija vispiemērotākā, lai hercogs Kārlis spētu cik necik saglabāt mieru, tik nepieciešamu Luija paša drošībai.

Taču karali satrauca tas, ka viņš šeit redzēja daudz franču augstmaņu un bruņinieku, kurus aiz bardzības vai atriebības bija izraidījis no savas zemes un kuri Burgundijā bija iemantojuši lieiu varu un augstu stāvokli. Un šis apstāklis bija par iemeslu tam, ka, baidīdamies no viņu naida un atriebības, karalis — kā jau mēs minējām — lūdza hercogu ierādīt viņam mājvietu nevis pilsētā, bet pašā pilī vai cietoksnī[162]. Kārlis tūdaļ deva piekrišanu, apveltīdams karali ar savu greizo smaidu, pēc kura nebija iespējams pateikt, vai tas nozīmē atzinību vai nosodījumu.

Bet, kad karalis tik piesardzīgi, cik nu vien spēja, un tādā veidā, kādu uzskatīja par vispiemērotāko jebkuru aizdomu iemidzināšanai, vaicāja, vai skotu gvardes strēlnieki šai laikā varētu apsargāt pili, nevis pilsētas vārtus, kā hercogs bija norādījis, Kārlis atbildēja noraidoši ar sev raksturīgo skarbumu un nepiekāpību, ko īpaši draudīgu vērta viņa paradums runājot virpināt ūsas vai rotaļāties ar zobena vai dunča spalu, to pavelkot ārā un atkal iebīdot atpakaļ makstī:

—     Pie Svētā Mārtiņa, tas ir pilnīgi izslēgts, mans valdnieki Jūs esat ieradies pie sava vasaļa, kā mani dēvē aiz cieņas pret jūsu augstību, un mana pils un šī pilsēta ir arī jūsējā. Un tieši tāpat — mani karavīri. Tālab ir gluži vienalga, vai jūs apsargā viņi vai skotu gvardos strēlnieki. Nē, pie Svētā Jura! Peronna ir Jaunavas cietoksnis, un es nepieļaušu it neko tādu, kas varētu kaitēt tās reputācijai. Jaunavas ir rūpīgi jāuzrauga, ja gribam, lai tās nezaudē savu labo slavu.

—     Protams, mīļo brālēn, es jums pilnībā piekrītu,— karalis sacīja,— jo ari pats esmu ieinteresēts, lai šī pilsētiņa sagiabā savu reputāciju. Kā jau jums, mīļo brālēn, ir zināms, Peronna ir viena no tām Sommas piekrastes pilsētām, kas pret naudas aizdevumu bija savulaik ieķīlāta jūsu nelaiķim tēvam un vēl šobaltdien ir izpērkama * Un, taisnību sakot, ss kā godprātīgs parādnieks, kas vēias pilnībā nelīdzināties, e:mu paņēmis līdz dažus nastu nesējus mūļus ar izpirkšanas maksai domātu sudrabu, ai k. ru jums, mīļo brālēn, pilnībā pietiktu, lai trīs gadus no vietas uzturētu savu grezno un krāšņo galmu,

—     Es neņemšu ne plika graša)— hercogs, virpmādams ūsas, noteica.— Izpirkšanas laiks ii notecējis, manu karalisko brālēn, turklāt nekad nav bijusi runa par šo izpirkšanas tiesību īstenošanu, jo šo pilsētu piešķiršana Buigundijai bija vienīgā atlīdzība manam tēvam par to, ka jūsu namam laimīgā stundā viņš bi.a ai mieru aizmirst mana vectēvā nogulēšanu[163] un pāuaut visas saites ar Angliju, lai stātos savienībā ar jūsu tēvu. Pie Svētā Jura, ja toreiz tā nebūtu noticis, jūsu augstība būtu pazauuējusi ne vien Somiņas piekrastes pilsētas, bet droši vien ari tās, kas ir viņpus Luāras. Nē, es neatdošu nevienu pašu akmeni, kaut vai pas kairu man solītu pretī tikpat iielu gabalu zelta. Es pateicos Dievam un savu senču gudrībai un drošsirdībai, ka Burgundijas ienākumi — lai gan tā ir tikai hercogiste — ir pilnīgi pietieka-.rt:, lai segtu visus valsts izdevumus pat tad, ja mans viesis ir karalis, un man nav ne mazākās vajadzības iztirgot savu mantojumu.

—     Pilnīgi pareizi, mīļo brālēn,— karalis sacīja tikpat laipni un mierīgi, it kā nebūtu manījis hercoga sašutumu, kas bija jaužams gan balsī, gan kustībās.— Kā redzu, jūs esat tā iemīlējis Franciju, ka nespējat šķirties no tā, kas tai pieder, Bet par to mēs vēl runāsim padomes sanāksmē, un tur mums būs vajadzīgs vidutājs Ko jūs teiktu pat Senpoiu?

—     Nedz Senpols, nedz Senpjērs, nedz kāds cits no svētajiem nespēs mani pierunāt, lai es atdodu Peronnu!— Burgundijas hercogs atcirta,[164]

—     Nē» jūs neesat mani pareizi sapratis,— karalis smaidīdams turpināja.— Es ar to domāju Luksemburgas Luiju, mūsu uzticamo konetabiu grāfu Senpoiu. Zvēru pie Svētās Embrenas

Jaunavas, ka šai apspriedei vajadzīga tieši viņa galva, par kuru gudrākas nav visā Francijā un kura visnotaļ varēta sekmēt mūsu pilnīgi? saprašanos un agrākās saskaņas atjaunošanu

—     Pie Svētā Burgundijas Jura!— grāfa izsaucās,— Es brīnos, kā jūsu augstība tā var runāt par cilvēku, kas nodevis gan Franciju, gan Burgundiju,— par šo viltnieku, kurš allaž ir tiecies mūs sanaidot, lai pats pēc tam tēlotu samierinātāju. Zvēru pie ordeņa, kas man pie krūtīm, ka Luksemburgas purvi ilgi vairs nederēs viņam par drošu patvērumu*

—     Nevajag iekaist, mīļo brālēn,— karalis smaidīdams sacīja un daudz klusākā balsī piebilda:— Kad es runāju par konetabla galvu, kā mūsu sīko domstarpību izlīdzinātāju, es nedomāju par viņa ķermeni, kas ērtības labad varētu palikt Senkventinā,

—     Ha -ha-hāl tādā gadījumā es esmu vienisprātis ar jums, manu karalisko brālēn,— Kārlis attrauca, tikpat skarbi iesmiedamies, kā bija smējies par citiem karaļa piedauzīgajiem jokiem, un tad, piecirzdams kāju, vē! piemetināja:— Šādā veidā konetabla galva Peronnā varētu būt noderīga.

Ne vienmēr karalis ievirzīja sarunas tā, lai starp smiekliem un uzjautrināšanos iestarpinātu kādu netiešu mājienu uz nopietniem jautājumiem, taču visu goda mielasta laiku un ari vēlāk hercoga mītnē viņš veikli izmantoja katru mazāko izdevību, lai neuzkrītoši, it kā starp citu aizskartu kādu bīstamu, bet svarīgu tematu.

Lai cik pārsteidzīgi Luijs bija rīkojies, nostādīdams sevi bīstamā stāvoklī un uzņemdamies risku, kam viņu abu savstarpējā naidīguma un hercoga neapvaldītā rakstura dēļ varēja būt ne vien kļūmīgas, bet pat liktenīgas sekas, jāteic, ka vēl nav atradies locis, kurt, nonakdams pie nezināmiem krastiem, būtu rīkojies ar tādu apdomu un mērķtiecību.. Mēs varam vienīgi apbrīnot to, cik pamatīgi un izveicīgi viņš it kā zondēja sava pretinieka tieksmju un noskaņu sēkļus un dzelmājņs, neizrādīdams nedz savas šaubas, nedz bailes, kad tur atklājās daudz vairāk zemūdens klinšu un bīstamu sēru nekā drošu noenkurošanās vietu.

Pēdīgi beidzās ari šī diena — tik nogurdinoša Luijam, kuram nemitīgi bija jāsasprindzina visi dvēseles spēki, lai nezaudētu modrību un piesardzību, kas viņa stāvoklī bija tik nepieciešama, un ne mazāk grūta ari hercogam, kuram pretēji savam paradumam vajadzēja apslāpēt dusmas un sašutumu..

Bet vakarā, kad. Kārlis, pēc visiem pieklājības likumiem atvadījies no karaļa, atgriezās savā mītnē, viņš deva vaļu ilgi aizturētajam niknumam un, kā viņa āksts Le Glorjē atļāvās izteikties, «lāsti un žultaini epiteti krita pār to cilvēku galvām, kuriem tie nemaz nebiia domāti». Pār hercoga kalpotājiem brāzās sašutuma vētra, ko viņš pat aizmuguriski nedrīkstēja izgāzt pār savu karalisko viesi, bet kas plosījās viņā ar tik briesmīgu spēku, ka vairs nebija apvaldāma.

Pēdīgi āksts ar saviem jokiem tomēr izkliedēja hercoga dusmas, tā ka tas, skaļi smiedamies, pameta viņam zelta gabaju, mierīgi ļāva sevi noģērbt, un, pirms gulētiešanas iztukšojis kausu karstvīna, iekrita dziļā miegā,

Taču vairāk par Kārli mūs interesē tas, kā devās pie miera karalis Luijs, jo neapvaldīti jūtu izvirdumi, kas pieder pie cilvēka dabas necilākajām izpausmēm, nevar mūs saistīt tik lielā mērā, kā asa un vieda prāta darbība.

Līdz Luīja paša izvēlētajai mājvietai — Peronnas pilij viņu pavadīja Burgundijas hercoga kambarkungi un kvartirjēri, bet pie ieejas viņam atdeva godu sardze, kas sastāvēja no strēlniekiem un bruņnešiem.

Kad karalis nokāpa no zirga, lai pa nolaižamo tiltu dotos pāri neparasti platam un dziļam aizsarggrāvim, viņš paskatījās uz apsardzi un teica Kominam, kurš arī ietilpa pavadītāju puikā.

—     Viņi nēsā Svētā Andreja krustu, bei ne tādu, kā mani skotu strēlnieki.

—     Arī viņi ir gatavi nolikt savu galvu par jums, jūsu augstība,— sacīja Komins, kurš ar savu aso dzirdi karaļa balsī bija saklausījis kaut ko tādu, ko Luijs gan labāk būtu vēlējies apslēpt— Viņi valkā Andreja krustu, pakārtu Burgundijas hercoga Zelta Aunādas oroeņa ķēdē.

—     Jā, es zinu,— Luijs sacīja, norādīdams uz šo ķēdi, ko arī pats bija uzkāris kaklā kā uzmanības apliecinājumu savam namatēvam — Šis ir viens posms tajā brālības saitē, kas mūs vieno ar mūsu dārgo brālēnu Mūs saista gan bruņnieciska, gan garīga brālība, jo radniecības ziņā mēs esam brālēni[165], bet savstarpējā saskarsmē — draugi un labi kaimiņi. Nē, mani cildenie pavadoņi, tālāk par pagalmu nenāciet! Jūsu laipnību es ilgāk vairs nevaru pieņemt. Jūs jau tāpat esat izdarījuši man patiesi lielu pakalpojumu.

—     Hercogs mums ir uzdevis pavadīt jūsu augstību līdz jūsu mītnei,— d'Emberkūrs sacīja,— Mēs ceram, ka jūsu augstība atļaus mums izpildīt mūsu valdnieka pavēli.

—     Tas ir ak mazsvarīgs jautājums, ka, manuprāt, būtu daudz pareizāk, ja jūs, jebšu būdami hercoga padotie, aizmirstu viņa pavēii un pakļautos manējai. Es jūtos mazliet saguris… piekusis, mani kungi. Liek prieks reizēm nogurdina ne mazāk kā darbs. Cerams, ka rītdien es varēšu pilnīgāk izbaudīt jūsu sabiedrību. Un arīdzan jūsējo, Komina kungs, Kā esmu dzirdējis, 'ūs esot mūsu laika hronists[166], un mums visiem, kas vēlas atstāt savu vārdu vēsturē, jācenšas iemantot jūsu labvēlību, jo, cik man zināms, jūsu spalva esot asa. Ar labu nakti, godātie kungi — jums visiem kopā un katram atsevišķi!

Glaimoti par Luija uzmanību uri izmeklēto laipnību, Burgundijas augstmaņi atvadījās, un karalis ar dažiem saviem vistuvākā. em pavadoņiem palika stāvam zem Peronnas pils iekšējā pagalma arkas, raudzīdamies uz lielo torni, kas atradās vienā pagalma stūrī. Pār milzīgo drūmo celtni lija tā pati mēness gaisma, kas apspīdēja Kventina Dorvarda ceļu, viņam jājot no arlci'uā uz Peronnu un — kā jau lasītājam ir zināms — tonakt bija neparasti spoža un gaiša. Pēc apveida šis tornis bija līdzīgs Londonas cietokšņa Baltajam tornim, taču vēi senāks — kā hronikas vēstīja — no Kārļa Lielā valdīšanas laikiem. Tam bija neparasti biezas sienas, ļoti mazi dzelzs stieņiem aizrestoti, lodziņi, un šī milzīgā, smagnējā akmens ceitne meta pāri pagaimam tumšu, draudīgu ēnu,

—     Nevar būt, ka man ierādīta mājvieta tur!— karalis sacīja un nodrebinājis iiin kā ļaunā priekšnojautā.

—     Nē, lai Dievs nogriež, ka tas tā būtu4 — izsaucās sirmais pils uzraugs, kas pavadīja Luiju ar atsegtu galvu.— Jūsu augstībai ir sagatavota mītne, rau, šeku Edzās, blakus ēkās, kur karalis Žans tika savulaik pārlaidis divas naktis pirms Puatjē kaujas.

—     Hm, tā nav laba zīme,— karalis nomurmināja.— Bet kas īsti šis 'r par torni, mans draugs? Un kāiab tevī vieš šausmas doma, ka man tur varētu būt ierādīta mājvieta?

—     Taisnību sakot, visužēligo valdniek, neko siiktu par šo torni es nezinu teikt,— pils uzraugs sacīja,— tikai, kā apgalvo sargi naktīs tur esot manāmas ugunis un dzirdamas kaut kādas dīvainas skaņas. Taču tam it arī savs izskaidrojums, proti, savulaik šajā tornī bijis ierīkots cietums, un klīst visādas runas par to, kas tur noticis.

Luijs vairāk neko nejautāja, jo nebija pasaulē otra tāda Iveka, kam būtu tik pamatots iemesls cienīt cietuma noslēpumus. Kad viņš nonāca pie mājvietai ierādītās celtnes, kas, lai gan būvēta vēlāk nekā tornis, bija tikpat senatnīga un drūma, tur stāvēja sardzē neliels skotu strēlnieku pulciņš, kuru hercogs, jebšu noraidījis Luija prasību, tomēr bija pavēlējis šeit ielaist, dodams iespēju karalim paturēt savā tuvumā arī kādu no viņa paša ļaudīm, Šī pulciņa komandieris bija lords Krpufords.

—     Krouford, mans krietnais, uzticamais Krouford!— karalis izsaucās.— Kur jūs bijāt visu šo dienu? Vai Burgundijas augstmani ir tik neviesmīlīgi, ka būtu lieguši pienācīgo uzmanību vienam no viscildenākajiem drosminiekiem, kāds jebkad spēris kāju šai galmā. Dzīres es jūs netiku manījis.

—     Es atteicos no šī ielūguma, jūsu augstība, jo man nav vairs tie gadi, lai es varētu riskēt un dzīrot kopā ar Burgundijas augstmaņiem, cerot, ka varēšu turēt tiem līdzi,— Kroufords atbildēja.— Pat četras pintes iesit man galvā, un, kā šķiet tieši jūsu augstības labad šoreiz man vajadzēja atturēties, lai rādītu piemēru saviem zēniem.

—     Jūs allaž esat bijis saprātīgs cilvēks,— karalis sacīja,— bet diez. va; šis upuris bija to vērts, ja jūsu komandā ir tikai daži vīri. Turklāt svētkos nav tik ļoti jāaiziiedzas kā briesmu brīžos vai kara laikā,

—     Jo mazāk manā komandā vīru, jo vairāk man jārūpējas par to, lai vajadzības bridi tie būtu gatavi cīņai. Vai šī vizīte beigsies ar dzīrēm vai cīņu, to zina tikai Dievs un varbūt jūsu gaišība, taču vecais Džons Kroufords gan ne,

—     Vai jums ir aizdomas, ka mums kaut kas draud?— karalis čukstus noprasīja.

—     Nē,— Kroufords atbildēja,— taču es vēlētos, lai man tādas būtu, jo, kā vecais grāfs Tainmens[167] mēdza teikt, «briesmas, ko nojaušam, vairs nav tik bīstamas.» Kāda būs šīs nakts parole, jūsu gaišība?

—     Nu, lai būtu «Burgundija». Par godu mūsu namatēvam un tavam iecienītajam dzērienam, Krouford!

—     Man nav ne mazāko iebildumu nedz pret hercogu, nedz pret šo dzērienu, ja vien tie ir tādi, kā tiem pienākas būt. Ar labu nakti, jūsu gaišība!

—     Ar labu nakti, mans uzticamais skot,— karalis noteica un devās uz savu mītni.

Pie viņa guļamtelpas durvīm sardzē stāvēja Ludviķis Rētainais.

—     ienāc pie manis,— karalis garāmiedams viņam sacīja, un vecais strēlnieks, kā neredzamas rokas iedarbināts mehānisms, lieliem soļiem devas karalim nopakaļ un tad, palicis stāvam ka iemiets, klusēdams gaidīja viņa rīkojumu,

—     Vai tu esi ko dzirdējis par mūsu ceļojošo bruņinieku, savu māsasdēlu?— karalis vaicāja.— Viņš ir kā ūdenī iekritis kopš tās reizes, kad, līdzīgi jaunam spēkavīram, kurš devies meklēt piedzīvojumus, kā savu pirmo varoņdarbu apliecinājumu atsūtīja mums divus gūstekņus,

—     Jāteic, ka šis tas man ir nācis ausīs, valdniek,— Rētainais atbildēja,— bet to nu es droši varu teikt, un jūsu augstība, cerams, ticēs maniem vārdiem — ja viņš ir izdarījis ko pelamu, manas vainas tai lietā nav klāt, jo es aizvien zinu savu vietu un nekad nebūtu uzdrīkstējies notriekt no zirga mūsu žēlīgā valdnieka nama locekli, uti,,.

—     Lai nu tas patiek,— karalis pārtrauca viņu.— Tavs māsasdēls ir darījis vienīgi to, kas ietilpa viņa pienākumos,

—     A, kas attiecas uz pienākumu, tad viņš ir ielāgojis manu padomu,— Ludviķis Rētainais turpināja.—«Kventin,» es viņam reiz sacīju, «lai notiek, kas notikdams, tev jāpatur prātā, ka tu esi skotu gvardes strēlnieks, kam pienākums allaž ir pirmajā vietā.»

—    Tā jau man šķita, ka viņam būs bijis kāds varen gudrs pamācītājs,— Luijs izmeta,— taču es tomēr gribētu dzirdēt atbildi uz savu jautājumu. Vai tu pēdējā laikā esi ko dzirdējis par savu māsasdēlu? Uzgaidiet, kungi,— viņš iestarpināja, pievērsdamies saviem pavadoņiem,— jo šī atbilde var interesēt vienīgi mani.

—     Zināms, jūsu augstība, esmu gan dzirdējis,— Rētainais attrauca,— Jums par iepriecināšanu varu teikt, ka es nule sastapu zirgu puisi Šarlo, ko māsasdēls atsūtījis mājās no Lježas vai tās tuvumā esošās bīskapa pils, kur viņš laimīgi nogādājis grāfienes de Kruā,

—     Lai slavēta Dievmātei— karalis izsaucās,— Bet vai tu zini to pilnīgi droši?

—     Uz galvošanu,— Rētainais sacīja.— Man domāt, Šarlo pat atvedis līdzi pašu grāfieņu rakstītu vēstuli jūsu augstībai,

—     Tūdaļ pat steidzies un ved viņu šurp,— karalis mudināja— Arkebūzu atstāj kādam no viņiem, vienalga kam, nu. kaut vai Oliveram.. Lai slavēta Embrenas Jaunava! Es svinīgi solu viņas augstajam altārim aplikt sudraba treliņus?

Savā pateicības un dievbijības uzplūdā Luijs, kā parasti, noņēma ar svēto attēliem apspraudīto cepuri, un, pagriezis pret sevi iemīļoto Embrenas Jaunavu, nolika cepuri uz galda un, tās priekšā nometies ceios, svinīgi atkārtoja savu solījumu.

Drīz tika atvests zirgu puisis Šarlo, pirmais Dcrvarda sūtītais vēstnesis no Šēnvaldes, kurš pasniedza Luijam grāfieņu rakstītās vēstules. Tajās viņas visai atturīgi pateicās karalim par uzņemšanu un mazliet atzinīgāk par atļauju atstāt Francijas gafimi un doto iespēju laimīgi nokļūt pāri viņa i^mes robežām, jebšu tik dīvainiem izteikumiem, ka karalis sāka no visas sirds smieties. Pēc tam viņš ar lielu interesi vaicāja Šario, vai ceļā viņi neesot piedzīvojuši kādu kļūmi vai uzbrukumu Zirgu puisis, būdams gatavais nejēga un tieši tālab kai aļa izvēlēts abu grāfieņu pavadīšanai, kaut ko nopurpināja par sadursmi, kurā viņa biedrs gaikonietis nogaiēts, bet neko jēdzīgu nezināja teikt. Tad Luijs sāka sīki un smalki izprašņāt, pa kādu ceļu viņi sasnieguši Lježu, un šķita ārkārtīgi ieinteresēts, saņemdams atbildi, ka no Namūras ceļinieki jājuši pa Māsas labo krastu, nevis pa kreiso, kā bijis norādīts, Tad karalis pavēlēja izsniegt zirgupuisim nelielu atlīdzību un atlaida to, izlikdamies, ka viņa interesi par ce'mieku maršrutu izraisījušas bažas par grāfieņu de Kruā drošību.

Lai gan šīs ziņas nozīmēja to, ka viens no viņa lolotajiem plāniem ii sabrucis, Luijs bija tik apmierināts, it kā šis piāris būtu vainagojies ar visspožākajiem panākumiem. Viņš atviegloti nopūtās, kā novēlis smagu nastu no pieciem, un ar dziļas dievbijības izteiksmi seja nomurmināja pateicības lūgsnu svētajiem, un tad, pacēlis acis uz augšu, sāka kalt jaunus, drošākus plānus savu mērķu īstenošanai,

Šai nolūkā viņš tika ataicināt astrologu Martiusu Galeoti, kurš kā parasti ieradās uzsvērti cienīgs, bet ar tādu kā rūpju ēnu vaigā., noraizējies par to, kā tiks uzņemts, Taču Luijs bija pret viņu tik laipns un vēlīgs kā vēl nekad, Tas dēvēja viņu par savu draugu un savu tēvu zinātnes jomā, par spoguli, ar kura palīdzību karalim iespējams ielūkoties nākotnē, un nooeidza ar to, ka uzvilka viņam pirkstā dārgu gredzenu. Galeoti, lai gan zināja iemeslu, kas pēkšņi cēlis viņa nozīmību karaļa acīs, bija pārāk gudrs, lai liktu to manīt, Ar svinīgu nopietnību uzklausījis Luija cildinājumu, viņš pieticīgi paziņoja, ka tie esot visnotaļ attiecināmi uz augsto zinātni, kuru viņš pārstāvot, nevis uz viņa necilo personu, kas izpildot vienīgi vidutāja lomu, un līdz ar to viņi atvadījās, tik apmierināti viens no otra kā vēl nekad

Kolīdz astrologs aizgāja, Luijs atkrita krēslā un, šķietami pārguris, atlaida visus kalpotājus, paturot vienīgi Oliveru, kas, nedzirdamiem scļiem slīdēdams apkārt, ar īpašu centību un iejūtību palīdzēja karalim posties uz naktsguļu.

Karalis, pretēji paradumam, pieņēma šos pakalpojumus klusēdams un izskatījās tik slābans un nomākts, ka šī neparastā izturēšanās Oiiveru satrauca. Pat vislielākā nelieša sirdī bieži vien ir saglabājies ari kāds mazumiņš cilvēcības — laupītājs paliek uzticīgs bandas vadonim vai nekrietns favorīts iežēlojas par savu labtfc kas cēlis to godā un paaugstinājis. Olivers Sātans eb Olivers Ļaunais (vai kā citādi dēvēts viņa zemisko dziņu dēļ) tomēr nebija tik pilnīgs sātana līdzinieks, ka viņā nebūtu ne drusciņas līdzjūtības pret savu kungu tik grūtā brīdī, kad tā dzīvība bija likta uz spēles un spēki visnotaļ izsīkuši. Kādu laiku kh>si rosījies karalim apkārt, veikdams savus kārtējos pienākumus, vņš pēdīgi vairs neizturēja un ierunājās tai familiārajā manierē, kādu Luijs dažkārt pieļāva, būdams ar viņu divatā

—     Tete-dieu, mans valdniek, jūs izskatāties, it kā būtu zaudējis kauju, taču es visu šo dienu atrados jūsu augstības tuvumā un varu teikt vienīgi to, ka kaujas laukā jūs cīnījāties neparasti drosmīgi

—     «Kaujas laukā?»— Luijs, paceldams acis, atsāka savā parastajā izsmejošajā balsī,— Pasques-dieu, mans draugs, Oliver, saki labāk —«vēršu cīņas arēnā», jo zemes virsū savu mūžu nav redzēts tik nevaldāms, iecirtīgs un stūrgalvīgs lops kā mūsu Burgundijas brālēns, ko var vienīgi salīdzināt ar vēršu cīņām audzētu mjūriešu vērsi, Bet, lai nu kā, es viņu pamatīgi apvedu ap stūri Bet tu, Oliver, vari mani apsveikt ar to, ka mani plāni Flandrijā cietuši sakāvi — gan attiecībā uz abām ceļojošajām grājienēm de Kruā, g^n arī attiecībā uz Lježu, Vai tu saproti mani?

—     Pie visiem svētajiem, r.e visai, mans valdniek,— Olivers atbildēja.— Es nevaru jūsu augstību apsveikt ar jūsu loloto plānu sabrukumu, pirms jūs neesat man darījis zināmu, kālab esat mainījis savus uzskatus un nodomus,

—     Es nepavsam neesmu mainījis savus uzskatus,— karalis noteica,— Bet, pasques-dieu, mans draugs Oliver, šodien es iepazinu hercogu Kārli daudz pilnīgāk nekā biju pazinis agrāk Vecā hercoga Filipa laikā, kad viņš vēl bija grāfs de Šarluā, bet es — trimdā izraidīts Francijas dofins, mēs kopīgi plostojām, medījām un klaiņojām, un darījām visādas trakulības. Tolaik man bija liela ietekme uz viņu, jo ass prāts allaž pakļauj sev vājāko, bet kopš tā laika viņš ir pilnīgi pārvērties un kļuvis viltīgs, iecirtīgs, augstprātīgs despots, kurš, acīmredzami uzskatīdams, ka ir stāvokļa noteicējs, gnb novest mūsu attiecības līdz atklātai sadursmei. Es biju spiests izvairīties no daudziem bīstamiem jautājumiem kā no pieskaršanās karstai dzelzij. Būtu tu redzējis, kā viņš aizsvilās, kad es tikai nejauši ieminējos, ka šīs klaiņojošās grāfienes de Kruā ceļā uz Lježu varbūt ir kritušas kāda pierobežas laupītāja rokās, pirms tam viņam atklāti pasacijis, ka, manuprāt, viņas devušās tieši uz turieni. It kā es būtu pateicis kaut ko zaimojošu! Nav vajadzības atkārtot, ko viņš man atcirta, pietiks, ja es sacīšu vienīgi to, ka mana galva nudien varēja ripot, ja tajā brīdī pienāktu vēsts, ka tavs un tava drauga Viljama Bārdainā teicamais plāns ir īstenojies, ka grāfienes kritušas viņa rokās un viņam ir radusies iespēja ar izdevīgām precībām saglabāt savu stāvokli.

—     Ar jūsu augstības atļauju es uzdrīkstos iebilst, ka viņš nav mans draugs, un tas nav mans plāns.

—     Jā gan, Oliver,— karalis novilka,— tu negribēji viņus saprecināt, tu tikai gribēji šo līgavaini noskūt. Taisnību sakot, labāku vīru tu viņai arī nenovēlēji, kad netieši norādīji uz sevi, likdams manīt, ka pats viņu ņemtu par sievu. Taču laimīgs tas cilvēks, kurš viņu nedabūs, jo karātavas, moku rats vai saciršana gabalos ir labākais, ko mans brālēns piesola tam, kurš gribētu apprecēt jauno grāfieni, viņa vasaļa meitu, bez viņa žēlīgas atļaujas.

—     Un, kā Ļekas, ne mazāk viņam ķersies pie sirds nemieri vecajā, labajā Lježā,— Olivers ieminējās.

—     Tikpat stipri, ja ne vēl vairāk, kā jau tu pats vari iedomāties,— karalis atbildēja.— Taču, kolīdz es nolēmu doties šurpu, tā raidīju uz Lježu savus vēstnešus, lai tur nemierus apklusinātu un uzdotu maniem pārlieku rosīgajiem draugiem un atbalstītājiem Rusleram ar Pavionu sēdēt klusi kā pelēm savā alā, kamēr beidzas šī mana brīnišķā tikšanās ar brālēnu.

—     Spriežot pēc jūsu gaišības vārdiem, augstākais, ko šī tikšanās varētu dot, ir tas, ka jūsu stāvok'is nekļūst vēl ļaunāks,— Olivers sausi noteica.— Jūs tik tiešām atgādināt dzērvi, kas vispirms iebāž galvu lapsai rīklē, bet pēc tam pateicas liktenim, ka tā nav nokosta. Vēl pirms brīža jūsu augstība nespēja vien izteikt savu pateicību viedajam filozofam, kurš mudināja jūs uzsākt šo cerīgo spēli.

—     Kamēr sjļēle nav zaudēta, nevajag izsamist, un man nav pamata domāt, k^ tā būs jāzaudē,— karalis skarbi sacīja.— Tieši ctrādi — ja neatgadīsies nekas tāds, kas šo trako briesmoni satracinātu un liktu viņam iedegties atriebības alkās, es esmu pārliecināts par uzvaru un jūtos tik tiešām pateicīgs zinātnei, kas par grāfieņu de Kruā pavadoni palīdzēja man izvēlēties šo jaunekli, kura horoskops man skaidri norādīja, ka viņš izpestīs mani no briesmām, kaut arī, kā tas ir pierādījies,— rīkodamies pretēji manai pavēlei un ceļā apiedams de la Marka slēpni.

—    Starp jūsu kalpiem, jūsu augstība, ne mazums ir tādu, kas labāk rīkotos pēc jūsu norādījumiem.

—     Nē, Oliver,— karalis nepacietīgi iebilda.— Pagānu dzejnieks ir teicis: «Vota dūs exaudita malignis[168] — par mūsu vēlmēm, ko svētie izpilda, sirdīdamies uz mums. Pie šādām vēlmēm būtu bijusi pieskaitāma arī manējā, ja Viljamam de la Markam būtu izdevies grāfieni nolaupīt, kamēr es atrodos Burgundijas hercoga varā. To jau es arī paredzēju, un Galeoti apstiprināja manu pareģojumu,— tas ir, es paredzēju nevis de la Marka neveiksmi, bet to, ka šī skotu strēlnieka ceļojums beigsies man ļoti labvēlīgi, un tas ari ir piepildījies, lai gan citādā veidā, nekā es domāju. Zvaigznes gan atklāj mums rezultātu, taču klusē par līdzekļiem, kādi tiks izmantoti tā sasniegšanai un bieži vien ir pretēji tam, ko mēs esam gaidījuši vai iecerējuši. Bet kāda man jēga, tev, Oliver, stāstīt par visiem šiem augstajiem noslēpumiem, ja tu — lai gan iesaukts par Sātanu — savā ziņā esi daudz sliktāks, jo Sātans kaut kam tic un no kaut kā bīstas, bet tu netici ne Dievam, ne zinātnei un tāds arī paliksi līdz pat tai dienai, kad piepildīsies tev nolemtais liktenis un tu, kā man rāda tavs horoskops un arīdzan ģīmis, beigsi savu dzīvi pie karātavām.

—    Ja tas tiešām tā notiks,— Olivers mierīgi noteica,— tad vienīgi tālab, ka esmu pārlieku padevīgi izpildījis sava pavēlnieka rīkojumus.

Karalis nodārdināja savus sardoniskos smieklus.

—     Tavs šķēps ir ķēris mani vārīgā vietā, Oliver, un, pie Svētās Jaunavas, es esmu to pelnījis, jo pats tevi izaicināju uz šādu valodu. Bet saki man, lūdzams, vai tu esi manījis burgundiešu rīcībā vai uzvedībā kaut ko tādu, kas modinātu aizdomas, ka viņi grasās man kaut ko nodarīt?

—     Mans valdniek,— Olivers atbildēja,— jūsu augstība un šis mācītais filozofs pareģo nākotni pēc zvaigznēm un citiem debesu spīdekļiem, taču es, būdams necils zemes tārps, vados pēc tā, kas ir acu priekšā. Manuprāt, jūsu augstība netiek šeit uzņemts ar tādu laipnību un uzmanību, kādu pieklātos izrādīt tik augstam viesim. Šovakar hercogs, aizbildinoties ar nogurumu, jūsu augstību pavadīja tikai līdz durvīm, tālāk šo pienākumu nododams saviem kalpotājiem. Un jūsu mītne šai cietoksnī iekārtota nevīžīgi, pa roku galam — gobelēni piekārti šķībi un greizi, un viens, kā jūs redzat, pat ačgārniski — ar galvām uz leju un koku saknēm gaisā.

—     Tīrās blēņas,— karali? noteica,— Tā ir nejaušība, steigā pieļauta kļūme. Vai tu jebkad esi redzējis, ka es raizētos par šādiem sīkumiem?

—     Tiem varētu arī nepievērst uzmanību, bet tie norāda, ka hercoga kalpotāji ir pamanījuši sava valdnieka nevērību pret jūsu g?*~ibu Kad es jums saku — ja viņš no tiesas būtu gribējis jūs uzņemt kā cienījamu viesi, viss būtu izdarīts tā, kā pienākas — līdz pat pēdējam sīkumam, un viņa kalpotāji vienā mirklī paveiktu to, kam citādi vajadzētu vairākas dienas. Un vai jelkad ir gadījies pieredzēt,— Olivers piemetināja; norādīdams uz mazgājamo bļodu un krūzi,— ka jūsu avgstības tualetes piederumi ir nevis no sudraba, bet no vienkāršās alvas?

—     Bļodu un ūdens krūzi sa\ā ziņā varētu pieskaitīt pie taviem amata pn^lerumitm, tālab šo piezīmi es netaisos apstrīdēt,— karalis, piespiesti smaidīdams, noteica,— Tiesa gan, kad es biju šeit tikai vienkāršs trimdinieks, man tika piešķirtas zelta bļodas jiēc šī paša Kārļa norādījuma, kurš sudraba traukus tolaik uzskatīja par pārāk neciliem dof irtam, bet tagad — kā man ir iemesls domāt — par pārāk grezniem Francijas karalim. Nu labi, Oliver, laiks iet pie miera. Lēmums ir pieņemts, kauliņi mesti, un mums neatliek it nekas cits, kā vīrjžķīgi turpināt uzsākto spēli. Es zinu, ka mans Burgundijas brālēns tāpat kā mežonīgs vērsis uzbrūk pretiniekam aizmieg» īm acīm. Man tikai jānogaida izdevīgs brīdis tieši tāpat kā toreadoram, ko mēs abi redzējām Burgosas arēnā, un pārsteidzīgais hercogs būs manā varā,

XXVII nodaļa SPRĀDZIENS

Kāds acīm saspringums un pārsteigums, Kad cauri mākoņvāliem dienvidpusē Klust pēkšņi redzams spožums žilbinošs.

Tomsons. Vasara

Iepriekšējās nodaļas uzdevums, kā liecina tās epigrāfs, bija vērst skatienu atpakaļ, lai lasītājs iegūtu pilnīgu priekšstatu par attiecībām, kādas bija izveidojušās starp Francijas karali un Burgundijas hercogu, kad pirmais, cieši ticēdams astroloģijai, kas soiiīja viņa plānam panākumus, bet galvenokārt — aiz maldīgas pārliecības, ka prāta spēju ziņā ir pārāks par Kārli, pieņēma ārkārtēju un savā ziņā pilnīgi nepamatotu lēmumu nodot sevi visniknākā ienaidnieka varā,— lēmumu, kas bija īpaši bīstams un pārsteidzīgs tālab, ka tajā nemierpilnajā laikā nereti gadījās tā, ka svinīgi zvēresti un solījumi nepavisam nebija garantējuši drošību tiem, kuriem savulaik doti. Hercoga vectēva nogalināšana uz Montero tilta Luija tēva acu priekšā, kad tas ieradās uz svinīgu tikšanos miera un draudzības apliecināšanai, bija baismīgs precedents, kas varēja vedināt hercogu rīkoties tieši tāpat.

Taču Kārlim, kuiš bija parupjš, ātrsirdīgs un iecirtīgs, pilnīgi sveša bija viltība un zem i,-kūms, kas parasti raksturīgs nosvērtas dabas cilvēkiem. Viņš gan nepūlējās izrādīt karalim lielāku laipnību, nekā prasīja pieklājība, taču nedomāja arī pārkāpt tās svētās robežas.

Otrā rītā pēc karaļa ierašanās notika Burgundijas karapulka parāde, jo hercogam, kuram bija milzīgi liels un izcili apbruņots karapulks, droši vien gribējās padižoties sava varenā sāncenša priekšā Un tik tiešām — lai gan Kārlis kā uzticīgs vasalis karalim apliecināja, ka tas varot šo karapulku uzskatīt par savējo, pēc viņa greizā smīna un lepnībā starojošā skatiena Luijs saprata, ka tie ir tikai tukši vārdi un Šie bruņotie vīri pakļaujas vienīgi hercogam un kuru katru brīdi gatavi soļot uz Parīzi tāpat kā jebkurā citā virzienā. Taču vēl vairāk Luiju aizskāra tas, ka viņu rindas bija redzami daudzi franču augstmaņu karogi ne tikvien no Normandijas un Bretaņas, bet arī no citām, daudz tuvākām viņa varai pakļautām provincēm, kur dumpīg.e pavalstnieki daudzu un dažādu iemeslu dēļ bija nodevuši Francrjas intereses un stājušies Burgundijas hercoga kalpībā.

Taču, palikdams uzticīgs savam raksturam, Luijs izlikās šos dumpiniekus neredzam, lai gan īstenībā apsvēra dažādas iespējas, kā dabūt viņus atpakaļ zem sava karoga, un nolēma uzdot Oliveram un citiem saviem pakalpiņiem slepus izdibināt, kāds ir to pārbēdzēju noskaņojums, kuri viņu īpaši interesēja. Pats viņš neatlaidīgi, kaut arī visai piesardzīgi centās ietekmēt hercoga uzticības personas, likdams lietā savus parastos līdzekļus — atkārtotus uzmanības apliecinājumus, glaimus un bagātīgas dāvanas, bet ne tālab, lai šos augstmaņus pārvilinātu savā pusē, bet lai vedinātu atbalstīt viņa centienus saglabāt mieru starp Franciju un Burgundiju, cenzdamies iegalvot, ka šāda rīcība būtu ne tikvien cildena, bet neapšaubāmi arī veicinātu abu valstu un abu valdnieku labklājību.

Tik gudra un diža karaļa uzmanība jau pati par sevi bija ļoti glaimojoša, bet it īpaši iedarbīgi bija solījumi un dāvanas, ko saskaņā ar tālaika paradumiem burgundiešu augstmaņi varēja pieņemt bez kādiem sirsdapziņas pārmetumiem, nepavisam nezaudēdami savu cieņu. Medību laikā, kamēr hercogs, kurš gan valsts lietās, gan izpriecās allaž tiecās uz mērķi, kaismīgā mednieka aizrautībā dzinās pakaļ mežakuihm, Luijs bez kādas kautrēšanās meklēja un arī atrada iespēju zem četrām acīm slepus parunāties ar tiem hercoga padomniekiem, kuri pēc viņarn piegādātajām ziņām bija visietekmīgākie cilvēki Burgundijas galmā, Tikdamies ar d'Emberkūru un Kominu, šīm abām izcilajām personībām, Luijs neskopojās ar izgudrēm izteiktām uzslavām — pirmajam par viņa varonību un kara mākslu, otram — par lielo gudrību un hronista talantu.

Hercoga padomnieku atbalsta nodrošināšana vai — ja lasītājam labāk tīk sacīt — viņu piekukuļošana bija galvenais, ko karalis cerēja panākt, dodamies šajā ceļojumā, ja arī neizdotos salabt ar Kārli, Francija un Burgundija bija tik cieši saistītas, ka neskaitāmiem Burgundijas augstmaņiem paderēja zemes īpašumi Francijā vai arī bija cerības tur tādus iemantot, un karaļa labvēlība varēja sekmēt viņu interešu nodrošināšanu, bet neapmierinātība stāties tai ceļā. Luijs, būdams neoārspējams intrigu vērpējs, turklāt devīgs līdz izšķērdībai, ja tas bija nepieciešams viņa plānu īstenošanai, un spējīgs nostādīt sev vēlamā gaismā gan piedāvājumus, gan dāvinājumus, ar apbrīnojamu izveicību prata sadziedēt augstmaņu aizskarto patmīlību, bet īstos un šķietamos patriotus pārliecināt, ka viņam rūp vienīgi abu valstu — Francijas un Burgundijas labklājība, un šo cilvēku personisko interešu dzinuļi darbojās kā apslēpts mehānisms, ne mazāk spēcīgs tālab, ka bija neredzams. Katram bija vajadzīga piemērota ēsma, un Luijs arī zināja, kādā veidā to pasniegt. Viņš bēra dāvanas aiz piedurknēm tiem, kas bija pārāk lepni, lai pēc tām pastieptu roku, būdams visnotaļ pārliecināts, ka šī devība, kura nolaidās pār viņu izraudzītajiem klusi un nemanāmi kā debesu rasa, ar laiku viņam dos bagātus augļus, ja ne īpašu pakalpojumu, tad vismaz labvēlīgas attieksmes veidā, Vārdu sakot, lai gan Luijs ar savu padomnieku palīdzību jau izsenis bruģēja ceļu uz Burgundijas hercoga galmu, cenzdamies Francijas interešu labad nodrošināt sev Kārļa uzticības personu atbalstu, šajās medībās dažu stundu laikā viņš, likdams lietā visas slepus iegūtās ziņas, paveica vairāk nekā viņa aģenti gadu gadiem ilgajās sarunās.

Taču karalis nepaguva tikties ar cilvēku, kura labvēlību īpaši kāroja iemantot, proti, ar grāfu de Krēvkēru. Apņēmība un nelokāmība, kādu šis vīrs nesen izrādīja hercoga Kārļa uzdevumā ierazdamies Piesī pilī, Luīju bija nevis aizvainojusi, bet gan radījusi viņā vēlēšanos pārvilināt grāfu savā pusē. Luijs nebija diez cik iepriecināts, uzzinot, ka grāfs ar simts vīru iieiu bruņinieku pulku devies uz Brābantes robežām, lai vajadzības gadījumi palīdzētu bīrkaparn cīņā pret Viljamu de la Marku un Lježas dumpiniekiem, taču viņš mierināja sevi ar domu, ka šādas bruņotas vienības parādīšanās līdz ar viņa slepenajiem rīkojumiem, ko ar izticamu cilvēku starpniecību viņš bija nosūtījis uz Lježu, novērsīs priekšlaicīgus Iježiešu nemierus, kuri viņam, atrodoties Pcronnā, varētu būt ārkārtīgi bīstams,

A:j d enas vidu prāvais mednieku pulks pēc tā!a; ka paraduma pusdienoja mežā, un hercogam tas bija tieši pa prātam, jo deva iespēju izvairīties no svinīgā cermoniāla, kādu viņam vajadzētu ievērot, ja karalim būtu rīkotas oficiālas pusdienas. Taču jāteic, ka cilvēku pazīšanas māka, ar ko karalis tik ļoti lepojās, vienā ziņā šorei? bija viņu pievīlusi, Luijs uzskatīja, ka hercogs būs varen glaimots par sava sizerēna visžēlīgu ierašanos Peronna un uzticēšanos viņa godaprātam, bet nebija ņēmis vērā to apstākli, ka tieši hercogistes a'kanta no Francijas bija pilnīgi neciešama tik varenam, bagātam un lepnam valdniekam kā Burgundijas Kārlis, kurš to vien don āja, kā pārvērst savu hercogisti par neatkarīgu karaļvalsti, Karaļa klātbūtne Burgundijas galmā uzlika Kārlim par pienākumu izturēties kā Luija vasalim un izpildīt dažādas ar š m attiecībām saistītas ceremonijas, kas viņam, tik augstprātīgam cilvēkam, kurš izmantoja katru vismazāko iespēju, lai uzsvērtu savu neatkarību, šķita aizskarošas un valdnieka cieņu pazemojošas.

Bet, ja ar šīm vienkāršajām pusdienām mežā pie dabas krūts, kur medību ragu skaņu pavadījumā tika rautas vaļā vīna mucu spundes, hercogs varēja izvairīties no etiķetes ievērošanas, tad vakariņām — kaut vai šī iemesla dēļ — vajadzēja būt īpaši svinīgām.

Šai sakarā jau iepriekš bija doti visi nepieciešamie norādījumi, un, kad mednieki atgriezās Pcronnā, karalim tika sarīkots goda mielasts, turklāt ar tādu greznību un izšķērdību, kādu varēju atļauties vienīgi šis viņa varenais, draudīgais vasalis, kuram piederēja gandrīz visa Nīderlande — tolaik visbagātākā Eiropas daļa. Dzīru galds, klāts ar zelta un sudraba traukiem, vai lūza no visgardākajiem ēdieniem un dzērieniem, un šī galda galā sēdēja hercogs, bet no viņa pa labi, uz paaugstinājuma — viņa karaliskais viesis. Hercogam aiz muguras stāvēja Geldernas hercoga dēls, galvenais cepešu sagriezējs, un Le Glorjē, galma āksts, bez kura hercogs reti kad rādījās ļaudīs, jo pēc tālaika paraduma kā daudzi parupjas, kaismīgas dabas cilvēki pārmēru aizrāvās ar galma nerriem, gūdams baudījumu viņu ekscentriskumā un ākstīgumā, kurpretim viņa asredzīgākais sāncensis ar daudz lielāku patikšanu vēroja cilvēku cilts nepilnības tās cildenākajos pārstāvjos, un tam sagādāja patiesu uzjautrinājumu «drosmīgo bailes un gudro muļķība». Un tiešām, ja var ticēt Brantomam[169], ka Luija galma āksts reiz noklausījies, kā karalis kādā no savām dievbijības lēkmēm atzinies sava brāļa, Gijonas grāfa Anrī** noindēšanā un otrā dienā pie pusdienu galda visa galma priekšā to izpļāpājis, tad ir pilnīgi saprotams, ka pēc šī atgadījuma karalim bija zudusi jebkāda patikšana klausīties galina ākstu asprātībās.

Taču šoreiz Luijs nelaida garām iespēju pievērsties hercoga iemīļotajam ākstam un izsacīt atzinību par viņa atjautību, un darīja to vēl jo labprātāk tālab, ka Le Glorjē šķietami muļķīgajos jokos, kuri reizumis bija pat rupji un aizskaroši, samanīja asu prātu un trāpīgu ironiju, ar ko šis āksts acīmredzami atšķīrās no citiem saviem amata brāļiem.

Tik tiešām — Tils Vecveilers, saukts Le Glorjē, nepavisam neatgādināja parastu ākstu. Viņš bija liela auguma, izskatīgs un fiziskā ziņā tik veikls un izmanīgs, ka tas lāga nesaderējās ar garīgu aprobežotību, jo ķermeņa vingruma iegūšanai ir vajadzīga pacietība un neatlaidība. Le Glorjē allaž pavadīja hercogu medībās un karagājienos, un kaujā pie Monlerī, kad Kārlis, ievainots kaklā, bija nonācis visai bīstamā stāvoklī un gandrīz saņemts gūstā, kādam franču bruņiniekam sagrābjot viņa zirgu aiz pavadas, Tiis Vecveilers tik sparīgi metās pretiniekam virsū, ka ar reizi notrieca to zemē un atsvabināja savu kungu. Pēc tam, droši vien baidīdamies, ka pēc daža laba galminieka domām tik zemas kārtas cilvēks kā viņš nav cienīgs sniegt savam valdniekam tik nozīmīgu pakalpojumu un ka viņam radīsies neskaitāmi ienaidnieki starp tiem bruņiniekiem un augstmaņiem, kas bija pametuši savu valdnieku galma āksta ziņā, viņš acīmredzot uzskatīja par labāku to visu pārvērst par joku un saņemt nevis cildinājumus, bet izsmieklu. Viņš sāka tik briesmīgi plātīties ar saviem kaujā veiktajiem varoņdarbiem, ka viņa nopelni Kārļa izglābšanā daudziem patiešām šķita tāds pats izdomājums kā visas citas viņa gvelztās muļķības, un tieši tālab āksts dabūja šo iesauku Le Glorjē jeb Lielībnieks un tā viņam palika uz visiem laikiem.

Le Glorjē tērps bija ļoti grezns, tikai ar nedaudziem gluži simboliskiem galma āksia atribūtiem. Viņa galva nebija noskūta, un no āksta cepures spraucās ārā garas kuplas matu cirtas, kas saplūda kopā ar viļņainu, labi koptu, skaisti apgrieztu bārdu, un, ja vien acis nebūtu neprātīgā spīduma, viņa seju pat varētu saukt par skaistu. Sārta samta svītra cepures virspusē tikai netieši atgādināja āksta galvassegai raksturīgo gaiļa seksti. Viņa melnkoka zizli, kā jau ākstam tas piedienēja, rotāja sudrabotas ēzeļa ausis, taču tas bija tik mazs un ar tik sīkiem grebumiem, ka, no tālienes raugoties, izskatījās pēc parasta galma augstmaņa zižļa. Citādi Le Glorjē ne ar ko neatšķīrās no visiem pārējiem klātesošiem. Viņš nēsāja cepuri ar zelta piespraudi, uz krūtīm zelta ķēdi, un viņa greznais tērps bija tikpat fantastisks kā dažam labam jaunajam švītam, kas ģērbšanās ziņā dažkārt nonāk Edz pārspīlējumiem.

Dzīru laikā hercogs Kārlis un ari karalis, sekodams namatēva piemēram, bieži vien vērsās pie āksta ar saviem jautājumiem un abi divi sirsnīgi smējās par viņa atbildēm.

—     Kam būtu jāieņem šis tukšās vietas pie galda?— Kārlis vaicāja ākstam.

—     Vismaz viena no tām pienākas man uz mantošanas tiesību pamata,— Le Glorjē atbildēja.

—     Kā tad tā, veco blēdi?— Kārlis jautāja.

—     Tālab, ka tur būtu jāsēž d'Emberkūra un Komina kungiem, taču viņi tik tālu palaiduši savus medību vanagus, ka aizmirsuši ierasties uz vakariņām. Bet tas, kurš turas pie ieskata, ka labāk mednis kokā, nekā zīle rokā, ir tikpat liels muļķis kā āksts, un šī cilvēka vieta tātad pienākas man kā daļa no viņa kustamā īpašuma.

—     Tas ir nodrāzts joks, mans draugs Til,— hercogs sacīja.— Bet — vai nu būdami gudri, vai muļķi — redz, kur nāk abi vaininieki.

Šai brīdī zālē ienāca Komins un d'Emberkūrs un, paklanījušies abiem valdniekiem, klusēdami apsēdās savās vietās.

—     O-ho! Ko tas nozīmē, kungi?— hercogs izsaucās, pievērsdamies jaunpienācējiern.— Jūsu medības laikam bijušas pārlieku veiksmīgas vai ari pārlieku neveiksmīgas, ja esat tik stipri novēlojušies. Filip de Komin, kas gan jums lēcies? Vai esat zaudējis derības d'Emberkūram? Jūs taču esat filozofs, ko neveiksme nedrīkst apbēdināt. Pie Svētā Jura!— un ari d'Emberkūrs ir tikpat sadrūmis! Mani kungi, kas īsti noticis? Vai esat palikuši bez medījuma? Jeb vai pazaudējuši savus medību vanagus? Vai varbūt ceļā jums trāpījusies ragana? Jeb vai esat sastapuši Mežonīgo mednieku[170]? Pie mana goda, jūs izskatāties tā, it kā būtu ieradušies nevis dzīrēs, bet bērēs.

Visu skatieni pievērsās d'Emberkūram un Kominam, un abi augstmaņi, kuri allaž bija jautri un smaidoši, tobrīd šķita tik bezgala nomākti, ka smiekli un līksmība, kas līdz ar vīna kausu laišanu apkārt galdam bija situsi augstu vilni, pamazām noklusa un dzīrotāja neviļus sāka sarunāties čukstus kā dīvainās un baismās priekšnojautās.

—     Kālab jūs, kungi, klusējat?— hercogs vaicāja, paceldams baisi, kas jau pati par sevi bija skaļa un skarba — Ja jūs nākat uz dzīrēm ar tik drūmām sejām un neizprotamu klusēšanu, tad labāk būtu palikuši savos purvos un dzinušies pakaļ gārņiem vai pūcēm,

—    Jūsu gaišība.— Komins ierunājās,— jādami mājās no medībām, mēs ceļā sastapām grāfu de Krēvkēru.

—     Ko?— hercogs noprasīja.— Vai viņš jau ir atgriezies no Brābantes? Tad jau tur, droši vien,viss ir kārtībā?

—     Grāfs jūsu gaišībai tādaļ pavēstīs jaunumus, par kuriem mēs dzirdējām tikai starp citu,— d'Emberkūrs paskaidroja,

—     Pie visiem velniem, kur tad viņš ir?— hercogs noprasīja,

—     Viņš pārģērbjas, lai stātos jūsu augstības priekšā,— d'Emberkūrs atbildēja,

—     Pārģērbjas? Saint-bleul— hercogs, degdams aiz nepacietības iesaucās,— Kāda man daļa par viņa apģērbu? Jūs visi trīs laikam gribat mani padarīt traku!

—     Atklāti sakot, viņš vēlas šos jaunumus jums pavēstīt personiskā audiencē,— de Komms sacīja.

—     Teste-dieu!— hercogs sodījās,— Vai redzat, jūsu augstība, kā mums kaipo mūsu uzticamie padomnieki! Kolīdz uzzina Kaut ko tādu, ko, viņuprāt, mūsu ausīm būtu svarīgi dzirdēt, tā piešķir tam briesmīgu nozīmību un tik ļoti dižojas ar savu noslēpumu kā ēzelis ar jauniem segliem. Tūdaļ pat sauciet Krēvkēru šurp! Viņš atgriežas no Lježas pierobežas, un mums tur nav tādu noslēpumu (viņš īpaši uzsvēra šo mums), ko būtu jābaidās izpaust klātesošiem

Visi saprata, ka hercogs ir pavairāk iedzēris vīnu un tas padarījis viņu vēl stūrgalvīgāku, un daudzi būtu gribējuši likt viņam saprast, ka šis nepavisam nav piemērots brīdis, lai uzklausītu jaunumus vai noturētu apspriedes, taču, pārāk labi pazīdami viņa straujo dabu, neuzdrīkstējās iejaukties un bažīgi sēdēja, un gaidīja, ko grāfe viņiem varētu pavēstīt

lestf» ': ās neilgs klusuma b.ridis, kad hercogs ar skatienu ieurbās durvīs, sprāgdams vai pušu aiz nepacietībasbet viesi sēdēja nolaistām acīm, tai slēptu savas bažas un ziņkārību. Tikai Lui js saglabāja aukstasinību, vienā mierā turpinot iesākto sarunu ar cepešu sagriezēju un galma ākstu.

Pēdīgi zālē ienāca grāfs de Krēvkērs, un hercogs viņu sagaidīja ar steigšus izmestu jautājumu.

—     Kas jauns Lježā un Brābantē, grāfa kungs? Ziņas par jūsu atgriešanos aizdzinušas jautrību no mūsu dzīrēm, un mēs ceram, ka jūs spēsiet to atjaunot.

—     Mans valdniek,— grāfs stingrā un nosvērtā, taču skumīgā balsī atbildēja,— manas vēstis drīzāk būtu uzkteasāmas valsts padomē, nevis pie dzīru galda..

—     Klāj vaļā, kaut vai tā būtu ziņa no paša neiabāi— hercogs pavēlēja.— Bet es jau nojaušu, kas tev sakāms. Lježiaši atkal ir sacēlušies

—    Jā, jūsu. gaišība,— grāfs de Krēvkērs ļoti drūmi atbildēja,

—     Redzi nu,— hercogs noteica.— Es vienā rāvienā uzminēju, ko tu tik. ļoti baidījies atklāt, Tātad šie pārsteidzīgie Iježi'eši atkal ir ķērušies pie ieročiem.. Taču šī vēsts nāk visīstākajā xaikā, jo mūsu sizerēns tūdaļ pat varēs mūs pamācīt,— hercogs teica, paklanīdamies karalim un uzmezdams viņam apslēpta sašutuma pilnu skatienu,— kā šādi dumpinieki pārmācāmi, Vai tev ir vēl kādi jautājumi? Klāj vaļā, bet pēc tam atbildi mums, kālab tu nedevies bīskapam palīgā?

—     Turpmāko man ir grūti jums pavēstīt, un jums būs tikpat grūti to uzklausīt valdniek. Nedz manos, nedz kāda cita bruņinieka spēkos vairs nav godātajam prelātam palīdzēt, Viljams de la Marks kopā ar Lježas dumpiniekiem ir ieņēmis Šēnvaldes pili un bīskapu viņa paša zālē nogalinājis.

—     Nogalinājis?— hercogs dobji izdvesa, taču šis bezmaz čukstus izteiktais vārds bija dzirdams līdz pat zāles viņam galam.— Kāds tev, Krēvkēr, ir sniedzis melīgas ziņas. Tas nevar būt tiesai

—     Ak vai, mans valdnieki— grāfs de Krēvkērs noteica — Man to stāstīja aculiecinieks, Francijas karabskās skotu gvardes strēlnieks, kurš atradies zālē tieši tanī brīdī, kad pēc Vil jama de le Marka pavēles bīskaps ticis nogalēts.

—     Un kurš pats uz to, protams, ir vedinājis un šo baismo grēka darbu atbalstījis!— hercogs iesaucās, pielēkdams stāvus, un ar tādu niknumu spēra ar kāju pa priekšā esošo kājsoliņu, ka tas sašķīda gabalu gabalos. — Tūdaļ noslēgt durvis, aizbultēt logus, un, ja kāds no svešiniekiem uzdrīkstas kustēties, uz vietas to nodurti Burgundieši, zobenus ārā no makstīm?

Un, pagriezies pret Luīju, Kārlis lēni un daudznozīmīgi nolaida plaukstu uz sava zobena spala, taču karafe, neizrādīdams ne mazākās bailes un necenzdamies aizsargāties, tā arī palika mierīgi sēžam un tikai noteica:

—     Šī bēdu vēsts aptumšojusi jums prātu, mīļo brālēn,

—     Nē, nepavisam!— hercogs atcirta.— Tā tikai atmodinājusi manī taisnīgas dusmas, ko es pārāk ilgi esmu tiecies sevī apspiest, vadīdamies no dažādiem sīkiem apstākļu diktētiem apsvērumiem. Bet tagad tu — sava brāļa slepkava, tēva nodevējs, pavalstnieku apspiedējs, nodevīgais sabiedrotais, zvēresta lauzējs karalis, cilvēks bez goda un sirdsapziņas,— tagad tu esi manā varā, un es pateicos Dievam par to!

—     Labāk pateicieties manai neapdomībai, kas pie Monlerī, kur mēs bijām mainītās lomās, liedza man izmantot jūsu kļūmīgo stāvokli,— Luijs nosvērti atbildēja.

Hercoga roka vēl aizvien neatlaida zobena spalu, taču viņš kavējās vilkt ārā ieroci, lai to vērstu pret ienaidnieku, kurš neizrādīja ne mazāko pretestību un nedeva iemesla vardarbībai.

Tikmēr zālē sākās vispārējs apjukums, Pēc hercoga pavēles visas durvis bija noslēgtas un pie tām izlikti sargi, taču vairāki franču augstmaņi — jebšu tādu nebija daudz — pietrūkās kājās un dzīrās karali aizstāvēt Luijs nebija pārmijis ne pušplēsta vārda nedz ar Orleānas hercogu, nedz arī ar Dinuā kopš viņu atbrīvošanas nc ieslodzījuma Lošas pilī, ja vien to var dēvēt par atbrīvošanu, kad cilvēkus gandrīz vai ar varu iekļauj karaļa pavadoņu svītā nevis kā godājamus bruņiniekus, bet drīzāk kā neuzticamas personas, ko karalis nevēlas izlaist no acīm, un tomēr — pats pirmais, kurš pāri šim troksnim un kņadai pacēla baisi pret Burgundijas hercogu, bija tieši Dinuā.

—     Godātais hercog, jūs aizmirstat, ka esat Francijas vasalis, un ka mēs, jūsu viesi, esam franči,— viņš teica.— Ja jūs pacelsiet roku pret mūsu valdnieku, tad jums jārēķinās ar to, ka šajā kritiskajā brīdī mēs būsim spiesti atbildēt jums ar to pašu, un varu jums galvot — mūsu zobeni tikpat alkaini dzers burgundiešu asinis, kā mēs esam dzēruši Burgundijas vīnu. Galvu augšā, Orleānas hercog! Un visi Francijas dēli, šurp pie Dinuā un rīkojieties tieši tāpat kā es!

Šādās reizēs jebkuram karalim ir iespēja pašam pārliecināties, uz ko viņš īsti var pajauties, Nedaudzie Francijas augstmaņi un bruņinieki, kuru lielākā daļa no Luija bija saņēmuši tikai nicīgus skatienus un nosodījumu, nebaidīdamies nedz no milzīgā skaitliskā pārspēka, nedz arī no drošas bojāejas, ja burgundieši ķertos pie ieročiem, steigšus sapulcējās ap Dinuā un viņa vadībā spiedās uz galda galu, kur sēdēja abi līdz strīdam nonākušie valdnieki.

Bet Luija mīluļi un pakalpiņi — zemas kārtas cilvēki, ko kara!is bija izvilcis no viņu ierastās vides un iecēlis viņiem neatbilstoši augstos amatos, palika sēžam un, bīdamies Kārļa atriebības, gļēvulīgi klusēja, acīmredzot nolēmuši neiejaukties, kaut ar viņu labdari notiktu kas notikdams.

Pirmais no augstmaņiem, kurš metās karalim palīgā, bija visu godātais lords Kroufords, kas ar pārsteidzošu, saviem gadiem neiedomājamu veiklību izlauzās cauri cilvēku jūklim — jāteic, ka pretestība nebija pārāk liela, jo daudzi burgundieši, vai nu aiz cieņas pret veco vīru, vai ari aiz slepenas vēlēšanās paglābt Luiju no viņam draudošajām briesmām, deva viņam ceļu,— un drosmīgi nostājās starp karali un hercogu. Tad viņš pavilka uz vienas auss savu cepuri, no kuras spraucās ārā sirmu matu šķipsnas, viņa bālā, grumbainā seja piesarka un vecīgajās acis iegailējās izaicinoša, apņēmības pilna uguntiņa, kas liecināja, ka nekas nespēs viņu atturēt. Lorda Krouforda apmetnis bija pārmests pār vienu plecu, un viss viņa izskats liecināja, ka viņš grasās to aptit ap kreiso roku, lai ar labo tūdaļ pat izrautu zobenu,

—     Es esmu gājis cīņā par karaļa tēvu un vectēvu un — pie Svētā Andreja!— pasaulē nav tāda spēka, kas šādā brīdī varētu mani piespiest pamest savu karali,— viņš noteica.

Šī scēna, kuras aprakstīšanai mums bija vajadzīgs zināms laika sprīdis, īstenībā norisa zibens ātrumā. Kolīdz hercogs ieņēma savu draudīgo siāju, Kroufords jau atradās starp viņu un karali un franču augstmani apstāja Luiju.

Burgundijas hercogs vēl turēja roku uz zobena spala un acīmredzot dzīrās kuru katru brīdi dot zīmi uzbrukumam, kas beigtos ar īstu asinspirti un skaitliskā mazākumā esošo franču pilnīgu iznīcināšanu, kad viņam priekšā pēkšņi nostājās Krēvkērs, dimdošā balsī iesaukdamies:

—     Mans valdniek, apdomājiet, ko jūs darāt! šī ir jūsu pils, un jūs esat karaļa vasalis! Neaptraipiet šo namu ar sava viesa un sizerēna asinīm, ja pats esat sēdinājis viņu goda vietā sev līdzās un ņēmis savā aizsardzībā. Jūsu nama gods liedz jums atriebt šo slepkavību ar vēl ļaunāku asinsdarbu.

—     Atkāpies, Krēvkēr!— hercogs viņam uzkliedza.— Nestājies ceļā manai atriebībai! Atkāpies, kad es tev saku! Valdnieku dusmas ir rada debesu dusmām,

—     Vienīgi tad, ja tās ir taisnīgas,— Krēvkērs cieti noteica,— Es lūdzu jūsu gaišību savaldīties, lai cik pamatots būtu jūsu sašutums. Bet jums, franču augstmaņi un bruņinieki, atļaujiet aizrādīt, ka jūsu pretošanās būtu veltīga un novestu tikai pie asinsizliešanas,

—     Pilnīgi pareizi,— sacīja Luijs, kurš šai briesmu brīdī nebija zaudējis aukstasinību un saprata, ka sadursmes gadījumā cīņas karstumā notiktu daudz kas tāds, no kā citādi būtu iespējams izvairīties.— Mans Orleānas brālēn, drosmīgais Dinuā un tu, mans uzticamais Krouford, es lūdzu jūs saglabāt mieru un neiegrūst mās visus nelaimē. Māsu brālēns hercogs ir gandrīz zaudējis prātu aiz bēdām par sava tuvā un mīļā drauga, Lježas bīskapa noslepkavošanu, par ko mēs sērojam tāpat kā viņš. Mūsu agrākās domstarpības, kuras diemžēl vēl īpaši saasinājuši pēdējā laika notikumi, radījušas viņā maldīgu pārliecību, ka mēs esam sekmējuši šo noziedzību, kas mūsos vieš vienīgi pretīgumu, Ja mūsu namatēvs uz šo maldīgo aizdomu pamata grtb mani, savu karali un brālēnu uz vietas nogalēt, tad jūsu iejaukšanās manu likteni nevis atvieglotu, bet tikai padarītu vēl ļaunāku. Tālab, Krouford, tūdaļ pat atkāpies! Kaut vai tas būtu mans pēdējais vārds, es to saku kā karalis savam padotajam, prasīdams pilnīgu paklausību, Atkāpies un, ja tas tiek pieprasīts, atdod savu zobenu. Es tev pavēlu, un tu esi zvērējis paklausīt manām pavēlēm,

—     Jā, tas tiesa, mans valdniek — Kroufords sacīja, atkāpdamies un iestumdams atpakaļ makstī līdz pusei izvilkto zobenu.— Tā ir skaidra patiesība, taču — zvēru pie sava goda,— ja šobrīd man būtu septiņdesmit manu drosmīgo strēlnieku, nevis pāri par septiņiem desmitiem mūža gadu, es prastu atvēsināt šos lielmanīgos švītus ar viņu zelta ķēdēm un augstajām, glaunajām cepurēm.

Labu bridi hercogs stāvēja nolaistām acīm un tad ar rūgtu ironiju noteica:

—     Tev taisnība, Krēvkēr. Mūsu gods prasa, lai mēs, kārtodami rēķinus ar dižo karali, savu godājamo un dārgo viesi, necenstos tūdaļ pat atriebties viņam, kā dusmu uzplūdā gribējām darīt, Mēs rīkosimies tā, lai visa Eiropa atzīst mūsu rīcības pareizību, Francijas augstmaņi un bruņinieki, atdodiet savus ieročus maniem kalpotājiem! Jūsu valdnieks ir pārkāpis pamiera noteikumus un tālab uz viņu vairs neattiecas ar šo pamieru saistītās priekšrocības, Taču, saudzējot jūsu goda jūtas, kā arī aiz cieņas pret karaļa dzimtu un augsto stāvokli, ko viņš ar savu rīcību ir apkaunojis, mēs neprasām zobenu no mana brālēna Luija.

—     Neviens pats no mums neatdos zobenu un neatstās zāli,— Dinuā ierunātās,— pirms mēs nebūsim pārliecināti, ka mūsu karalim nekas vairs nedraud.

—     Un skotu gvardes strēlnieki pakļausies vienīgi Francijas karaļa vai viņa konetabla pavēlēm!— Kroufords piemetināja

—     Drosmīgais Dinuā un mans uzticamais Krouford,— Luijs sacīja,— jūsu dedzība man var vienīgi kaitēt. Es drīzāk paļaujos uz savu taisnību,— viņš cieņpilni turpināja,— nekā uz veltīgu pretošanos, kas varētu maksāt dzīvību maniem labākajiem un uzticamākajiem pavalstniekiem. Atdodiet savus zobenus! Tie cildenie burgundieši, kuri no jums saņems tos ķīlā, spēs aizsargāt labāk gan mani, gan jūs AtdGdiet zobenus, es jums to pavēlu?

Tādā veidā šai draudīgajā brīdi Luijs izrādīja izcilu prāta asumu un izlemšanas spēju, kas vienīgie varēja glābt viņa dzīvību. Viņš saprata — kamēr nav sākusies sadursme, burgundiešu augstmaņi būs viņa pusē un centīsies remdēt sava valdnieka dusmas, bet, koiīdz tiks laisti darbā zobeni, viņu un viņa aizstāvjus tūdaļ pat nogalēs. Bet tajā pašā laikā Luija uzvedībā — kā viņa niknākie ienaidnieki bija spiesti atzīt — nebija ne gļēvulības, ne zemiskuma. Viņš gan nedarīja it neko tādu, kas hercoga dusmas vēl uzkurinātu, taču arī neļāvās iebiedēties un, necenzdamies tās kaut kā mazināt, ciešu skatienu mierīgi raudzījās hercogā, kā drosminieks raugās vājprātīga cilvēka draudīgajā žestikulēšanā, pārliecināts, ka ar savu mieru un nosvērtību spēs to padarīt rāmu. Kroufords, paklausīdams karaļa pavēlei, pasvieda savu zobenu Krēvkēram, sacīdams:

—     Ņemiet un lai pats Nelabais līksmo kopā ar jums Zobenu atdodams, es neesmu aptraipījis savu godu, je man ir aizliegts šo ieroci izmantot.

—     Pagaidiet, kungi,— hercogs ierunājās aizlauztā balsī kā cilvēks, kas aiz dusmām bezmaz zaudējis runas spēju.— Savus zobenus jūs varat paturēt, ja vien apsolāt nelikt tos lietā Bet jums, Luij de Vaīuā, jāuzskata sevi par manu gūstekni, kamēr jums nebūs izdevies pierādīt, ka neesat bijis līdzdalīgs šai zaimojošajā slepkavībā. Vediet viņu uz pili, uz grāfa Herberta torni.. Atļaujiet viņam pēc paša izvēles paturēt pie sevis sešus pavadoņus. Lord Krouford, jūsu strēlniekiem ir jāatstāj pils, un viņi tiks pienācīgi izmitināti citur Tūdaļ uzvilkt tiltus un nolaist režģus! Un trīskāršot sardzi pie pilsētas vārtiem'! Peldošo tiltu pārcelt uz upes labo krastu! Visapkārt pilij nostādīt manus melnos valoņus[171] un viru skaitu katrā posteni trīskāršo! Jūs, d'Emberkūr, parūpējieties par to, lai šonakt ik pēc pusstundas un rīt ik pēc stundas pilsētā patrulētu jātnieku un kājnieku vienības — ja vien šādi piesardzības pasākumi rītdien būtu vēl nepieciešami, jo ar gaismas svīdu daudz kas var arī mainīties. Un par Luiju jūs atbildat ar savu galvu!

To pateicis, Kārlis sirdīgi pietrūkās kājās un, uzmetis karalim iznīcinošu skatienu, aši atstāja zāli.

—     Mani kungi,— kara'«s ierunājās, cieņņilni paraudzīdamies apkārt,— vēsts par drauga un sabiedrotā nāvi aptumšojusi jūsu hercogam prātu. Es ceru, ka jūs kā bruņinieki un augstmaņi pārāk labi zināt savus pienākumus, lai atbalstītu hercoga nodevīgo vardarbību pret viņa likumīgo valdnieku.

Tai brīdī ārā atskanēja bungu rīboņa un ragu skaņas, kas aicināja visus karavīrus pulcēties vienkop,

—     Mēs esam Burgundijas pavalstnieki, un mūsu pienākums ir pakļauties hercoga pavēlei,— sacīja Krēvkērs, kurš bija herccga galma cermonijmeisiars.— Mēs darīsim visu iespējamo, lai atjaunotu mieru un saprašanos starp jūsu augstību un mūsu valdnieku, bet tagad mums jāizpilda viņa rīkojumi. Mūsu augstmaņi un bruņinieki uzskatīs par lielu pagodinājumu rūpēties par slaveno Orleānas harcogu, drosmīgo Dinuā un godājamo lordu Kroufordu. Es pats pavadīšu jūsu augstību uz jums ierādīto mājokli, jebšu tas nav iekārtots tā, kā es būtu to vēlējies, atceroties Piesī pilī baudīto viesmīlību. Jums atliek tikai izraudzīties pavadoņus, kuru skaits pēc hercoga norādījuma nedrīkst pārsniegt sešas personas,

—     Tādā gadījumā es vēlos,— Luijs, pavēries apkārt un brīdi padomājis, teica,— iai mani pavada bārddzinis Olivers Deins, mans miesassargs, iesaukts par Rētaino, kuru, ja vēlaties, jūs varat atbruņot, Tristāns Vientuļnieks ar diviem saviem vīriem un mans krietnais, uzticamais filozofs Martiuss Galeoth

—     Jūsu augstības griba tiks pilnībā izpildīta,— grāfs de Krēvkērs sacīja.— Gaieoti gan šobrīd,— viņš piemetināja, kad bija kaut ko steigšus noskaidrojis,— kā liekas, ietur vakariņas kādas piemīlīgas dāmas sabiedrībā, bet tūdaļ mēs aizsūtīsim viņam pakaļ. Pārējie visi jau ir jūsu rīcībā.

—          Nu tad dosimies uz jauno mītni, ko brālēns mums laipni atvēlējis,— karalis vedināja.— Kā zināms, tā e^ot stipri nocietināta, un atliek tikai cerēt, ka arī pietiekami droša.

—    Vai dzirdējāt, ko karalis Luijs izvēlējās par pavadoņiem?— Le Glorjē čukstus jautāja grāfam de Kiēvkēram, kurš tobrīd, sekodams karalim, atstāja zāli.

—    Kā nu ne, mans jautrais draugs,— grāfs atbildēja.— Vai tev kas iebilstams pret šādu izvēli?

—    Nē, nav, bet tā ir pārlieku dīvaina. Zemisku intrigu vērpējs bārddzinis, slepkavnieks algotnis, bende ar diviem palīgiem un naudas rausē js šarlatāns. Es iešu jums, Krēvkēr, līdzi, lai pamācītos, kā šādu blēžu baru iespējams sarindot pēc viņu nozīmības. Pats sātans nespētu savākt ap sevi nešķīstāku kompāniju vai būt tai par piemērotāku vadoni.

Un āksts, kam viss bija atļauts, bez kautrēšenās devās līdzi, ieķēries elkonī grāfam de Krēvkēram, kurš, ievērodams visas ārējās pieklājības formas, stingras apsardzes pavadībā veda karali uz jauno mītni,

XXVIII nodaļa NEZIŅA

— Lai zeme dusi Miegs nenāk lam, kam galvā kronis likts.

V. Šekspīrs. Henrijs IV

Četrdesmit bruņoti vīri ar kailiem zobeniem un degošām lāpām pavadīja vai, pareizāk sakot, veda karali Luiju no rātsnama uz Peronnas pili, Ieiedams šai tumšajā un drūmajā cietoksnī, karalis it kā sadzirdēja kādu balsi, kura iekliedza viņam ausī brīdinošus vārdus, ko dižais florencictis bija uzrakstījis virs elles vārtiem: «Tu, kas šeit ienāc, atstāj cerības ārā!»*

Iespējams, ka šajā brīdī Luija dvēselē būtu pamodusies nožēla, ja viņš atcerētos tos simtus, nē — tūkstošus nelaimīgo, ko bez kāda iemesla vai uz visniecīgāko aizdomu pamata bija iemetis savos pazemes cietumos, atņemdams viņiem visas cerības uz izglābšanos un piespiezdams viņus pat nolādēt dzīvi, pie kuras dzīvības instinkts katram liek turēties.

Pretstatā lāpu spožajām liesmām blāvais mēness šķita vēl bālāks, un sārtā atblāzma, ko tās meta visapkāt, vērta vēl drūmāku šo milzīgo Peronnas pils cietumu, sauktu par grāfa

Herberta torni. Tas bija tas pats tornis, kuru iepriekšējā vakarā uzlūkodams, Luijs iekšēji nodrebēja tādās kā ļaunās priekšnojautās, un kur viņam nu bija lemts mitināties pastāvīgās bailēs no vardarbības, ar kādu zem šīm klusējošajām, no visas pasaules nošķirtajām velvēm pret viņu varētu vērsties viņa varenais, dusmu pārņemtais, atriebību alkstošais vasalis.

Karaļa bailes vēl pieņēmās spēkā, kad viņš, iedams pāri pagalmam, ieraudzīja vairākus līķus, kuriem steigā bija pārmesti pāri viņu apmetņi. Viņš tūdaļ saprata, ka tie ir nogalinātie skotu gvardes strēlnieki, kuri, kā grāfs de Krēvkērs viņam darīja zināmu, atteikušies pakļauties hercoga pavēlei un atstāt savus posteņus pie karaļa mītnes, tālab viņiem izraisījusies sadursme ar hercoga miesassargiem valcņiem, un, iekams to izdevies pārtraukt, vairāki cīnītāji zaudējuši dzīvību.

—     Mani uzticamie skoti!— karalis noteica, vērodams šo skumjo ainu.— Ja jums būtu bijis lemts cīnīties vīram pret vīru, nedz Burgundijā, nedz visā Flandrijā jums nebūtu cienīgu pretinieku.

—     Jānudien,— ieteicās Rētainais, kurš turējās karalim tieši aizmugurē.— Bet ar jūsu augstības atvēli es atļaušos teikt, ka ar pieri caur mūri neizskriesi. Nebūs rodams daudz tādu vīru, kas ar reizi spētu nogalēt vairāk par diviem Arī es pats diez vai pieveiktu trīs, ja nu vienīgi īpašā gadījumā, kad nav laika skaitīt, cik ticis nomaitāts.

—     Ak, tu arī esi šeit, vecais draugs,— karalis atskatīdamies izmeta.— Tātad man ir vēl palicis vismaz viens uzticams pavalstnieks.

—     Un arī otrs, allaž gatavs jūsu augstībai pakalpot vai izlīdzēt ar savu padomu,— čukstēja Olivers Deins.

—     Mēs visi esam jums uzticami,— drūmi piebilda Tristāns Vientuļnieks,— jo zinām — ja viņš jūsu augstību nomaitās, arī mums vairs nebūs lemts dzīvot, lai kā mēs to vēlētos.

—     Tā, lūk, ir droša uzticības ķīla,— sacīja Le Glorjē, kurš — kā jau te pieminējām — ar ākstam raksturīgo bezrūpību bija iespraucies starp karaļa pavadoņiem.

Tikām steigšus izsauktais pils uzraugs visiem spēkiem pūlējās pagriezt prāvo atslēgu, lai atdarītu milzīgā cietuma vārtus, un, kad tas nekādi neizdevās, bija spiests aicināt talkā kādu no de Krēvkēra kareivjiem Kad vārti beidzot bija atdarīti, seši vīri ar lāpām devās uz priekšu, apgaismodami šauru līčloču eju, kur biezajā mūrī vīdēja slēptas šaujamlūkas. Ejas galā bija stāvas, šauras, no milzīgiem akmens bluķiem veidotas kāpnes ar rupji tēstiem nevienāda augstuma pakāpieniem, Kāpņu galā viņi atvēra masīvas, dzelzī kaltas durvis un iegāja pils cietuma lielajā zālē, kur pat dienā valdīja puskrēsla (pa šaurajiem logiem, kas drīzāk atgādināja biezajā mūrī izcirstas spraugas, gaisma tikpat kā neieplūda) un kur tobrīd bija galīgi tumšs. Lāpu gaismas iztrūcināti sikspārņi un citi Jaunu vēstoši mošķi metās uz liesmām, tās gandrīz apslāpēdami, kamēr pils uzraugs karalim atvainojās, ka zāle nav savesta kārtībā, jo hercoga pavēle saņemta pārāk vēlu, un beigu beigās vēl piemetināja, ka šīs telpas neesot izmantotas divdesmit gadus, taču patiesībā vēl ilgāku laiku, jo, kā viņš dzirdējis, pēc Kārļa Vientiesīgā neviens neesot te mitinājies.

—     Pēc Kārļa Vientiesīgā!— Luijs izsaucas,— Nu es atceros šī torņa vēsturi. Viņu šai tornī nogal āja viņa nodevīgais vasalis grāfs Herberts Vermanduā — kā teikts mūsu hronikās*. Es zināju, ka ar Peronnas pili saistās kāds īpašs atgadījums, tikai nespēju uzreiz atcerēties. Tātad šeit ir nobendēts viens no maniem priekštečiem.

—     Nē, ne šeit, ja jūsu augstībai atvēlēts iebilst,— vecais uzraugs iestarpināja un aši devās uz zāles viņu galu kā čičerone, kas cenšas izrādīt ievērojamas vēsturiskas vietas.— Ne šeit, bet tur, stūra telpā aiz jūsu augstības guļamkambara.

Viņš steigšus atvēra zāles gala durvis uz nelielu guļamtelpu, kura, kā jau šādās senās celtnēs parasts, bija ļoti maza, bet tieši tālab daudz mājīgāka par lielo zāli, kurai viņi tikko izgāja cauri, Sī telpa acīmredzot lielā steigā bija iekārtota karaļa uzņemšanai — pie sienām pielikti paklāji, iededzināts rūsas saēstais, gadiem ilgi nekurinātais kamīns un ūz grīdas izklātas salmu cisas tiem karaļa pavadoņiem, kuriem pēc to laiku paraduma vajadzēja nakšņot karaļa guļamtelpā.

—     Pārējiem nakts būs jāpārlaiž zālē,— pļāpīgais večuks turpināja.— Cerams, jūsu augstība atvainos mani, taču šis rīkojums nāca tik negaidīts.,. Ja jūsu augstībai rastos vēlēšanās pavērt ar portjerām aizsegtās durtiņas, jūs redzēsiet nelielu kambarīti, kurā Kārlis tika nobendēts. No turienes lejup ved apslēpta eja, pa kuru viņa slepkavnieki iekļuva šeit Un jūsu augstība, kam cerams ir gaišākas acis par manējām, varēs sazīmēt arī asins traipus uz ozola grīdas, jebšu kopš šī notikuma ir pagājuši pieci simti gadu.

Tā runādams, večuks sāka taustīt sienu, lai uzietu un atvērtu minētās durvis, taču karalis viņu apstādināja:

—     Pag: pag, vecais, maķenīt pagaidi. Varbūt nav nemaz tālu tas brīdis, kad tu varēsi klāstīt daudz jaunākas vēstis un parādīt daudz svaigākus asins traipus, Grāf de Krēvkēr, ko jūs sakāt

par šādu iespējamību?

—     Es, valdniek, varu atbildēt vienīgi to, ka šīs abas telpas ir pilnīgi jūsu augstības rīcībā, bet ārējā apsardze uzticēta grāfam de Krēvkēram, kura vārdu vēl nekad nav aptraipījusi nodevība

vai slepkavība,

—     Bet šī slepenā eja, par ko večuks stāstīja?— karalis klusi un bažīgi vaicāja, ar vienu roku satvēris Krēvkēra pl^cu, ar otru norādīdams uz aizsegta tām durvīm

—     Tas ir tīrais izdomājums vai kaut kāds neticams nostāsts,— grāfs de Krēvkērs atbildēja.— Taču mēs varam to tūd?l pat pārbaudīt.

Viņš jau dzīrās atvērt durvis, bet Luijs viņu atturēja, sacīdams:

—    Nē, Krēvkēr, nevajag. Jūsu gods man ir droša garantija. Bet ko hercogs, jūsuprāt, darīs ar mani? Ilgi viņš nevar mani

turēt kā gūstekni, Es, tā teikt… gribu dzirdēt jūsu domas,

Ki ēvkēr,

—     Mans valdniek,— grāfs sacīja,— jūs varat iedomāties, cik ļoti hercogu satriekusi šī briesmīgā vēsts par viņa radinieka un sabiedrotā nogaiēšanu, turklāt — kā jūs pats labi zināt — viņam ir pamatots iemesls domāt, tā tikusi izdarīta ai jūsu slepeno aģentu līdzdalību. Taču mūsu hercogs ir cildens un augstsirdīgs un, lai gan straujas, kaismīgas dabas, nav spējīgs uz zemiskām ļaundarībām. Es nezinu, ko viņš domā dari; ar jums, taču pilnīgi droši varu teikt, ka tas notiks dienas gaismā un visu acu prieklā, Un varu piebilst vienai to, ka mēs, viņa padomnieki, varbūt izņemot vi-..nu, darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai viņš rīkotos taisnīgi un augstsirdīgi,

—     Ak, Krēvkēr,— Luijs, satverdams viņa roku, skumīgi noteica, it kā sāpīgu atmiņu pārņemts,— cik laimīgs ir valdnieks, kam ir padomnieki, kas rpēj viņu atturēt no aplamiem, dusmu uzplūdi pieņemtiem lēmumiem! Viņu vārdi ar zelta burtiem tiks ierakstīti vēstures annālēs. Cildeno Krēvkēr, kālab man liktenis nav lēmis tādus padomniekus kā t,u>

—     Lai jūsu majestātei nebūtu jāmeklē iegansts, kā iespējams ātrāk tikt no tiem vaļā,— Le Glorjē iekrita starpā

—    A-a, gudrības pravietis arī ir šeit!— iesaucās Luijs, pagriezās pret ākstu un, atmetis savu patētisko runas veidu, kādā bija vērsies pie Krēvkēra, pārgāja uz jautri zobgalīgu.— Ak, arī lu esi nācis mums līdzi?

—     Jā, jūsu majestāte,— atbildēja Le Glorjē„— Gudrībai āksta tērpā ir jāseko muļķībai purpura mantijā,

—     Kā man tas jāsaprot, gudrais Zālaman?— noprasīja Luijs.— Vai negribi mainīties lomām ar mani?

—     Lai Dievs nogriež!— attrauca Le Glorjē»— Ne par kādu naudu, kaut vai jūs dotu man piecdesmit kroņu piedevām,

—     Kālab ne? Es, liekas, justos apmierināts, ja man būtu tāds karalis kā tu.

—     Jā, bet kas zina, vai es nejustos apkaunots, ja man būtu tik stulbs āksts kā jūsu majestāte, kas aiz muļķības Jauj sevi iespundēt cietumā,— Le Glorjē sacīja.

—     Klusu, nelga!— grāfs de Krēvkērs apsauca viņu.— Vai tu maz apjēdz, ko runā!

—     Lai runā vien tālāk,— teica karalis.— Es nezinu labāku izsmiekla objektu kā gudru cilvēku muļķību. Mans viedais draugs, pieņem šo zutni ar zeltu un līdz ar to arī šādu padomu, proti, nekad nevajag būt tik lielam muļķim, kas domājas esam gudrāks par citiem. Lūdzams, izdari man šādu pakalpojumu — uzmeklē manu astrologu Martiusu Galeoti un nekavējoties sūti viņu šurp,

—    Tūdaļ tiks izdarīts, jūsu majestāte,— atbildēja āksts.— Viņš, domājams, būs Žana Doptūra krodziņā, jo filozofi, tāpat kā muļķi, zina, kur var dabūt vislabāko vīnu

—     Grāf de Krēvkēr, es ļoti ceru, ka sardze ielaidīs šo mācīto vīru pie manis,— sacīja Luijs.

—     Protams, jūsu augstība,— grāfs atbildēja,— taču diemžēl esmu spiests piemetināt, ka pēc dotajiem norādījumiem es nedrīkstu nevienu cilvēku izlaist no jūsu augstības mītnes. Atļaujiet novēlēt jūsu augstībai labu nakti Man jādodas parūpēties par to, lai zāle tiktu sagatavota iespējami ērtākai jūsu pavadoņu izmitināšanai.

—     Par viņiem, grāfa kungs, jums nav ko raizēties,— sacīja karalis— Viņi ir raduši pie dažādām grūtībām, un, atklāti sakot, bez Galeoti es negribētu šovakar vairs nevienu pieņemt, ja vien tas nav pretrunā ar jums dotajiem norādījumiem,

—     Šais telpās jūs esat pilnīgs noteicējs un varat rīkoties pēc saviem ieskatiem,— teica grāfs de Krēvkērs.— Tāds ir mana valdnieka norādījums.

—     Jūsu valdnieks, ko šobrīd es saucu arī par savējo, grāf de Krēvkēr, ir ļoti laipns un augstsirdīgs,— sacīja Luijs,— Jebšu mana valstība ir sarukusi līdz vecas zāles un guļamkambara apmēriem, ta joprojām ir pietiekami plaša tiem nedaudzajiem pavalstniekiem, kurus man vēl aizvien ir tas gods pārvaldīt.,

Grāfs de Krēvkērs paklanījās un aizgāja, un drīz vien Luijs dzirdēja, kā mainās sardze, kā, sekodama komandieru skaļajām pavēlēm, ierodas jaunā maiņa un steigšus aizsoļo vecā. Pēdīgi iestājās klusums, un bija saklausāma tikai apslāpēta Sommas duļķaino ūdeņu burbuļošana, tai rāmi plūstot garām pils sienām.

—     Ejiet uz zāli, mani cietuma biedri, tikai vēl nevajag doties pie miera,— Luijs teica saviem pavadoņiem.— Esiet gatavi rīkoties, jo mums vēl šonakt ir kaut kas jāpaveic, turklāt tas jādara nekavējoties.

Paklausīdami karaļa pavēlei, Olivers un Tristāns devās uz zāli, kur bija palicis Rētainais ar abiem Tnstāna palīgiem. Viņi bija iekūruši kamīnā uguni, kas mazliet sasildīja un apgaismoja telpu, un, ievīstījušies savos apmetņos, nomākti un sakņupuši sēdēja kamīna priekšā uz grīdas. Olivers un Tristāns, nespēdami izdomāt neko labāku, nometās turpat viņiem līdzās un, tā kā nekādi draugi nebija bijuši arī savos galma labklājības ziedu laikos, nejuta ne mazāko vēlēšanos viens otram uzticēt savas domas par šo dīvaino un negaidīto likteņa pavērsienu. Tā nu visi sēdēja, drūmi klusēdami.

Tikmēr karalis, palicis viens savā guļamtelpā, pārdzīvoja tādas bailes un izmisumu, kas būtu varējis izpirkt labu tiesu tā ļaunuma, kādu viņš bija nodarījis citiem. Satrauktiem soļiem viņš šaudījās apkārt vai arī stāvēja sažņaugtām rokām, dodams vaļu uzbudinājumam, ko citu priekšā bija veiksmīgi apslēpis. Pēdīgi, apstājies pie slepenajām durvīm, aiz kurām, pēc vecā pils sarga vārdiem, bija nogalēts viens no viņa priekštečiem, Luijs, lauzīdams rokas, ļāva savam izmisumam pamazām izpausties aprautā, ne visai sakarīgā monologā.

—     Kārli Vientiesīgais, Kārli Vientiesīgais! Kā pēcteči sauks Luiju Vienpadsmito, kura asinis, liekas drīz atsvaidzinās tavu asiņu traipus uz grīdas? Luijs Nelga… Luijs Ģeķis… Luijs Vājprātīgais… Tie visi ir pārāk maigi apzīmējumi manam stulbumam! Uzskatīt, ka šie karstgalvīgie lježieši, kuriem dumpis ir tikpat kā dienišķā maize, jebkad varētu norimties, cerēt, ka Ardēnu Mežakuilis kaut uz brīdi būtu spējīgs apvaldīt savas varmācīgās tieksmes uz asinskāri, domāt, ka man izdosies vest pie prāta un pārliecināt Kārli Burgundieti… Tas taču būtu gandrīz tas pats, kā lūkot pārliecināt mežonīgu vērsi. Es esmu bijis stulbenis, divkāršs idiots! Bet šis nelietis Martiuss neizbēgs soda. Tieši viņš ir pie visa vainīgs, viņš un šis nekrietnais

garīdznieks, šis pretīgais BaG[172]. ja man izdosies izkļūt no šejienes, es noraušu viņam kardināla cepuri, kaut vai tā būtu jānovelk kopā ar ādu! Taču otrs nodevējs ir manās rokās. Lai nu kā, es tomēr vēl esmu karalis un vēl mana valsts ir pietiekami liela, lai tajā varētu sodīt šo krāpnieku un šarlatānu, šo melīgo zvaigzņu tulku un viltnieku, kura dē| es kā muļķis esmu iekļuvis sprostā, Zvaigžņu stāvoklis»» te tev nu bija!,.» Viņš gvelza ga?ļ?as aplamibas, kas varētu apvest ap stūri tikai trīskārt vārītu a:«tas galvu, bet es, nelga, visam tam noticēju. Drīz vien mēs redzēsim, ko šīs zvaigznes tev pašam ir pareģojušas, Bet p»rms tam man derētu noskaitīt lūgsnu.

Virs mazajam durtiņām — varbūt par piemiņas zīmi aiz tām pasciādāt?iai ļaundarībai — bija izcirsta niša ar akmens krucifiksu. Luijs oaceia acis uz to un jau dzīrās mesties ceļos, bet tad pēkšņi api āvās, kā nekas, arī attieksmē pret Pestītāja tēlu vadoties no pasaulīga aprēķina un cenšoties sev nodrošināt kāda svēiā atbalstu. Novērsies no krucifiksa, it kā nebūtu cienīgs to uzmākot, viņš neņēma cepuri, kura — kā jau daudzkārt te aimžis — bija apspraudīta ar svēto attēliem, izvēlējās Kierī Dievināti, nometās ceļos tās priekšā un sāka skaitīt neparastu lūgsnu, kas liecināja, ka savā pārmērīgajā māņticībā viņš lāgā neatskārš, Va Klēri Dievmāte ir tā pati viņa izclenītā Embrenas Jaunava, pie kuras viņš parasti vērsās savās lūgšanā?

— Vistidīrgā Klēri Dievmāte!— viņš izsaucās, ar saliktām rokām sev sizdams pis krūtīm.— Tu, mūsu visuvarenā aizstāve Dieva vaiga priek??, esi man, nabaga grēciniekam, žēlīga! Es negribu noliegt, ka tavu Embrenas māsu esmu turējis aug?tāk par tevi, bet es esmu karalis, mana vara ir liela, mana bagātība neizmērojama. Un, ja tā arī nebūtu, es drīzāk uzliktu saviem pavalstniekiem dubultus meslus, nekā paliktu joms abām parādnieks. Atdari šos dzelzs vārtus, aizber šos milzīgos grāvjus un izved mani kā māte savu bērnu no šīs draudīgās briesmu vietas! Ja es tavai māsai uz mūžīgiem laikiem esmu atdāvājis Boloņas grāfisti, domā, ka nevaru arī tev kaut ko ziedot? Es piešķiršu tev bagāto Šarnpaņas provinci, un tās vīnadārzi nesis pārpilnību tavam klosterim. Es biju solījis šo provinci savam brālim Kārlim, taču viņš — kā jau tu zini — ir miris, proti, noindēts, un to izdarījis šis nelietīgais Senžana d'Anželī klostera abats, kurš, ja vien es palikšu dzīvajos, saņems no manis visbargāko sodu! [173] To es jau esmu tev solījis agrāk, taču šoreiz patiešām turēšu vārdu. Ja es kaut ko zinu par šo noziedzību un maķenīt esmu tur pielicis roku, tad tikai tālab, Visudārgā Aizstāve, ka citādi man nebija iespējams nomierināt savus dumpiniekus. Ak, nepiemini šo manu veco grēku, bet esi kā allaž laipna un vēlīga un visžēlīgi uzklausi, ko es tev lūdzu! Visudārgā Dievmāte, liec savam dēlam, lai viņš man piedod visus agrākos grēkus un arīdzan vienu… vienu manu grēciņu, ko nan tūdaļ pat vajadzēs pastrādāt… Tas pat nav grēks, visužēlīgā Dievmāte, tas ir vienīgi taisnas tiesas spriedums, jo šis nelietis ir vislielākais krāpnieks, kāds jebkad lējis savam valdniekam ausī dažādus melīgus izdomājumus, turklāt cilvēks ar sheksmi uz grieķu nešķīsto ķecerību. Viņš nav pelnījis tavu aizstāvību, tādēļ atstāj viņu manā zināšanā un pieskaiti to pie maniem labajiem darbiem, ja es atbrīvoju pasauli no Јāda ķecera un pesteļnieka,— kas nav tā vērts, lai tu iedomāta par viņu,— no šāda suņa, kura dzīvības izdzēšanai tev nevajag piešķirt lielāku nozīmi kā no pavarda vai ugunskuri atlēkušas dzirkstdes samīdīianai. Neraizējies par šādiem sākumiem, visužēlīgā Dievmāte, labāk domā tikai par to, kā šajā postareizē man palīdzēt! Es piespiežu savu karalisko zieģeli tavam attēlam par zīmi tam, ka turēšu doto vārdu attiecībā uz Šamņaņas provinci un turpmāk tevi vairs netraucēšu ar asiņainiem darījumiem, jo tu ed tik laba un vēlīga, un bezgala žēlsirdīga.

Noslēdzis šo savdabīgo līgumu ar Klerī Dievmāti, Luijs šķietami dziļā dievbijībā latīņu valodā noskaitīja septiņus grēku nožēlošanas psaimus un dažas Svētajai Jaunavai veltītas lūgsnas. Tad viņš piecēlās, būdams visnotaļ apmierināts, ka nodrošinājis sev šis Svētās aizstāvību, it īpaši tālab, ka pēc viņa viltīgā aprēķina lielākā daļa visu to grēku, kuru dēļ viņš agrāk bija griezies pie viņas, nesaistījās ar nogalēšanu, tātad Klerī Dievmātei nebija iemesla uzskatīt viņu par slcpkuvnieku, jo savos asinsdarbos viņš bņa atzinies citiem svētajiem.

Tādējādi nomierinājies vai, pareizāk sakot, nobalsinājis savu sirdsapziņu,-karalis pavēra durvis uz zāli un iesauca pie sevis Rētaino,

— Mans krietnais kareivi,— viņš ierunājās— ilgu laiku tu esi man uzticīgi kalpojis, taču saņēmi; gaužām maz paaugstinā-

jumu. Iespējams, drīz vien man ir lemts mirt, taču pirms aiziešanas no dzives es gribētu — cik nu tas ir manos spēkos — atmaksāt katram pēc nopelniem — gan saviem draugiem, gan ienaidniekiem. Man ir draugs, proti, tu, kuru vēlos apbalvot, un man ir naidnieks, kam gribu uzlikt pelnīto sodu,— šis nelietis un nodevējs Martiuss Galeoti, kurš ar viltu un melīgiem pareģojumiem ievilinājis mani šai slazdā, nododams niknākā naidnieka varā ar vienu vienīgu domu — nogalināt kā miesnieks kautuvē iedzītu lopu.

—     Es izaicināšu viņu mēroties spēkiem,— Rētainais teica.— Kā stāsta, viņš esot nadzīgs uz cīkstiņiem, jebšu izskatās diezgan neveikls. Burgundijas hercogs kā divcīņu atbalstītājs, cerams, mums atvēlēs kādu piemērotu vietu, un, ja jūsu augstībai laimēsies izkjūt no šejienes, jūs pats varēsiet pārliecināties, kā jūsu kalps prot aizstāvēt sava valdnieka godu un atriebties šim filozofam tā, kā jūs vēlaties.

—     Lai slavēta tava drosme un uzticība,— karalis sacīja,— bet šis zemiskais nodevējs prot rīkoties ar ieročiem, un es negribu riskēt ar tavu dzīvību, drosminiek.

—     Ar jūsu augstības atjauju es uzdrīkstos iebilst, ka mana drosme nebūtu it nekā vērta, ja es bītos pat vēl stiprāka pretinieka,— Rētainais atbildēja.— Vai gan es, kurš neprot nedz lasīt, nedz rakstīt, lai baidītos cīņas ar taucīgu lamzaku, kurš visu mūžu to vien dara, kā urbjas grāmatās!

—     Un tomēr mēs negribam pakļaut tavu dzīvību riskam, Rētainais,— karalis palika pie sava.— Mēs likām šim nodevējam tūdaļ ierasties šeit. Tev tikai jānogaida izdevīgs brīdis un jāiedur viņam zem piektās ribas… Vai tu saproti mani?

—     Un kā vēl,— Rētainais attrauca,— bet ar jūsu augstības atļauju es gribētu teikt, ka šādās lietās man nav saprašanas. Jānudien, es nespētu nosist ne suni, ja nu vienīgi cīņas karstumā, kad tas klūp man stilbos, metas pie rīkles vai…

—     Tu taču neteiksi, ka tev ir mīksta sirds!— karalis izsaucās.— Tev, kas allaž cīnās pirmajās rindās gan uzbrukumā, gan aplenkumā un, kā stāsta, arī bijis pirmais starp tiem, kuri alkaini tiecas baudīt un gūt to, kas pienākas uzvarētājam ar cietu sirdi un asiņainu roku?

—     Mans valdniek, es neesmu nedz vairījies cīņas, nedz saudzējis jūsu ienaidniekus, kas stājās man pretim ar zobenu rokās,— Rētainais atbildēja,— taču kauja līdz trakumam satracina asinis, tā ka vēl stundas divas tās nenorimst un, man domāt, tieši šī iemesla dēļ šai laikā ronas slieksme uz laupīšanu. Lai Dievs žēiīgs mums, nabaga karavīriem, kuri cīņas karstumā kļūst bezmaz dulni, bet uzvaras priekā galīgi pazaudē sajēgu.

Ļaudis melš, it kā esot tāds karapulks, kas sastāvot tikai no garīdzniekiem, Man domāt, tiem nu ir darba līdz kaklam, lai aizlūgtu par katru karotāju un izlūgtos grēku piedošanu visiem tiem, kas valkā bruņas un. liek lietā ieročus. Bet tas, ko jūsu augstība vēlas no manis, neietilpst manos pienākumos, jebšu to loks gan ir bijis plašs, Ja šis astrologs ir nodevējs, lai mirst kā nodevējs, bet es savas rokas tur nelikšu klāt, Te ir jūsu prevo ar abiem palīgiem — tiem tak šāds darbs būtu piemērotāks nekā skotu bruņiniekam no senas dzimtas, kurš turklāt atrodas karaļa dienestā,

—     Labi, lai notiek,— karalis sacīja,— bet tu stāvi vismaz sardzē un gādā par to, lai neviens pats netraucētu šī mana taisnīgā sprieduma izpildīšanu,

—     Es esmu gatavs jūs aizsargāt kauč vai pret visu Peronnu!— Rētainais noteica,— Jūsu augstība var paļauties uz manu uzticību, ja uzdevums nav pretrunā ar manu sirdsapziņu, kura, kā es droši varu apgalvot, jūsu augstības labad ir bijusi gaužām stiepjama, Jāteic, jūsu augstības uzdevumā man bijis jāpaveic dažs labs tāds darbiņš, ka es drīzāk pats nodurtu sevi ar dunci, nekā būtu to uzņēmies kāda cita dēļ.

—     Lai nu tas paliek,— karalis sacīja,— un tagad uzklausi, ko es tev teikšu. Kad Galeoti ienāks, aizver durvis un paliec ārpusē sarozē pie tām. Lai neviens pats te netiktu ielaists — tas ir viss, ko es prasu no tevis. Un nu ej un atsūti prevo pie manis.

Rētainais atstāja guļamtelpu, un pēc brīža pie karaļa ieradās Tristāns

—    Sveiks, biedriniek.,— karalis uzrunāja viņu.— Nu, ko tu saki par mūsu stāvokli?

—     Mēs esam nolemti nāvei, ja vien hercogs neapžēlosies,— prevo atbildēja,

—     Vai nu tā notiks, vai ari ne, bet tas, kurš mūs ievilināja šai slazdā, dosies uz viņsauli kā mūsu vēstnesis, lai tur sagatavotu mums mājvietu,— karalis teica ar baismu, ņirdzīgu smīnu — Tu, Tristān, esi drosmīgi izpildījis ne vienu vien taisnas tiesas spriedumu, un finis — vai pareizāk vajadzētu sacīt — ļums coronat opus * Tev jāiet kopā ar mani līdz galam.

—    To es darīšu, valdniek,— Tristāns apliecināja.— Esmu vienkāršs cilvēks, bet nepateicība nav manā dabā. Es izpildīšu savu pienākumu tikpat labi šajās sienās kā jebkur citur, Un, kamēr es esmu dzīvajos, jūsu augstības vārds man ir likums un

" Finis— beigas, gals; funis— virve ((aliņu vai); vārdu spēle, kad teiciena «gals vainago mūžu» vieta karalis saka «virve vainago rnūžu» jūsu rīkojums tiks tikpat precīzi izpildīts, it kā jūs vēl aizvien sēdētu tronī, Un — ja tālab viņi tūdaļ man atņemtu dzīvību — tas mani neuztrauc.

—     Tādu atbildi es arī gaidīju, mīļais biedrinaek,— Luijs sacīja,— Bet vai tev ir pietiekami labi palīgi? Šis nodevējs ir spēcīgs un izveicīgs un, domājams, pilnā kaklā sauks palīgā. Skots ir ar mieru tikai apsargāt durvis, un labi vēl, ka tiktāl viņu izdevās piedabūt gan ar glaimiem, gan uzteikšanu, Olivers — tas neprot it neko citu kā melst niekus, lišķēt un dot bīstamus padomus un Ventre Saini dieut* — pats drīzāk nopelnīs cilpu nekā spēs uzmest kaklā to citam, Vai tev būs pailgi un vajadzīgie līdzekļi, lai droši un aši to varētu nodarīt?

—     Man ir Truazešels un Mazais Andrē,— Tristāns atbildēja,— tik pieredzējuši sava amata meistari, ka no trim cilvēkiem vienu spēs pakārt tā, ka divi pārējie to nemaz nemanīs. Mēs esam cieši apņēmušies dalīties jūsu augstības liktenī, jo gadījumā, ja jūsu vairs nebūs, mūs pašus sagaida tāds pats gals, kāds bijis lemts mūsu aizbilstamajiem. Bet atļaujiet vaicāt — kurš būtu tas, ko šoreiz jūs gribat novākt no ceļa? Man vajag skaidri zināt, kurš ir tas vīrs, jo jūsu augstība dažkārt man aizrādījusi, ka esmu uzrāvis pie kāķa ne to, ko vajag, atņemdams dzīvību nevainīgam cilvēkam, kurš pret jūsu augstību nav neko noziedzies.

—     Tiesa, kas tiesa,— karalis sacīja.— Nu tad uzklausi, Tnstān, kc es tev teikšu: šis nāvei nolemtais ir Martiuss Galeoti. 'Tu esi pārsteigts, bet tā nu tas ir Ar meliem un viltīgiem solījumiem šis nelietis iegrūdis mūs šajā slazdā un nodevis Burgundijas hercoga varā.

—     Tc viņš vēl pieminēs?— Tristāns izsaucās,— Un, ja arī tas būtu mans pēdējais darbs, es dzelšu vujam kā mirstoša lapsene, kaut vai pats pēc tam ietu bojā.

—     Es zinu, ka tu esi man varen uzticīgs un, kā jau kārtīgam cilvēkam klājas, visus tev uzliktos pienākumus veic ar vislielāko patikšanu, jo darba, tikums kā gudrie saka, jau pats par sevi ir atalgojums. Bet nu ej un sagatavo priesterus, jo upuris drīz vien būs klāt.

—     Varbūt darīt to jūsu klātbūtnē, visužēlīgais valdniek?— Tristāns vaicāja,

Luijs noraidīja šo piedāvājumu, taču lika Tristānam rūpīgi

® Rupja ladešsnīs (franču vai).

302

sagatavoties, lai spriedumu precīzi varētu izpildi, līdzko astro logs dosies ārā pa viņa guļamkambara durvīm,

—     Es gribu vēlreiz sastapt šo nelieti, lai redzētu, kā viņš izturas valdnieka priekšā, kuru nodevis; — karalis piemeti nāia,— Man gaužām gribētos paskatīties, kā nāves tuvums liks bālēt viņa sārtajiem vaigiem un satumst acīm, kas smiedamās teica man saltus melus,. Ak, būtu bijis šeit arī tas otrs, kurš ar saviem ieteikumiem atbalstīja viņa pareģojumus! Bet, ja vien es palikšu dzīvajos,— sargiet savu mantiju, godātais kardināl! Pati Roma nespēs jūs glābt — ne Svētā Pētera, ne Svētās KFen Dievmātes vārdā, kuras žēlastība ir neizmērojama, Nu, ko tu gaidi? Ej nu sagatavo savus palīgus! Šis nelietis kuru katru bridi būs klāt Lai Dievs dod, ka viņš nebītos un neliegtos nākt — tā nudien būtu briesmīga neveiksme. Ej taču, Tnstān! Nekad tu neesi bijis tik tūļīgs, izpildot manus rīkojumus,

—     Kā jūsu augstībai bieži ticies man aizrādīt, es esmu bijis pat pārāk skubīgs un tieši tālab nereti kļūdījies un. apstrādājis ne to, kuru vajag, Kad jūsu augstība šovakar atvadīsies no Galeoti, lūdzu, dodiet man kādu zirni, lai es zinātu — ķerties pie darba vai ne» Dažreiz jūsu augstība maina savu nodomu un tad nosoda mani par pārsteidzīgu rīcību»

—     Ak tu, neticīgais?— Luijs novilka,— Es varu galvot, ka nemaitāšu savu lēmumu. Nu labi, lai tev būtu mierīgāks prāts — ja es no šī krāpnieka atvadīšos ar vārdiem: «Debe sis redz visu», tad ķeries pie sava uzdevuma, bet, ja es saku: «Ej Dieva mierā», tas nozīmē, ka esmu savu. nodomu grozījis,

—     Man ir gaužām grūta galva tajās lietās, kas neattiecas uz manu amatu,— Tristāns Vientuļnieks teica.— Atļaujiet atkār tot, jūsu augstība. Ja jūs sacīsiet: «Ej Dieva mierā,» tātad man ir jāņem viņš ciet?

—     Ak nē jel, tu aunapiere!— karalis iesaucās,— Tad tev ir jāļauj viņam iet. Bet, ja es saku: «Debesis redz visu», tad pievelc viņu kādu jardu tuvāk zvaigznēm, paT kurām viņš tik bieži mēdz runāt.

—     Diez vai mums būs visi vajadzīgie rīki,— prevo prātoja,

—     Nu tad kaut vai nožņaudz viņu; — karalis, drūmi smaidīdams, sacīja,

—     Bet līķis, kur mēs liksim līķi?— prevo vaicāja,

—     Pag, ļauj man padomāt,— karalis attrauca — Zāies logi ir pārāk šauri, bet, lūk, šis būs pietiekami plats iemetīsim viņu Sommā, bet uz krūtīm uzliksim uzrakstu «Laidiet cauri karaļa pareģoni bez muitas nodevām.» Lai tad hercoga ļaudis — ja tiem ir drosme — grābj viņu ciet kā kontrabandistu.

Prevo atstāja karaļa guļamtelpu un, pasaucis abus savus pailgus, devās uz lielās zāles loga nišu apspriesties. Lai būtu cik necik gaišs, Tniazešeīs sienā iesprauda degošu lāpu. Viņi runāja sačukstēdamies, lai gan Olivers Deins, iegrimis drūmās pārdomās, nepievērsa viņam uzmanību, bet Rētainais bija cieši aizmidzis.

—     Draugi,— prevo teica abiem soda izpildītājiem,— jūs droši vien esat tais ieskatos, ka mūsu dziesma ir nodziedāta — ka mums vairs nebūs, kur pielikt savu roku un drīzāk mums pašiem draud karātavu, cilpa. Bet priecājieties, mani draugi! Mūsu žēlīgais karalis dod mums lielisku iespēju vēlreiz parādīt savu amata māku, un mums šis darbiņš ir jānostrādā tik spoži, lai mēs ar to ieietu vēsturē,

—     Ā-a, es saprotu, pat ko ir runa,— Truazešels sacīja — Mūsu valdnieks ir nolēmis šķirties no dzīves tāpat kā Senās Romas imperatori. Kad viņi juta, ka gals ir klāt vai — kā mēs teiktu — ciīoa jau savelkas, tad izvēlējās vienu ne pašu vidus, kurš aizraida viņus uz viņpasauli, lai nebūtu jānodod sava svētā persona kāda iesācēja vai neveikšas rokās. Pagāni, zināms, tā varēja rīkoties, taču es kā krietns katolis diez vai spēšu pielikt savu roku mūsu viskristīgajam karalim,

—     Nē, brāl, nav jābūt tik aizspriedumainam,— Mazais Andrē iebilda,— Ja karalis mums pavēl pats sevi nogalēt, kā gan m.es varam liegties to darīt? Kas dzīvo Romā, tam jāklausa pāvests, tātad prevo kaipiem ir jāklausa savam priekšniekam, bet viņam savuKārt — karalim,

—      Kuš, zēni!— prevo apsauca viņus,— Ir runa nevis par viņa augstību, bet par grieķu ķeceri un pareģoni-šarlatānu Martiusu Gaieoti.

—     Gaieoti…— Mazais Andrē novilka.— Jā, ir pilnīgi iespējams. Es liekas, nezinu nevienu triku meistaru, vai. — kā saka — virves dejotāju, kurš nebūtu beidzis savu dzīvi tās cilpā, viegli noraustījies un — hop!

—     Vienīgi žēl, ka šim nabaga zellim būs jāmirst bez grēku atsišanas.— Truazešels zūdījās,

—     Labāk i nerunā,— prevo iebilda,— Viņš ir burvis un ķeceri?, ko pat vesels bars pāvestu nespētu paglābt no elles ugunīm. Staro citu — ja viņš tomēr grib izsūdzēt grēkus, tev, i azešel, ir tādas dotības kalpot citiem par garīgo iēvu. Taču vēl ļaunāk, kā liekas, ir tas, ka jums laikam būs jālieto duncis, jo mums nav nekādu amata piederumu,

—     Parīzes Dievmāte gādā par to, lai mēs varētu jebkuros apstāk|os izpildīt karaļa rīkojumu,— Truazešels sacīja»— Man allaž ir klāt Svētā Franciska virve* ar skaistu cilpu galā, četrkārt apvīta apkārt viduklim, jo es, paldies Dievam un krietnajiem Somīras tēviem, par Saimi piederu pie Svētā Franciska brālības un spiedīgā brīdī esniu tiesīgs izmantot šo virvi kā amata riku.

—     Beč man aizvien kabatā ir ērti lietojams trīsis un pamatīgs vadzis, ja jāstrādā tur, kur vispār nav koku vai to zari ir pārāk augstu no zemes; — Mazais Andrē viņam piebalsoja.— Šis ir varen parocīgs rīks.

—     Tad viss kārtībā,— prevo sacīja.— Tad tikai jāiedzen vadzis baļķī virs du vīm un pāri trīsim jāpārmet virve» Es lūkošu pievest viņu tuvāk šai vietai, jūs veikli uzmetiet viņam kaklā cilpu, un tad….

—… tad tikai jāparauj virve un — hop?— astrologs .jau būs ceļā uz debesīm vismaz tik tālu, ka viņa kājas vairs neskars zemi,— Mazais Andrē turpināja.

—     Bet vai šie kungi mums nenāktu palīgā kaut vai tālab, lai pamācītos mūsu amatu?— Truazešels ievaicājās, pamezdams acis uz kamīna pusi.

—     Laikam gan ne,— prevo sacīja.— Bārddzinis tikai kaldina nodevīgus plānus, to īstenošanu atstādams citiem, bet skots sargās durvis, kamēr mēs strādāsim, jc nav ne tik prasmīgs, ne izveicīgs, lai piedalītos šajā darbā, Neko darīt — katram savs amats

Ar apbrīnojamu izveicību un pat tādu kā profesionālu baudu, kas palīdzēja aizmirst viņu pašu draudīgo stāvokli, prevo prasmīgie pailgi veica visus nepieciešamos priekšdarbus, tai izpildītu sagūstītā karaļa piespriesto sodu astrologam Galeoti, acīm redzami, iepriecināti, ka varēs nobeigt savu dzīvi ar tik izcilu, savas iepriekšējās darbības cienīgu veikumu, Tristāns Vientuļnieks sēdēja un apmierināts vēroja savus vīrus, kamēr Olivers nelikās par viņiem ne zinis, bet Ludviķis Leslijs, pamodies no viņu rosīšanās, raudzījās abos Tristāna palīgos ar tik lielu vienaldzību, it kā viņam nebūtu ne mazākā sakara ar visu notiekošo.

0 Bei.de to nosauc par Svēta Franciska virvi taņec, ka franciskāņu muki tādu izmantoja ka jostu.

XXIX nodaļa apsŪdzĪba

Tavs laiks nav beidzies vel, jo velns, tavs kalps, Nav levi pametis. Viņš draugus aicina, Lai piepalīdz; tā dažkārt aklo sauc Kads ceļvedis un piedāvā tam balstu — Bet, kad līdz kraujai neiets ceļš,— Vai gluds, vai nelīdzens,— Tad bezdibeni nogrūž to.

Veclaiku spēle

Paklausīdams Luija pavēlei vai, pareizāk sakot, izpildīdams viņa lūgumu,— jo karalis, par spīti savam augstajam stāvoklim, tobrīd varēja vienīgi lūgt.— āksts devās uzmeklēt Martiusu Galeoti, jau iepriekš zinādams, kurp viņam jāiet, proti, taisnā ceļā uz Peronnas labāko krodziņu, kuru arī pats mēdza bieži apmeklēt, jo augstā cieņā turēja tos dzērienus, kas jebkura cilvēka saprašanu darīja līdzīgu viņējai.

Astrologu viņš atrada vai, pareizāk sakot, pamanīja sēžam viesu zālē jeb krāsnsistabā — kā lielās krāsns dēļ to dēvē vācieši un flāmi —-kur tas bija iegrimis sarunā ar kādu sievieti visai neparastā mauru vai varbūt aziātu tērpā Līdzko Le Glorjē pienāca Martiusam klāt, viņa piecēlās, lai dotos projām.

—     Uz šīm ziņām jūs varat pilnīgi paļauties — svešiniece noteica un tad pazuda starp pārējiem krodziņa apmeklētājiem, kas pulciņos bija sasēduši pie dažādiem zāles galdiem.

—     Brāli filozof,— apsveicinādamies sacīja āksts,— debesis allaž gādā par to, lai sarga vieta nepaliek tukša. Līdzko viens nerrs ir prom, tūdaļ klāt cits, kuram šoreiz ir uzdots jūs pavadīt uz Francijas karaļa Luija pašreizējo mitekli,

—     Vai tevi sūta pats karalis?— Martiuss noprasīja, neuzticīgi paraudzīdanues viņā un tūdaļ atskārzdams,, ka tas ir āksts, jebšu šī vira āriene, kā jau minējām iepriekš, īpaši neliecināja par viņa amatu.

—    Jā, kungs,— Le Glorjē atbildēja,— un kā māca jūsu zinības, ja Spēks sūta Muļķību meklēt Gudrību, tad ir skaidrs, ar kuru kāju vājinieks klibo.

—    Bet ja es atsakos paklausīt tik vēlīnā stundā izteiktam aicinājumam, kas turklāt sūtīts caur šādu ziņnesi?

—     Tādā gadījumā mēs aiznesīsim jūs nēšus,.— Le Glorjē atteica,— Pie durvīm gaida pusducis Burgundijas spēkavīru, kurus grāfs de Krēvkērs man pagādājis taisni šai vajadzībai, Ja vēlaties zināt, mēs ar Burgundijas Kārli neesam vis atņēmuši savam brālēnam Luijam kroni, ko viņš aiz muļķības nodevis mūsu varā, bet to tikai mazliet apzāģējuši, un tas, kaut gan vairs nav lielāks par vizuli, taču joprojām ir tīra zelta īsi sakot, viņš aizvien vēl ir pavēlnieks saviem ļaudīm, pie kuriem piederat arī

jūs, un viskristīgākais karalis un atrodas Peronnas pils vecajā zālē, kui jums, viņa vasalim un pavalstniekam, tūdaļ pavēlēts

ierasties,

—     Labi, es došos tev līdzi,— Martiuss Galeoti sacīja un piecēlās, aroši vien redzēdams, ka pretoties ir veltīgi,

—     Jūs pareizi darāt, kungs,— āksts noteica,— jo mēs savu brālēnu turam tāpat, kā sprostā tur vecu, nobadinātu tauvu — proti, reizumis pagrūžam viņam kādu telēnu, lai vecie žokļi bezdarbība nepaliek stīvi.

—     Vai. tu gribi sacīt, ka mūsu karalis grasās ar mani kaut kā izrēķināties?— Martniss vaicāja, kad viņi jau tuvojās pilij,

—     To nu jums pašam vieglāk būtu uzminēt,— āksts atbildēja.— Nakts gan ir tumša, taču es nešaubos,, ka jūs saskatāt zvaiznes arī cauri mākoņiem,, Kas viņam padomā, to es nezinu teikt, taču māte man allaž atgādināja ka vecai, slazdi notvertai žurkai vajagot tuvoties piesardzīgi, jo šādā brīdī tā droši vien centīsies kost,

Astrologs vairāk neko nejautāja,, un Le Glorjē, kā jau viņa Amatam piedienēja, iestri gvelza visādus nesakarīgus niekus, neskopodamies ari ar zobgalībām, līdz filozofs bija aizvests līdz Peronnas pils vārtiem un nodots apsardzes ziņā Drīz pēc tam,

izgājis caur dažādu apsardzes vīru rokām, viņš beidzot nonāca Herberta tornī»

Āksta izteiktie mājieni Martiusam Galeoti nebija gājuši secen, un tos šķietami apstiprināja ari Tristāna drūmais skatiens un draudīgā izturēšanās, kad tas viņu veda uz karaļa guļamkamban Radis uzmanīgi novērot visu, kas notiek zemes virsū •i starp debesu ķermeņiem, astrologs tūdaļ pamanīja arī trīsi un virv; un, tā kā šī virve vēl viegli šūpojās, secināja, ka ap to kāds tikko darbojies un ka viņa pēkšņā ierašanās šc cilvēku acīmredzot iztraucējusi, Saprazdams, ko tas nozīmē, viņš nolēma likt Keti visu savu atjautību, ?ai izbēgtu no draudošajām briesmām, bet neveiksmes gadījumā aizstāvēties līdz pat pēdējam elpas vilcienam.

Ar šādu apņemšanos, ko skaidri pauda arī viņa gs'ta un vaigs, Martiuss stājās Luija priekšā — nedz samulsis par savu pareģo»-.'mu izgāšanos, nedz satraucies par valdnieka dusmām un to iespējamām sekām,

—     Lai visas labās planētas ir jūsu augstībai vēlīgas!— Galeoti sacīja, paklanīdamies gandrīz vai pa austrumnieku paražai,— Lai neviens ļaunais zvaigznājs nevērš savu postīgo varu pret manu karalisko pavēlnieku!

—     Manuprāt, tev tikai vajag palūkoties apkārt un apdomāt, kur šis mājoklis atrodas un kā tiek apsargāts, lai tu saprastu, ka man labvēlīgās zvaigznes nav bijušas man uzticīgas,bet man naidīgie debesu spīdekļi ir pilnībā paveikuši savu ļauno darbu. Vai tu nejūti kaunu, Martius Galeoti, šeit skatīdams mani kā cietumnieku un labi zinādams, kurš bija tas, kas mani vedināja doties šurp?

—     Bet vai tu nejūti kaunu, mans karaliskais pavēlniek?— filozofs atvaicāja— Tu, kas zinību apguvē allaž biji pārāks par citiem, kas varēji lepoties ar asu prātu un neizsīkstošu izturību,— vai tu nejūti kaunu, ka esi iztrūcies no pirmās neveiksmes kā gļēvs karotājs no pirmās ieroču šķindas? Vai tu neteici, ka vēlies izdibināt noslēpumu, kas paceļ cilvēkus pān dzīves kaislībām, nejaušībām, sāpēm un bēdām, vai nesacīji, ka tīko nokļūt tur, kur var nokļūt tikai ar senlaiku stoiķa cienīgu gara stiprību? Vai nu tu ļauj sevi satriekt pirmajai likstai un aizmirsti visas tās brīnišķās balvas, kuras pats esi vēlējies izcīnīt? Vai gribi līdzināties pārbiedētam rikšotājam, kam maldu un iedomu rēgi liek drāzties sāņus no pareizā ceļa?

—     Maldu un iedoma rēgi!— karalis izsaucās.— Bezgodim zintniekam bezgoža valoda! Vai gan šis te ir iedomu cietums? Un ieroči manis ienīstā Burgundijas naidnieka sargu rokās — tie paši, kuru žvadzoņu pie vārtiem tu vari dzirdēt,— vai tie ir maldi? Kas tad ir īstenas briesmas, tu nodevēj, ja cietums, troņa zaudējums un nāves draudi, tavuprāt, ir tikai rēgi?

—     Neziņa, mans brāli, neziņa un aizspriedumi,— zintnieks ar nelokāmu noteiktību atteica.— Tie ir vienīgās īstenās briesmas, Tici man, kad es tev saku: karaļi, kuri bauda lielu varu, bet dzīvo neziņas uri aizspriedumu gūstā, cieš lielāku nebrīvi nekā prātnieks cietumos, ieslēgti īstās, taustāmās važās, Es esmu aicināts vest tevi pretī īstenai laimei — ja vieri tu vēlēsies klausīt maniem padomiem

—     Tātad tavas mācības mērķis bija aizvadīt mani līdz šādai filozofiskai brīvībai?— karalis nikni noprasīja»— Kaut tu būtu jau Piesī pilī man pateicis, ka lielā vara, ko tik dāsni man solīji, patiesībā ir vara pār manis paša kaislībām, ka panākumi, kurus man pravietoji, attiecas vienīgi uz filozofiju un ka es varu kļūt tikpat gudrs un skolots kā klejojošs kumēdiņu rādītājs! šos gara augstumus es būtu varējis sasniegt par mērenāku maksu, nezaudēdams visspožāko kristīgās pasaules kroni un nekļūdams par Peronnas cietuma iemītnieku! Ejiet, kungs, un neceriet izbēgt no taisna soda. Debesis redz visu!

—     Es nepametīšu tevi likteņa varā,— Martiuss atteica,— līdz tavās aizmiglotajās acīs nebūšu atkarojis savu slavu, kas ir spožāka par visspožāko dārgakmeni tavā kronī un ko pasaule nebeigs apbrīnot vēl daudzus gadsimtus arī pēc tam, kad Kapetu cilts[174] būs pārvērtusies pīšļos un nogrimusi aizmirstībā Svētā Denī kapenēs.

—     Runā vien,— Luijs sacīja,— bet tava nekaunība nespēs mainīt ne manas domas; ne manus nolūkus. Bet šī varbūt ir pēdējā reize, kad es kā karalis izsaku spriedumu, tālab pirms tam gribu uzklausīt tevi. Runā, taču vislabāk būtu, ja tu sacītu patiesību. Atzīsti, ka es esmu piemuļķots un ka tu esi krāpnieks, ka tava izdaudzinātā zinātne ir tīrās blēņas un pār mūsu galvām spīdošās planētas tikpat maz ietekmē mūsu likteņus kā to atspulgi ūdenī straumes virzienu.

—     Bet saki, ko gan tu zini par šo svētīgo spīdekļu slēptajām ietekmēm?— astrologs drosmīgi atjautāja.— Kā tu vari teikt, ka tie nespēj ietekmēt ūdeņus, ja labi zini, ka pat visvājākais spīdeklis mēness — visvājākais tālab, ka atrodas vistuvāk mūsu nožēlojamai zemei,— pat tas tura savā varā ne vien tādas nieka upes kā Somiņa, bet arī varenā okeāna ūdeņus, kas atplūst vai uzplūst, kad mēness pieaug vai sadilst, un pakļaujas tā ietekmei kā vergs kunga mājienam? Un tagad, Luij de Valuā, atbildi man, kad es savukārt runāšu līdzībās: vai tu neesi kā muļķa ceļinieks, kuri noskaities uz savu stūrmani tāpēc, ka tā kuģim ceļā uz ostu reižu reizēm jāpārcieš pretvēja brāzmas un straumju pretspars? Es tev pareģoju tikai to, ka tavs iecerētais pasākums izdosies, taču vienīgi debesu varā ir aizvadīt tevi līdz mērķim, un, ja šis ceļš rādās grambains un briesmu pilns, vai manā varā bija to nogludināt un padarīt drošāku? Kur palikusi tava vakarējā gudrība, kas tev tik patiesi mācīja saprast, ka likteņa ceļi ir mums labvēlīgi pat tad, ja Šķiet neatbilstoši mūsu vēlmēm?

—     Pag, pag, tu man atgādināji vēl kādu briesmīgu aplamību,— karalis steigšus iestarpināja.— Tu pareģoji, ka jaunais skots veikšot savu uzdevumu tā, kā to prasa manas intereses un gods, un tu arī zini, kāds ir iznākums. Trakais Burgundijas Bullis par viņa rīcību tik briesmīgi pārskaities, ka grasās nodarīt man to visjaunāko. Tu nevari noliegt, ka tavs pareģojums ir meli — tieši tāpat, kā nevari runāt par iespējamu veiksmes pavērsienu tālā nākotnē un cerēt, ka es apņemšos to gaidīt — gluži kā plānprātis, kas sēž upes krastā un gaida, kad tā izsīks. Tava prasme tevi ir pievīlusi. Tev nu ir jāatzīst, ka esi viltus pravietis, kas izteicis pareģojumu, kurš izrādījies nepārprotami maldīgs.

—     Kurš izrādīsies nepārprotami pareizs,— astrologs bezbailīgi izlaboja.— Šis pravietojums un tā piepildījums būs manas mākslas triumfa apliecinātājs. Es teicu, ka šis skots būs uzticams, veicot jebkuru godpilnu uzdevumu, un vai viņš tāds nav bijis? Es teicu, ka viņš neparko nebūs ar mieru piedalīties nekrietnā pasākumā, un vai tas nu nav pierādījies? Ja tu par to šaubies, ej un pavaicā čigānam Hair adinam Mograbinam.

Karalis tumši pietvīka aiz kauna un dusmām.

—     Es teicu, ka planētu stāvoklis tajā brīdī, kad viņš devās ceļā, pareģo briesmas šim cilvēkam,— astrologs turpināja,— un vai viņa ctjš nav bijis briesmu pilns? Es teicu, ka planētu stāvoklis sola veiksmi tam, kurš sūta viņu ceļā, un to tu drīzumā piedzīvosi.

—     Ak drīzumā piedzīvošu!— izsaucās karalis,— Es esmu piedzīvojis vienīgi negodu un gūstu.

—     Nē, viss vēl nav beidzies,— atbildēja astrologs.— Pēc laika tava paša mēle apliecinās, ka tieši tavs sūtnis ar savu rīcību un izturēšanos, veikdams tevis uzlikto pienākumu, nesīs tev veiksmi un panākumus.

—     Tā ir pārāk liela nekaunība — reizē gan krāpt, gan apvainot ciivēku,— teica karalis.— Ej projām! Un zini, ka man nodarītā pārestība nepaiiks neatriebta, Debesis redz visu!

Galeoti p:>griezās, lai dotos uz durvīm.

—     Pagaidi vēl brīdi!— sacīja Luijs.— Jāteic, ka dūšas tev, krāpniek, netrūkst. Es gribu dzirdēt tavu atbildi uz vienu jautājumu, bet labi apdomā, iekams runā! Vai ar savu tā dēvēto mākslu tu spēj noteikt pats savu mirstamo stundu?

—    Tikai saistībā ar kāda cita cilvēka likteni,— atteica Galeoti.

—     Kā tas saprotams?— vaicāja Luijs.

—     Ak, karali, par savu mirstamo stundu es droši varu pasacīt vienīgi to, ka tā pienāks taisni divdesmit četras stundas pirms jūsu augstības nāves,— sacīja Galeoti.

—     Kā! Ko tu teici?—pārjautāja Luijs, un viņa seja pilnīgi pārvērtās,— Pagaidi… neej prom ,. paliec vēl brīdi! Vai tu sacīji, ka mana nāve tik cieši sekos tavējai?

—     Ar divdesmit četru stundu atstarpi,— Galeoti noteikti atbildēja,— ja šajos noslēpumainajos spīdekļos, no kuriem katrs, jebSu bez mēles, savā gaitā pauž savu gudrību, ir kaut viena dzirksts patiesi dievišķa spēka. Vēlu jūsu augstībai tīkamu naktsmieru»

—     Pagaidi,,., pagaidi.» neej vēl prom,— karalis neatlaidās, satverdams viņu aiz rokas un vezdams atpakaļ,— Martius Galeoti, es tev esmu bijis labs pavēlnieks, darījis tevi bagātu, darījis par savu draugu, savu līdzgaitnieku… par skolotāju astroloģijas jomā. Es tevi lūdzu, esi atklāts pret man:! Vai tu patiesi esi īsts pravietis? Vai šī skota veikums patiesi būs man labvēlīgs? Un vai tava un mana nāves stunda ir tik ļoti… ļoti saistīta viena ar otru? Atzīsties, mans krietnais Martius, ka tu tikai liec lietā sava amata viltības Atzīsties, es tevi lūdzu, un mana roka tev nedarīs it nekā ļauna! Es esmu jau krietni gados, turklāt vēl cietumnieks un drīz vien, liekas, zaudēšu karaļvalsti, tālab patiesība man ir dārgāka nekā karaļvalsts. Un taisni pie tevis, mans mīļotais Martius, man jāmeklē š; s nenovērtējamais dārgakmens.

—     Un es esmu to nolicis jūsu augs>ības priekšā,— teica Galeoti,— riskēdams ar to, ka savu neganto dusmu uzplūdā jūs varat mesties man virsū un mani saplosīt.

—     Es vai, Galeoti?— Luijs laipnīgi attrauca,— Ak vai, kā tu alojies! Vai tad es neesmu gūsteknis, un vai man nav jābūt pacietīgam, jo vairāk taiab, ka nepacietība tikai atklātu manu nespēku? Saki man godīgi, no tīras sirds — vai tu esi mani piemuļķojis? Jeb vai tava māksla ir patiesa un tavi pravietojumi īsteni?

—     Jūsu augstība man piedos, ja es atbildčSu, ka neticību kliedēt var vienīgi laiks,— teica Martiuss Galeoti — Esmu cilvēks, kas baudījis uzticēšanos pie slavenā iekarotāja — Ungārijas Matiasa Korvina apspriežu galda un paša valdnieka apartamentos, un tālab man nav ne mazākās vajadzības daudzināt savu nemaldļģumu. Ja jūs man negribat ficčt, notikumu gaita apliecinās manu vārdu patiesīgumu. Vēl diena vai divas un noskaidrosies, vai mani paredzējumi attiecībā uz ja-no skotu ir apstiprinājušies vai ne, un es ismu ar mieru mirt uz moku rata un ļaut, lai manus locekļus sarausta gabalos, ja Kventina Dorvarda drosmīgā rīcība nebūs jums bijusi ļoti izdevīga. Bet, ja man būs lemts mirt šādās mokās, tad jūsu augstībai derētu meklēt biktstēvu, jo, no tā b« 3a, kad izskanēs mans beidzamais vaids, jūsu grēksūdzei un nežēlai būs atlikušas ne vairāk kā divdesmit četras stundas laika»

Luijs pavadī; a Galeoti līdz durvīm, joprojām neatlabdams viņa apmetņa stūri, un, atvēris tās, skaļi notieca:— Rīt mēs šo sarunu turpināsim. Ej Dieva mierā, mans viedais tēvs! Ej Dieva mierā! Ej Dieva mierā!

Viņš atkārtoja šos vārdus trīs reizes no vietas un, aizvien vē! baidīdamies, ka prevo varētu viņa nodomu pārprast, izveda astrologu zālē, cieši turēdams viņu aiz apmetņa, it kā baidītos, ka mācīto vīru neparauj sāņus un viņa acu priekšā nenogabna. Luijs neatlaida savu tvērienu, iekams nebija vairākreiz atkārtojis augstsirdīgo vēlējumu: «Ej Dieva mierā!» un turklāt devis slepenu zīmi Tristānam, lai tas pagaidām atliek ieplānoto izrēķināšanos ar astrologu»

Tā nu dažas slepenās ziņas, kas bija Galeoti rīcībā, līdz ar pārgalvīgo drosmi un aso prātu izglāba viņu no ļoti nopietnām briesmām, un Luijam, šim sava laika gudrākajam un arī atriebīgākajam valdniekam, tika laupīts atmaksas prieks — tik liels bija māņticības iespaids uz šo savtīgo dabu, uz cilvēku, kam daudzu pastrādāto noziegumu apziņa vērta bailes no nāves sevišķi skaudras.,

Tomēr viņš jutās dziļi sarūgtināts, ka bijis spiests atteikties no iecerētās atriebības, un šī vilšanās šķita pārņēmusi ari viņa pavadoņus, kuriem bija uzdota nāvessoda izpildīšana. Vienīgi Rētainajam tas viss bija vienaldzīgs, un, līdzko tika dota zīme, ka nāvessods atcelts, viņš atstāja savu posteni pie durvīm un pēc brīža jau gulēja ciešā miegā.

Kad karalis bija nozudis savā guļamkambarī un zālē viņa pavadoņi atlaidās atpūsties, prevo vēl aizvien vēroja astrologa raženo stāvu ar tādu skatienu kā buldogs gaļas gabalu, kas tam nule ticis izrauts no žokļiem, bet viņa palīgi pārmija pa īsam teikumam, klusi apmainīdamies ar iespaidiem,

—     Nabaga pestejnieks!— Truazešels ar skumīgu līdzjūtību čukstēja savam biedram Mazajam Andrē.— Viņš taču ir zaudējis tik lielisku iespēju izpirkt labu tiesu no savām ļaunajām burvestībām, mirstot no Svētā Franciska virves! Es patiesi biju nodomājis atstāt šo jauko cilpu viņam ap kaklu, lai izdzītu ļauno garu no šīm nešķistajām miesām.

—     Bet es esmu zaudējis retu izdevību noskaidrot, cik lielā mērā septiņpadsmit stounu smagums izstiepj trīskārša vijuma virvi!— atteica Mazais Andrē— Tas būtu bijis izcils izmēģinājums, turklāt šis jautrais zēns būtu miris tik vieglā nāvē!

Kamēr risinājās šī saruna, Martiuss, kurš bija apmeties milzīgā akmens kamīna pretējā pusē, iešķībi un neuzticīgi vēroja visu pie uguns sasēdušos pulciņu, Vispirms viņš iebāza roku azotē un pārliecinājās, ka asais, abpusgriezīgais duncis, ko viņš allaž turēja sev klāt, atrodas tieši pa tvērienam, jo, kā mums jau zināms, astrologs bija spēcīgs, kaut arī mazliet smagnējs, stalti noaudzis vīrs, ašs un izveicīgs darbā ar ieroci. Pārliecinājies, ka viņa uzticamais rīks ir lietošanas gatavībā, viņš izvilka no azotes pergamenta tīstokli» kas bija aprakstīts grieķu burtiem un mistiskām zīmēm, sabikstīja kamīnā malku un uzpūta liesmu, kuras gaismā varēja sazīmēt visu apkārt sēdošo un guļošo vaibstus — gan nekustīgā, cieši aizmigušā skotu strēlnieka raupjo seju, tik sastingušu kā bronzas lējumu, gan bālo un raižpilno Olivera vaigu — bārddzinis dažbrīd šķita iegrimis snaudā, bet tad atkal satrūkās un strauji pacēla galvu, it kā aiz iekšķīgām sāpēm vai iztrūcinājies no kādas spalgas, tālīnas skaņas,— gan prevo neapmierināto, mežonīgo buldoga viepli, tā ka par šo vīru tobrīd varēja teikt:

Viņš nejūtas vēl īsti remdināts,

Un izliet asinis tam tiecas prāts.

Tālāk rēgojās atbaidoši liekulīgais Truazešela vaigs ar augšup pret debesīm vērstu skatienu, it kā viņš klusībā skaitītu lūgsnas, un drūmi smīnošais Mazais Andiē, kurš pirms aizmigšanas uzjautrinājās, atdarinādams sava biedra žestus un šķobīgos vaibstus

Šo vulgāro un mazisko seju vidū īpaši izcēlās astrologa staltais augums, glītie sejas panti un vīrišķīgie vaibsti, un viņš atgādināja senatnīgu, laupītāju midzenī sagūstītu pravieti, kas gatavojas izsaukt garus, kuri palīdzētu viņam izkļūt brīvībā. Un, ja viņu izcilu darītu vienīgi skaistā bārda, kas līganā vilnī krita pāri noslēpumainajam tīstoklim, kuru viņš turēja rokā, ari tad nevarētu neizteikt nožēlu, ka tik cildena rota piešķirta cilvēkam, kas savas dotības — gan zināšanas, gan daiļrunību, gan majestātisko ārieni — izmantojis krāpnieka un blēža zemajiem nolūkiem.

Tā pagāja šī nakts Peronnas pilī grāfa Herberta tornī Kad pirmais ausmas stars iespraucās senlaicīgās gotiskās celtnes guļamkambari, karalis lika atsaukt pie sevis Oliveru, kurš ienākdams ieraudzīja karali naktstērpā un bija ļoti pārsteigts par lielo pārmaiņu viņa izskatā pēc vienas pašas lielās raizēs pavadītas nakts. Olivers jau dzīrās izteikt savas bažas par to, taču karalis viņu apklusināja un paziņoja, kādus paņēmienus izmantojis, lai Burgundijas galmā sev iegūtu draugus, un lika Oliveram rīkoties tieši tāpat, līdzko tas saņems atļauju iziet ārpusē, Un nekad vēl šo viltīgo pakalpiņu tā nebija pārsteidzis karaļa domas asums un lieliskās zināšanas par tām svirām, kas ietekmē cilvēka rīcību.

Apmēram pēc divām stundām Olivers saņēma gaidīto grāfa de Krēvkēra atļauju iziet no Herberta torņa un izpildīt sava valdnieka norādījumu, bet Luijs lika atsaukt pie sevis astrologu, kam atkal bija šķietami sācis uzticēties, un noturēja ar viņu

ilgstošu apspriedi, kura likās viešam karali sparu un cerību, ko viņš jau bija tikpat kā zaudējis. Pēc tam karalis nesteidzīgi saģērbās un pievēma grāfa de Krēvkēra rīta sveicienu ar tik nesatricināmu mieru, ka Burgundijas augstmanim atlika tikai pabrīnīties, jo vairāk tāpēc, ka viņš bija uzzinājis par herccga neapvaldāmajām dusmām,'kas likās nopietni apdraudam karaļa drošību,

XXX nodaļa NEZIŅA

Ir ļodzīgs kuģis mūsu nodomi,

Kas, straumes varai padodamies, zvalstās.

Veclaiku spēle

Nakts, ko Luījs aizvadīja mērenā satraukumā un bažās, daudz vētraināk pagāja Burgundijas hercogam, kurš ne vien neprata valdīt pār savām jutām, bet allaž ļāva tām pilnu vaļu pār sevi un savu rīcību.

Saskaņā ar tāiaika paražām turpat hercoga gulamkambarī nakžņcja divi viņa tuvākie padomnieki d'Emberkūrs un de Komins, un to guļvietas atradās līdzās valdnieka gultai. Šajā naktī abu klātbūtne bija vajadzīga vairāk nekā jelkad, jo hercogā versmoja izmisīgs niknums (saistīts arī ar atriebības kāri), ko viņa godaprāts tobrīd neļāva izgāzt uz Luiju, tā ka viņš atgādināja trakojošu vulkānu» kurš izverd visu kalna dzīļu saturu, sakusušu vienā kvēlošā masā,

Viņš nebija pierunājams ne i/ģērbties, ne vispār posties uz gulētiešanu, un visu nakti pavadīja neskaitāmos mežonīga niknuma" uzplūdosReizēm viņš runāja vienā laidā, tik ātri un nesakarīgi stāstīdams saviem mierassargiem par nekautā Lježas bīskapa tikumiem un labo sirdi, ka šie vīri sāka no tiesas bažīties, vai viņu valdnieks nezaudē prāiu. Viņš atsauca atmiņā visus viņu abu savstarpējās laipnības, draudzības un uzticības mirkļus, līdz uzkurināja sevī tādu izmisumu, ka metās uz sejas gultā un šķita vai no&nokam elsās un asarās, ko nekādi nespēja apspiest. Nākamajā brīdī viņš jau atkal bija kājās un tūdaļ pat ļāva vaļu nākamai» vēl negantākai dusmu lēkmei: viņš šaudījās šurp turp pa guļamkambari, izgrūzdams nesakarīgus draudus un vēl nesakarīgākus atriebības zvērestus, cirta kāju pret zemi, un piesauca par lieciniekiem Svēto Juri, Svēto Andreju un visus, ko vien uzskatīja par svētajiem, kliedza, ka de la Marks,

Lježas ļaudis un visa notikušā īstenais vaininieks saņemšot briesmīgu, asiņainu atmaksu, Pēdējais no šiem lāstiem, tikai neskaidri nomurmināts, acīmredzot zīmējās uz karali, un hercogs pat izteica apņemšanos sūtīt pēc Normandijas hercoga, karaļa brāļa un zvērināta ienaidnieka, lai piespiestu sagūstīto valdnieku atteikties vai nu no troņa, vai no savām galvenajām tiesībām un īpašumiem.

Šādos satrauktos, nesakarīgos prātojumos vai, pareizāk sakot, nemitīgos sašutuma uzplūdos un atplūdos pagāja vēl viena diena un nakts. Hercogs tikpat kā neko neēda un nedzēra, nemainīja apģērbu un vispār izturējās tā, ka bija pamats bažīties, vai šāda plosīšanās nebeigsies ar pilnīgu prāta aptumsumu, Tad viņš pamazām atguva savaldību, pauzdams daudzus dažādus ierosinājumus, bet neko neizlemdams līdz galam. Kā de Komins mums apgalvo, vienubrīd ziņnesis jau sēdējis seglos, gatavībā auļot pēc Normandijas grāfa, un domājams šādā gadījumā Francijas karaļa cietums, kā jau tas reiz bija noticis, drīz vien būtu kļuvis par viņa kapu,

Citubrīd Kārlis, šķietami izlādējis visu savu niknumu, palika sēžam ar stingu un nekustīgu seju — kā cilvēks, kurš grasās spert izmisuma soli, bet nespēj saņemties galīgajam lēmumam. Nav šaubu, ka visniecīgākais aplinkus mājiens no jebkura padomnieka puses būtu varējis pamudmāt hercogu uz pārsteidzīgu izrēķināšanos. Taču gan tā oreola dēļ, kurš apvij karaļa personu un augstāko no valdniekiem, gan aiz bijības pret ļaužu uzticību karalim, kā arī rūpēdamies par hercoga godu, kas prasīja saudzēt viņu varā nonākušo Luiju, gandrīz visi Burgundijas augstmaņi gribēja noskaņot Kārli uz mērenu rīcību, un iebildumus, kurus nakts gaitā palaikam bija uzdrīkstējušies aplinkus izteikt d'Emberkūrs un de Komins, nākamajā rītā, kad hercoga prāts bija cik necik atvēsis, apstiprināja un atbalstīja arī de Krēvkērs un pārējie. Viņu centieni aizlikt kādu vārdu par karali nebi ja gluži bez savtīgām interesēm. Kā jau mēs e-iam te minējuši, daudzi bija baudījuši karaļa devību, citiem Francijā piederēja zemes īpašumi vai tamlīdzīgas vērtības, un šis apstāklis darīja šos cilvēkus zināmā mērā atkarīgus no Luija, Nav ne mazāko šaubu par to, ka karaļa bagātība, ko, viņam ienākot Peronnā, nesa četri apkrauti mūļi, šo sarunu gaitā stipri vien saruka.

Trešajā dienā Kārļa padomniekiem palīgā ieradās grāfs Kampobaso, bruņojies ar savu itālieša gudrību, un Luija laime, ka tas notika tad, kad hercoga sākotnējais niknums jau bija pierimis Tūdaļ pēc Kampobaso ierašanās hercoga padomnieki tika pulcināti uz kārtējo apspriedi, lai izlemtu, kas īsti darāms šajā nepieredzēti sarežģītajā brīdī,

Apspriedē Kampobaso izteica domu, kas saskanēja ar pamācošo morāli no senās fabulas par ceļinieku, čūsku un lapsu, un atgādināja hercogam lapsas doto padomu cilvēkam, proti, ka jāsatriec nāvīgais ienaidnieks, ja jau nejaušība tā likteni ielikusi viņa rokas. De Komins, kurš pamanīja hercoga acīs iedzirkstamies uguntiņas, kad tas izdzirda ierosinājumu, ko jau vairākkārt dusmu uzplūdā bija izteicis pats, pasteidzās iebilst, ka Luijs varbūt nemaz neesot Šēnvaldē pastrādātā asinsdarba tiešs līdzdalībnieks un varbūt vēl varēšot atspēkot sev uzvelto apvainojumu un pat izsacīt nožēlu par to postu, kādu viņa intrigas izraisījušas hercoga un tā sabiedroto pārvaldāmajos īpašumos. Kā de Komins apgalvoja — vardarbība pret karali noteikti nesīšot kā Francijai, tā arī Burgundijai veselu virkni gaužām nevēlamu seku, un it īpaši bīstami būtu tas, ja angļi, izmantodami radušos satraukumu un nesaskaņas, kas neizbēgami iestātos, lūkotu atgūt Normandiju un Gijonu un atsāktu briesmīgos karus, kurus izdevies pārtraukt ar lielām pūlēm un vienīgi pateicoties Francijas un Burgundijas savienībai pret kopīgo ienaidnieku. Visbeidzot viņš piebilda, ka nepavisam nedomājot skubināt hercogu atlaist Luiju brīvībā bez jebkādiem nosacījumiem, bet gribot vienīgi ieteikt, lai hercogs izmanto pašreizējo stāvokli tikai taisnīga-un noderīga līguma noslēgšanai starp abām zemēm, protams, parūpējoties par to, lai karalis turpmāk vairs nevarētu tik lēti lauzt savu solījumu vai arī traucēt Burgundijas iekšējo mieru un kārtību. D'Emberkūrs, de Krēvkērs un pārējie neslēpa savu nepatiku pret Kampobaso aicinājumiem uz vardarbību un izteica domu, ka līguma ceļā būtu iegūstamas daudz noturīgākas priekšrocības, turklāt neaptraipot Burgundijas godu, kurpretī asinsizliešana šo zemi apzīmogotu par uzticības un viesmīlības lauzēju.

Hercogs uzklausīja šos argumentus, skatienu piekalis grīdai un savilcis uzacis tik cieši kopā, ka kuplās līnijas saplūda vienā pinkainā joslā. Bet, kad de Krēvkērs apgalvoja, ka neticot Luija līdzdalībai Šēnvaldē pastrādātajā briesmu darbā un šauboties, vai karalis par to ir maz zinājis, Kārlis pacēla galvu un, zvērojošu skatienu ieurbies savā padomniekā, iesaucās:

— Vai arī tavas ausis, de Krēvkēr, ir piešķindinājis Francijas zelts? Tā vien šķiet, ka tas skan cauri manām apspriedēm tikpat līksmi kā Svētā Denī baznīcas zvani, Vai ir kāds cilvēks, kas uzdrīkstas sacīt, ka Luijs nav uzkurinājis visus šos Flandrijas nemierus?

—     Visužēlīgais valdniek,— de Krēvkērs attrauca,— mana roka allaž bijusi ciešāk draugos ar tēraudu nekā ar zeltu, un man nav nodoma attaisnot Luiju par Flandrijā saceltajām nekārtībām. Vai gan tas nebiju es, kurš vēl nesen visa galma priekšā apsūdzēja viņu par uzticības laušanu un jūsu vārdā meta viņam izaicinājumu? Bet, kaut arī viņa intrigas, protams, bijušas visu šo nekārtību galvenais cēlonis, es neticu, ka bīskaps noslepkavots ar viņa ziņu Drīzāk es ticu kādai citai vēstij, proti, ka viens no viņa slepenajiem sūtņiem atklāti uzstājies pret tādu rīcību, un šo cilvēku es tūdaļ varu atvest šurp, ja jūsu gaišībai labpatiktos,

—     Mums patiesi tā labpatiktos,— hercogs noteica..— Pie Svētā Jura, vai tu vēl šaubies, ka mēs vēlamies rīkoties taisnīgi? Pat vislielākajā dusmu karstumā es palieku taisnīgs un godprātīgs soģis, Es pats tikšos ar Francijas karali, pats viņu apsūdzēšu mums nodarītajās pārestībās un pats arī pateikšu, kāds ir manis prasītais gandarījums. Ja izrādīsies, ka viņš šai slepkavībā nav vainojams, citu grēku izpirkšana varbūt būs vieglāka Bet, ja viņš tomēr ir bijis vainīgs, kurš gan atļausies teikt, ka grēku nožēlnieka dzīve kādā vientuļā klosteri šādam cilvēkam nebūtu visnotaļ pelnīts un arī žēlsirdīgs sods? Kurš gan būs tas,— viņš turpināja, arvien vairāk iekarsdams,— kas uzdrošināsies uzstāties pret tik taisnīgu un savlaicīgu lēmumu? Lai nāk šurp tavs liecinieks! Es būšu pilī vēl pirms pusdienas stundas, un tad mēs celsim karalim priekšā dažas prasības, kuras viņam vajadzēs pieņemt, un — lai visi svētie stāv viņam klāt!— pārējais būs atkarīgs no pierādījumiem. Apspriede ir beigusies, un jūs varat iet! Es tikai pārģērbšos, jo šis tērps nav pietiekami grezns, lai tajā es varētu stāties sava visžēlīgā valdnieka priekšā.

Uzsvērti dzēlīgi nosKaidījis pēdējos vārdus, hercogs piecēlās kājās un izgāja pa durvīm.

—     Luija drošība un, kas ir vēl ļaunāk, Burgundijas gods nu ir likts uz spēles,— d'Emberkūrs sacīja Krēvkēram un de Kominam,— Steidzies, de Komin, tūdaļ uz pili, jo tev ir veiklāka mēle neicā mums ar Krēvkēru. Paskaidro Lilijām, ka tuvojas vētra, un viņš pats labāk zinās, kā vadīt savu kuģi Ceru, ka jaunais bruņinieks neteiks neko tādu, kas stāvokli varētu pasliktināt, jo kurš zina, ar kādu slepenu uzdevumu viņš ir ticis sūtīts šai ceļā?

—     Šis jauneklis šķiet visai drosmīgs, un jāteic, ka apdoma un piesardzības viņā ir krietni vien vairāk nekā šādā vecumā parasts,— Krēvkērs sacīja.— Viss, ko viņš man teica, bija rūpīgi izsvērts, lai nekaitētu karaļa labajai slavai, lai nenodarītu ļaunu valdniekam, kuram viņš kalpo Domāju, ka tikpat saprātīgi viņš izturēsies arī hercoga klātbūtnē. Man jādodas viņu uzmeklēt un jāatrod arī jaunā grāfiene de Kruā,

—    Grāfiene! Tu taču mums teici, ka esot atstājis viņu Svētās Brigitas klosteri?

—    .Iā gan,— grāfs apstiprināja,— taču pēc hercoga pavēles man vajadzēja atgādāt viņu šurp, un šī dāma ir atnesta nestuvēs, jo citādi ceļot nebija spējīga, Viņa ir bezgala nomākta — gan aiz neziņas par savas radinieces grāfienes Amelīnes likteni, gan aiz bailēm par pašas drūmajām nākotnes izredzēm, jo noziegusies pret saviem vasaļa pienākumiem, bēgdama no sava senjora, hercoga Kārļa aizbildniecības, un hercogs nu nepavisam nav tas, kurš varētu mierīgi pieļaut savu feodālo tiesību aizskaršanu,

Ziņa, ka jaunā grāfiene atrodas Kārļa varā, kā ass ērkšķis iedūrās Luija apziņā Viņš saprata, ka Izabella, paskaidrodama, ar kādām viltībām karalis piedabūjis viņas abas ar grāfieni Amelīni bēgt uz Franciju, var sagādāt pretiniekam tos pierādījumus, ko v.r/š domājās iznīcinājis ar Zamota Mcgrabina nogalināšanu, turklāt viņš zināja arī to, ka šādi pierādījumi par Burgundijas hercoga tiesību graušanu dotu Kārlim pamatotu ieganstu pilnībā izmantot viņa kļūmīgo stāvokli

Ļoti noraizējies, Luijs izklāstīja šīs pārdomas de Kamīnam, kura asredzība un politiķa dotumi viņam bija vairāk pa prātam nekā grāfa de Krēvkēra kareivīgais skarbums vai d'Emberkūra kundziskā augstprātība.

—     Šie dzeizs bruņās ietērptie karavīri, mans labais Kcmin,— viņš teica savam nākamajam vēsturniekam,— nekad nedrīkstētu ienākt karaļa kambari un tiem ar savām āvām un pīķiem būtu jāpaliek priekštelpā, Viņu rokas mums, protams, ir nepieciešamas, bet, ja valdnieks pārāk augstu vērtē viņu galvas, kas der tikai par mērķi ienaidnieku zobeniem un āvām, tad viņš atgādina nelgu, kurš savai mīlniecei kaklarotas vietā dāvina suņa siksnu, Vienīgi tādus, Filip, kā tu, kas apveltīti ar asu un vērīgu prātu un spēj redzēt cauri notikumu ārējai čaulai, valdnieki drīkstētu sēdināt pie sava apspriežu galda, ielaist savās telpās un pat vēl vairāk — savas dvēseles slēptākajos nostūros.

De Komins, kurš tiešām bija apveltīts ar vērīgu prātu, protams, jutās gandarīts, dzirdot tik atzinīgus vārdus no visasredzīgākā Eiropas valdnieka, un, tā kā tas nebija pilnīgi noslēpjams, Luijs redzēja, ka viņa vārdi ir atstājuši vajadzīgu iespaidu,

—     Es vēlētos, kaut šāds cilvēks kalpotu man,— viņš turpināja,— vai, pareizāk sakot, kaut es būtu tāda kalpotāja cienīgs! Tad šobrīd es neatrastos šādā kļūmīgā stāvoklī, par kuru tomēr daudz nezūdītos, ja vien zinātu, kā varētu sev nodrošināt tik pieredzējuša vaistsvīra pakalpojumus,

De Komins atbildēja, ka visas savas spējas, lai kādas tās būtu, viņš esot gatavs nodot savas visžēlīgās majestātes rīcībā, protams, nelaužot uzticību savam likumīgajam valdniekam Burgundijas hercogam Kārlim»

—     Vai gan es būtu tas, kurš gribētu graut tavu uzticību hercogam?— Luijs patētiski izsaucās.— Nu padomā, vai es neesmu nonācis briesmās, tieši pārlieku uzticēdamies savam vasalim un vai feodālās uzticības likums kādam var būt vēl svētāks nekā man, kura liktenis atkarīgs no tā ievērošanas? Nē, Filip de Kormn — turpini savu kalpošanu Burgundijas Kārlim, un vislabāk tu viņam pakalposi, ja panāksi taisnīgu izlīgumu ar Francijas Luiju. Ar to tu pakalposi mums abiem, un vismaz viens par to pratīs būt pateicīgs. Esmu dzirdējis, ka tu viņa galmā saņemot apmēram tādu pašu atlīdzību kā galvenais medību vanagu pārraugs. Augstu nu gan te tiek vērtēti Eiropas gudrākā padomdevēja pakalpojumi, ja viņu pielīdzina cilvēkam, kurš baro un dziedina putnus. Francijai pieder plašas zemes, un tās karalim ir daudz zelta. Atļauj labot šo kliedzošo netaisnību un pieņem no manām rokām šo velti, mīļais draugs!

Karalis izvilka pasmagu naudas zutni, taču de Komins, kurš bija daudz cēlākas dabas neKā vairums tālaika galminieku, atraidīja šo piedāvājumu, apgaivodams; ka esot visnotaļ apmierināts ar sava likumīgā valdnieka devību un ka viņa dedzīgo vēlēšanos kalpot karalim Luijam nekādas veltes nevarot darīt vēl lietāKu»

—    Tu esi neredzēts ciivēks!— karalis iesaucās.— Ļauj man apskaut vienīgo šolaiku galminieku, kurš ir gan gudrs, gan arī neuzpērkams! Gaišs prāts ir vērtīgāks par tīru zeltu, un tici man, Filip, ka šai grūtajā brīdī es vairāk paļaujos tieši uz tevi nekā uz pērkamajiem pakalpiņiem, kuri saņēmuši manas dāvanas. Es zinu, ka tu netieksies pierunāt savu kungu ļaunprātīgi izmantot šc izdevību, ko liktenis un — atklāti sakot, de Komin, manis paša muļķība ielikusi viņam rokas.

—     Ļaunprātīgi izmantot — nekādā ziņā, bet saprātīgi izmantot gan,— vēsturnieks atbildēja.

—     Un cik lielā mērā?— Luijs noprasīja.— Es neesmu tāds ēzelis, lai iedomātos,, ka varēšu izglābties bez izpirkuma maksas, taču tai vajag būt saprāta robežās. Saprāta baisi es aiiaž gribu uzktauslt pirmo, vienalga, vai atrodos Parīzē vai Piesī pilī, vai Peronnā.

—     Bet, ja drīkstu atgādināt jūsu majestātei, Parīzē un Piesī pilī saprāta balss allaž runāja tik klusi un vāri, ka ne katrreiz sasniedza jūsu majestātes ausis, taču Peronnā tā aizņēmusies vajadzības ruporu un kļuvusi valdonīga un pavēloša,— de Komins iebilda»

—     Tu izsakies pārāk tēlaini,— Luijs sacīja, nespēdams apspiest īdzības uzplūdu,— Es esmu vienkāršas dabas cilvēks, de Komin. Lūdzu met pie malas savu daiļvārdību un runā skaidru valodu. Ko tavs hercogs gaida tic manis?

—     Es neesmu pilnvarots izteikt nekādus priekšlikumus; jūsu majestāte; — de Komins atbildēja,— Hercogs pats drīz vien darīs jums zināmu savu gribu, taču es nejaušu, kādas būs dažas viņa prasības, un jūsu majestāte» vajadzētu būt gatavam tās uzklausīt Piemēram, lai jūs galīgi atteiktos nc pilsētām pie Sommas.

—     Tā jau es domāju,— Luijs sacīja,

—     Un lai jūs noliegtu Lježu un Viljamu de la Marku,

—    To es darīšu tikpat droši kā noliedzu pekli un nelabo,— Luijs piekrītoši noteica,

—     liks prasītas drošības garantijas — varbūt atsevišķi cietokšņi vai vēl kaut kas cits, lai Francija turpmāk atturētos musināt flāmus uz sacelšanos,

—     Tas nu ir kaut kas nedzirdēts, ka vasalis prasa drošības garantijas no sava valdnieka, bet lai nu tā būtu,— karalis sacīja.

—     Tiks pieprasīti pienācīgi, neatkarīgi īpašumi — Normandija vai Šampaņa — jūsu slavenajam brālim, mana kunga sabiedrotajam un draugam, Hercogs mīl jūsu tēva dzimtu, senjor,

—     Un tālab — mort Dieuf— grib visus tās locekļus padarīt par karaļiem. Nu, vai tavs uzskaitījums ir galā?— karalis noprasīja,

—     Vēl gluži ne,— padomdevējs atbildēja.— Katrā ziņā tiks prasīts, lai jūsu majestāte vairs nelieto spaidus pret Bretaņas hercogu, kā tas pēdējā laikā ir darīts, un lai vairs neapstrīd viņa un citu feodāļu tiesības kalt naudu, dēvēt sevi par hercogiem un valdniekiem no Dieva žēlastības

—     Vārdu sakot, lai es padaru par karaļiem vai visus savus vasaļus De Komin, vai jūs gribat, iai es kļūstu par sava miesīgā brāļa slepkavu? Atcerieties manu brāli Kādi — līdzko viņš kļuva par Gijonas hercogu, tā tūdaļ nomira. Un kas paliks Kārla Lielā pārstāvim un pēctecim, ja viņš atdos visas šis bagātās provinces,— vai tikvien kā iesvaidīšana ar eļļu Reimsā un pusdienas zetn grezna baldahīna?

—     Mēs centīsimies kliedēt jūsu majestātes bažas par to, gādājot, lai šai vientulīgajā godībā jums būtu līdzinieks,— Filips de Komins atteica.— Burgundijas hercog, gan šobrīd vēl ne'ī> e pēc neatkarīga valdnieka titula, tomēr nākotnē vēlas atsvabinā ties no līdzšinējiem nožēlojamās atkarības apliecinājumiem Francijas karalim. Viņa nolūks ir papildināt savu hercoga kroni ar valsts ābolu[175] par zīmi tam, ka viņa pārvaldītie īpašumi ir neatkarīgi.

—     Kā viņš to uzdrīkstas, Šis Francijas zvērinātais vasalis!— Luijs iesaucās, pietrūkdamies kājās un ļaudams vaļu neierastam jūtu uzplūdam,— kā viņš uzdrīkstas izvirzīt savam valdniekam šādus noteikumus, par kuriem pēc visiem Eiropas likumiem būtu pelnījis lēņu zemju atsavināšanu?

—     Atsavināšanu šajā gadījumā būtu grūti īstenot,— de Komins mierīgi atbildēja.— Jūsu majestātei taču ir zināms, ka cieša turēšanās pie feodālajiem likumiem vairs nav cieņā pat Vācu Svētās Romas impērijā un ka valdnieki un vasaļi, cik iespējams, cenšas uzlabot savu stāvokli. Jūsu majestātes iejaukšanās hercoga vasaļu lietās Flandrijā ir pietiekams attaisnojums mana kunga rīcībai, jo viņš uzskata savu neatkarību par līdzekli, kā turpmāk nodrošināties pret šādām Francijas patvaļībām.

—     Komin, Komin,— noteica Luijs, atkal pieceldamies kājās, un sāka domīgi staigāt pa istabu.— Šī ir smaga mācība no grāmatas Voe victis![176] Tu taču negribi sacīt, ka hercogs cieši paliks pie visiem šiem bargajiem noteikumiem?

—     Es varu vienīgi ieteikt, lai jūsu majestāte ir gatavs visus tos apspriest.

—     Un tomēr, de Komin, mērenība — un neviens to nezina labāk par tevi — mērenība ir pirmais, kas vajadzīgs, lai vissekmīgāk īstenotu jebkurus mērķus.

—     Atļausiet piebilst, jūsu majestāte, ka mērenības tikumu, kā esmu ievērojis, viscītīgāk daudzina zaudētāja puse. Uzvarētājs augstāk vērtē saprāta balsi, kas skubina viņu neatstāt neizmantotu izdevīgu gadījumu.

—     Nu labi, padomāsim…— karalis noteica.— Taču es ceru, ka tu vismaz esi beidzis uzskaitit sava hercoga neprātīgās prasības. Tālāk patiešām vairs nav, kur iet, bet… kā es jaušu pēc tavas sejas, kaut kas tomēr vēl palicis neminēts. Ko gan vēl hercogs vēlas no manis? Varbūt karaļa kroni, bet tas taču pilnīgi zaudēs savu spožumu, ja es apmierināšu visas šīs prasības!

—     Mans valdniek, tas, kas vēl palicis neminēts, ir savā ziņā…

lielā mērā paša hercoga varā, tomēr viņš vēlas, lai ļūsu majestāte labprātīgi piekristu šai viņa prasībai, jo tā skar iīis ļoti personiski»

—     Pasques-dieu!— karalis nepacietīgi iesaucās.— Ko gan tas nozīmē? Runā, de Komin! Vai man jānosūta viņam sava meita par konkubīni, vai viņš grasās kā citādi grūst mani negodā?

—     Nē, valdniek, negodā viņš jūs nedomā grūst, bet, tā kā jūsu majestātes brālēns, dižais Orleānas hercogs..

—     A-hā!— karalis novilka, taču de Komins tikai runāja tālāk:

—     … dāvājis savu sirdi jaunajai grāfienei Izabellai de Kruā, tad hercogs Kārlis vēlas, lai jūs, tāpat kā viņš, dotu piekrišanu šīm laulībām un piešķirtu šim īsteni dižciltīgajam pārim pūrā tik daudz zemes, ka tās kopā ar grāfienes īpašumiem veidotu Francijas dēla cienīgu pavalsti.

—     Pilnīgi izslēgts!— karalis atcirta, pretēji savai ierastajai savaldībai ļaudams vaļu jau labu brīdi apspiestam niknumam un sākdams drudžainā steigā soļot šurpu un turpu.— Pilnīgi izslēgts! Lai nāk un nocērp man matus kā draudzes plānprātiņam, kam esmu kļuvis tik līdzīgs, lai liek mani klosterī vai sviež taisni kapā, lai izdedzina rnan acis ar nokaitētu dzelzi, lai piespriež man cirvi vai indes malku, bet orleānietis nelauzīs uzticības zvērestu, ko devis manai meitai, un neprecēs citu, kamēr viņa ir dzīva!

—     Pirms jūsu majestāte tik bargi vēršas pret šo priekšlikumu,— de Komins sacīja,— es iesaku apdomāt, vai šo soli jums vispār ir iespējams aizkavēt. Neviens saprātīgs cilvēks nemēģinās apturēt brūkošu klintsbluķi ar basu kāju.

—     Bet drosmīgs cilvēks vismaz atradīs kapu zem tā,— Luijs atmeta,— De Komin, apdomā, kādu milzīgu zaudējumu, kādu sagrāvi šāda laulība nestu manai karaļvalstij! Atceries, ka man ir tikai viens prātā pavājš dēls, un šis orleanietis ir nākamais troņmantnieks,,. Apdomā, ka Baznīca ir devusi piekrišanu viņa un Žannas laulībām, kurās tik veiksmīgi savienosies abu manu dzimtas zaru intereses, un padomā arī par to, ka šī savienība bijusi mana sensenis lolota iecere, ka visu mūžu esmu meklējis ceļu uz to, tās dēļ cīnījies, lūdzis Dievu un… pat grēkojis! Filip de Komin, to es nespēšu pārciest! Padomā, cilvēk, nu padomā taču! Iežēlojies par mani šajā posta un bēdu brīdī, un tavs izcilais prāts spēs atrast kādu izeju, kādu ziedoklim dodamu upurjēru, lai nebūtu jāatsakās no šīs ieceres, kura man ir ne mazāk dārga kā Ābramam viņa vienīgais dēls! Filip, iežēlojies par mani! Lai nu kurš, bet tu nevari nezināt, ka cilvēkam ar asu prātu .in tālredzīgu skatienu ir daudz grūtāk pārciest sen lolotas, sūri kaldinātas ieceres sagrāvi nekā parastam ikdienas cilvēkam, kura centieni veltīti tikai īslaicīgu iegribu apmierināšanai, Tu, kas saproti, ko īsti nozīmē satriektas cerības un piesmieta gudrību — vai tiešām tu neiežēlosies par mani?

—     Mans kungs un karali!— de Komins atbildēja.— Es patiesi jūtu jums līdzi, ciktāl mans pienākums pret manu valdnieku…

—     Nepiemini viņu!— Luijs pārtrauca de Kominu ar tādu sejas izteiksmi — patiesu vai arī uzspēlētu,— it kā nepārvarama akla spēka iespaidā vairs nespētu saglabāt sev raksturīgo piesardzību un atturību.— Burgundijas Kārlis nav tavas pieķeršanās

cienīgs, ja spēj apvainot un sist «avus padomdevējus un visgudrāko un uzticamāko no tiem tik aizskaroši nosaukt par Zābakpauri!

Filips de Komins, jebšu izcili gudrs, tomēr bija visai patmīlīgs cilvēks ar bolu pašapziņu, un karaļa vārdi, kurus tas šķita izdrāžam niknuma uzplūdā, ii kā aizmirsis vispārpieņemto etiķeti, satrieca viņu līdz pašiem sūds dziļumiem, tā ka atbildes vietā viņš spēja vienīgi izdvest:—Zābakpaurisi Nevar būt, ka mans kungs šādi nosaucis kalpotāju, kurš bijis viņam līdzās jau kopš um dienām, kad viņš vel mācījās sēdēt sedlos. Un darījis to citzemes valdniekam dzirdot? Tas nevar būt tiesa!

Luijs tūdaļ redzēji, kādu iespaidu viņa vārdi ir atstājuši, un, vairīdamies gan no līdzjūtības pieskaņas, kas varētu aizvainot, gan no līdzcietības izpausmēm, kurās varētu jausties mākslotiba, viņš vienkārši uri reizē ar pašcieņu sacīja:

—     Mana nelaime liek ma:i aizmirst pieklājības likumus, citādi es nebūtu izteicis to, ko tev, protams, nebija patīkami dzirdēt. Taču, spriežot pēc tavas atbildes, tu apšaubi manu vārdu patiesīgumu, un tas aizskar manu godu, tāiab, lai atspēkotu šo apvainojumu, es esmu spiests darīt tev zināmu, kādos apstākļos hercogs, turklāt smiedamies līdz asarām, pastāstīja, kā cēlusies šī apkaunojošā iesauka, ko es nelikšu tavām ausīm uzklausīt otrreiz. Lūk, kā tas noticis. Tu, Filip de Komin, kopā ar savu kungu, Burgundijas hercogu, esot bijts medībās, un pēc atgriešanās mājās viņš nokāpis no zirga un pieprasījis, lai tu palīdzi viņam noaut zābakus. Tavā vaiga viņš saskatījis gluži saprotamu nepatiku par šādu pazemojošu rīkojumu, tālab licis tev apsēsties, lai savukārt izdarītu tādu pašu pakalpojumu tev. Bet tas, ka tu esot bijis ar nūeru to pieņemt, hercogu tik ļoti aizvainojis, ka ar noauto zābaku viņš sitis tev pa galvu līdz asinīm, šķendēdamies par nekaunību, kas padotajiem ļaujot pieņemt šādu pakalpojumu no valdnieka rokas, un kopš tā laika

n* 323 gari viņš, gan viņa tukšprātiņš favorīts Le Glorjē mēdzot dēvēt tevi par Tēte bottēe[177],un šī muļķīgā iesauka bieži vien noder par iemeslu hercoga zobgalībām.

To stāstīdams, Luijs izbaudīja divkāršu prieku — gan par to, ka izdevies sarunu biedru pamatīgi aizķert sāpīgā vietā (tas viņu allaž ielīksmoja pat tad, ja nebija saistīts ar atriebības alkām), gan tālab, ka beidzot izdevies uztaustīt de Komina raksturā tādu stīgu, ar kuras palīdzību varbūt pamazām izdotos atvēsināt viņa rūpes par Burgundiju un dabūt viņu Francijas pusē. Bet, kaut arī dziļais aizvainojums, ko aizskartais galminieks sajuta pret savu kungu, pēc kāda laika tiešām pamudināja viņu pamest Burgundijas Kārli un pāriet Luija kalpībā, tobrīd viņš izmeta tikai dažus vispārīgus vārdus, kuri lika noprast viņa draudzīgo attieksmi pret Franciju, jo labi zināja, ka Luijs pratīs tos pareizi iztulkot. Tik tiešām nebūtu taisnīgi nomelnot izcilā vēsturnieka piemiņu, apgalvojot, ka šajā brīdī viņš nodevis savu kungu, tomēr nav noliedzams, ka pēc šīs sarunas viņš bija daudz labvēlīgāk noskaņots pret Luiju nekā tobrīd, kad pārkāpa karaļa mītnes slieksni.

Viņš piespieda sevi pasmietis par Luija stāstīto atgadījumu un piebilda:

—     Kas to būtu varējis domāt, ka šāds sīkums hercogam tik ilgi paliks atmiņā un viņš to pat vēlēsies pastāstīt citiem. Reiz tiešām bija šāds atgadījums, jo, kā jūsu majestāte zina, hercogam ir tieksme uz parupjiem jokiem, taču viņa stāstījums ir krietni pārspīlēts. Nav vērts par to runāt.

—     Tik tiešām nav vērts,— karalis piekrita.— Man žēl, ka šāds nieks mūs ir aizkavējis. Un tagad, de Komin, es ceru, ka jūs esat īsts francūzis un spēsiet šai grūtajā brīdī dot man pašu labāko padomu. Esmu pārliecināts, ka šī labirinta izejas pavediens ir jūsu rokās. Palīdziet man izkļūt ārā!

—     Esmu vienmēr gatavs pakalpot jūsu majestātei gan ar padomu, gan arī ar darbiem, ja vien tas nav pretrunā ar manu pienākumu pret savu tiešo pavēlnieku,— de Komins atbildēja.

Šie bija gandrīz vai tie paši vārdi, ko galminieks sacīja iepriekš, bet nu tie skanēja pavisam citādi. Pirmoreiz Luijs tos saprata tā, ka šim cilvēkam galvenais ir pienākums pret Burgundijas hercogu, bet nu redzēja, ka uzsvars ir pārnests uz kaut ko citu, proti, ka runātājs visupirms uzsver savu gatavību dot padomu, bet par pienākumu piebilst drīzāk labā toņa dēļ, pa vecam paradumam. Karalis atgriezās savā vietā un, apsēdinājis de Kominu sev līdzās, sāka klausīties viņā gluži kā orākulā. De Komins runāja klusā, izteiksmīgā balsī, kur atklātība mijās ar zināmu piesardzību,— lēni un nesteidzīgi, it kā vēlētos, lai karalis uzmanīgi ieklausās katrā vārdā un apsver visas tā iespējamās nozīmes.

—     Lai gan prasības, ko es ieteicu pārdomāt, jūsu majestātes ausīm izklausījās pārlieku bargas,— viņš sacīja,— tās tomēr ir labākas nekā citi, daudz nežēlīgāki priekšlikumi, kurus hercoga apspriedēs ir izteikuši jūsu majestātei naidīgi noskaņoti padomdevēji. Un diez vai man būtu jāatgādina, ka mūsu hercogs parasti pieņem viskrasākos un bargākos ierosinājumus, jo viņam vienmēr ir patikuši aši un bīstami paņēmieni, nevis droši apkārtceļi.

—     Es atceros redzējis viņu peldam pāri upei tādā vietā, kur it viegli varēja noslīkt, kaut gan divsimt jardu tālāk bija kājnieku tilts,— karalis teica.

—     Jā gan, jūsu majestāte, un viņš, kam tīk likt uz spēles savu dzīvību, lai apmierinātu acumirkļa iegribu, arī šoreiz drīzāk ļausies šai dziņai, nekā apsvērs, kā nostiprināt savu ietekmi.

—     Pilnīgi pareizi,— karalis piekrita.— Muļķim varas ārējās izpausmes ir svarīgākas par pašu varu. Attiecībā uz Burgundijas Kārli tā ir skaidra patiesība. Bet, mans mīļais draugs de Komin, kādi tavi secinājumi izriet no šīs atziņas?

—     Tie ir ļoti vienkārši, mans valdniek,— burgundietis atbildēja.— Jūsu majestāte droši vien būs redzējusi, kā prasmīgs makšķernieks apietas ar lielu un smagu zivi, līdz beidzot izvelk to krastā aiz viena vienīga pavediena, kaut gan šī zivs būtu sarāvusi pat desmitkārt stiprāku auklu, ja makšķernieks to būtu nostiepis ar visu spēku, nevis ļāvis zivij vaļu iztrakoties. Tieši tāpat jūsu majestāte, piekāpdamās hercogam visās tajās jomās, kas, viņaprāt, skar viņa godu vai saistās ar viņa atriebības alku remdēšanu, var izvairīties no daudzu citu, vēl ļaunāku priekšlikumu īstenošanu, starp kuriem — man jāsaka pilnīgi atklāti — ir arī tādi, kas Franciju ļoti novājinātu. Tie pagaistu no viņa uzmanības loka, tiktu atlikti uz turpmākām apspriedēm un laika gaitā varbūt pat aizmirsti.

—     Es jūs saprotu, krietnais Filip, bet nu runāsim konkrēti,— karalis sacīja.— Kuram no šiem vēlamajiem priekšlikumiem hercogi ii cik briesmīgi pieķēries, ka pretestība varētu viņu satracināt un padarīt pilnīgi nevaldāmu?

—     Diemžēl man jāteic — jebkuram no tiem, kam jūsu majestāte turētos pretī. No tā, jūsu majestāte, jāizvairās, un, izmantojot maru iepriekš minēto līdzību, jums katra ziņā jāsaglabā modrība un jābūt gatavam palaist makšķerauklu vajīgāk, līdzko hercogs sāk plosīties dusmās. Viņa niknums jau ir manāmi pierimis un, ja nesastaps pretestību, noplaks pats no sevis, un drĪ2 vien viņš kļūs draudzīgāk noskaņots un vieglāk vadāms.

—     Un tomēr,— karalis domīgi turpināja,— ir jābūt dažām prasībām, kas mana brālēna sirdij šķiet īpaši svarīgas. Ja vien es zinātu, kuras tās ir…

—     Vissīkākās hercoga prasības viņa acīs var kļūt īpaši svarīgas, kolīdz jūsu majestāte atteiktos tās pieņemt,— de Komins paskaidroja,— tomēr, mans valdniek, es gribētu teikt, ka nebūs ne mazāko cerību vienoties, ja jūs nepārtrauksiet sakarus ar Viljamu de la Marku un Lježas pilsoņiem.

—     Es jau teicu, ka to darīšu,— karalis sacīja,— un to šie nelieši ir pelnījuši, saceldami visu šo brēku tādā brīdī, kad inan tas varēja maksāt dzīvību!

—     Tam, kurš pielaiž pulverim dzirksteli, jārēķinās ar drīzu sprādzienu,— vēsturnieks atbildēja.— Taču ar šo sakaru pārtraukšanu hercogam Kārlim nebūs vēl gana. Man zināms, ka viņš prasts jūsu majestātes palīdzību šī dumpja apspiešanā un vēlēsies, lai jūsu karaliskā augstība piedalās dumpinieku sodīšanā.

—     Tas nav savienojams ar mūsu godu, de Komin,— karalis iebilda.

—     Bet atteikšanās nebūs savienojama ar jūsu majestātes drošību,— de Komins paskaidroja.— Kārlis apņēmies parādīt Flandrijas ļaudīm, ka nekāda cerība uz Francijas palīdzību uri pat nekādi solījumi neglābs sazvērniekus no Burgundijas naida un atriebšanas.

—     Nu tad es runāšu skaidru valodu. Vai to visu mēs nevaram novilcināt? Vai šie Lježas nelieši paši saviem spēkiem nevar turēties pretī hercogam Kārlim? Šo blēžu ir daudz, un viņi ir stipri. Vai viņi paši nevar noturēt savu pilsētu?

—     Ar Francijas tūkstoš strēlnieku palīdzību, ko jūsu majestāte viņiem ir solījis, kaut ko varbūt ari izdotos panākt, bet…

—     Es viņiem solījis?— karalis izsaucās.— Ak vai, krietnais Filip! Jūs gauži aizskarat mani, tā runādams.

—… taču bez tiem…— de Komins turpināja, nelikdamies dzirdam šo starpsaucienu.— Šobrīd jūsu majestātei nebūs ērti tos piegādāt, bet kā lai bez tiem viņi noturētu pilsētu, kuras mūros joprojām nav aizdarīti robi, ko Kārlis tur izcirta pēc Sentronas kaujas? Eno, Brābantes un Burgundijas pulki pa tiem iekļūs pilsētā, ejot divdesmit vīru platā kolonnā.

—     Pārsteidzīgie nelgas!— karalis noteica.— Ja viņi paši tik maz domājuši par savu drošību, tad nepelna manu aizstāvību. Runā vien tālāk. Es nesākšu strīdu viņu dēļ.

—     Baidos, ka hercoga nākamā prasība jūsu majestātei vēl vairāk ķersies pie sirds,— de Komins sacīja.

—     A-a!— karalis novilka.— Tu domā to nelietīgo laulību! Es nepiekritīšu, ka mans Orleānas brālēns lauž zvērestu, ko devis manai meitai Žannai — tas nozīmētu izraut man un maniem pēcniekiem no rokām Francijas scepteri, jo mans vārgdienis dēls ir kā panīcis zieds, kas novītīs bez augļiem. Par savienību starp Žannu un orleameti es esmu domājis tik daudz dienu, sapņojis tik daudz nakšu… Nē, de Komin, no šīs ieceres es nespēju atteikties! Turklāt ir necilvēcīgi prasīt, lai es pats ar savu roku vienā mirkli izpostu savu loloto plānu un to divu cilvēku laimi, kuri audzināti viens otram.

—     Vai viņus saista tik sirsnīga pieķeršanās?— de Komins vaicāja.

—     Vismaz par vienu no viņiem nav ne mazāko šaubu,— karalis atbildēja,— turklāt tieši par to, kura laime man rūp

visvairāk. Jūs smaidāt, godātais. Vai jūs neticat mīlestības spēkam?

—     Tā nu gluži vis nav,— de Komins sacīja.— Ja atļaujat iebilst, pat ļoti ticu, un tālab gribētu vaicāt, vai jūsu majestāte nevarētu kaut cik samierināties ar Šo hercoga prasību noslēgt laulību starp Orleānas hercogu un Izabellu de Kruā, ja es jums atklātu, ka grāfienes sirds pieder citam un tālab maz ticams, ka Šī savienošanās jebkad notiks?

Karalis Luijs nopūtās.— Ak vai! Mans krietnais, dārgais draugs, no kurienes tu esi izvilcis Šo mierinājumu, kas var noderēt vienīgi nelaiķim? Viņas sirds, ak tu mūžs! Es varu pateikt skaidri un gaiši, ka pat tad, ja šis orleānietis manu meitu Zannu neieredzētu ne acu galā, viņam to tikpat vajadzētu apprecēt, ja ap mani nebūtu savilcies šis nelaimes tīkls. Tātad tu pats vari izsecināt, ka Izabellai tikpat kā nav iespējams pretoties sava valdnieka gribai un atraidīt orleānieti, kurš vēl turklāt ir Francijas dēls» Ai nē, Filip, nav ko cerēt, ka viņa šāda pielūdzeja bildinājumam atbildēs ar stūrgalvīgu pretošanos, Varium et mutabile femina[178], Filip.

—     Iespējams, ka jūsu majestāte par zemu vērtē šīs jaunās dāmas stūrgalvību un drosmi. Viņa cēlusies no apņēmīgas un spītīgas cilts, un no de Krēvkēra es esmu uzzinājis, ka viņu pārņēmusi romantiska mīlestība pret kādu jaunu bruņinieku, kurš, taisnības labad gan jāteic, ceļā sniedzis viņai daudz pakalpojumu.

—    Ahā!— karalis novilka.— Vai tas būtu manas gvardes strēlnieks, vārdā Kventins Dorvards?

—     Šķiet, ka tas pats,— de Komins apstiprināja.— Viņš kļuva par gūstekni reizē ar grāfieni, jo viņi abi ceļoja kopā.

—     Lai slavēts Dievs un Svētā Dievmāte, un Svētais Mārtiņš, un Svētais Juliāns, un viņi visi kopā!— karalis sacīja.— Un lai slavēts un godāts gudrais Galeoti, kurš pēc zvaigznēm nolasīja, ka šī jaunekļa liktenis saistīts ar manējo! Ja šī jaunava ir viņam tā pieķērusies, ka spēj nepakļauties Burgundijas hercoga gribai, šis Kventins patiesi ir bijis man varen noderīgs.

—     Kā liekas pēc Krēvkēra stāstījuma, uz viņas pretestību jūs varat diezgan droši paļauties, turklāt es esmu pārliecināts, ka arī dižciltīgais Orleānas hercogs, par spīti tam, ko jūsu majestātei labpatikās izsacīt, pats negribēs atteikties no savas daiļās māsīcas, ar kuru tik Ugi bijis saderināts.

—     Hm!— karalis nokrekšķinājās.— Bet tu jau neesi redzējis manu meitu Žannu. Neglītene, mīļo cilvēk! īsta nejaucene, kuras dēļ man pašam ir kauns! Bet, ja viņš būs tik gudrs un viņu apprecēs, lai tad skrien pakaļ kaut visskaistākajai Francijas sievietei, man nav ne mazāko iebildumu. Vai nu tu, Filip, esi man atklājis visu, ko tavs kungs varētu vēlēties?

—     Es esmu jūsu augstībai darījis zināmas tās prasības, pie kurām viņš šobrīd visvairāk sliecīgs turēties. Taču jūsu majestāte it labi zina, ka hercoga noskaņojums ir kā upes straume, kas plūst rāmi uz priekšu tikai tik ilgi, kamēr nesastop pretestību, un ka nekad nav iespējams uzminēt, kas viņā var iesvelt piepešu niknumu. Ja pēkšņi atklātos skaidri pierādījumi par jūsu majestātes darījumiem — piedodiet šo izteikumu, bet šobrīd man nav laika izvēlēties vārdus — ar Lježas ļaudīm un Viljamu de la Marku, tam var būt briesmīgas sekas. Starp citu, no tās puses nāk dīvainas vēstis, it kā de la Marks esot apprecējis Amelīni, vecāko grāfieni de Kruā.

—     Vecā muļķe bija tik kāra uz precēšanos, ka būtu devusi roku kaut pašam sātanam,— karalis sacīja,— bet vēl jo vairāk es esmu pārsteigts par to, ka de la Marks, lai kāds briesmeklis būdams, varējis apprecēt šo veco grezeli.

—    Pienākušas ari tādas ziņas,— de Komins turpināja,— ka Peronnai tuvojoties de la Marka sūtnis, un tas var hercogu briesmīgi satracināt. Ceru, ka de la Markam nav nevienas kādreiz no jūsu majestātes saņemtas vēstules vai tamlīdzīgas uzrādāmas liecības?

—     Vēstules Mežakuilim!— karalis attrauca.— Nē, krietno Filip, es neesmu bijis tāds muļķis, lai kaisītu cūkai priekšā pērles. Tas mazumiņš, kas man ar šo lopu bija kārtojams, tika pateikts ar ziņneša palīdzību, un šādai vajadzībai es vienmēr izmantoju vergus un klaidoņus, kuru liecības tiesā nederētu pat vistas zādzības pierādīšanai.

—     Tad es varu tikai dot jūsu majestātei vēlreiz to pašu padomu,— de Komins pieceldamies sacīja,— proti, saglabāt modrību, vadīties pēc notikumu gaitas un, pats galvenais, sarunā ar hercogu izvairīties no tādas valodas un argumentiem, kas gan piederas jūsu pašcieņai, bet ne pašreizējam stāvoklim.

—     Ja mana pašcieņa sāks mani pārlieku apgrūtināt,— karalis teica,— jebšu spiedīgos brīžos tas reti kad notiek — man ir īpašas zāles, ar ko to remdināt. Man tikai jāatceras kāds draudīgs kambaris un Kārļa Vientieša nāve, un tas mani atvēsinās tikpat ātri kā auksta vanna drudzi. Vai tev jau jādodas prom, mans draugs un padomdevej? Reiz pienāks bridis, de Komin, kad tev būs apnicis dot padomus valsts politikā Burgundijas Bullim, kurš nav spējīgs saprast tavus visvienkāršākos argumentus. Un, ja Luijs de Valuā tad būs vēl dzīvs, Francijas galmā tu vienmēr sev atradīsi draugu. Manai valstij tas nāktu par lielu svētību, ja es varētu izmantot šādu cilvēku, kurš ne vien lieliski pārzina valsts lietas, bst kuram nav sveša ari sirdsapziņa, goda jūtas un prasme atšķirt labu no ļauna. Lai Dievs, Svētā Dievmāte un Svētais Mārtiņš stāv man klāt, jo Olivera un Baiī sirdis ir cietas kā dzirnakmeņi un manu dzīvi aptumšo nožēla un sirdsapziņas pārmetumi par noziegumiem, ko viņi man likuši pastrādāt. Vienīgi tu, krietno Filip, kuram piemīt gan viedo senču, gan mūsdienu gudrība, vari man iemācīt, kā būt lielam un tomēr nezaudēt tikumu.

—     Daudziem nav pa spēkam to iemācīties,— vēsturnieks sacīja,— tomēr valdniekam ar cietu gribu tas nav neiespējams. Un tagad, jūsu majestāte, esiet gatavībā, jo hercogs drīz vien gribēs runāt ar jums.

Kad Filips bija izgājis, Luijs ilgi lūkojās vienā punktā, līdz beidzot ļāva vaļu rūgtiem smiekliem.

—     Viņš runāja par makšķerēšanu, bet nu pats uzķērās uz mana āķa. Un viņš tura sevi par augsti tikumīgu, jo nepieņēma kukuli, bet apmierinājās ar glaimiem un solījumiem, un cerību atriebties par savas lepnibas aizskaršanu. Ak vai, šī atteikšanās no naudas viņu dara tikai nabagāku, bet ne par mata tiesu krietnāku. Un tomēr man viņš jādabū pie sevis, jo viņam ir gudrākā galva no visiem burgundiešiem, Un tagad kārta dižciltīgākam lomam! Nu man jāstājas pretī dziļjūras briesmonim Kārlim, kurš drīz vien, dzelmi šķeldams, peldēs šurp» Man kā bailēs trīcošam jūrniekam vajadzēs sviest ūdenī mucu, lai novērstu viņa uzmanību no kuģa, Taču var pienākt bridis, kad man radīsies izdevība ietriekt harpūnu viņa miesās!

XXXI nodaļa TIKŠANAS

Lai svēls (ev zvērests, jaunais karavīr, Tev, meiča, dotais jāvārds, sirmā galva Tik vien lai būvē viltus labirintus, Bet jums btīs skaidriem būt kā debesij, Pirms sauie pakāpjas un gaiss sāk piedugt.

Tiesa

Draudīgajā, izšķirošajā rītā pirms abu valdnieku tikšanās Peronnas pilī Olivers Deins, kā rosmīgs un prasmīgs Luija pilnvarotais, gan ar veltēm, gan solījumiem gādāja Luijam atbalstītājus, lai gadījumā, ja hercogs atkal iedegtos dusmās, tie būtu ieinteresēti ugunsgrēku nevis uzpūst, bet noslāpēt» Kā ēna viņš slīdēja no telts uz telti, vervēdams draugus, taču ne tā, kā teikts svētajos rakstos, bet ar netaisnā Mamona palīdzību[179]» kā reiz sacīts par kādu citu izveicīgu politisku pilnvarnieku, «viņa roka skāra ikviena delnu un viņa lūpas — ikvienu ausi», un vairāku iemeslu dēļ, no kuriem dažus jau esam šeit pieminējuši, viņš nodrošināja sev daudzu Burgundijas augstmaņu labvēlību, citus māca bailes no Francijas, citi ar to saistīja kaut kādas cerības, bet vēl citi bija tajos ieskatos, ka, Luija varai vājinoties, viņu pašu hercogs varētu kļūt par neierobežotu despotu un, neredzēdams vairs ne mazāko šķēršļu, ļaut pilnu vaļu savām iegribām

Tajos gadījumos, kad Olivera paša spēki šķita par vājiem, viņš izmantoja citu karaļa kalpotāju palīdzību, un tieši šādā veidā, ar grāfa de Krēvkēra vēlīgu atbalstu panāca to, ka lords Kroufords kopā ar Le Balafrē saņēma atļauju tikties ar Kventinu Dorvardu, kurš kopš ierašanās Peronnā tika turēts tādas kā izmeklētas gūstniecības apstākļos. Par šīs tikšanās ieganstu tika uzrādīti personiski motīvi, taču de Krēvkērs, baidīdamies, ka viņa valdnieks niknuma uzplūdos nepastrādā kādu apkaunojošu, pret Luiju vērstu varmācību, mīļuprāt sagādāja Kroufordam iespēju dot jaunajam strēlniekam kādu netiešu māiienu, kas karalim varētu lieti noderēt.

Francijas pārstāvju tikšanās bija sirsnīga un pat aizkustinoša.

—     Tu esi apbrīnojams jauneklis,— teica Kroufords, glāstīdams jaunajam Dorvardain galvu gluži kā ciltstēvs savam pēctecim. Certes*, tev smaidījusi tāda veiksme, it kā tu būtu piedzimis laimes krekliņā,

—     Tas tālab, ka viņš jau tik jaunos gados ir iekļuvis karaļa gvardes strēlniekos,— teica Le Balafrē.— Par mani nekad nav tik daudz runāts, mīļo māsasdēl, jo līdz divdesmit pieciem gadiem es biju tikai pāžs.

—     Drīzāk gan ķēmīgs milzis, ne pāžs — iebilda komandieris.— Bārda kā maiznieka liekšķere un mugura kā vecajam brašajam Voliesam.[180]

—     Diemžēl man ilgi vairs nebūs tas gods piederēt pie karaļa gvardes strēlniekiem, jo esmu nolēmis atstāt šo dienestu,— acis nodūris, leica Kventins.

Le Balai'rē aiz pārsteiguma palika kā uz mutes sists, im Krouforda vecīgajos vaibstos pavīdēja neizpratne. Beidzot Le Balafrē tiktāl saņēmās, lai spētu dabūt pār lūpām:— Atstāt dienestu! Atteikties no vietas skotu strēlnieku gvardē! Nē, tam nu man prāis liedzas ticēt. Es no sava arnata neatstātos pat tad, ja niani gribētu iecelt par Francijas konetablu.

—     Ciet klusu, Ludviķi,— Kroufords sacija.— Šis jauneklis labāk par mums, vecajiem, zina, no kuras puses pūš \ēlamais vējš. Viņš ceļodams droši vien saklausījies vērtīgas ziņas par karali Luiju uri nu grasās pāriet burgundiešu pusē, lai kaut ko nopelnītu, pavēstot tās hercogam Kārlim.

—    Ja es tam ticētu,— Le Balafrē teica,— tad pats ar savu roku pārgrieztu viņam rīkli, kaut vai viņš simtkārt būtu mans māsasdēls!

—      Bet vispirms tu, jādomā, noskaidrotu, vai es tiešēm esmu pelnījis tādu likteni, mīļo tēvoc,— Kventins atbildēja.— Jūs, inilord, zināt, ka es neesmu no tiem, kas nododas ziņu pienešanai. Nekāda iztaujāšana vai mocības neizvilkru no manis ne vārda par ļaunu karalim Luijam, lai ko es būtu uzzinājis, viņa dienesta būdams. Kalpošanas zvērests liek man klusēt. Taču es negribu palikt karaļa dienestā, kur man draud ne tikvien briesmas atklātā cīņā ar ienaidnieku, bet vēl ari slēpņi, ko ierīko savējie.

—     Nu, ja viņam nepatīk slēpņi,— neattapīgais Le Balafrē turpināja, skumji lūkodamies uz lordu Kroufordu,— tad, milord, ar šo puisi vairs nekas nav iesākams! Man pašam reižu trīsdesmit ir uzbrukts no slēpņa un vismaz divtik daudz reižu arī es pats esmu izmantojis slēpni, jo tāds ir karaļa iecienīts karošanas paņēmiens.

—     Tas tiesa, Ludviķi,— lords Kroufords noteica,— tomēr tev derētu norimties, jo šķiet, ka šobrīd es labāk par tevi saprotu, par ko ir runa.

—     Lai Dievs dod, ka tā būtu, milord,— Ludviķis sacīja,— taču man gauži aptekas dūša no tā, ka mans māsasdēls bīstas no slēpņiem.

—     Jaunekli, es nojaušu, ko tu gribi teikt,— Kroufords uzrunāja Kventinu.— Tu esi sastapies ar nekrietnu spēli tai ceļā, kurā devies pēc karaļa pavēles, un tev radušās aizdomas, ka tur iejaukts pats karalis?

—     Man tiešām draudēja nodevība, taču likteņa labvēlība ļāva man no tās izvairīties,— Kventins atbildēja.— Vai viņa augstība šai lietā ir vainīgs vai ne, to lai izšķir Dievs un karaļa paša sirdsapziņa. Viņš mani pamieloja, kad biju izsalcis, viņš man, klaiņojošam svešzemniekam, dāvāja pajumti. Šai nestundā es neuzvelšu viņam apvainojumus, kuri var būt arī nepelnīti, jo dzirdēti vienīgi no zemisku ļaužu mutēm.

—     Manu dārgo zēn, manu dēliņ!— Kroufords sacīja, apskaudams Kventinu.— Pēc tavas runas ir redzams, ka tu esi īsts skots. Tāds, kas nepiemin ķildu ar strupceļā iedzītu draugu un atceras par viņu tikai vislabāko.

—     Tā kā lords Kroufords ir apskāvis manu māsasdēlu,— Ludviķis Leslijs teica,— arī es apskaušu viņu, kaut gan gribu likt viņam pie sirds, ka slēpnis karavīram ir gluži tas pats, kas priesterim svētie raksti.

—     Ciet klusu, Ludviķi,— Kroufords attrauca.— Tu, draugs, esi ēzelis un nemaz neapjēdz, kādu svētību debess tev atsūtījusi šī brašā jaunekļa izskatā. Un tagad pasaki, Kventin, manu mīļo zēn, vai karalis zina par šo tavu krietno un drosmīgo apņemšanos? Šai grūtajā brīdī viņam ir svarīgi zināt, uz ko var paļauties. Eh, būtu viņš paņēmis līdzi savu gvardes pulku pilnā sastāvā! Bet viss Dieva rokā… Tātad, vai viņam ir zināms tavs nodoms?

—    To man tiešām ir grūti pasacīt,— Kventins atbildēja,— bet viņa viedajam astrologam Martiusam Galeoti es skaidri apliecināju, ka esmu apņēmies neizpaust it neko tādu, kas karalim varētu nest kādu ļaunumu no Burgundijas hercoga rokas. Lūdzu mani atvainot, taču tos apstākļus, kuri man šķietas aizdomīgi, es neatklāšu pat jūsu gaišībai, un vēl jo mazāk vēlējos darīt tos zināmus filozofam.

—     Ak redz kā!— lords Kroufords noteica.— Olivers tik tiešām man pavēstīja, ka Galeoti nešaubīgi pareģojis karalim tavu turpmāko izturēšanos, un es esmu patiesi iepriecināts, ka tam bijis drošāks pamats nekā zvaigžņu zīmes.

—     Ko viņš spēj pareģot!— Le Balafrē smiedamies izmeta.— Zvaignes viņam vis nepastāsta, ka krietnais Ludviķis Leslijs palīdz viņa mīļākajai notriekt tos dukātus, ko viņš vēlīgi ber tai klēpī.

—     Klusē jel, Ludviķi!— komandieris apsauca viņu.— Ciet klusu, mežoni! Ja tev nav bijāšanas pret maniem sirmajiem matiem, tāpēc ka es pats esmu bijis liels dēkainis, tad proties kaunu un neliec šim nevainīgajam zēnam klausīties šādās nekrietnās valodās.

—     Kā jūsu gaišībai labpatīk,— Ludviķis Leslijs atbildēja,— bet es varu apzvērēt, ka pareģis Sonderss Sapldžo, Glenhulakinas kurpnieks, bija divtik labāks zīlnieks nekā šis Galeoti vai Galipoti, vai kā nu šo sauc. Viņš pareģoja, ka manas māsas bērni visi reiz nomiršot, un izdarīja to taisni tai dienā, kad viņai piedzima šis te jaunākais, Kventins, kurš bez šaubām arī reiz nomirs, un tad paredzējums būs piepildījies līdz galam, jo visi pārējie jau ir zem zemes. Un man pašam Sonderss reiz pareģoja, ka es tikšot uz augšu caur laulību, un tas ari noteikti piepildīsies, kaut arī vēl nav pienācis laiks. Tiesa, es nevaru iedomāties, kā īsti un kad tas varētu notikt, jo man pašam uz laulību prāts nemaz nenesas, un Kventins priekš tā vēl ir pārāk zaļš. Un vēl šis Sonderss man pareģoja…

—     Nu jau būs gana,— lords Kroufords centās viņu apklusināt.— Ja šis pareģojums neattiecas taisni uz lietu, man tevi jāpārtrauc, mans krietnais Ludviķi, jo mums jāatvadās no tava māsasdēla un jālūdz Dievmāte, lai tā stiprina viņa prātu un apņemšanos, jo šī ir tā reize, kad viens pārsteidzīgs vārds var nest vairāk posta un ļaunuma nekā viss Parīzes parlaments[181] spētu izlabot. Saņem manu svētību, mīļo zēn, un nesteidzies aiziet no mūsu pulka, jo mums priekšā stāv varenas cīņas dienas gaišumā un bez kādiem slēpņiem.

—     Un manu svētību arīdzan, māsasdēl,— piebilda Ludviķis

Leslijs,— jo, tā ka mūsu cildenais pavēlnieks it mierā ar tevi, arī man jābūt apmierinātam.

—     Pagaidiet, milord,— teica Kventins un paaicināja lordu Kroufordu mazliet sāņus.— Es nedrīkstu noklusēt, ka visi tie apstāk)i, kas karaļa Luija drošības dē] šobrīd Slēpjami, bez manis ir zināmi vēl kādai personai, kuru atšķirībā no manis nesaista nedz klusuciešanas zvērests, nedz pateicības jūtas pret karali, un viņa varbūt nedomā, ka vajadzētu klusēt.

—     Ak viņa!— atmeta Kroufords.— Nu, ja šai noslēpumā iejaukta sieviete, tad lai Dievs stāv mums klāt, jo mēs esam tikpat kā pazuduši

—     Tā vis nesakiet, milord,— iebilda Dorvards,— bet lūkojiet ietekmēt grāfu de Krēvkēru, lai man atļauj tikties ar grāfieni Izabellu de Kruā, ar šo personu, kura zina manu noslēpumu, un es nešaubos, ka pratīšu pierunāt viņu neizpaust neko lieku, un ari pats, protams, klusēšu par visu, kas varētu hercogā iesvelt dusmas pret karali Luiju.

Vecais karavadonis ilgi domāja, brīžiem pētīdams griestus, brīžiem gridu, brīžiem šūpodams galvu, līdz beidzot sacīja:

—     Pie mana goda, visā šai lietā ir kaut kas tāds, ko es nespēju saprast. Tikties ar grāfieni Izabellu de Kruā ar tik bagātu un dižciltīgu augstas kārtas dāmu? Un kā gan tu, zaļš skotu jauneklis, vari cerēt, ka spēsi viņu pārliecināt? Vai nu tu, mīļais, esi neredzēti iedomīgs, vai arī savā ceļojumā neesi velti zaudējis laiku. Taču es zvēru pie Svētā Andreja, ka aizlikšu Krēvkēram vārdu par tevi, un tā kapiņš ir patiesi nobažījies, ka hercoga Kārļa niknums pret karali var novest pie nelabojamām sekām, tad, domājams, apmierinās tavu lūgumu, jebšu — pie mana goda!— tas ir gauži smieklīgs!

To pateicis un paraustījis plecus, vecais augstmanis devās prom, un Ludviķis Leslijs viņam sekoja, cenzdamies rādīt tikpat gudru seju, un, kaut gan nenieka nesaprata no sava pavēlnieka izbrīna un prātojumu cēloņiem, pūlējās izskatīties tikpat iespaidīgs kā pats Kroufords.

Pēc īsa brīža Kroufords atgriezās, taču šoreiz bez Ludviķa Leslija. Vecais vīrs šķita varen uzjautrināts: viņš grudzināja guldzošus smieklus, kas pilnīgi pārvērta allaž cietos un bargos vaibstus, un vienlaikus šūpoja galvu, kā nosodīdams kaut ko tādu, kas viņam tomēr šķiet ārkārtīgi smieklīgs.— Nu, protams, tautieti, tu neesi vis muļķis un zini, kā jāapietas ar dāmām,— viņš teica.— Krēvkērs norija tavu ierosinājumu kā etiķa malku un zvērēja pie visiem Burgundijas svētajiem, ka tu nemūžam neredzētu ne tikdaudz kā grāfienes Izabellas ēnu, ja uz kārts

nebūtu likts valdnieka gods un kara|valstu miers. Ja viņam pašam nebūtu sievas, turklāt nepavisam ne peļamas, nudien varētu domāt, ka viņš pats ir ar mieru krustot šķēpus šis jaunkundzes dēļ. Varbūt viņš šo dāmu ir uzcerējis savam brāļadēlam, jaunajam grāfam Stefanam? Tātad grāfiene! Paskat cik augstu tu mērķē. Nu tad ejam! Jūsu sarunai jābūt īsai, bet tu jau neesi tas, kurš velti zaudēs laiku — ha, ha, hā! Man uk briesmīgi jāsmejas, ka — pie visiem svētajiem — es pat nespēju tevi norāt par šo pārdrošību!

Tumši pietvīcis no satraukuma un aizvainojuma par vecā komandiera aizskarošajiem jokiem, kā arī juzdamies apbēdināts par to, cik nepievilcīgā gaismā viņa kvēlās jūtas redz vairāk pieredzējis cilvēks, Dorvards klusēdams sekoja lordam Kroufordam uz Svētās Ursulas klosteri, kurā bija iemitināta grāfiene, un tur viesu zālē viņi sastapa grāfu de Krēvkēru

—    Tātad, cik saprotu, jaunais kavalieri,— tas dzedri iesāka,— tev nepieciešams vēlreiz tikties ar sava romantiskā ceļojuma daiļo līdzdalībnieci?

—    Jā, godātais grāf,— Kventins apņēmīgi atbildēja,— un turklāt — tikties bez lieciniekiem

—    Tas nekad nenotiks!— grāfs de Krēvkērs atcirta,— Lord Krouford, vai jūs varat iedomāties — ši jaunā dāmā, mana veca drauga un karabiedra meita, visbagātākā Burgundijas mantiniece, pēkšņi atzīstas, ka gandrīz vai esot… eh, ko nu tur runāt!— īsi sakot, viņa ir muļķe, un šis jūsu gvardes strēlnieks ir iedomīgs švīts, un divatā satikties viņi nedrīkst.

—    Ja tas tiešām ir tā, kā jūs sakāt, tad jūsu klātbūtnē es nerunāšu ne vārda ar grāfieni,— Kventins atbildēja, nespēdams apslēpt priecīgu satraukumu.— Jūs man atklājāt to, ko es pats, lai vai cik iedomīgs būdams, nekad nebūtu uzdrīkstējies cerēt

—     Atklāti sakot, mans draugs,— Kroufords pievērsās Krēvkēram,— jūs bijāt visai neapdomīgs savos izteikumos. Un tā kā jūs gribējāt dzirdēt manas domas, tad es tās arī izsacīšu, proti, šo zāli pārdala drošas restes, tālab paļaujieties uz tām, un lai viņi pļāpā, cik viņiem tīk! Jel apdomājiet, vai Francijas karaļa un vēl daudzu tūkstošu dzīvības nav tā vērtas, lai ļautu diviem jauniem nejēgām brītiņu netraucēti padūdot kaut kādas muļķības!

To pateicis, viņš vilkšus aizvilka Krēvkēru prom, lai gan grāfs sekoja gauži nelabprāt un pirms iziešanas apveltīja jauno strēlnieku nikniem skatieniem.

Mirkli vēlāk aizrestojuma otrā pusē parādījās grāfiene Izabella un, ieraudzījusi Kventinu zālē vienu pašu, pēkšņi palika stāvam un uz mirkli nolaida acis.

—     Vai gan man jākļūst nepateicīgai tikai tālab, ka citiem ir nepatiesas aizdomas?— pēc brīža viņa teica.— Mans draugs — nē, pareizāk sakot — mans glābēj, mans vienīgais īstais un uzticamais draugs šajā nodevību aplenkumā!

To teikdama, viņa caur restēm pastiepa jauneklim pretī roku, ko viņš tūdaļ noklāja skūpstiem, lāgā nespēdams apvaldīt asaras.

—     Dorvard, ja es nezinātu, ka šī ir mūsu pēdējā tikšanās, es nepieļautu šo neprātību,— viņa teica, necenzdamās roku tūdaļ atvilkt atpakaļ.

Ja atceramies, ka Kventins bija sargājis viņu no tik daudzām briesmām un tiešām bijis viņas vienīgais uzticamais un patiesais aizstāvis, jācer, ka manas daiļās lasītājas, jebšu to starpā būtu arī grāfienes un bagātas mantinieces, piedos viņai šo nolaišanos no savas dižciltības augstumiem.

Beidzot grāfiene tomēr atvilka roku un, atkāpusies soli tālāk no restēm, mulsi vaicāja, ko jaunais skots viņai vēloties lūgt.— To, ka jums ir kāda vēlēšanās, esmu uzzinājusi no vecā skotu lorda, kurš nupat te bija kopā ar manu brālēnu Krēvkēru,— viņa teica.— Ja vien šis lūgums būs saprātīgs un neliks nabaga Izabellai grēkot pret savu godu un pienākumu, jūs pārliecināsieties, ka uz mani var paļauties. Bet pagaidiet, nevajag pārsteigties!— viņa piemetināja, bažīgi pavērdamās apkārt.— Nesakiet it nekā tāda, kas varētu nākt par ļaunu mums abiem, ja kāds Šo sarunu noklausītos.

—     Nebīstieties, cildenā grāfien,— Kventins sērīgi sacīja,— šī nav tā vieta, kur es varētu aizmirst, kāds bezdibenis mūs abus šķir, un dot iemeslu jūsu lepnajai dzimtai jums pārmest, ka esat modinājusi visuzticamāko mīlestību tāda cilvēka sirdī, kurš ir nabadzīgāks nekā viņi, kaut arī varbūt ne mazāk dižciltīgs. Ļausim tam visam izgaist kā sapnim, kas dzīvos tikai viena cilvēka krūtīs, un tur, Jai gan palikdams vienīgi sapnis, pilnībā aizstās īstenību.

—     Kuš, kuš!— iesaucās Izabella.— Sevis paša labad… manis labad… cietiet klusu par to. Labāk sakiet, ko jūs man gribējāt lūgt.

—     Lai jūs piedodat kādam cilvēkam, kurš aiz savtīga aprēķina ir rīkojies kā jūsu ienaidnieks,— Kventins atbildēja.

—     Es, liekas, piedodu visiem saviem ienaidniekiem,— Izabella teica.— Ak, Dorvard, cik drausmīgos briesmu brīžos jūsu drosme un attapība mani ir sargājusi! Ši asiņainā zāle… nabaga krietnais bīskaps… Vēl vakar es nezināju ne pusi no tām šausmām, ko, nemaņā būdama, esmu pārdzīvojusi.

—     Par to nevajag domāt,— Kventins sacīja, redzēdams, ka īslaicīgais sārtums, kas šīs sarunas laikā bija atmirdzējis viņas vaigos, pārtop nāves bālumā.— Vajag raudzīties nevis atpakaļ, bet tikai uz priekšu, jo jūsu ceļš vēl joprojām ir briesmu pilns. Un tagad uzklausiet, ko es jums teikšu! Ar pilnām tiesībām varētu nosaukt karali Luiju par blēdi un viltnieku — nekā labāka viņš nav pelnījis, un tāds tiešām ir,— bet atzīt, ka viņš būtu bijis jūsu bēgšanas iedvesmotājs un ka tieši viņš izstrādājis plānu, kā iesviest jūs de la Marka rokās, šobrīd nozīmētu piespriest karalim nāvi vai atņemt viņam troni, turklāt starp Franciju un Burgundiju tas izraisītu visasiņaināko karu, kādu tās jelkad piedzīvojušas.

—     Varu jums galvot, ka šāds ļaunums necelsies, ja vien tas būs atkarīgs tikai no manis,— grāfiene Izabella sacīja,— un pat tad, ja es alktu pēc atriebšanas, jūsu lūgums man liktu no tās pilnībā atteikties Vai iespējams, ka karaļa Luija pāridarījumi būtu man vairāk palikuši atmiņā nekā jūsu neatsveramie pakalpojumi? Bet sakiet — ko jūs ar to gribējāt teikt? Kad man būs jāstājas sava valdnieka, Burgundijas hercoga priekšā, man vajadzēs vai nu ciest klusu, vai arī runāt patiesību. Klusēšana būtu nepaklausība, bet jūs taču negribēsiet, lai mana mēle runātu nepatiesību?

—     Protams, ka ne,— Dorvards sacīja,— bet attiecībā uz Luiju lieciniet vienīgi to, ko droši zināt patiesu esam, bet citu vārdus, pat tad, ja tie liktos jums ticami, pieminiet tikai kā saklausītas valodas un nesteidzieties apstiprināt to, kam nezināt pierādījuma. Burgundijas sapulce nevar liegt Francijas karalim taisnīgu tiesu, kāda manā tēvzemē pienāktos pat viszemākās kārtas apsūdzētajam. Viņš uzskatāms par nevainīgu, kamēr nav tiešu un pietiekamu viņa vainas pierādījumu. Tātad tas, ko jūs nezināt pilnīgi droši, būs jāpierāda ar citām liecībām, kas drošākas par dažādām saklausītām valodām.

—     Man šķiet, ka esmu jūs sapratusi,— grāfiene Izabella sacīja.

—     Es varu izteikties arī vēl skaidrāk,— Kventins teica un minēja vairākus uzskatāmus piemērus, līdz ieskanējās klostera zvans.

—    Tā ir zīme, ka mums jāšķiras, jāšķiras uz mūžu!— grāfiene sacīja.— Bet neaizmirstiet mani, Dorvard, un ari es jūs neaizmirsīšu… nekad neaizmirsīšu jūsu uzticību un izpalīdzību…

Vairāk viņa nespēja izteikt ne vārda un tikai vēlreiz pastiepa roku, kuru viņš atkal piespieda sev pie lūpām, un grūti pateikt, kā īsti tas notika, bet grāfiene, gribēdama atvilkt to atpakaļ, pievirzījās restēm tik tuvu klāt, ka Kventins, saņēmis drosmi, uzspieda atvadu skūpstu viņai uz lūpām» Jaunā dāma viņam to nepārmeta — varbūt gluži vienkārši nepaguva, jo zālē iesteidzās Krēvkērs ar Kroufordu, kuri caur kādu lūku bija visu to vērojuši un varbūt pat arī noklausījušies — pirmais no viņiem nikns kā pūķis, bet otrs — sirsnīgi smiedamies un cenzdamies grāfu nomierināt.

—     Uz savu istabu, jaunkundz,— prom uz savu istabu, lai gan jūs drīzāk būtu pelnījusi nonākt cellē pie maizes un ūdensl— grāls uzsauca Izabellai, kura aši nolaida plīvuru un steigšus aizgāja — Un tu, kavalieri, neaizmirsti, ka reiz pienāks laiks, kad karaļi savu valstu interešu labad vairs nebūs spiesti saistīties ar tādiem kā tu, un tad tu saņemsi sodu par savu pārdrošību, par to, ka atļāvies pacelt savas ubaga acis uz…

—     Kuš, kuš, nu jau ir gana,…— lords Kroufords centās viņu nomierināt,— Un tev, Kventin, es pavēlu klusēt un doties uz savām telpām! Šādām nievām, grāf de Krēvkēr, nav pamata,— vecais lords turpināja,— un tagad, kad viņš to vairs nedzird, es varu jums teikt, ka Kventins Dorvards ir tikpat augstas kārtas kā karalis, tikai nav apveltīts ar bagātību. Šis jauneklis ir tikpat dižciltīgs kā es, bet es esmu pirmais savā dzimtā» Tāpēc rāmāk, cilvēk mīļ?ls, jūs nedrīkstat mums draudēt ar sodiem!

—     Milord, milord,— Krēvkērs nepacietīgi attrauca,— visi zina., cik nekaunīgi ir šie svešzemju algotņi, kas drīzāk ir pelnījuši nosodījumu nekā sava pavēlnieka aizstāvību,

—     Godātais grāf,— Kroufords atteica,— savus karavadoņa pienākumus es esmu veicis jau piecdesmit gadus, iztikdams gan bez franču, gan fcurgundiešu padomiem, un, kamēr vien būšu šai amatā, ar jūsu atļauju iztikšu bez tiem ari turpmāk,

—     Nu labi, labi, milord, es negribu izrādīt jums necieņu,— Krēvkērs sacīja,— Jūsu dižciltība un godājamais vecums dod jums tiesības izteikt neapmierinātību, taču attiecībā uz šiem jaunajiem ļaudīm es pievēršu acis uz notikušo, jo esmu apņēmies gādāt par to, lai viņi nekad vairs nesauktos.

—     Diez, vai tās, Krēvkēr, nav veltīgas cerības,— vecais lords smiedamies attrauca,— Mēdz taču sacīt, ka pat kalni var satikties, kur nu vēl mirstīgi radījumi, kuriem mīlestība liek tiekties vienam pie otra, Sis skūpsts, Krēvkēr, bija pārāk maigs, un tas, manuprāt, nevēsta neko labu.

—    Jūs gribat mani izvest no pacietības, bet tas jums tik un tā neizdosies

— krēvkērs teica»—Klsu® mani aicina uz pili — uz briesmīgu sapulci, un Dievs vien zina, ar ko tā beigsies,

—     Es varu sacīt vienīgi to,— vecais skotu augstmanis teica,— ja pret karali tiks pielietota vardarbība, tad, lai cik maz te būtu viņa draugu un lai cik daudz viņa ienaidnieku, viņš neies bojā viens pats un nepaliks neatriebts. Un gaužām žēl, ka viņš man aizliedzis rikoties tā, lai sagatavotos šādam iznākumam,

—     Lord Krouford,— sacīja burgundietis,— šādas nelaimes paredzēJana nozīmē tieši tās izaicināšanu. Paklausiet sava karaļa rīkojumiem un ar pārsteidzīgu rīcību nedodiet iemeslu vardarbībai, un jūs redzēsiet, ka šī diena beigsies daudz mierīgāk, nekā jūs šobrīd esat iedomājies,

XXXII nodaļa IZMEKLĒŠANA

Kaut, brālēn, tavu milu gūt es spētu, Ne padevību, kuru nemīl acs. Man tava cc|os krišana šķiet Ieta, Jo zinu, cik tu sirdī spi'igs pats.

V. ŠekspīrsRičards //

Līdz ar pirmajām zvanu skaņām, kas aicināja uz kopēju sapulci dižākos Burgundijas augstmaņus un tiem līdzi ari nedaudzos franču aristokrātus, kuri varēja šai notikumā piedalīties, hercogs Kārlis ar vairākiem pavadoņiem, kas bija bruņojušies ar pīķiem un karacirvjiem, iesoļoja Peronnas pils Herberta torņa zālē. Karalis Luijs, kurš viņa ierašanos jau gaidīja, piecēlās kājās, pagājās dažus soļus hercogam pretī, tad apstājās un palika cieņpilnā pozā, ko par spīti savam pieticīgajam apģērbam un necilajām manierēm viņš lieliski prata ieturēt, kad vien uzskatīja par vajadzīgu. Šai nozīmīgajā un liktenīgajā brīdi viņa apvaldītā izturēšanās atstāja acīmredzamu iespaidu uz sāncensi, kurš, pārkāpis slieksni, aprāva savu drudžaini steidzīgo soli un uzņēma cienīgāku gaitu, kā tas piederas diženam vasalim, stājoties sava sizerēna priekšā. Pēc visa spriežot, hercogs bija klusībā apņēmies vismaz iesākumā izturēties pret karali tā, kā to prasa viņa augstais stāvoklis, taču skaidri varēja manīt, ka tas ir vesels pārbaudījums hercoga vētrainajai, neiecietīgajai dabai un viņš tik tikko spēj apvaldīt atriebes alkas, kas mutuļo krūtīs, Tāpēc, par spīti ārējai pieklājībai un goddevībai, kā arī daudzmaz piedienīgai valodai, ko Kārlis par visu vari pūlējās ieturēt, viņa seja nemitīgi sarka un bālēja un balss bija skarba un it kā aizlūzusi Kārļa rokas un kājas drudžaini kustējās, kā pretodamās piespiedu savaldībai, viņš rauca pieri un kodīja lūpas līdz asinīm, un viņa skatiens un kustības liecināja, ka šis ātrsirdīgākais no visiem valdniekiem tobrīd ir pārskaities kā vēl nekad.

Karalis vēreja šo kaislību vētru rāmi un nosvērti un, lai gan juta hercoga skatienā nāves draudus, kas viņu biedēja ne mazāk kā jebkuru grēcīgu mirstīgo, bija cieši apņēmies izturēties ka prasmīgs un uzmanīgs jūras braucējs, proti, nedz ļauties bailēm, nedz atlaist kuģa stūri, kamēr vien pastāv jebkāda cerība ar izveicīgu vadību nogādāt to malā. Tāpēc uz hercoga skarbo, aprauto frāzi par pieticīgajiem mitināšanās apstākļiem viņš ar smaidu atbildēja, ka nevarot žēloties, jo vismaz pagaidām Herberta tornis viņam bijis labvēlīgāks patvērums nekā vienam no viņa priekštečiem.

—   Ak, viņi jums to ir pastāstījuši?— Kārlis noprasīja.— Ja, tik tiešām, viņš tika te nokauts, bet tikai tālab, ka atteicas kļūt par mūku un savu dzīvi pavadīt klosteri.

—   Gatavais nelga,— Luijs šķietami nevērīgi izmeta,— jo tādējādi viņš tapa par mocekli, nekļūdams par svēto,

—   Es esmu še ieradies,— hercogs teica,— lai lūgtu jūsu augstību piedalīties sapulcē, kur tiks apspriesti svarīgi jautājumi attiecībā uz Francijas un Burgundijas labklājību. Jūs tos drīzumā uzzināsit, tas ir, ja tāda būs jūsu vēlēšanās…

—   Nē, mīļo brālēn,— karalis atteica,— jums tiktāl nav jāpakļaujas goddevības likumam, lai lūgtu to, ko droši varat pavēlēt. Ja jūsu gaišība tā vēlas, iesim uz sapulci. Mana svīta gan ir krietni sarukusi,— viņš piebilda, noraudzīdanues uz nelielo pavadoņu pulciņu, kas dzīrās doties viņam līdzi,— tā ka jums, brālēn, vajadzēs spīdēt par mums abiem.

Sekodami Burgundijas galvenajam ziņnesim, Zelta Aunādas ordeņa kavalierim, abi valdnieki izgāja no Herberta torņa pils pagalmā, kurš, kā Luijs ievēroja, bija pilns ar hercoga miesassargiem un bruņnešiem krāšņos tērpos un pilnā kaujas gatavībā. Viņi šķērsoja pagalmu un iegāja apspriežu zālē, kas atradās krietni mūsdienīgākā pils daļā nekā tā, kur bija ierādīta mājvieta Luijam, taču, kaut arī steigšus savesta kārtībā plašākas apspriedes vajadzībām, tomēr izskatījās visai nolaista. Zem kopīga baldahīna atradās divi troņkrēsli — karalim paredzētais divus pakāpienus augstāk par to, kurš bija domāts hercogam,

Katrā troņkrēsla pusē, pienācīgajā kārtībā sasēduši, gaidīja apmēram divdesmit ievērojamākie augstmaņi, un, kad abi valdnieki ieņēma savas vietas, augstāk par visiem kā galvenais lēmējs sēdēja tieši tas cilvēks, kuram šī sapulce dzīrās spriest tiesu.

Varbūt tāpēc, lai steigšus novērstu šo neatbilstību un pārpratumus, kādi caur to varētu rasties, hercogs Kārlis, īsi palocījies pret karaļa troņkrēslu, bez aplinkiem atklāja sapulci šādiem vārdiem:

—     Mani krietnie vasaļi un padomnieki, jums visiem labi zināms, kādas nekārtības mūsu zemēs ir cēlušās gan tēvtēvu laikos, gan arī mūsdienas tālab, ka vasaļi dumpojušies pret saviem senjoriem un padotie pret saviem kungiem. Un pēdējā laikā mēs esam guvuši sevišķi baismas liecības tam, cik tālu šāds ļaunums var novest, kā gadījumā ar grāfieni Izabellu de Kruā un viņas krustmāti grāfieni Amelīni, kuras ar savu nekrietno bēgšanu un slēpšanos svešzemju varas aizgādībā lauzušas mums doto uzticības zvērestu un pakļāvušas savus īpašumus atsavināšanas likumam, tāpat arī gadījumā ar Lježas bīskapu, mūsu mīļoto brāli un sabiedroto, kurš ticis nežēlīgi un nelietīgi nomaitāts, un ar dumpi šai nodevīgajā pilsētā, kas pārāk mīksti ir tikusi sodīta par iepriekšējo sacelšanos. Mums ir ziņas, ka šais nelāgajos notikumos vainojama ne vien sieviešu muļķība un aprobežotība vai izlepušu pilsoņu iedomība, bet gan svešzemju varas intrigas un spēcīga kaimiņa iejaukšanās — turklāt tāda kaimiņa, no kura Burgundijai būtu tiesības sagaidīt patiesu draudzību un uzticību, ja var ticēt pieņēmumam, ka krietni darbi pelna tikpat krietnu atmaksu. Ja šis ziņas izrādītos patiesas,— hercogs turpināja, sacirzdams zobus un triekdams kāju pret zemi,— kas gan spētu mūs atturēt tagad, kad tas ir mūsu varā, līdz pamatiem iznīdēt ļaunuma sakni, no kuras mums cēlušās tik daudzas nelaimes?

Hercogs bija sācis šo runu diezgan mierīgi, taču viņa balss kļuva aizvien skaļāka, un pēdējais teikums skanēja tik draudīgi, ka visiem šermuļi skrēja pār kauliem un karaļa seja uz brīdi nobālēja. Tomēr Luijs tūdaļ pat saņēmās un savukārt uzrunāja klātesošos tik ārkārtīgi nosvērti un savaldīgi, ka hercogs, gribēdams viņu pārtraukt vai apklusināt, tomēr neatrada piedienīgu iespēju to izdarīt.

—     Francijas un Burgundijas augstmaņi!— Luijs iesāka»— Svētā gara un Zelta Aunadas ordeņa bruņinieki! Tā kā karalis šobrīd ir apsūdzētā persona, kas spiesta sevi aizstāvēt, viņš nevar sev vēlēties labākus soģus par aristokrātijas ziedu un bruņniecības lepnumu. Mans mīļais Burgundijas brālēns mūsu nesaskaņas tikai padarījis vēl dziļākas, aiz pieklājības vairīdamies saukt lietas īstajā vārdā. Mēs, kuram šāda izsmalcinātība ir lieka vai, pareizāk sakot, kura pašreizējais stāvoklis to nepieļauj, lūdzam jūsu atļauju izteikties skaidrāk Tie esam mēs, mani kungi,— mēs hercoga likumīgais valdnieks, viņa radinieks un sabiedrotais, pret kuru mūsu brālēns, kam nelaimīga apstākļu sakrišana aptumšojusi skaidro spriešanas spēju un pārmākusi viņa krietno dabu, vērsis tik briesmīgus apvainojumus, kā viņa vasaļu kūdīšanu uz nepaklausību, lježiešu aicināšanu uz dumpi un šī izdzimteņa Viljama de la Marka mudināšanu uz tik "cietsirdīgu un nelietīgu slepkavību, kāda vēl nekad nav pieredzēta. Francijas un Burgundijas augstmaņi, es varētu pamatoti norādīt, ka jau mans pašreizējais stāvoklis vien ir pretrunā ar šādu apsūdzību, jo ir pilnīgi neiespējami, ka es, būdams pie skaidras saprašanas, no brīva prāta būtu nodevis sevi hercoga varā, ja perinātu pret viņu nodevību, turklāt zinādams, ka atklāšanas gadījumā būšu pilnīgi neaizsargāts — kā šobrīd — pret hercoga taisnajām dusmām. Tad jau vairāk prāta būtu tam vīram, kurš, pielaidis uguni deglim, lai uzspridzinātu pulvera mucu, pēc tam atsēstos tai līdzās atpūsties. Starp Šēnvaldes baismīgajiem slepkavniekiem neapšaubāmi bija arī nelieši, kuri teicās rīkojamies manā vārdā, bet vai no manis var prasīt atbildību par to, kas ir pastrādāts bez manas ziņas? Un, ja divas nesaprātīgas sievietes kaut kādu romantisku blēņu dēļ meklējušas patvērumu manā galmā, vai tas tūdaļ nozīmē, ka viņas to darījušas pēc mana rīkojuma? Kad jūs par to painteresēsieties sīkāk, jums kļūs zināms, ka mans bruņinieka gods liedza viņas sūtīt kā gūsteknes uz Burgundiji» atpakaļ — man šķiet, kungi, ka to neieteiktu neviens pats bruņinieka goda zīmes nēsātājs,— un tomēr es izdarīju gandrīz to pašu, proti, nodevu viņas godājamā Dieva kalpa aizgādībā, kurš tagad kā svētais mājo debesīs.— To teikdams, Luijs šķītās dziļi aizgrābts un piespieda pie acīm mutautiņu.— Nodevu savas dzimtas locekļa aizgādībā, pie cilvēka, kurš saistīts ar Burgundijas namu un kura īpašais, izcilais garīdznieka stāvoklis un daudzie tikumi deva pilnīgas tiesības zināmu laiku būt par šo nelaimīgo klaiņotāju aizstāvi un par starpnieku attiecībās ar viņu likumīgo kungu. Tā nu, kā redzat, tie nedaudzie apstākļi, kas mana brāļa, Burgundijas hercoga pārsteidzīgajā prātā viesuši pret mani tik nekrietnas aizdomas, izskaidrojami tieši ar viskrietnākajiem nodomiem, turklāt nav ne mazākā pierādījuma visiem tiem smagajiem apvainojumiem, kuri likuši manam brālim atraut draudzību cilvēkam, kas pie viņa ir ieradies ar patiesu sirsnību un paļāvību,,, kuri likuši viņam pārvērst šo svinīgo telpu par tiesas zāli un savu viesmīlīgo namu par cietumu.

—     Mans valdniek,— Kārlis iestarpināja, līdzko karalis uz brīdi apklusa,— jūsu atrašanos šeit taisni tai laikā, kas tik neveiksmīgi sakrīt ar jūsu plānu īstenošanu, es varu izskaidrot vienīgi tā, ka tiem, kuri pastāvīgi krāpj citus, reizēm gadās ari pašiem ieskriet lamatās. Dažkārt cilvēks iet bojā no sava paša izlikta lādiņa sprādziena. Te visa izšķirs nopietna izmeklēšana un turpmākā notikumu gaita, Ievediet grāfieni Izabellu de Kruā!

Kad jaunā dāma ienāca zālē — no vienas puses viņu atbalstīja grāfiene de Krēvkēra, no otras — Svētās Ursulas klostera priekšniece —, Kārlis savā skarbajā balsī iesaucās

—     A, daiļā grāfien, tā esat jūs, kas gandrīz ne vārda nespējāt izdvest, kad mēs izteicām jums savas taisnīgās prasības, un tomēr jums atradās tikdaudz dūšas, lai bēgtu projām un klejotu apkārt kā vajāta stirna. Ko jūs nu teiktu par iznākumu — par naidu, ko esat izraisījusi starp diviem valdniekiem un divām varenām zemēm, kuras gandrīz vai sākušas karu jūsu lelles ģīmīša dēļ?

Dzirdot šādus vārdus visu padomnieku klātbūtnē un redzot Kārļa rupjo izturēšanos, Izabella pilnīgi atmeta savu apņemšanos krist pie hercoga kājām un lūgt, lai tas ņem savā ziņā viņas īpašumus un atļauj viņai iestāties klosterī. Grāfiene stāvēja nekustēdamās, gluži kā vētras pārbiedēta būtne, kas visapkārt dzird pērkona dārdus un ar katru jaunu rībienu gaida nāvējošo zibens bultu. Grāfiene de Krēvkēra, kuras drosme bija viņas augstšs izcelsmes cienīga un kuras skaistums nebija novītis arī briedu pa gados, juta, ka nepieciešams iejaukties šajā sadursmē.— Mans valdniek.— viņa teica.— mana daiļā māsīca atrodas manā aizgādībā, Un man labāk nekā jūsu gaišībai zināms, kā ir jāizturas pret sievietēm, un mēs tūdaļ pat iesim projām no šejienes, ja jūs nepapūlēsieties runāt ar mums tā, kā to prasa mūsu kārta un dzimums.

Hercogs skaļi iesmējās.— Krēvkēr,— viņš sacīja,— tu ar savu padevību esi padarījis grāfieni par varenu pavēlnieci, bet tā nu nav mana darīšana. Padodiet krēslu šai laga meitenei, pret kuru es nebūt nejūtu naidu un kurai vēlos parādīt godu un laipnību. Sēdieties, cienīta, un pastāstiet mums, kads nelabais trieca jūs bēgt projām no savas zemes un blandīties apkārt pa pasauli? '

Ar lielu piespiešanos, vairākkārt apraudama savu stāstījumu, Izabella atzinās, ka, cieši apņēmusies nedoties laulībā, ko viņai piedāvājis Burgundijas hercogs, un tadeļ cerejusi atrast patvērumu Francijas galmā.

—     Patvērumu pie Francijas karaļa,— Kārlis noteica.— Jums, protams, jau iepriekš bija zināms, ka jūs to tur ari atradīsiet?

—    Tā es patiešām biju iedomājusies,— grāfiene Izabella sacīja,— citādi nebūtu tik droši rīkojusies.— Šajā brīdī Kārlis paskatījās uz Luiju ar neaprakstāmi dzēlīgu smīnu sejā, taču karalis uz to atbildēja ar apbrīnojamu mieru, tikai viņa lūpas kļuva vēl bālākas.— Taču ziņas par karaļa Luija nolūkiem attiecībā uz mums es guvu vienīgi no savas nelaimīgās krustmātes grāfienes Amelīnes,— pēc īsa klusuma brīža Izabella piebilda,— kura savukārt vadījusies no tādu cilvēku apgalvojumiem, kuri, kā man vēlāk kļuva zināms, bijuši nekrietni nodevēji.— Tad viņa īsumā pastāstīja, ko vēlāk uzzinājusi no Martas par Hairadina Mograbina nodevību, un piebilda — viņai neesot ne mazāko šaubu, ka vecākais Mograbins, vārdā Zamets, kurš bijis bēgšanu galvenais iedvesmotājs, spējīgs uz jebkādu nodevību un uzdevies par Luija pilnvaroto bez karaļa rīkojuma.

Brīdi valdīja klusums, un tad grāfiene turpināja savu stāstījumu, īsumā pavēstīdama, kas noticis ar viņu un viņas krustmāti kopš nokļūšanas ārpus Burgundijas robežām līdz pat Šēnvaldes aplenkumam un tikšanās brīdim ar grāfu de Krēvkēru. Kad viņa beidza šo aprauto stāstījumu, visi klusēja, un Burgundijas hercogs niknām, tumšām acīm urbās grīdā kā cilvēks, kurš meklē ieganstu, lai ļautu vaļu savām negantajām vēlmēm, taču nespēj atrast neko pietiekami ticamu, kas attaisnotu šādu rīcību kaut vai paša acīs.— Kurmis rok savas pazemes ejas zem mūsu kājām,— viņš beidzot ierunājās,— taču mēs, kaut arī visu to nojaušam, nevaram tām precīzi izsekot. Tomēr es gribētu dzirdēt no karaļa Luija, kālab viņš uzņēma grāfienes savā galmā, ja tās nebija ieradušās pēc viņa aicinājuma.

—     Es nepavisam neuzņēmu viņas kā viešņas, mīļo brālēn,— karalis atbildēja.— Aiz tīras līdzjūtības es tiešām ļāvu viņām apmesties pilī un dzīvot pilnīgā nošķirtībā, taču izmantoju pirmo izdevību, lai nodotu viņas nelaiķa bīskapa, šī lieliskā cilvēka un jūsu sabiedrotā gādībā, kurš — lai Dievs pieņem viņa dvēseli!— labāk par marii vai jebkuru citu pasaulīgu valdnieku spētu spriest, kā savienot aizstāvību, ko bēgļiem neklājas liegt, ar karaļa pienākumu pret sabiedroto, no kura zemes tic bēguši» Es gribu atklāti vaicāt šai jaunajai dāmai, vai manā pili viņas tika uzņemtas ar lielu sirsnību un viesmīlību vai varbūt tieši otrādi — bija spiestas nožēlot, ka izvēlējušās manu galmu par savu patvēruma vietu?

—     Viesmīlības tur bija tik maz, ka es tūdaļ pat sāku šaubīties, vai jūsu augstība tiešām aicinājusi mūs šurp, kā mums apgalvoja tie, kas uzdevās par jūsu pilnvarotajiem,— grāfiene atbildēja.— Ja ticētu, ka viņi rīkojušies pēc jūsu pavēles, grūti būtu izskaidrot jūsu augstības izturēšanos, kas nepavisam nebija tāda, kādu varētu gaidīt no karaļa — augstdzimuša cilvēka un bruņinieka.

To teikdama, grāfiene pacēla acis pret karali un ar tādu kā pārmetumu palūkojās viņā, taču Luija krūtis bija stingri nocietinātas pret šādiem uzbrukumiem. Viņš tikai rāmi paplēta rokas un aplaida apkārt uzvarošu skatienu, kā norādīdams, ka grāfienes atbilde nepārprotami liecina viņam par labu,

Taču Burgundijas hercogs paraudzījās karali ar tādu skatienu, kas šķita sakām, ka viņa aizdomas nav mazinājušās, kaut arī pagaidām viņš ir spiests klusēt, un skarbi uzrunāja Izabellu:

—     Man šķiet, mīļā grāfien, ka, stāstīdama par saviem klejojumiem, jūs esat aizmirsusi pieminēt dažu labu mīlas dēku — ha, hā! jūs jau sarkstat!… dažu labu mežā sastaptu bruņinieku, kas iztraucēja jūsu mierīgo ceļojumu. Jā, jā, mēs par to esam dzirdējuši, un tas mums varbūt palīdzēs tikt pie skaidrības. Kā jums šķiet, karali Luij, vai nebūtu lietderīgi šo dēku mīļotāju Trojas Helēnu — nu labi, nevis Trojas, bet de Kruā — pirms viņa pagūst sanaidot vēl citus valdniekus, izdot pie kārtīga, piemērota vīra?

Kaut gan karalis Luijs zināja, kāds apkaunojošs priekšlikums sagaidāms pēc šiem vārdiem, viņš klusēdams piekrītoši palocīja galvu,… taču grāfienei Izabellai šie draudi tieši atdeva drosmi. Viņa atlaida grāfienes de Krēvkēras elkoni, uz kura visu laiku bija balstījusies, bikli, tomēr ar pašcieņu panācās uz priekšu un, nometusies ceļos hercoga troņa priekšā, uzrunāja viņu šādiem vārdiem:

—     Cildenais Burgundijas hercog un mans likumīgais valdniek, es atdzīstu, ka esmu noziegusies, atstādama jūsu zemi bez jūsu žēlīgās atļaujas, un pazemīgi pieņemšu jebkādu sodu, ko jums labpatiksies man uzlikt. Es nododu savas zemes un pilis jūsu rīcībā un sava tēva piemiņas vārdā lūdzu tikai vienu žēlastības velti — atļaujiet pēdējai de Kruā dzimtas pārstāvei no sava agrākā īpašuma saņemt tikai tik daudz, cik nepieciešams, lai viņa varētu savu atlikušo mūžu pavadīt klosterī,

—     Nu, ko jūsu augstība saka par šīs jaunās dāmas lūgumu?— hercogs vaicāja Luijam,

—     Es domāju, ka tas ir krietns un pazemīgs lūgums, ko neapšaubāmi diktējis dvēseles cēlums, kuram nedrīkstētu stāties ceļā,— karalis atbildēja.

—     Pazemīgajiem pieder debesu valstība, — teica Kārlis.

—   Celieties, grāfiene Izabella, mēs gribam jums nodrošināt labāku nākotni, nekā jūs pati esat iecerējusi. Mēs netaisāmies nedz pazemot jūsu godu, nedz atņemt jūsu īpašumus,— tieši otrādi, mēs gribam to visu pavairot.

—     Ak vai, mans valdniek,— grāfiene atbildēja, vēl aizvien palikdama uz ceļiem,— šī labi domātā laipnība mani baida daudz vairāk nekā jūsu augstības bardzība, jo tā man liek…

—     Pie Svētā Burgundijas Jura! — hercogs Kārlis iesaucās,

—    Es nepieļaušu, ka mūsu griba tiek nonievāta un mūsu pavēles apstrīdētas! Celieties augša, mīļumiņ, un pagaidām taisieties prom. Kad mums būs vairāk laika domāt par jums, mēs visu nokārtosim, tā ka jūs, Teste-Saint-Gns*, vai nu paklausīsiet, vai būsiet spiesta savu rīcību nožēlot!

Par spīti hercoga bardzībai grāfiene Izabella palika uz ceļiem pie viņa kājām un ar savu stūrgalvību droši vien būtu izraisījusi vēl negantāku dusmu uzliesmojumu, ja neiejauktos grāfiene de Krēvkēra, kura, labāk pazīdama hercoga dabu, piecēla savu jauno draudzeni kājās un izvadīja ārā no zāles.

Pēc tam tika iesaukts Kventins Dorvards, kurš stājās karaļa un hercoga priekšā ar tādu nepiespiestību, kas bija vienlīdz tāia kā no mulsas biklības, tā no uzbāzīgas bravūras un īsti piederējās labi audzinātam jauneklim no labas ģimenes, kurš prot atdot godu augstāk stāvošam personām» tomēr to klātbūtnē neļaujas mulsumam vai nevajadzīgai kautrībai. Tēvocis bija parūpējies par to, lai viņš atkal būtu skotu gvardes strēlnieka tērpā, turklāt pilnā apbruņojumā, un jaunekļa veselīgais sārtums, sejas izteiksme un stāja apbrīnojami saderējās ar šo grezno ārieni. Arī Kventina jaunība noskaņoja apspriedes dalībniekus viņam par labu, jo vairāk tādēļ, ka tik jauna cilvēka izraudzīšana poli; sku intrigu īstenošanai no gudrā, viltīgā Luija puses šķita bezmaz neticama, un tā nu šoreiz tāpat kā citkārt karalis varēja justies gandarīts par savu veiksmīgo pilnvarnieka izvēli, kura gan izraudzītās personas vecuma, gnn kārtas ziņā vismazāk atbilda ierastajiem priekšstatiem. Pēc hercoga pavēles un karaļa piekrišanas Kventins sāka stāstīt par savu ceļojumu kopā ar grāfienēm de Kruā uz Lježu, pirms tam darīdams zināmu karaļa Luija rīkojumu nogādāt abas sievietes drošībā bīskapa pilī.

—     Un vai tu izpildīji visus manus norādījumus?— karalis noprasīja.

—     Jā, jūsu augstība,— skots atbildēja.

—     Tu mums noklusēji kādu apstākli,— hercogs aizrādīja.— Tu neminēji, ka mežā jums uzbruka divi klejojoši bruņinieki.

—     Šādu atgadījumu man neklājas atcerēties un darīt zināmu atklātībai.— jauneklis, mulsi pietvīcis, teica.

—     Bet man neklājas to aizmirst,— iekrita sarunā Orleānas hercogs.— Šis jauneklis veica savu pienākumu ar tik lielu vīrišķību un pašaizliedzību, ka es to ilgi paturēšu prātā. Kad šī apspriede beigsies, atnāc uz manām istabām, drosminiek, un tu redzēsi, ka neesmu aizmirsis tavu varonību, turklāt man prieks redzēt, ka tā iet rokrokā ar pieticīgu kautrību.

—    Un ienāc arī pie manis,— teica Dinuā.— Man tur ir kāda bruņucepure, ko uzskatu par savu pienākumu nodot tavā rīcībā,

Kventins viņiem goddevīgi palocījās, un atkal sākās iztaujāšana Pēc hercoga Kārļa pavēles jauneklis parādīja pirms ceļojuma saņemtos rakstiskos norādījumus attiecībā uz virzienu un maršrutu

—     Vai tu visos sīkumos ievēroji šos rīkojumus, strēlniek?— hercogs jautāja.

—     Ar jūsu gaišības atļauju es atzīšos, ka ne,— Kventins atbildēja.— Kā jau jums būs labpaticies pamanīt, man bija norādīts šķērsot Māsu pie Namūras, taču es virzījos pa kreiso krastu, jo ceļš uz Lježu tur ir gan īsāks, gan drošāks.

—     Un kāpēc tu atļāvies šādu izmaiņu?— hercogs vaicāja.

—    Tāpēc, ka man radās šaubas par sava pavadoņa uzticamību,— Kventins atbildēja.

—     Bet nu klausies uzmanīgi manu nākamo jautājumu,— hercogs teica.— Atbildi godīgi un nebaidies ne no viena dusmām Bet, ja tu melosi vai izlocīsies, es likšu pakārt tevi dzīvu dzelzs ķēdē pie zvana torņa smailes, kur tu ilgi gaidīsi nāvi, iekams tā nāks tevi atbrīvoti

Iestājas dziļš klusums. Kad hercogam likās, ka jauneklim bijis pietiekami daudz laika apsvērt savu stāvokli, viņš tam jautāja, kas bijis šis pavadonis un kurš ieteicis tā pakalpojumus, u kāpēc Kventins sācis par šo cilvēku šaubīties. Atbildot uz pirmo jautājumu, Kventins Dorvards nosauca čigāna Hairadina Mograbina vārdu, bet uz otro paskaidroja, ka šo cilvēku ieteicis Tristrāns Vientuļnieks. Tad viņš izstāstīja, kas noticis frarieiskāņu klosterī pie Namūras, kā čigāns ticis no turienes izraidīts un kā viņš to izsekojis, redzējis Mograbina tikšanos ar Viljamu de la Marku un dzirdējis, kā tie abi plāno nolaupīt grāfienes, kuras atradās viņa aizsardzībā.

—     Bet tagad — vēl vienu jautājumu,— hercogs sacīja,— Un neaizmirsti, ka rio lavas atbildes patiesīguma atkarīga tava dzīvība. Vai šie nelieši pieminēja, ka, plānodami uzbrukt un nolaupīt grāfienes, rīkojas pēc karaļa Luija pavēles?

—    Ja tik zemiski cilvēki arī būtu kaut ko tādu sacījuši,— Kventins atbildēja,— diez vai es viņiem noticētu, jo man pašam bija dota karaļa pavēle rīkoties pilnīgi pretēji viņu nodomiem.

Lui js, kurš visu laiku bija klausījies ar saspringtu uzmanību, pēc Kventina atbildes nespēja apspiest dziļu atvieglojuma nopūtu, kā cilvēks, kam no sirds pēkšņi novēlies smagums. Turpretī hercogs atkal sadrūma un sāka vēl sīkāk izprašņāt Kventinu, vai šai slepenajā sarunā viņš nav dzirdējis kaut ko tādu, kas vedinātu domāt, ka iecerētā sazvērestība tiek gatavota ar karaļa svētību.

—     Es atkārtoju, ka netiku dzirdējis nekā tāda, kas liktu šādi domāt,— atbildēja jauneklis, kurš gan bija cieši pārliecināts, ka Hairadina nodevība notikusi ar karaļa piekrišanu, tomēr uzskatīja, ka uzticības zvērests liedz viņam to atklāt,— un, ja arī būtu saklausījis, tad, kā jau sacīju, neņemtu vērā un darītu tā, kā man licis pats karalis.

—    Tu esi uzticams sūtnis,— hercogs, greizi smīnēdams, noteica,— un es uzdrīkstos sacīt, ka, pildīdams karaļa pavēli, tu pievīli viņa cerības un par to ari dabūtu ciest, ja viss turpmākais nebūtu iegrozījies tā, ka tava nelokāmā uzticība tomēr šķietas izdarījusi viņam labu pakalpojumu.

—     Es jūs nesaprotu, jūsu gaišība,— Kventins sacīja.— Es zinu vienīgi to, ka mans valdnieks, karalis Luijs lika man apsargāt šīs abas grāfienes, un es to arī darīju, cik manos spēkos, gan ceļā uz Šēnvaldi, gan arī vēlāk,— Kventins Dorvards teica.— Es uzskatīju, ka man uzticēts godpilns pienākums, un to godam izpildīju, bet, ja karaļa rīkojumi būtu citādas dabas, tie nebūtu savienojami ar manu krietno vārdu un izcelsmi,

—    Fier comme un Ecossots[182],— teica Kārlis, kuram Dorvarda drosmīgās atbildes gan bija sagādājušas vilšanos, taču taisnīguma apziņa neļāva jaunekli nosodīt,— Bet paklausies, strēlniek, kas lika tev soļot pa Lježas ielām — kā mums pavēstījusi daži nelaimīgi bēgļi no Šēnvaldes — to pašu dumpinieku priekšgalā, kuri vēlāk cietsirdīgi nokāva savu laicīgo valdnieku un garīgo tēvu? Un kas tā bija par runu, ko tu teici pēc tam, kad šis asinsdarbs bija pastrādāts, uzdodamies par Luija pilnvaroto un uzņemdamies vadību pār šiem slepkavniekiem?

—     Milord,— Kventins sacīja,— daudzi var jums apliecināt, ka es oeazdevos par Francijas pilnvaroto, bet šo lomu man uzspieda lježiešu stūrgalvīgā iedoma, ko es nekādi nespēju izkliedēt. Par to es pastāstīju bīskapa apsardzes vīriem,«kad man izdevās izbēgt no pilsētas, piekodinādams viņiem stingrāk apsargat pili, un, ja viņi būtu man paklausījuši, iespējams, tādā gadījums nākamās nakts šausmas un nelaimes būtu gājušas secen. Tiesa gan, ka vislielāko briesmu brīdī izmantoju man maldīgi piedēvētā karaļa pilnvarotā vārdu, lai glābtu grāfieni Izabellu, nosargātu pats savu dzīvību un, cik iespējams, apvaldītu slepkavošanas kāri, kas jau bija draudīgi gājusi plašumā. Es vēireiz atkārtoju un pie tā ari palikšu, ka man nebija nekādu rīkojumu no Francijas karaļa attiecībā uz Iježiešiem un vēl jo mazāk tādu, kas mudinātu viņus uz sazvērestību. Kad pēdīgi es tomēr izmantoju man piedēvētās Francijas pilnvarotā tiesības, tās bija tāds kā nejauši paķerts vairogs, ar ko briesmu brīdī aizsargāties, un es liku šo vairogu lietā tieši tā, kā man pienācās darīt — sevis un citu glābšanai, neprātodams, vai man ir tiesības uz ģerboņiem, ar ko tas ir rotāts,

—     Mana jaunā drauga un gūstekņa rīcība ir bijusi drosmīga un saprātīga,— te;ca grāfs de Krēvkērs, kurš ilgāk vairs nespēja klusēt,— un nekādā ziņā nav uzskatāma par karaļa Luija vainas pierādījumu.

Zāli pāršalca piekrītoša murdoņa, kas karaļa ausīm skanēja kā īcpnecinoša mūzika, bet hercogam Kārlim nepavisam nebija pa prātam. Viņš draudīgi paskatījās visapkārt, un, iespējams, ka viņa dižciltīgāko augstmaņu un gudrāko padomnieku pretestība nebūtu liegusi viņam ļaut vaļu savai negantajai un valdonīgajai dabai, taču de Kcmins, nojauzdams briesmas, steidzās pavēstīt, ka ieradies vēstnesis no Lježas.

—     Audēju un kalēju vēstnesis!— hercogs izsaucās.— Tūdaļ vediet viņu iekšā! Pie Svētās Dievmātes, no šī vēstneša es uzzināšu kaut ko vairāk par viņa pavēlnieku iecerēm un plāniem, nekā man vēlas stāstīt šis Francijas skotu gvardes strēlnieks!

XXXIII nodaļa HEROLDS

Ariēls:— Klau; kā tie rēc!

Prospers. Bez žēlastības riji tos.

V. Šekspīrs. Vētra

Zālē tika atbrīvota vieta, un visi ar lielu ziņkāri gaidīja heroldu, ko dumpīgie Lježas iedzīvotāji bija uzdrīkstējušies raidīt pie tik augstprātīga valdnieka kā Burgundijas hercogs, turklāt tādā brīdī, kad tas uz viņiem bija pārskaities. Te būtu vietā atcerēties, ka heroldus tolaik izmantoja vienīgi k3raji un dižākie valdnieki, turklāt tikai svinīgos gadījumos, bet zemākas kārtas augstmaņi sūtīja vēstnešus jeb parastus bruņnešus. Šeit vēl gribētos atgādināt, ka Luijs XI, kurš neatzina it neko tādu, kas nenostiprināja reālu varu un nesolīja taustāmus ieguvumus, nicināja heroldus un heroldiku —«sarkano, zilo, zaļo un visas šīs blēņas»[183], turpretim viņa sāncensis Kārlis, būdams gluži cita rakstura cilvēks, piešķīra tai lielu nozīmi.

Sūtnis, kas stājās abu valdnieku priekšā, bija tērpies herolda mantijā, izšūdinātā ar viņa valdnieka ģerboņiem, kuru vidū īpaši izcēlās mežakuiļa galva, kas, pēc lietpratēju ieskata, bija drīzāk pārspīlēti uzkrītoša nekā atbilstoša heraldikas likumiem. Viņa apģērbs, kas heroldiem allaž ir izraibināts, vēl bija greznots ar tresēm un izšuvumiem, un spalvu pušķis pie cepures šķita tik augsts, it kā paredzēts griestu slaucīšanai, Vārdu sakot, viss viņa tērps bija herolda krāšņā tērpa karikatūra. Uz tā vīdēja neskaitāmas mežakuiļa galvas un pat cepure atgādināja kuiļa purnu ar asiņainiem ilkņiem un atplestu rīkli. Šai cilvēkā jaudās gan bailes, gan arī izmisīga pārdrošība, it kā viņš skaidri apzinātos, ka sūtīts bīstamā uzdevumā un ka vienīgi nekaunība var viņu glābt. Tas bija manāms ari tajā žestā, ar kādu viņš paklanījās aoiem valdniekiem — pārlieku cienīgi un uzspēlēti — nepavisam ne tā kā cilvēks, kas ir radis pie galma manierēm.

—     Pie visiem velniem, kas tu tāds esi?— Kārlis Drosmīgais uzrunāja ērmīgo sūtni.

—     Es esmu Sarkanais Vepris, un mani sūta Viljams de la

Marks, mans valdnieks un baznīcas padomes izvēlēts Lježas bīskaps no Dieva žēlastības…

—     Ko?!— Kārlis izsaucās, bet tad, apspiedis savu sašutumu, deva zirni, lai svešinieks runā vien tālāk.

—     …kurš caur savu cienījamo laulāto draudzeni grāfieni Amelīni de Kruā uz laulātā vīra tiesību pamata ir ari grāfs de Kruā un Brakmonas kungs.

Herccgs Kārlis, pārsteigts par nekaunību, ar kādu viņam tika nosaukti šie tituli, palika kā uz mutes sists, un herolds, viņa klusēšanas iedrošināts un acīmredzot uzskatīdams, ka ir panācis vajadzīgo iespaidu, turpināja;

—    Annuncio vcbis gaudium magnum*, Burgundijas hercog un Flandrijas grāf, sava valdnieka vārdā es daru jums zināmu, ka sakarā ar drīzumā gaidāmo Svētās Romas pāvesta atļauju iecelt manu valdnieku par viņa vietnieku ad sacra**, Viljams de la Marks ir nolēmis stāties pie Lježas bīskapa pienākuma pildīšanas un vienlaicīgi paturēt arī tās tiesības, kuras viņam dod grāfa de Kruā tituls.

Ik reizi, kad herolds uz mirkli apklusa, Burgundijas hercogs vienīgi noteica: «Redz, kā!» vai kaut ko tamlīdzīgu, kā cilvēks, kurš, gauži pārsteigts un saniknots, tomēr mēģina savaldīties, lai noklausītos visu līdz galam. Par lielu izbrīnu klātesošajiem, viņš pat atturējās no tik ierastās žestikulēšanas un sēdēja pilnīgi nekustīgi, atbalstījis zodu pret īkšķi kā allaž, kad centās sakopot domas, un nolaistām acīm raudzījās grīdā, kā baidīdamies tās pacelt uz augšu, lai neatklātu, kas plosās viņa krūtīs,

Tikmēr herolds drosmīgi un nekaunīgi turpināja savu vēstījumu:

—     Un tālab sava valdnieka Lježas bīskapa, grāfa de Kruā vārdā es pieprasu, lai jūs, hercog Kārli, atteiktos no visām tiesībām uz Svētās Romas impērijas brivpilsētu Lježu, no tiesībām, kuras esat ieguvis varmācīgā ceļā un kuras jums nepelnīti atļāvis izmantot nelietīgais Luijs Burbcns, Lježas agrākais bīskaps,

—    Redz, kā.— hercogs atkal novilka.

—     Lai jūs atdotu pilsētai karogus, kopskaitā trīsdesmit sešus, kurus ar varu esat tai atsavinājis, lai jūs atjaunotu jūsu sagrautos mūrus un izpostītos nocietinājumus, un lai jūs atzītu manu valdnieku Viljamu de la Marku par Lježas bīskapu, ko aiz brīvas gribas likumīgi izvēlējusi baznīcas padome, kā to apliecina šis protckok,

—     Vai tu esi beidzis?— hercogs noprasīja,

—     Vēl ne,— sūtnis atbildēja.— Sava augstdzimušā un godājamā valdnieka, grāfa un bīskapa vārdā es pieprasu, lai jūsu gaišība nekavējoties izved karapulkus no Brakmonas pils un ari citiem de Kruā dzimtas īpašumiem, karapulkus, kas tur atrodas pēc jūsu pavēles vai šīs Izabellas norādījumiem, kura sevi dēvē par grāfieni de Kruā, lai gan landtāgam vēl ir jāizlemj, vai grāfiste pienākas nelaiķa grāfa de Kruā meitai vai drīzāk manai cildenajai pavēlniecei — viņa māsai grāfienei Amelīnei kā jiis emphyteusis[184].

—     Tavs kungs ir varen izglītots vīrs,— hercogs ironizēja,

—     Un kad visas nesaskaņas starp Burgundiju un Lježu būs izlīdzinātas, mans augstdzimušais, cildenais valdnieks un grāfs ir ar mieru piešķirt grāfienei Izabellai viņas stāvoklim atbilstošu apanāžu* *,— sūtnis turpināja,

—     Ak kāda augstsirdība un godprātība,— hercogs zobgalīgi izmeta.

—     Zvēru pie sava muļķa prāta,— Le Glorjē čukstēja grāfam de Krēvkēram,— ka es drīzāk būtu ar mieru atrasties pussprāgušas, mēra apsēstas govs ādā nekā šī zeļļa apgleznotajā mantijā! Šis nabaga radījums atgādina nejēgu žūpu, kas tukšo kausus citu pēc cita, nedomādams par aizvien pieaugošo rēķinu, ko viesnīcnieks atzīmē, stāvot aiz letes,

—     Vai nu viss ir pateikts?— hercogs noprasīja.

—     Vēl dažus vārdus no mana augstdzimušā un godājamā valdnieka, kas jūt patiesu cieņu pret savu uzticamo sabiedroto, viskristīgāko karau…

—     Ehi — hercogs caur zobiem izgrūda niknuma pārvērstā balsi, taču tūdaļ savaldījās un atsāka uzmanīgi klausīties,

—     … pret viskristīgāko karali, kura neaizskaramo personu, kā stāsta, jūs, Burgundijas Kārli, turot ieslodzījumā, aizmirsis savu vasaļa pienākumu pret Francijas kroni, kā arī uzticības solījumu, kas jāievēro visiem kristīgajiem valdniekiem. Šai sakarā mans augstdzimušais un godājamais kungs caur manu muti jums pavēl atbrīvot viņa karalisko sabiedroto vai pieņemt viņa izaicinājumu, kuru es esmu pilnvarots nodot.

—     Vai nu tu esi beidzis?— hercogs vaicāja,

—    Jā,— sūtms atteica,— un palieku gaidām jūsu gaišības atbildi, cerībā, ka tā būs tāda, kas nepieļaus kristiešu asinsizliešanu.

—     P;e Svētā Burgundijas Jura,— hercogs iesāka, bet, iekams viņš paguva vēi kaut ko izsacīt, Luijs jau bija kājās un sāka runāt tik cieņpilnā un valdonīgā balsī, ka Kārlis neuzdrīkstējās viņu pārtraukt.

—     Ar jūsu atļauju, mar.s dārgais Burgundijas brālēn,— karalis sacīja,— es lūdzu vārdu, lai pats dotu šim nekauņam atbildi. Nu tad klausies, muļķa sūtni vai kas nu tu esi,— ej un dari zināmu šim zvēresta lauzējam, no sabiedrības izstumtajam siepkaviuekam Viljamam de la Markam, ka Francijas karalis pats drīzumā ieradīsies Lježā, lai atriebtu šo grēcīgo asinsdarbu — savu auļotā radinieka Luija Burbona nogalēšanu, un ir nolēmis de la Marku uzvilkt pie kāķa par nekaunību, ar kādu tas uzdrīkstējies dēvēt sevi par karaļa sabiedroto un licis viņa karalisko vārdu sava nekrietnā vēstneša mutē.

—     Un no manas puses piemetini vēl dažu labu apzīmējumu, ar ko valdnieks var apveltīt zagli un slepkavu,— teica Kārlis.— Un taisies ka tieci… Nē, tomēr vēl pagaidi! Neviens sūtnis nav atstājis Burgund.jas galmu, neslavēdams tā devīgumu! Ņemiet viņu ciet un nosloksnējiet tā, lai āda atlūp no kauliem!

—    Ja atļauts jūsu gaišībai atgādināt, viņš ir herolds un tātad neaizskarams,— grāfs de Krēvkērs un d'Emberkūrs vienā balsī iebilda

—     Vai jūs, kungi, tiešām esat tādi nelgas, lai ticētu, ka tērps kādu pārvērš par heroldu? — hercogs noprasīja. — Šie neskaitāmie ģerboņi un izgreznojumi rāda, ka viņš ir gluži vienkāršs blēdis. Pasauciet Zelta Aunādas ordeņa bruņinieku, lai tas, mums visiem dzirdot, uzclod viņam dažus jautājumus.

To dzirdēdams, herolds nobālēja par spīti savai drosmei un smiņķa kārtai, ar ko bija izskaistinājis sev vaigu. Zelta Aunādas ordeņa bruņinieks — ka jau to tsam šeit dēvējuši,— hercoga galvenais heroids izgāja priekšā ar savam amatam atbilstošu svinīgumu un vaicāja šķietamajam amata brālim, kādā mācību iestādē viņš esot apguvis zinātni, par kuras pārstāvi uzdoties.

—     Es esmu mācījies heraldikas kolēģijā Rēgensburgā,— Sarkanais Vepris atbildēja,— un tur ieguvis herolda diplomu.

—    Jūs nebūtu varējis smelties šīs zinības no vēl tīrākiem avotiem,— Zelta Aunādas ordeņa bruņinieks atteica, zemu jo zemu paklanīdamies,— un ja es pēc mūsu gaišības hercoga pavēles uzdošu jums dažus jautājumus par mūsu cildenās mākslas noslēpumiem, tad tālab, lai jūs nevis pamācītu, bet cerībā pamācīties no jums.

—     Met pie malas šo ceremonēšanos,— hercogs nepacietīgi iejaucās sarunā.— Uzdod viņam dažus jautājumus, lai pārbaudītu viņa zināšanas!

—    Nebūtu taisnīgi izvaicāt slavenās Regensburgas kolēģijas audzēkni, vai viņam zināmi heraldikas pamatlikumi,— Zelta Aunādas ordeņa bruņinieks sacīja,— bet es, domājams, neaizskaršu Sarkanā Vepra cieņu, lūgdams viņu atbildēt uz dažiem jautājumiem, kas attiecas uz daudz sarežģītākām un noslēpumainākām heraldikas jomām un terminiem, kuri zināmi tikai augsti mācītiem prātiem, kas šo zinātni pilnībā apguvuši,

—     Es vienlīdz labi pārzinu visas jomas un terminus,— Sarkanais Vepris drosmīgi atbildēja, — taču, iespējams, mūsu vāciskie apzīmējumi ir citādi nekā Fiandrijā lietotie.

—    Nē, nepavisam!— Zelta Aunādas ordeņa bruņinieks iebilda.— Mūsu cildenā zinātne, šis dižciltības un bruņniecības augstākais simbols, ir viena un tā pati visās kristīgajās zemēs un pat pie saracēņiern un mauriem. Šai sakarā es lūdzu jūs aprakstīt kādu jūsu pašu izvēlētu ģerboni pēc debesu jeb zvaigžņu stila.

—    Ja vēlaties, varat to aprakstīt pats!— Sarkanais Vepris atcirta.— Es netaisos rādīt šādus mērkaķa trikus pēc kaut kādiem muļķīgiem priekšrakstiem.

—    Parādi viņam kādu ģerboni un lai viņš to apraksta, kā nu prot, bet, ja nespēs to izdarīt, tad es pats aprakstīšu viņa muguru, tā ka tur raibos zils, sarkans un melns*— hercogs noteica.

—    Te ir tīstoklis,— sacīja Burgundijas herolds, izvilkdams no kabatas pergamenta rulli,— uz kura es, vadoties pēc zināmiem apsvērumiem, kā nu prazdams, esmu atveidojies kādu senu ģerboni. Lūdzu savu amata brāli — ja viņš tik tiešām ir piederīgs pie slavenās Regensburgas kolēģijas beidzēju pulka, heraldikas valodā aprakstīt to.

Le Glorjē, ko šī saruna gauži uzjautrināja, piesteidzās abiem heraldiem klāt,

—     Es tev, draugs, palīdzēšu to izdarīt,— viņš sacīja Sarkanajam Veprim, kurs bezpalīdzīgi blenza tīstoklī,— Mani kungi un valdnieki, šeit ir atveidots kaķis, kas lūkojas ārā pa krejotavas logu.

Šis joks izraisīja skaļus smieklis un Sarkanajam Veprim deva laiku atgūties, jo Zelta Aunādas ordeņa bruņinieks, aizskarts par tik ačgārnu iztulkojumu, saka skaidrot, ka viņa atveidoto ģerboni esot pieņēmis Francijas karalis Hildeberts pēc tam, kad sagūstījis Burgundijas valdnieku, un ka tajā esot atveidots jaguārs vai tīģera mazulis kā sagūstītā valdnieka simbols vai — kā Zelta Aunādas ordeņa bruņinieks heraldikas valodā paskaidroja —«zvērs uz tumša fona aiz zelta restēm, kas tam aizšķērso ceļu uz izeju»,

—    Pie mana zvārguļa, ja ar kaķi ir domāta Burgund ja, tad tam īstenā vieta būtu šaipus restēm,— āksts sacīja,

—     Pareizi sacīts, mans draugs,— Luijs smiedamies noteica, kamēr v i klātesošie, pat ari Kārlis, bija acīmredzami apmulsuši par tik nepiedienīgu joku.— Es došu tev gabalu zelta par to, ka esi pratis mūs uzjautrināt un izkliedēt briesmīgo nopietnību, kura, kā esmu pārliecināts, pēdīgi izvērtīsies par joku

—    Apklusti, Le Glorjē,— hercogs pavēlēja.— bet tu, Zelta Aunādas ordeņa bruņiniek, atstājies, jo tu runā tik augsti mācīta cilvēka valodā, ka to nav iespējams saprast Bet to nelieti pavediet tuvāk pie manis! Saki man, blēdi,— viņš draudīgi iesāka,— vai tu maz zini, kāda atšķirība ir starp zelta un sudraba krāsu, ja runa ir nev.s par naudu, bet ģerboņiem?

—    Jūsu gaišība Dieva dēļ, esiet man žēlīgs! Cildenais karali Luij, aizlieciet kādu vārdu par mani!

—     Runā pats savā vietā!— herccgs sacīja.— Pasaki atklāti, vai tu esi herolds?

—    Tikai šai īpašajā gadījumā!— atzinās blēdībā pieķertais sūtnis.

—     Pie Svētā Jura!— izsaucās hercogs, uzmezdams Luijam greizu skatienu.— Mums nav zināms it neviens valdnieks, kurš būtu uzdrīkstējies noniecināt tik cildenu zinātni kā heraldika, kas ir karaļa varas un bruņniecības pamatu pamats — neviens pats, izņemot vienu, kurš raidīja pie Anglijas Edvarda kā heroldu savu pārģērbto sulaini![185]

—     Šādu kara viltību var attaisnot tikai ar to,— Luijs iesāka, piespiesti iesmiedamies,— ka brīdī, kad radās šī vajadzība, īsta herolda nav bijis pie rokas. Taču vienīgi gatavais nel.1, kam prāta nav vairāk kā mežakuilim, var iedomāties, ka ši: is triks, ar kura palīdzību iespējams apmānīt muļķa saliniekus, paliktu neatklāts augsti izglītotajā Burgundijas galma

—     Lai kas biitu viņu sūtījis šurpu, ar veselu ādu viņš netiks cauri,— hercogs nikni noteica.— Hei, velciet viņu uz tirgus laukumu! Un ar iemauktu siksnām un suņu pletne n nosloksnējiet tik pamatīgs ka no mantijas paliek vienīgi skrandas. Grābiet ciet Sarkano Vepri! Cui, pucī! Cui, pucī!

Četri vai pieci milzīgi suņi, līdzīgi tiem, kādi ir redzami Rubensa un Sneidersa medību gleznās[186], izdzirduši parasto pamudinājumu, ar kādu hercogs beidza savu sakāmo, skaļi ierējās, it kā patiesi būtu izcēluši no migas mežakuili.

—     Pie Svētā krusta!— izsaucās karalis Luijs, cenzdamies pielāgoties sava bīstamā naidnieka noskaņojumam,— ja šis ēzelis ir aplicies mežakuiļa ādu, vajag uzrīdīt suņus, !ai tie viņam to noplēš!

—     Jā, tik tiešām!— attrauca hercogs Kārlis, kam šis priekšlikums varen gāja pie sirds.— Tā arī darīsim. Laidiet vaļā suņus! Pucī, Talbo! Pucī, Bomon! No pils durvīm viņu dzīsim uz austrumu vārtiem,

—     Es ceru, ka jūsu gaišība pēc visiem medību likumiem apiesies ar mani kā ar vajāta zvēru, kurš var aizbēgt, ja suņi to nenoķer,— sacīja sūtnis, cenzdamies ne par ko nepadoties.

—     Tāds draņķis kā tu nepavisam nav pelnījis medību līkumu ievērošanu, bet es došu tev sešdesmit jardu priekša kaut vai par tavu nekaunību, kāda vēl nekad nav pieredzēta,— hercogs atbildēja,— Ejam, kungi, ejam skatīties izrādi!

Padomes apspriede tika pārtraukta, un visi trokšņaini devās uz izeju, sekodami abiem valdniekiem, lai izbaudītu karaļa Luija ieteikto izpriecu.

Izrāde tiešām izdevās lieliska, jo Sarkanais Vepris, kuram dzinās pa pēdām vismaz kāds ducis tauru skaņu un mednieku saucienu satracinātu dzmējsuņu, šausmu pārņemts drāzās uz priekīu kā plēsts, un, ja netraucētu herolda mantija, kas skriešanu vienīgi apgrūtināja, liekas, būtu pat paguvis aizbēgt, Viņš daudzkārt veikli izvairījās no suņiem, izpelnoties skatītāju atzinību, taču nevienam, pat ne hercogam Kārlim šīs medības nesagādāja tādu baudu kā karalim Luijam, kurš gan politisku apsvērumu dēļ, gan tālab, ka allaž tīksminājās par smieklīgā stāvoklī nonākušu cilvēku ciešanām, smējās līdz asarām un, nonācis gandrīz vai ekstāzē, pieķērās pie hercoga sermuļādas apmetņa, it kā pilnīgi zaudējis spēku, kamēr hercogs, ne mazāk sajūsmināts, apņēma karaļa plecus, izrādīdams tādu draudzību un labvēlību, it kā viņu agrākās nesaskaņas būtu pilnībā izlīdzinātas. Pēdīgi viltus herolda naskās kājas vairs nespēja viņu paglābt no vajātāju zobiem, suņi viņu panāca, notrieca zemē un droši vien būtu saplosījuši, ja hercogs neliktu atsaukt tos atpakaļ.

—     Aizvākt suņus!— viņš iesaucās.— Aizvākt un piesiet! Viņš tik lieliski skrēja, ka es dāvāju viņam dzīvību.

Vairāki kalpotāji steidzās izpildīt hercoga pavēli un atrāva suņus no cietušā. Dažus viņi tūdaļ pat piesēja un tad lūkoja notvert arī tos, kuri uzvaroši drāzās pa pilsētas ielām, virgādami stērbeles no krāšņās mantijas, ko šai posta reizē bija aplicies nabaga herolds.

Kamēr hercogs bija pārāk aizrāvies ar to, kas notiek viņa acu priekšā, lai justu, kas noris aizmugurē, Olivers Deins no mugurpuses klusi pielavījās pie karaļa Luija un iečukstēja tam ausī:

—     Tas ir čigāns Hairadins Mograbins. Nebūtu vēlams, ja viņš sāktu runāt ar hercogu.

—     Viņam jāmirst, jo mirušie nespēj vairs runāt,— Luijs tāpat čukstus atbildēja.

Pēc brīža Tristāns Vientuļnieks, kam Olivers bija devis attiecīgu mājienu, iznāca hercoga un karaļa priekšā un, kā jau radis, parupji sacīja:

—     Ar jūsu augstības un jūsu gaišības atļauju šis medījums pienākas man un es pastāvu uz savām tiesībām. Viņš ir iezīmēts ar manu zīmi — uz pleca iededzinātu liliju, kā jūs visi varat pārliecināties. Šis cilvēks ir pazīstams ļaundaris, kas nogalējis karaļa pavalstniekus, aplaupījis baznīcas, iegrūdis negodā jaunavas, nomaitājis briežus karaļa medību parkos..,

—     Nu jau ir gana!— hercogs Kārlis pārtrauca Tristānu,— Viņš ir mana karaliskā brālēna īpašums. Jūsu augstība, ko jūs domājat darīt ar viņu?

—     Ja viņš tiek nodots manā ziņā,— karalis sacīja,— es viņain gribētu sarīkot vismaz vienu mācībstundu heraldikā, no kuras viņš it neko nesajēdz, proti, praktiski izskaidrot viņam, ko nozīmē krusts ar virves cilpu.

—     Ne tāds krusts, kas karājas, bet tāds, pie kura karājas, Jā, lai viņš mazliet paskolojas jūsu drauga Tristāna vadībā, kurš ir ists profesors šai mistiskajā jomā,— hercogs piemetināja, skarbi smiedamies par savu asprātību, un Luijs viņam tik sirsnīgi piebalsoja, ka hercogs gribot negribot vēlīgi paskatījās uz karali un teica:

—     Ak Luij, Luij, ja tu būtu tikpat uzticams valdnieks, cik jautrs kompanjons! Es vēl aizvien nespēju aizmirst to laiku, ko mēs abi vadījām priekā un līksmībā,

—    Jūsu varā ir atgriezt to atpakaļ,— Luijs atbildēja — Es pieņemšu visus noteikumus, kādus vien jūs man gribētu izvirzīt, neprasīdams it neko tādu, kas apkaunotu jūs kristīgās pasaules acīs, un zvēru pie svētās relikvijas — īstā krusta gabaliņa, ko man ir tā laime allaž nēsāt sev līdzi,— ka es tos visus ievērošu.

To teikdams, viņš izvilka no azotes zelta ķēdē pakārtu mazu zelta šķirstiņu un, to dievbijīgi noskūpstījis, turpināja:

—     Kas pie šīs svētās relikvijas dod nepatiesu zvērestu, to gada laikā ķer Dieva sods.

—    Pie šīs pašas svētās relikvijas jūs, atstādams Burgundiju, man zvērējāt draudzību, bet drīz pēc tam sūtījāt šo bastardu Ribomprē mani nogalēt vai arī nolaupīt,— hercogs sacīja.

—     Ak, mīļo brālēn, kālab jums vajag atkal uzplēst šīs vecās rētas?— Luijs sūrojās.— Varat man ticēt, ka jūs esat maldināts. Toreiz es zvērēju nevis pie šī, bet pie kāda cita — turku sultāna dāvātā krusta gabaliņa, kas droši vien bija zaudējis savu dievišķo spēku no ilgstošas atrašanās pie pagāniem. Un starp citu, vai tolaik pēc nepilna gada neizraisījās brāļu karš? Un vai Burgundijas armija, visu Francijas dižo vasaļu atbalstīta, jau neatradās pie Sendenī? Un vai es nebiju spiests Normandiju atdot savam brālim? Ak Dievs, pasargi mūs no nepatiesa zvēresta došanas!

—     Labi, brālēn,— hercogs noteica.— Es ticu, ka jūs, dabūjis šādu mācību, turpmāk pratīsiet turēt vārdu. Bet tagad atbildiet skaidri un gaiši, bez kādas izlocīšanās: vai jūs turēsiet savu solījumu un nāksiet kopā ar mani sodīt šo slepkavnieku de la Marku un Lježas iedzīvotājus?

—     Es iešu pret viņiem kopā ar visu Francijas vasaļu zemessardzi ar atritinātu kaujas karogu rokās,— Luijs sacīja.

—     Nē, nē, tas būtu gluži nevajadzīgi un varbūt pat nevēlami,— hercogs attrauca.— Pilnīgi pietiktu ar jūsu skotu gvardes pulku un diviem simtiem izmeklētu šķēpnešu, lai parādītu, ka jūs mani atbalstāt. Pārāk liela armija varētu…

—    … piešķirt man pārāk lielu varu un spēku, vai tā jūs, mīļo brālēn, gribējāt teikt?— karalis noprasīja.— Labi, nosakiet pats manu karavīru skaitu.

—     Un, lai novērstu visus šķēršļus ceļā uz mūsu saprašanos, sakiet, vai jūs dosiet savu piekrišanu grāfienes Izabellas de Kruā laulībām ar Orleānas hercogu?

—     Mīļo brālēn, šoreiz jūs prasāt no manis pārāk daudz» Hercogs ir manas meitas Žannas saderētais. Esiet augstsirdīgs, atsakieties no šīs prasības, un runāsim labāK. par Sommas krasta pilsētām.

—     Par tām ar jūsu augstību runās mani padomnieki,— Kārlis atbildēja.— Mani pašu daudz vairāk interesē pārestību izlīdzināšana nevis teritorijas paplašināšana. Ja jūs esat iejaucies manu vasaļu lietās, jums tagad pienākas parūpēties par šo Burgundijas pavalstnieci. Jūsu augstībai jāizdot viņa par sievu jūsu pašu karaliskās ģimenes loceklim, bet, ja jūs to liegsieties darīt, visas sarunas mūsu starpā tiks pārtrauktas,

—     Ja es teiktu, ka piekrītu no laba prāta, neviens pats man tikpat neticētu,— karalis sacīja,— tālab, mīļo brālēn, jūs pats varat spriest, ko man nozīmē izpildīt šo jūsu prasību, tomēr es necelšu iebildumus, ja pāvests būs devis šim laulībām atļauju un abas puses savu piekrišanu,

—     Visu pārējo nokārt >s mani padomnieki,— hercogs teica.— TātaJ mēs atkal esam brāļi un draugi.

—     Lai slava tam Kungam, kas tura savās rokās valdnieku sirdis, un visžēlīgi vada tās uz mieru un savstarpēju saprašanos, novērsdams asiņu izliešanu!—Luijs sacīja,— Oliver,— viņš čukstus piemetināja, pievērsdamies savam favorītam, kurš allaž sekoja viņam pa pēdām kā burvju māceklis savam kungam,— ej un pasaki Tristānam, lai šo klaidoni ātrāk uzvelk pie kāķa.

XXXIV nodaļa NĀVES SODA IZPILDĪŠANA

Nāc līdz: man uz jauko, zaļo ir.sžu, Pats izvēloties koku, kāds tev tīk

Veclaiku balāde

«Lai slava tsm Kungam, kas devis mums spēju smieties un smīdināt citus, un kauns tiem ģeķiem, kas nicina ākstus! Gluži vienkāršs joks — jebšu ne slikts, ja jau uzjautrināja divus valdniekus — ir panācis vairāk nekā neskaitāmi politiski apsvērumi Francijas un Burgundijas kara novēršanai.»

Tāds bija Le Glorjē secinājums, kad pēc abu valdnieku samierināšanās, ko nule tik sīki šeit aprakstījām, burgundiešu sardze tika izvesta no Peronnas pils, karalis izlaists no draudīgā Herberta torņa un starp hercogu Kārli un viņa sizerēnu — par lielu prieku frančiem un burgundiešiem, kā tas vismaz ārēji izskatījās — bija nostiprinājusies uzticība un draudzība. Taču karalis, kam tika izrādīta cieņa un gods pēc vispārpieņemtā ceremoniāla, saprata, ka hercogs joprojām raugās uz viņu ar neuzticību, bet bija tik prātīgs, ka to izlikās nemanām un šķita visnotaļ apmierināts ar sevi un visu notikušo.

Taču — kā jau bieži šādos gadījumos — kad galvenās darbojošās personas izlīgst, kāds no viņu pakalpiņiem, kas bijis iejaukts politiskajās intrigās, dabū just rūgto patiesību, ka šīs pasaules varenie, kuri bieži vien izmanto zemiskus ieročus savu ieceru īstenošanai, pamet savus palīgus likteņa varā, kolīdz tie vairs nav vajadzīgi.

Tā notika ar Hairadmu Mograbinu, kuru hercoga sardzes vīri nodeva karaļa prevo — Tristānam Vientuļniekam, bet tas saviem uzticamajiem palīgiem Truazešelam un Mazajam Andrē, lai tie jo ātrāk aizraiditu viņu pie tēviem. Vairāku bruņotu sargu un cilvēku pūļa pavadīti, tie abi — Allegro un Penserozo* katrs no savas puses veda savu upuri, kurš tāpat kā Gariks[187] atradās starp Traģēdiju un Komēdiju, taisnā ceļā uz tuvīno mežu, lai nebūtu īpaši jānopūlas un varētu viņu pakārt pirmajā šim nolūkam piemērotajā kokā.

Drīz vien viņi atrada ozolu, kurš, kā Mazais Andrē jokodams izmeta — bija šādas zīles cienīgs, un, atstājuši nabaga noziedznieku pienācīgas apsardzes uzraudzībā, sāka gatavoties traģēdijas noslēgumam. Šai brīdī Hairadins, pamezdams acis uz cilvēku pūli, ieraudzīja Kventinu Dorvardu, kurš atmaskotajā viltus heroldā bija sazīmējis savu nodevīgo pavadoni un devies līdzi uz soda vietu, lai pārliecinātos, vai tas tiešām ir viņš.

Kad abi bendeskalpi pavēstīja, ka viss ir sagatavots, Hairadins mierīgi palūdza tos izpildīt kādu viņa vēlēšanos.

—     Visu, ko vien vēlies, mans dēls, ja tas nav pretrunā ar mūsu pienākumu,— Truazešels sacīja.

—     Tātad visu, ko vien es lūgtu?— Hairadins noprasīja.

—    Jā, un es gribētu sacīt — vēl vairāk,— Truazešels atbildēja,— Tā kā tu, liekas, esi apņēmies darīt mūsu amatam godu

un mirt kā īsts virs bez vaikstīšanās, es esmu ar mieru tev dāvāt vēl desmit minūtes laika, jebšu mums pavēlēts nekavēties,

—     Jūs esat ļoti augstsirdīgs,— Hairadins sacīja.

—     Mēs tiešām varam dabūt pamatīgu brāzienu, bet kas par to? Es esmu ar mieru gandrīz atdot dzīvību par šādu jautru lēkātāju, par tik brašu, atjautīgu un nelokāmu zelli, kurš grasās izpildīt pēdējo lēcienu pēc visiem noteikumiem, kā jau tas kārtīgam cilvēkam pieklājas.

—     Varbūt tu gribi izsūdzēt grēkus?— vaicāja Truazešels»

—     Vai izdzert kausu vīna?— jautāja Mazais Andrē.

—     Noskaitīt psalmu?

—     Vai nodziedāt dziesmu?

—     Nē, nepavisam, mani labie, laipnie, pārlieku skubīgie draugi,— čigāns atbildēja.— Es tikai gribēju mazliet parunāties ar šo skotu gvardes strēlnieku.

Bendeskalpi brīdi vilcinājās, bet tad Truazešels atcerējās, ka Kventins Dorvards, kā viņš bija dzirdējis runājam, esot izpelnījies īpašu karaļa Luija labvēlību, un viņi nolēma čigāna lūgumu izpildīt.

Kventins, pēc viņa mājiena piegājis tuvāk, nodrebēja no Hairadma izskata, lai gan saprata, ka nelietīgais čigāns pats vainojams visā šai nelaimē. Krāšņais herolda tērps, ko lupatu lēveros bija saplosījuši satracinātie suņi un arī cilvēki, kuri centās čigānu atraut no tiem, lai tūdaļ vilktu pie karātavām, darīja viņu smieklīgu un reizē nožēlojamu. Viņa seja bija smiņķa izķēmota, liekā bārda galīgi izplucināta un vaigus un lūpas klāja nāves bālums, taču spīdošo acu ašajā skatienā jaudās viņa ciltij raksturīga drosme un apņēmība, un pēc greizā smaida varēja spriest, ka viņš nicina nāvi, kas viņu jau gaida.

Kventins tuvojās šim nabaga vīram ar šausmām un reizē ar līdzjūtību, kas droši vien izpaudās arī viņa gaitā, jo Mazais Andrē izsaucās:

—     Mazliet naigāk, brašo strēlniek. Šim kungam nav necik daudz laika, bet jūs ejat tik piesardzīgi, it kā baidītos uzmīt uz jēlām olām.

—     Man ar viņu jārunā zem četrām acīm,— noziedznieks sacīja, un viņa čerkstošajā balsī ieskanējās izmisums.

—    To mēs nedrīkstam atļaut, mans jautrais Lēkātāj.— Mazais Andrē noteica.— Mēs zinām, ka tu esi glums kā zutis.

—     Man taču sasietas rokas un kājas,— noziedznieks iebilda,— Jūs varat nolikt man apkārt sargus, bet tikai tā, lai viņi nedzird mūsu sarunu, Šis strēlnieks ir jūsu pašu karaļa kalps. Un ja es dotu jums desmit guldeņus.,.

—    Tos varētu izmantot aizlūgšanai par viņa nabaga dvēseli,— Truazešels ierunājās*

—     Vai lai nopirktu kādu vērpeli vīna manu vārgo miesu stiprināšanai,— Mazais Andrē piemetināja,— Nu tad, spied saujā, roans mīļais karātavu putns.

—     iedod šiem asinssuņiem viņu tiesu,— Hairadins sacīja Dorvardam,— Viņi man atņēma pēdīgo grasi.». Es tev to piinibā atlīdzināšu.

Kventins tā ari izdarīja, un abi bendeskalpi kā goda vīri, kas tur doto vārdu, pagājās gabalu nostāk, taču nenoiaida acu no noziedznieka, vērodami katru viņa kustību, Kventins gaidīja, ko nabaga čigāns viņam teiks, bet, tā kā tas klusēja, ierunājās:

—     Re nu, cik tāiu tu esi nonācis

—    Jā,— Hairadins atbildēja,— Nevajadzēja būt nedz astrologam, nedz hiromantam, lai pareģotu, ka man ir lemts tāds pats liktenis kā pārējiem mūsu ģimenes locekļiem.

—     Pie šāda gala tu pats esi vainīgs ar savu nodevību un neskaitāmajām noziedzībām.

—     Pie spožās Aldebaranas zvaigznes un visiem pārējiem debesu spīdekļiem!— čigāns izsaucās.— Pie visa vainīga ir mana muļķība, jo es biju iedomājies, ka asiņainā franku cietsirdība tomēr neattieksies uz jomu, ko viņi sakās turam par sveiu Bet no suņu zobiem mani neglābtu pat garīdznieka tērps, tāpat kā neglāba herolda mantija.. Te nu ir jūsu daudzinātā dievbijība, godprātība un bruņnieciskums.

—     Krāpnieks nav tiesīgs uz neaizskaramību, kādu piešķir tērps, ko viņš ir piesavinājies.

—     Krāpnieks?— čigāns pārvaicāja,— Kurš gan zināja, ka es esmu pārģērbies? Mana valoda bija tikpat smalka kā šim vecajam muļķa heroldam. Bet lai nu tas paliek. Reiz taču cilvēkam tik un tā jāmirst.

—    Tev dotais laiks drīz būs iztecējis,— Kventir»s atgādināja — Teic labi aši, ko tu vēlies man sacīt, un tad padomā par savu dvēseli,

—     Par dvēseli?— čigāns pārvaicāja, derdzīgi iesmiedamies,— Vai to, kas gadus divdesmit sirdzis ar lepni, vienā mirklī var izdziedināt? Ja šāda dvēsele man arī būtu, t.ad no desmit gadiem vai pat vēl agrāk tā ir gājusi tādus ceļus, ka man vajadzētu vese'u mēnesi laika, lai atsauktu atmiņā visus savus grēkus, un vēl otru, lai izsūdzētu tos garīdzniekam. Un ja. man arī piešķirtu tik daudz laika, varu galvot, ka es nu gan prastu izmantot to lietderīgāk.

—          Izbeidz šo zaimošanos, nekrietnais grēcinieki— Kventins noteica ar žēlumu un reizē ar pretīgumu.— Saki, ko tu gribi man teikt, un es tevi atstāšu likteņa varā.

—     Es gribu tev lūgt kādu pakalpojumu,— sacīja čigāns.— Bet visupirms es tev par to atlīdzināšu, jo skoti, kas gari dižojas ar savu labsirdību, neko nemēdz darīt par velti.

—     Es teiktu: «Kaut tu izčibētu ar savu atlīdzināšanu», ja tu nebūtu ar vienu kāju jau kapā,— sacīja Kventins,— Teic, ko tu vēlies rio manis, un man nevajag nekādas atlīdzības, jo atceros arī tavus labos darbus.

—     Bet tu man iepatikies pie Šēras,— čigāns attrauca,— un es tevi gribēju saprecināt ar bagāto vecāko dāmu. Tu nēsāji ap roku viņas lakatiņu, un tas uzvedināja mani uz aplamām domām. Turklāt man šķita, ka Amelīne ar savu naudu un bagātību būtu tev daudz piemērotāka nekā šī jaunā čiepstīgā vistiņa ar savu veco Brakmonas ligzdu, ko jau ir sagrābis Kārlis un diez vai maz gribēs vairs izlaist no nagiem

—     Runā ātrāk, nelaimīgais!— Kventins viņu skubināja.— Šie abi jau kļūst nepacietīgi

—     Iedod viņiem vēl desmit guldeņus, lai atvēl man desmit minūtes ilgāk,— sacīja noziedznieks, kurš, neraugoties uz savu drosmi un bezbailību, tieši tāpat kā vairums citu līdzīgā stāvoklī nonākušu cilvēku mēģināja atvairīt liktenīgo bridi — Kad es tev saku, tu nepaliksi zaudētājs.

—    Tad centies šīs dārgās minūtes pilnībā izmantot,— teica Kventins un viegli noslēdza jaunu darījumu ar abiem Tristāna palīgiem»

Kad tas bija paveikts, Hairadins turpināja:

—     Tik tiešām, es gribēju tev tikai labu, un Amelīne būtu tev bijusi piemērota un padevīga laulātā draudzene. Viņa samierinājusies pat ar Ardēnu Mežakuili, kas viņu ieguva diezgan nesmalkā veidā, un tagad valda viņa cūkkūtī tā, it kā pati visu savu mūžu būtu pārtikusi no zīlēm

—     Izbeidz šo ņirgāšanos nevietā,— Kventins aprāja viņu,— citādi, kā jau teicu, es tūdaļ atstāšu tevi tavam liktenim

—     Tev taisnība,— Hairadins, brīdi padomājis, sacīja — Ir jābūt mierā ar to, kas tikpat nav novēršams.— Vai zini, ka šai nolādētajā tērpā mani šurp atveda lielā nauda, ar kuru de la Marks mani iekārdināja, un cerība no karaļa Luija saņemt vēl lielāku, jo es dzīros ne vien nodot izaicinājumu, ko tu pats droši vien dzirdēji, bet ari pavēstīt karalim kādu svarīgu noslēpumu.

—    Tas bija ārkārtīgi liels risks,— Dorvards sacīja

—    Jānudien, bet es saņēmu ari pienācīgu atlīdzību,— čigāns atbildēja»— De la Marks jau agrāk bija lūkojis stāties sal ai os ar Luiju, izmantojot Martas starpniecību, taču v ai izdevās panākt piekļūšanu tikai pie astrologa, kuram viņa pavēstīja visu, kas bija noticis gan mūsu ceļojuma laikā, gan Šēnvaldes pilī, bet ja šīs vēstis tiešām nonāks līdz Luijam, tad droši vien tikai kā pareģojums. Bet nu uzklausi manu noslēpumu, kurš ir daudz svarīgāks par visu to, ko viņa varēja pavēstīt. Viljams de la Marks Lježā ir sapulcinājis lielu un spēcīgu karapulku un, likdams lietā vecā biskapa bagātības, tiecas to aizvien palielināt. Taču viņš negrib uzņemties risku un doties atklātā cīņā ar burgundiešiem, bet vēl jo mazāk — aizstāvēt aplenkto pilsētu. Un, lūk, viņš ir nolēmis rīkoties šādi: viņš atļaus karstgalvīgajam Kārlim netraucēti nonākt līdz pilsētas mūriem, bet naktī, sakopojis visus savus spēkus, slepus uzbruks burgundiešu nometnei. Daudzi de la Marka karavīri būs franču apbruņojumā un, mezdamies cīņā, sauks: «Lai dzīvo Francija, Svētais Luijs un Dennīs Montjoye,» it kā pilsētā atrastos liels franču karapulks, atsūtīts dumpinieku atbalstīšanai. Burgundiešu rindās izcelsies apjukums, un, ja karalis Luijs ar saviem miesassargiem, pavadoņiem un viņa rīcībā esošajiem šķēpnešiem viņa pūliņus atbalstītu, Ardēnu Mežakuilis ir pārliecināts, ka burgundiešu pulki tiks sakauti. Tas ir mans noslēpums, un es tev to dāvāju. Tu vari šo plānu sekmēt vai izjaukt. Man ir vienalga, vai tu to atklāj karalim Luijam vai hercogam Kārlim. Giāb vai dzen postā, kuru tu vēlies. Es varu vienīgi nožēlot, ka nespēju viņus visus uzspert gaisā un pazudināt.

—    Tas ir patiesi svarīgs noslēpums,— sacīja Kventins, kurš tūdaļ pat saprata, cik viegli varētu izraisīties nacionāla šķelšanās nometnē, kas sastāv no burgundiešiem un frančiem.

—     Jā, ļoti svarīgs,— Hairadins apstiprināja.— Un tagad, kad tev tas ir zināms, tu labprāt gribētu aizlaisties, neizdarījis man pakalpojumu, par ko jau esmu tev atlīdzinājis.

—    Teic, ko tu vēlies,— Kventins mudināja,— un, ja vien tas būs manos spēkos, es tavu lūgumu izpildīšu,

—    Tas nebūs grūti, jo attiecas tikai uz manu kleperi, uz manu nabaga zirdziņu, vienīgo radījumu, kam manis pietrūka. Viņš ganās divas jūdzes uz dienvidiem no šejienes pie kādas pamestas ogļrača būdas. Uzsvilp viņam, lūk šādējādi (čigāns kaut kā īpatni iesvilpās), uzsauc: «Kleperīt!» un viņš tūdaļ būs klāt. Te man zem apģērba ir viņa iemaukti. Par laimi, suņi tiem netika klāt. Mans zirdziņš citus iemauktus necieš. Ņem viņu sev un turi cieņā un vērtē — ne jau manis, viņa saimnieka piemiņas labad, bet par tev atklāto noslēpumu, no kura atkarīgs kara iznākums. Mans zirdziņš grūtā brīdī tevi nepievils. Nakts vai diena, saule vai lietus, zem silta staļļa jumta vai saltām ziemas debesīm — uz viņu katrā laikā var paļauties. Ja man būtu izdevies izkļūt pa Peronnas vārtiem un nonākt līdz būdai, kur viņu atstāju, šis liktenis ietu man secen Vai tu būsi labs pret viņu?

—     Es tev to zvēru,— Kventins atbildēja, aizkustināts par šo maiguma izpausmi čigāna nocietinātajā dvēselē

—     Nu tad ardievu!— noziedznieks noteka,— Nē,™ vēl brītiņu pagaidi… Es negribu mirt kā neuzvedīgs cilvēks, neizpildījis kādas sievietes lūgumu. Te u zīmīte no Šīs zostiņas — Ardīnu Mežakuiļa laulātās draudzenes viņas melnacainajai krustmeitai. Es redzu, ka šis uzdevums tev ir pa prātam. Un vēl, es piemirsu pateikt, ka manos seglos tu atradīsi maku pilnu ar zeltu, kura dēļ es liku uz spēles savu dzīvību. Ņem šo zeltu kā simtkārtīgu atlīdzinājumu par tc, ko tu iedevi šīm nolādētajām vergu dvēselēm. Es ieceļu tevi par savu mantinieku,

—    Es izlietošu to cildeniem mērķiem un aizlūgšanām par tavu dvēseli,— sacīja Kventins.

—     Šo vārdu tu labāk nepiemini.— Hairadins viebdamies draudīgi noteica.— Tādas dvēseles nemaz nav… nevar būt… un nekad nebūs! Tas viss ir melnsvārču izgudrojums.

—     Ak tu nabaga cilvēks!— iesaucās Kventins — Nu padomā, ļauj man aizskriet pēc garīdznieka. Šie viri piešķirs tev vēl mazliet laika… es viņus uzpirkšu, piespiedīšu… Uz ko gan tu vari cerēt, mirdams ar šādu pārliecību bez grēku nožēlošanas?

—     Es gribu sairt un saplūst ar dabu,— zvērinātais bezdievis atbildēja, spiezdams pie krūtīm sasietās rokas,— Es ticu, ceru un gaidu, ka mana neizprotamā ārējā čaula izkusīs vispārējā elementu masā, lai pēc tam atdzimtu citās formās, ar ko daba allaž aizstāj izzūdošās, ūdens daļām liekot aizplūst līdzi strautiem un avotiem, zemes daļām darīt leknāku zemi, gaisa daļām virpuļot kopā ar vēju, bet uguns daļām palīdzēt uzturēt spožu Aldebaranas zvaigzni un visas tās māsas, Ar šo ticību es dzīvoju un ar to ari miršu! Un tagad ej! Pazūdi un vairāk netraucē maru! Es esmu sacījis pēdējo vārdu, un neviens mirstīgai manu baisi vairs nedzirdēs!

Kventins, juzdams visdziļāko žēlumu pret šo nāvei nolemto cilvēku, tomēr saprata, ka nav ne mazāko cerību čigānu pārliecināt par viņa uzskatu maldīgumu. Viņš pateica ardievas, un noziedznieks klusēdams atbildēja ar drūT.u galvas mājienu kā cilvēks, kas, iegrimdams nopietnās pārdomās, atvadas no visa traucējošā.

Pēc tam Kventins devās uz mežu, kur drīz vien atrada ganāmies čigāna zirgu. Tas tūdaļ atsaucās uz viņa svilpienu, taču labu laiku nedevās rokā un sprauslādams rāvās sānis, kolidz svešinieks dzīrās tam tuvoties. Bet vai nu tālab, ka

Kventins prata ar dzīvniekiem apieties, vai tālab, ka jau pazina čigāna zirgu, par ko ceļojama laikā bieži bija priecājies, viņam pēdīgi izdevās to ari notvert. Pirms viņš atgriezās Peronnā, čigāns jau bija devies uz turieni, kur viņu gaidīja pēdējais ar viņa ticību saistītais pārbaudījums, tik šausminošs cilvēkam, kura sirdī nav nedz nožēlas par pagātni, nedz baiļu par nākotni.

XXXV nodaļa AUGSTA BALVA

Lai drosminiekam daile liek par balvu

Veca balāde

Tobrīd, kad Kventins Dorvards atgriezās Peronnā, tur jau notika apspiiede, un, jebšu tajā piedalījās tik augstas kārtas pārstāvji, ka likās bezmaz neticami, ka to interesei varētu sakrist ar Kventina interesēm, apspriede pieņemtais lēmums tieši viņam bija ārkārtīgi nozīmīgs un ietekmēja visu viņa turpmāko dzīvi,

Pēc atgadījuma ar de la Marka sūtni karalis Luijs, izmantodams la.mīgo nejaušību, kas palīdzēja viņam atgūt hercoga labvēlību, nelaida garām ne mazāko iespēju, lai nostiprinātu viņu šķietami atjaunoto saskaņu, un apspriedās ar Kārli jeb, pareizāk s»;kot, uzklausīja viņa norādījumu, kādam skaitliskā ziņā un pēc sava sastāva jābūt franču karapulkam, kurš atbalstīs Burgundijas hercoga karagājienu pret Lježu, Tā kā Kūrlis pastāvēja uz to, lai franču spēki būtu skaitliski nelieli un īpaši izmeklēti, Luijs skaidri saprata, ka hercogs drīzāk vē?3s sev nodrošināt ķīlniekus, nevis sabiedrotos, tomēr neaizmirsa de Krēvkēra padomu un tik viegli piekrita visiem hercoga ieteikumiem. it kā pats būtu tos ierosinājis.

Kā atlīdzību sev par šo piekāpšanos karalis visu savu niknumu izgāza uz kardinālu Balī, kurš bija viņam ieteicis akli uzticēties Burgundijas hercogam, Tristāns, kas aiznesa vēsti, lai franču spēki pulcējas uzbrukumam, saņēma arī Luija norādījumu pārvest kardinālu uz Lošas pili un ieslodzīt vienā no dzelzs būriem, kurus, kā ļaudis melsa, Bail pats bija izgudrojis.

— Lai izmēģina pats savu izgudrojumu,— karalis sacīja,— Tā kā viņš ii Svētās Baznīcas pārstāvis, viņa asinis mēs nedrīkstam izliet, bet — Pasques-dieu!— uz gadiem desmit viņam nu būs tik pamatīgi nocietināta bīskapija, ka tas pilnībā atsvērs tas šauros apmērus! Un raugi, lai karapulks tūdaļ butu klāt.

Ļoti iespējams, ka ar šo piekāpību hercogam Luijs cerēja atvairīt citus, mazāk pieņemamus noteikumus, ko Kārlis izvirzīja sakarā ar abu samierināšanos. Taču, lolodams šādu cerību, Luijs slikti pazina sava brālēna raksturu, jo zemes virsū nebija otra tik stūrgalvīga cilvēka, kas allaž palika pie savām prasībām, it īpaši tādā gadījumā, ja jutās aizskarts un vēlējās atriebties.

Līdzko franču vēstneši bija aizjājuši savākt Francijas karapulku, Kārlis piejirasīja, lai viņa viesis dotu publisku piekrišanu Orleānas hercoga un grāfienes Izabellas de Kruā laulībām. Karalis, smagi nopūties, piekāpās, taču atļāvās iebilst, ka vajadzētu uzklausīt arī paša Orleānas hercoga domas.

—    Tas jau ir izdarīts,— Kārlis atbildēja.— Grāfs de Krēvkērs ir runājis ar Orleānas hercogu, kurš kā par brīnumu nemaz nekāro pēc lielā goda iegūt karaļa meitas roku un uzskata grāfieni de Kruā par tik tīkamu līgavu, kādu viņam nespētu atrast pat miesīgs tēvs.

—    Tas tikai liecina par viņa bezjūtību un nepateicību,— Luijs sacīja.— Taču lai notiek pēc jūsu prāta, mīļo brālēn, ja vien jums izdodas panākt abu pušu piekrišanu.

—     Par to jums nevajag raizēties,— hercogs noteica, un pēc brīža Orleānas hercogs un grāfiene de Kruā — viņa tāpat kā iepriekšējā reizē ieradās grāfienes de Krēvkēras un Svētās Ursulas klostera priekšnieces pavadībā — tika saukti abu valdnieku priekšā, lai noklausītos hercoga Kārļa paziņojumu (pret kuru Luijs, iegrimis drūmās pārdomās, neiebilda ne pušplēsta vārda), ka abi valdnieki nolēmuši savienot viņu rokas, lai uz mūžīgiem laikiem nostiprinātu Francijas un Burgundijas draudzību.

To dzirdēdams, Orleānas hercogs tik tikko spēja apslēpt sajūsmu, ko Luija priekšā neklājās izrādīt, un vienīgi bailes no karaļa lika viņam apvaldīt prieku un cik necik sakarīgi atbildēt, ka viņš uzskatot par savu pienākumu izpildīt valdnieka gnbu.

—     Manu dārgo Orleānas brālēn,— karalis drūmā nopietnībā sacīja,— ja nu reiz es esmu spiests runāt par šo nepatīkamo jautājumu, nebūtu vajadzības atgādināt, ka aiz cieņas pret jūsu nopelniem es gribēju jūs ieprecināt sava paša ģimenē Bet mans Burgundijas brālēns ir tādos ieskatos, ka jūsu laulība ar grāfieni de Kruā palīdzētu nostiprināt mūsu valstu draudzību, un, tā kā man tā ir ļoti dārga, tās labad es esmu ar mieru ziedot savas personiskās ieceres un vēlēšanās.

Orleānas hercogs nometās ceļos un šoreiz ar patiesu pateicību ncsKŪpstija karalim roku, kuru tas, novērsis seju, viņam pastiepa. Tāpat kā daudzi citi, viņš redzēja, ka Luijs šo piekrišanu c'cd visai nelabprāt, bet tieši to šis viltnieks arī gribēja panākt, proti, radīt iespaidu klātesošajos, ka, apspiezdams savas tēvišķās jūtas, pakļauj savus personiskos plānus un ieceres valsts interesēm un vajadzībām. Pat Burgundijas Kārlis bija aizkustināts, kamēr Orleānas hercogs sevi klusībā nosodīja par to prieku, ko gribot negribot izjuta tālab, ka bija atsaukta saderināšanās ar princesi Žanrtu. Ja viņš zinātu, kā karalis sirds dziļumos nolādēja viņu un kādus atriebības plānus klusībā kala, tad droši vien viņu vairs nemocītu ne mazākie sirdsapziņas pārmetumi,

Pēc tam Kārlis pievērsās jaunajai grāfienei un skaidri un gaiši paziņoja, ka viņas laulību jautājums ir galīgi izlemts, ka nevar būt runa par vilcināšanos vai tā atlikšanu uz vēlāku laiku, beigu beigās vēl piemetinādams, ka viņa ar savu agrāko nepakļāvību diez vai esot maz pelnījusi šādu likteņa labvēlību.

—     Mans hercog un sizerēn,— Izabella ierunājās, saņēmusi visus savus spēkus un drosmi,— jūs esat rnans likumīgs valdnieks un es pakļaujos jūsu gaišības gribai…

—     Nevajag, nevajag,— hercogs pārtrauca viņu,— un viss pārējais drīz vien tiks nokārtots.— Tad, pagriezies pret karali, viņš turpināja:— Jūsu augstība, vai pēc šīrīta meža cūku medībām mums šodien vēl nederētu izcelt kādu vilku?

Jaunā grāfiene saprata, ka jāpieņem izšķirošs lēmums,

—    Jūsu gaišība ir mani pārpratuši,— viņa teica bikli, taču pietiekami skaļi un apņēmīgi, lai piesaistītu hercoga uzmanību, kuru tas citādi būtu gribējis liegt, jau iepriekš nojauzdams, ko viņa sacīs.

—     Es pakļaujos jūsu gaišības gribai vienīgi tajos jautājumos, viņa turpināja,— kas attiecas uz manām zemēm un īpašumiem, ko jūsu gaišības senči piešķīruši manējiem, un, ja mans valdnieks ir tādos ieskatos, ka ar sayu liegšanos pakļauties viņam vairs neesmu cienīga šīs zemes pārvaldīt, es nododu tās atpakaļ Burgundijas namam.

—     Pie Svētā Jura!— hercogs nošņāca, nikni piecirzdams kāju pret grīdu,— vai šī auša maz saprot, kā priekšā ir izsaukta? Vai jūs apjēdzat, ar ko īsti runājat?

—     Jūsu gaišība, es runāju ar savu likumīgo un, kā gribas cerēt — ari taisnīgo valdnieku,— Izabella drosmīgi atbildēja»— Ja jūs atsavināt manus īpašumus, ko jūsu senči augstsirdīgi piešķīruši manējiem, tad esat sarāvis visas saites starp mums un zaudējis jebkādu varu pār mani. Jūs neesat man devis nedz šo

ķermeni, kas pakļauts mūžīgām vajāšanām, nedz garu, kurš liek man dzīvot un elpot, Gan vienu, gan otru es gribu veltīt Dievam, iestādamās Svētās Ursulas klosterī un nododama sevi Svētās mātes — klostera priekšnieces aizgādībā.

Hercogs bija pārskaities un reizē arī pārsteigts — kā vanags, kas savā priekšā ierauga dūju, kura cenšas no viņa aizsargāties, viegli vēcinādama spārnus,

—     Kur tas teikts, ka klostera priekšniece pieņems jūs bez jūsu īpašumiem?— viņš indīgi noprasīja.

—    Ja klosterim tas radītu zaudējumus, ceru, ka starp manas ģimenes draugiem atradīsies augstsirdīgi cilvēki, kas atbalstīs nabaga sērdieni de Kruā,— grāfiene Izabella teica,

—    Tie ir salti meli!— hercogs atcirta,— Tas ir vienīgi nekrietns iegansts, lai apslēptu kādu slepenu, zemisku kaislību. Orleānas hercog, viņa būs jūsējā, kaut vai man pašam ar savām rokām būtu jāaizvelk viņa pie altāra!

Tad grāfiene de Krēvkēra, drosmīga, straujas dabas sieviete, kas bija pārliecināta par sava vīra izcilajiem nopelniem un par to, ka hercogs tos prot arī novērtēt, ilgāk vairs nespēja klusēt.

—     Mans valdniek, tās ir vienīgi dusmas, kas liek jūsu mutē tik necienīgus vārdus,— viņa ierunājās,— Augstazi mušas sievietes roku nevienam nevar piešķirt ar varu.

—     Turklāt jums kā kristīgam valdniekam neklājas stāties ceļā ticīgai dvēselei, kas, vajāšanu nogurdināta, vēlas atstāt šo grēcīgo pasauli un kļūt par Kristus līgavu,— klostera priekšniece piemetināja,

—     Un mana Orleānas brālēna gods liedz viņam pieņemt grāfienes roku pēc šāda publiska atteikuma,— piebilda Dinuā,

—     Ja vien man tiktu atvēlēts laiks, es censtos grāfieni pārliecināt un parādīt sevi labākā gaismā,— sacīja Orleānas hercogs kura svārstīgo prātu Izabellas skaistums bija atstājis visdziļāko iespaidu.

—     Mans valdniek,— apkārtējā atbalsta iedrošināta, Izabella atsāka vēl spīvāk un noteiktāk,— tie būtu pilnīgi veltīgi pūliņi. Es esmu nolēmusi no šis laulības atteikties, jebšu tā man būtu ļoti pagodinoša.

—     Man nav laika izdabāt jūsu iegribām, kas līdz ar jaunu mēness fāzi var mainīties,— sacīja hercogs Kārlis,— Es varu galvot, Orleānas hercog, ka pēc stundas viņa būs pārdomājusi un dcs savu piekrišanu.

—     Es viņu uz to nespiedīšu, mans valdniek,— Orleānas hercogs atbildēja, juzdams, ka nevar izmantot Kārļa neatlaidību, līdz ar to nepazemodams sevi.— Ja Francijas dēls saņem skaidru atteikumu, viņam ir jāprotas ar godu atkāpties.

Kārlis uzmeta spīvu skatienu Orleānas hercogam, tad, sirdīgi paskatījies uz Luiju un samanījis karaja sejā apslēptu triumfu, ko tas gan par visu vari lūkoja apslēpt, vairs nespēja apvaldīt sašutumu.

—     Raksti!— viņš uzkliedza savam rakstvedim.— Raksti spriedumu par šīs nekrietnās sievietes īpašumu atsavināšanu un viņas ieslodzīšanu cietumā Lai nožēlo grēkus un pasēž kopā ar meitiešiem, kurus pat pārspēj nekaunībā.

Sacēlās vispārēja balsu murdoņa,

—    Jūsu gaišība,— grāfs de Krēvkērs iebilda, runādams arī visu pārējo vārdā,— jūsu teiktais ir rūpīgi jāapsver. Mēs, jūsu uzticamie vasaļi, nevaram pieļaut tāda sprieduma pieņemšanu, kurš kā kauna traips gulsies uz visiem Burgundijas augstmaņiem un bruņiniekiem. Ja grāfiene ir kaut ko noziegusies, viņu var sodīt, bet tikai tā, lai netiktu skarts nedz viņas, nedz arī mūsu — de Kruā nama radinieku un atbalstītāju gods.

Hercogs mirkli klusēja un raudzījās runātājā kā vērsis, kurš palicis stāvam un nespēj izšķirties — paklausīt ganiņam, kas grib to novirzīt no uzņemtā ceļa, vai mesties virsū un uzdurt viņu uz raga.

Taču veselais saprāts pārmāca dusmas: hercogs saprata, ka arī visi pārējie ir tādās pašās domās kā Krēvkērs, un baidījās, ka Luijs, redzēdams Burgundijas vasaļu neapmierinātību, varētu izmantot to sev par labu. Lai gan skarbs un iekarsīgs, Kārlis nebija ļauns un acīmredzami kaunējās par savu necienīgo spriedumu,

—     Tev tasnība, Krēvkēr,— viņš sacīja,— es esmu rīkojies pārsteidzīgi, Mēs sodīsim viņu pēc bruņniecības tikumiem. Tā kā viņas bēgšana uz Lježu ir bijusi par netiešu iemeslu bīskapa nogalēšanai, tas, kurš atriebs viņa rtāvi un atnesīs mums Ardēnu Mežakuiļa galvu, būs tiesīgs lūgt viņas roku. Ja arī šoreiz viņa precinieku atraidīs, mēs atdosim tam viņas īpašumu, atstādami šī cilvēka paša ziņā, cik lielu daļu tas viņai augstsirdīgi atvēlēs, lai viņa varētu iestāties klosterī.

—     Lūdzu jūsu gaišību, atcerēties, ka es esmu grāfa Reino meita un ka mans tēvs ir bijis jūsu tēva vecs un uzticams draugs, kas viņu drosmīgi aizstāvējis. Vai tiešām jūs gribat mani piešķirt kā balvu kādam cilvēkam vienīgi tālab, ka viņš prasmīgi prot cilāt zobenu?

—     Jūsu vecmāmiņas roka tika iegūta bruņinieku turnīrā, bet jūsējo izcīnīs īstenā kaujā,— hercogs atbildēja.— Aiz cieņas pret nelaiķi grāfu Reino es gribu piebilst vienīgi to, ka šīs balvas ieguvējam ir jābūt no cienījamas dzimtas ar nevainojamu reputāciju, bet, kaut arī viņš būtu visnabadzīgākais no

visiem bruņiniekiem, kas jebkad tvēruši zobenu, viņam tomēr

būs tiesības lūgt jūsu roku» To es zvēru pie Svētā Jura, pie sava kroņa un ordeņa, kas man pie krūtīm! Nu, marn kungi,— viņS piemetini ja, pagriezdamies pret visiem klātesošajiem,— es ceru, ka šoreiz mans lēmums ir pilnīgi atbilstošs bruņniecības likumiem

Izabellas i cl iidumi apslāpa skaļajos piekrišanas saucienos, starp ku>\err ipaši izcēlās vecā iorda Krouforda baiss, kad viņš pauda Visdziļāko nožēlu, ka gadu nasta viņam vairs nejaujot cīnīties par t.k brīnišķu balvu» Hercogs bija gaužām apmierināts ar vL.ļuārējo atzinību, un viņa dusmas pamazām noplaka kā palu straume, upei atgriežoties savā gultnē,

—     Bet vai mēs, kam liktenis jau ir dāvājis laulātās draudzenes, lai tikai noskatāmies šai cīņā?—vaicāja grāfs de Krēvkērs,— Mans gods to nepieļauj, jo esmu zvērējis atriebties šim neģēlim de la Markam»

—    Tālab nav jānokar galva, de Krēvkēr,— hercogs teica— Ej cīņā, iegūsti tiesības uz viņas roku un, ja pats tās nevari izmantot, atdāvā citam, kaut vai savam māsasdī īam grāfam Stefanam.

—     Pateicos, valdniek!— grifs de Krēvkērs atbildēja.— Es darīšu visu, kas manos spēkos, un, ja šai cīņā man uzsmaidīs veiksme, lai Stefans ar savu daiļrunību rauga atturēt grāfieni no iestāšanās klosterī.

—     Cerams, ka ari Francijas bruņinieki drīkst piedalīties šajās sacensībās?— vaicāja Dinuā.

—     Dievs sargi, kā gan citādi, drosmīgais Dinuā?— hercogs attrauca,— Kaut vai tāteb, lai mēs redzētu, ki viņi prot cīnīties. Man nav ne mazāko iebildumu, ja grāfiene Izabella iziet pie francūža, tikai ar tādu noteikumu, ka viņam jākļūst par Burgundijas pavalstnieku,

—     šis noteikums man ns.v pieņemams, jo manu ģerboni nekad negreznos grāfa de Kruā kronis,— Dinuā teica — Kā francūzis es dzīvošu un kā francūzis arī nomiršu» Bet jebšu atsakos no grāfienes zemēm, es dešos cīņā par viņu pašu,

Rētainajam neb<ja dūšas šādu personu klātbūtnē pacelt savu balsi, un viņš vienīgi pie sevis nomurmināja:

—     Nu, vecais, turies kā vīrs! Kādreiz tev tika pareģots, ka tava dzimta caur precībām iegūs bagātību, tālab izmanto izdevību, jo otras tādas nekad vairs nebūs.

—    Par mani neviens pat neiedomājas, lai gan es pilnīgi droši varu teikt, ka šī balva hķs tieši man,— Le Glorjē ierunājās»

—    Tiesa, kas tiesa, mans viedais draugs,— Luijs sacīja,—

Tur, kur iejaukta sieviete, vislielākās izredzes ir vislielākajam muļķim.

Kamēr valdnieki un viņu padomnieki mēļodami ironizēja par iespējamo Izabellas izredzēto, klostera priekšniece un grāfiene de Krēvkēra, kopā ar Izabellu atstājušas zāli, veitigi centās viņu nomierināt. Klostera priekšniece tiecās viņu pārliecināt, ka Svētā Jaunava nekad nepieļaus, lai kāds liegtu patiesi kristīgai dvēselei iestāties Svētās Ursulas klosterī, bet grāfiene de Krēvkēra viņai čukstēja ausī laicīgāka rakstura mierinājumu, proti, ka neviens īsts bruņinieks, kļuvis par uzvarētāju, neizmantos hercoga piešķirtās tiesības iegūt viņas roku pret viņas gribu, un beigu beigās varot pat gadīties, ka šis veiksminieks viņai iepatīkas un viņa labprātīgi pakļaujas hercoga gribai Mīlestība tāpat kā izmisums ķeras pie salmiņa, un, lai cik vāja un neskaidra bija šī grāfienes de Krēvkēras iedvestā cerība, Izabellas asaru straume pamazām pierima.

XXXVI nodaļa IZLAUŠANĀS

Kad cilvēks, nabags, jau nolēmis mirt, Jūt viņš cerību mostam tūlīt, Un ik jauna sāpe, ko sajūt sirds, Liekas,teic: bus vēl pagaidit.

Un kamēr cerības blāzma spīd, Grūts nav ceļš, pa kuru tam iet, Un pat tad, kad kļūst tumšāka nakts vai ikbrīd,

Viņam, cerojam, gaiša (ā šķiet.

Goldsmih

Pēc dažām dienām Luijs, gandarīti smaidīdams, saņēma ziņu, ka viņa atriebības plāns ir īstenojies un viņa favorīts un padomnieks kardināls Balī stenēdams smok dzelzs būrī, kas veidots ar tādu aprēķinu, lai tur nevarētu ne izsheties stāvus, ne atlaisties guļus, un kur, starp citu, visu aizmirsts un pamests, tas pavadīja gandrīz divpadsmit gadus. Ieradās ari hercoga pieprasītais frarču karapulks, un Luijs mierināja sevi ar dcmu, ka tas, jebšu skaitliskā ziņā pārāk mazs, lai vajadzības gadījumā stātos pretim lielajiem burgundiešu pulkiem, tomēr spētu aizsargāt viņu no vardarbības. Turklāt viņam atkal bija radusies cerība kādreiz sagaidīt izdevīgu bridi lolotā plāna īstenošanai — savas meitas izprecināšanai Orleānas hercogam. Un, kaut gan bija diezgan pazemojoši kopā ar visas Francijas bruņniecības ziedu stāties zem sava vasaļa karoga, turklāt dodoties cīņā pret tiem, ko viņš pats mudinājis uz dumpi, Luijs to neņēma pārāk pie sirds, cerēdams, ka viss kaut kā nokārtosies.

—     Veiksme var palīdzēt gūt vienu stiķi, bet tikai pacietība un gudrība — vinnēt visu spēli,— Luijs teica savam uzticīgajam Oliveram.

Ar šādām domām kādā jaukā rudens dienā karalis kāpa zirgā un, nelikdamies ne zinis par to, ka izskatās nevis pēc neatkarīga valdnieka, bet drīzāk pēc lieliskas trofejas uzvarētāja rīkotā parādē, kopā ar saviem skotu gvardiem un bruņiniekiem izjāja pa gotiskajiem Peronnas vārtiem, lai kopā ar burgundiešu pulkiem dotos karagājienā uz Lježu,

Augstdzimušas dāmas viskrāšņākajos tērpos bija sapulcējušās uz nocietinājuma mūriem, lai noskatītos šo iespaidīgo skatu. Par spīti visām Izabellas iebildēm, grāfiene de Krēvkēra tur bija atvedusi arī viņu, jo Kārlis uz visstingrāko pieprasīja, lai jaunā dāma, kuras roka bija apsolīta uzvarētājam, paradītos bruņiniekiem, kas dzīrās viņas dēļ sacensties.

Kad Luija pulki no vārtu arkas iznāca klajumā, bija redzami neskaitāmi standarti un vairogi, izgreznoti ar jauniem simboliskiem attēliem, kas liecināja, ka bruņneši ir pilni apņēmības doties cīņā par brīnišķo balvu, Tur bija gan kara zirgs, kas traucas uz mērķi, gan stops ar uzvilktu bultu, gan asiņojoša, mīlestībā kvēlojoša sirds, gan lauru vainaga rotāts galvaskauss, kurš pauda apņēmību uzvarēt vai mirt. Bija arī daudz citu attēlu, tik sarežģītu un neizprotamu, ka tos izskaidrot nebūtu viegli pat vislielākajam lietpratējam. Dižmanīgā solī, lepni izslējušies, bruņinieki jāja garām daiļajām dāmām un jaunavām, kuras viņiem uzmundrinoši uzsmaidīja un māja ar nēzdodziņiem. Skotu strēlnieki, šis skotu nācijas zieds, ar savu stāju un košo ģērbu izpelnījās jūsmīgu atzinību.

Un tad viens no šiem svešiniekiem uzdrīkstējās to, ko nebija uzdrīkstējušies pat visievērojamākie Francijas augstmaņi, proti, atklāti parādīt, ka ir pazīstams ar grāfieni Izabellu Tas bija Kventins Dorvards, kurš, garām jādams, pasniedza grāfienei Izabellai uz sava šķēpa asmens uzspraustu viņas krustmātes rakstītu vēstuli.

—     Pie mana goda, šis dēkainis ir pārāk nekaunīgs!— grāfs de Krēvkērs noteica.

—     Tā vis nesakiet, Krēvkēr,— Dinuā iebilda,— Man ir pamatots iemesLs apgalvot, ka viņš ir drosmīgs un cēlsirdīgs bruņinieks, kurš daudz ko darījis šīs grāfienes labā.

—    Jums nav ne mazākā iemesla uztraukties,— teica Izabella, nosarkdama no kauna un aizvainojuma,— šī vēstule ir no manas nabaga krustmātes.. Viņa liekas gluži apmierināta, lai gan viņas stāvoklis droši vien ir briesmīgs.,

—     Nu tad palasiet priekšā, ko Mežakuiļa laulātā draudzene raksta,— grāfs de Krēvkērs ierosināja

Grāfiene Izabella nolasīja vēstuli, pēc kuras spriežot krustmāte šķita samierinājusies ar savu likteni un centās attaisnot nepiedienīgā steigā noslēgto laulību, apgalvodama, ka jūtoties laimīga, apprecējusi vienu no sava laika drosmīgākajiem cilvēkiem, kurš ar savu varonību nule ieguvis grāfisti. Viņa lūdz, lai krustmeita nespriežot par viņas Viljamu (kā viņa to dēvēja) no ļaužu valodām, bet pagaidot, kamēr pati būšot iepazinusies ar viņu. Protams, viņam esot ari trūkumi, taču tādi, kas raksturīgi pat visnotaļ cienījamiem cilvēkiem. Viljamam patīkot iedzert, bet šī vājība piemitusi ari viņas vectēvam, cildenajam grāfam Godfrīdām, Viljams ātri iekarstot un esot nadzīgs uz asinsizliešanu, taču tāds bijis ari viņas brālis, nelaiķis Reino Viņam esot skarba, parupja valoda, bet tā jau runājot bezmaz visi vācieši, Viljams esot mazliet stūrgalvīgs un valdonīgs, bet kuram vīrietim gan netīkot pavēlēt.., Vēstules beigās viņa lūdza brāļameitu bēgt no Burgundijas tirāna uz Lježu, uz savas mīļotās radinieces galmu, kur viņu nelielās domstarpības de Kruā grāfistes mantojuma lietā it viegli varētu tikt izlīdzinātas, ja Izabella precētu grāfu Ebersonu, kurš esot gan jaunāks par savu nākamo līgavu, taču laulībā gadu starpība, kā grāfiene Amelīne no savas pieredzes sacījās zinām, neesot tik briesmīga, kā Izabellai šķietot[188]..

Šai vietā grāfiene Izabella aprāvās, jo klostera priekšniece klīrīgi noteica, ka neesot nozīmes lasīt šādus pasaulīgus niekus, bet grāfs de Krēvkērs izmeta:

—     Ak tu nodevējai Gatavā ragana! Viņas padoms ož pēc smirdoša peļu slazdā ielikta siera. Kauns un negods vecajai savedējai!

Grāfiene de Krēvkēra cieņpilni aprāja vīru par šādu nesavaldību.

—     Grāfieni Amelīrū droši vien maldinājusi de la Marka laipnība,— viņa teica,

—     De la Marka laipnība?— grāfs atjautāja.— Nē, šādā grēkā gan viņš nav vainojams Tad jau varētu sagaidīt laipnību arī no īsta mežakuiļa vai cerēt, ka var nopulēt mirdzoši spožu sarūsējušu karātavu āki Viņa ir muļķe, tomēr ne tāda aita, lai iemīiētu vilku, kas viņu sagūstījis un tura savā midzenī 7Vu jūs, sievietes, visas esat vienādas, jums rūp vienīgi skaisti vardi. Un es uzdrīkstos sacīt, ka mana jaukā māsīca vai deg aiz n :,;acietības ātrāk nokļūt dumjās krustmātes «paradīzē» uri apprecēt Ardēnu Mežakuiļa sivēnu.

—     Ls neesmu spējīga uz šādu muļķību, turklāt vairāk nekā jelkad gribu atriebties godājamā bīskapa slepkavam, un tad arī mana kruītmāmiņa būtu brīva no šī nelieša varas.

—     Tā nu ir īstena de Kruā valoda!— grāfs izsaucās, un vē-tule vairs netika pieminēta.

Taču te būtu jāpiebilst, ka, lasīdama priekšā krustmātes vēstuli, Izabella neturēja par vajadzīgu nolasīt postskriptu, kur grāfiev e Amelīne, stāstīdama, ar ko nodarbojas, bija pieminējusi, ka darinot savam vīram kamzoli, uz kura izšūdināti kopā savīti de Kruā un de la Marka ģerboņi, taču pagaidām esot to atlikusi sāņus, jo Viljams šo kamzoli tik drīzi nevilkšot. Aiz politiskiem apsvērumiem nākamajā cīniņā viņš došoties ar Dinuā dzimtas ģerboņi. Vēstulei b'ja pievienota neliela, citas rokas rakstīta zīmīte, kuras saturu Izabella neturēja par vajadzīgu atklāt. «Ja par mani jums drīzumā nevēstīs slavas fanfaras, tad varat uzskatīt mani par mirušu, bet ne par mūsu dzimtas goda necienīgu.»

Doma, ko Izabella bija centusies atvairīt kā pilnīgi neiespējamu, pārņēma viņu ar divkāršu spēku. Sievietes prāts gandrīz vienmčr prot atrast izeju pat tad, ja tas šķiet gluži neiespējami, un Izabella rīkojās tik izveicīgi, ka, pirms karapulks bija atstājis Peronnas pili, Kventins Dorvards caur svešu roku saņēma atpakrj grāfienes Ameiīnes vēstuli, kur pretim postskriptam bija uzvilkti trīs krusti ar šādu piebildi: «Tas, kurš nebijās no Dinuā ģerboņa, kad tas rotāja savu īsieaā īpašnieka tērpu, nenodrebēs to ieraudzīdams uz krūtīm varmākam un slepkavniekam».

Simtām reižu jaunais skots skūpstīja un spieda šo zīmīti pie sirds, 10 tā pavēra viņam ceļu uz Laimi un Slavu, atklājot nevienam nezināma noslēpumu un dodot iespēju atpazīt to, kura nogalāšana nestu viņa ceribu piepildījumu, un viņš bija tik prātīgs, ka apņēmās šo noslēpumu paturēt pie sevis.

Taču ar Hairadina pavēstīto ziņu Kventins uzskatīja par vajadzīgu rīkoties citādi, jo de la Marka iecerētais uzbrukums varēja pazudināt visu aplencēju karapulku: karošana tolaik notika diezgan juceklīgi, un no pēkšņa nakts uzbrukuma būtu grūti atgtuies. Visu krietni apsvēris un apdomājis, viņš nolēma atklāt šo de la Marka plānu gan karalim, gЈn ari hercogam, turklāt abiem vienlaicīgi, jo droši vien saprata, ka būtu pārāk bīstami darīt to zināmu vienīgi Luijam, kura nodevīgajai sirdsapziņai būtu pārāk liels kārdinājums šo uzbrukumu nevis novērst, bet atbalstīt. Kventins nolēma gaidit, kamēr abi valdnieki satiksies, taču tas varēja tik drīz nenotikt, jo viņi nepavisam neliecās sastapties, ja no tā varēja izvairīties.

Pa to laiku apvienotais burgundiešu un franču karapulks devās uz priekšu un drīz vien nonaca Lježas novadā. Tie burgundiešu karavīri, kas piederēja pie tā dēvētajiem rīkļurāvējiem, ar savu izturēšanos pret Lježas pavalstniekiem, it kā tiekdamies atriebt bīskapa navi, pierādīja, ka pelnījuši šo «godpilno» iesauku.

Kārlim viņu rīcība nāca par ļaunu, jo vietējie iedzīvotāji, kuri citādi nebūtu pretojušies, aizsardzības nolūkā ķērās pie ieročiem, traucēja karapulku virzīšanos uz priekšu, atšķēla atsevišķus grupējumus un, burgundiešu priekšā atkāpdamies, daudz atrak par viņiem sasniedza pilsētu un papildināja tās nelokāmo aizstāvju rindas. Taču skaitliski nelielais franču pulks, kurš sastāvēja no īpaši atlasītiem bruņnešiem, cieši turējās pie saviem karogiem un, pakļaudamies karaļa pavēlei, ievēroja visstingrāko disciplīnu. Kārlis, to redzēdams, nāca pie ieskata, ka franči izturas drīzāk kā Iježiešu draugi, nevis kā Burgundijas sabiedrotie, un viņa aizdomas kļuva vēl lielākas.

Burgundieši un franči bez kādas nopietnas pretestības pēdīgi sasniedza Māsas ieleju un tuvojās Lježai. Viņi ieraudzīja, ka Šēnvaldes pils ir pilnīgi nolīdzināta ar zemi, un uzzināja, ka Viljams de la Marks, kurš kara mākslā nebija muļķis, atvilcis visus savus spēkus uz Lježu un nolēmis izvairīties no cīņas atklātā laukā. Drīz vien uzbrucēji pārliecinājās, cik bīstama ir lielas pilsētas aplenkšana, ja tās iedzīvotāji nolēmuši aizstāvēties līdz pēdējam elpas vilcienam.

Kāds burgundiešu priekšpulks, ieraudzījis tālīnajā pilsētas mūrī robus, uzskatīja, ka atliek tikai doties uz priekšu un jau iegāja kādā no atklātajām nomalēm, kliedzot: «Burgundija! Burgundija! Nogalēt visus! Atmaksāt viņiem par Luiju de Burbonu!» Bet kad viņi izklīda pa šaurajām nomales ieliņām un dzīrās ķerties pie laupīšanas, no mūra apjoztās pilsētas pēkšņi vēlās ārā liels ļaužu pulks, nikni uzbruka un daudzus nogalināja. Izmantodami mūrī esošos robus, arī de la Marka vīri izlauzās vairākās vietās un vienlaicīgi uzbruka no visām pusēm, tā ka burgundieši, šīs negaidītās pretestības apstulbināti, tikpat kā nespēja aizsargāties. Turklāt drīz vien iestājās tumsa, kas padarīja viņus pilnīgi bezpalīdzīgus.

Hercogs Kārlis, to uzzinādams, iedegās briesmīgās dusmās, ko nespēja mazināt pat Luija izteiktais piedāvājums sūtīt franču vienību burgundiešiem palīgā. Noraidījis šo priekšlikumu, Kārlis pats gatavojās vest cīņā savus vīrus priekšpulka glābšanai, taču d'Emberkūrs ar grāfu de Krēvkēru izlūdzas atļauju uzticēt viņiem šo uzdevumu, un abi izcilie karavadoņi no divām pusēm iesoļoja priekšpilsētā un, noteiktā kartībā viens otru atbalstīdami, drīz vien atspieda lježiešus atpakaļ un atbrīvoja burgundiešus, kuri bija zaudējuši ap astoņsimt vīru, to skaitā kādus simts bruņiniekus. Taču gūstā kritušo nebija daudz, jo lielāko daļu d'Emberkūrs atsvabināja un, ieņēmis visu priekšpilsētu, pretim pilsētas mūrim izlika sardzi piecu sešu simtu jardu plata klaja laukā, kas bija paredzēto aizsardzības vajadzībām. Starp pilsētu un priekšpilsētu aizsarggrāvja nebija. Lježas vārti atradās tieši pretī šim klajumam un tiem līdzas vīdēja vairāki lieli robi, pēc Uercoga Kārļa rīkojuma izcirsta mūrī pēc Sentronas kaujas un tikai pavirši aizlāpīti ar vienkāršām koka barikādēm. Lai novērstu atkārtotu uzbrukumu caur šiem robiem un pilsētas vārtiem, d'Emberkūrs tika tiem iepretim uzstādīt četrus lielgabalus u» tad atgriezās pie burgandiešiem, kuru vidū valdīja pilnīgs sajukums.

Bija izveidojies tāds stāvoklis, ka hercoga galvenie spēki bija lauzušies uz priekšu, bet sakautais priekšpulks virzījies atpakaļ, tālab, tiem saduroties, izraisījās briesmīgas nekārtības. D'Emberkūra prombūtnes laikā — viņš bija Marechal du Camp jeb — kā m«s tagad teiktu — karaspēka nometnes priekšnieks — stāvoklis bija kļuvis vēl ļaunāks. Kā par nelaimi iestājās nakts — tumša, ka ne acī durams, sākās pamatīgs lietus un turklāt vieta, kur franču un burgundiešu karaspēkam vajadzēja ierīkot apmetni, bija purvaina un grāvju izvagota. Pat grūti aptvert, kāds sajukums valdīja burgundiešu pulkos, kur vadoņi bija pazaudējusi karavīrus, bet karavīri — vadoņus un arī karogus. Katrs karotājs — no visaugstākā līdz zemākajam — meklēja kādu vietu, kur piemesties, pārgurušie un ievainotie veltīgi sauca pēc palīdzības, bet tie, kuri atradās aizmugurē, nezinādami, kas īsti noticis, visiem spēkiem spiedās uz priekšu, lai gūtu arī savu tiesu laupījuma, kas, viņuprāt, tika dalīts ar pilnu sparu.

Kad d'Emberkūrs atgriezās nometnē, viņam bija veicams gaužām sarežģīts uzdevums, ko vēl jo īpaši apgrūtināja hercoga Kārļa netaisnīgie pārmetumi. Kad Kārlis visu vainu uzvēla viņam, nelikdamies ne zinis par to, ka krietnais karavadonis labu laiku bijis aizņemts ar priekšpulka glābšanu, d'Emberkūrs ilgāk vairs nespēja valdīties un sacīja:

— Es devos palīgā priekšpulkam, galvenos spēkus atstadams jūsu gaišības vadībā, bet nu priekšpulks, flangi un aizmugure ir pilnīgi sajaukušies.

—     Mūsu karapulks ir kā mucā sabāztas siļķes — kur vienai galva, tur otrai aste,— Le Glorjē iekrita valoda.

Šis joks hercogu sasmīdināja un varbūt ari novērsa strīdu starp viņu un viņa karavadoni.

Ar lielām pūlēm pēdīgi izdevās ieņemt un izbrīvēt kādu greznu villu, kur ierīkoja hercoga galveno mītni. Pie tās izlika četrdesmit vīru lielu sardzi, kas, nopostījusi dažas saimniecības ēkas, sakūra milzīgu ugunskuru.

Mazliet pa kreisi — starp villu un priekšpilsētu, kura, kā jau mēs minējām, atradās preUm pilsētas vārtiem, bija vēl kāda villa ar dārzu, pagalmu un vairākiem iežogotiem zemes lauciņiem aizmugurē. Šai namā štābu ierīkoja Francijas karalis. Viņš nepavisam neizlikās par lielu kara māklas lietpratēju, uzskatot sevi par karotāju tikai tai ziņā, ka nicināja briesmas un spēja novērtēt stāvokli, teču allaž rūpīgi izvēlējās pašus labākos karavadoņus, uz kuriem varēja pilnībā paļauties. Tātad Luijs ar saviem pavadoņiem iekārtojās otrā villā, daļa viņa skotu gvardes strēlnieku apmetās saimniecības ēkā un zem nojumēm, kas cik necik pasargāja no lietus, bet pārējie palika dārzā. Citi franču pulki tika izvietot» turpat tuvumā, pilnīgā kaujas gatavībā, lai vajadzības gadījumā iesaistītos cīņā,

Dinuā un Kroufords kopā ar vairākiem pieredzējušiem karavīriem, starp kuriem ar savu centību īpaši izcēlās Le Balafrē, aizbēra grāvjus un nogāza žogus, lai trauksmes gadījumā vieglāk varētu uzturēt sakarus.

Tikmēr karalis bez kādām ceremonijām devās uz Burgundijas hercoga mītni, lai noskaidrotu turpmāko sadarbības piānu un uzzinātu, kādu atbalstu Kārlis gaida no viņa. Līdz ar karaļa ierašanos radās nepieciešamība noturēt kara padomes apspriedi, par kādu Kārlis nemaz nebija domājis.

Kventins Dorvards tūdaļ pat lūdza atļauju tikties ar abiem valdniekiem, teikdamies nesam kādu svarīgu vēsti. Atļauja tika saņemta bez kādām grūtībām, un Luijs bija pagalam izbrīnīts, dzirdēdams Kventina skaidro, nosvērto stāstījumu par Viljama de la Marka slepeno plānu uzbrukt pilsētas aplencēju nometnei franču karavīru ģērbā ar franču karogiem rokā. Luijam droši vien labāk būtu paticis dzirdēt Šo svarīgo vēsti vienam pašam, bet, tā kā šis noslēpums bija atklāts ari hercogam un visiem tā padomniekiem, karalis vienīgi piezīmēja, ka «šī vēsts — vai nu patiesa, vai arī melīga, ir pelnījusi nopietnu uzmanību».

—     Nē, nepavisam!— hercogs nevarīgi izmeta.— Ja naidniekam tiešām būtu šāda slepena iecere, man par to nevēstītu skotu gvardes strēlnieks.

—          Lai nu būtu kā būdams,— Luijs sacīja,— es lūdzu jūs un jūsu karavadoņus paturēt prātā sekojošo, proti, lai izvairītos no šāda uzbrukuma bēdīgajām sekām, es likšu saviem karavīriem apsiet ap rokām baltas lentes. Dinuā, pārūpējies par to, lai tas tiktu tūdaļ izpildīts, ja vien mūsu brālim un karavadonim pret to nebūtu it nekas iebilstams.

—     Es tur neredzu nekā peļama,— hercogs attrauca,— ja vien franču bruņniecība nebaidās iemantot dieviešu krekla stērbeļu ordeņa» nosaukumu.

—     Šāda iesauka būtu tieši piemērota, ja ņem vērā, ka par balvu tiek piešķirta sieviete,— Le Glorjē iestarpināja.

—     Labi sacits, gudrā galva,— Luijs noteica.— Arlabunakti, brālēn, es eju aplikt bruņas. Starp citu, diez ko jūs teiktu, ja es pats iegūtu grāfienes roku?

—    Tādā gadījumā jūsu augstībai būtu jākļūst par flāmu,— hercogs gluži citā balsī atbildēja,

—     Es nevaru būt īstāks flāms nekā jau esmu, dārgo brālēn,— Luijs tēlotā vaļsirdībā noteica,— tikai nezinu, kā jūs par to pārliecināt.

Hercogs aprobežojās ar to, ka novēlēja karalim labu nakti tādā balsī, kas atgādināja tramīga zirga sprauslošanu, ar kādu tas atvaira jātnieku, kurš pirms kāpšanas seglos tiecas to noglāstīt,

—     Es varētu piedot karaļa divkosību, ja viņš neturētu mani par tādu muļķi, kas tic viņa liekulīgajiem vārdiem,— hercogs pēc tam sacīja grāfam de Krēvkēram.

Ari Luijs, atgriezies savā mītnē, apspriedās ar Oliveru Deinu.

—     Šis skots ir tik viltīgs un reizē tik vientiesīgs, ka nav iespējams izprast viņa īsto dabu,— karalis teica.— Pasques-clisu, vai tā nav vislielākā muļķība — atklāt krietnā de la Marka plānu arī Kārlim un viņa padomniekiem, nevis klusi man iečukstēt ausī, dodot iespēju izvēlēties vai nu to atbalstīt, vai arī izjaukt,

—     Labi vien ir tā, kā ir noticis, jūsu augstība,— Olivers sacīja,— jo jūsu pavadoņu vidū ne mazums ir tādu, kam sirdsapziņa neatļautu burgundiešus nodot un kļūt par de la Marka sabiedrotajiem.

—     Tev taisnība, Oliver, Pasaulē muļķu nekad nav trūcis, un mums ar tevi arī nebūtu laika izsniegt šiem cilvēkiem sāpju naudu viņu sirdsapziņas ēdu remdināšanai. Vismaz šonakt mēs, Oliver, paliksim uzticīgi Burgundijas sabiedrotiem, cerot, ka reiz tomēr pienāks brīdis, kad varēsim viņiem atspēlēties, Ej un teic, lai neviens nenovelk bruņas un, ja rodas vajadzība, lai droši šauj uz tiem, kuri kliedz «France!» un «St. Dennis!», it kā aurētu «Elle un sātans!» Es pats ari likšos gulēt ar visām

bruņām. Un lai Kroufords nosūta Kventinu Dorvardu uz vistālāko sardzes posteni pie paša pilsētas mūra. Tur šis skots varēs izmantot iespēju, ko pēkšņais uzbrukums varētu sniegt, un — ja tiks sveikā cauri, jo labāk priekš viņa. Bet it īpaši parūpējies par Martiusu Galeoti un iespundē viņu visdrošākajā vietā. Šis cilvēks ir pārāk liels pārdrošnieks un, kā jau īsts nelga, var iedomāties, ka spēj būt ne vien filozofs, bet ari kārotājs. Izdari visu, kā es sacīju, Oliver, un — ar labu nakti! Svētā Klerī Dievmāte un Svētais Tūras Mārtiņ, visžēlīgi sargājiet manu nakts miegu!

XXXVII nodaļa IZLAUŠANĀS (TURPINĀJUMS)

Viņš ierauga, ka ļaudis bariem plūst No pilsētas pa visiem vārtiem laukā.

Dž. Miltons. Atgūtā paradīze

Drīz vien plašajā nometnē pie Lježas pilsētas vārtiem valdīja kapa klusums. Kādu laiku vēl skanēja sargkareivju izsaucieni un atsevišķu, no saviem pulkiem noklīdušu cīnītāju klaigas, kas izklausījās kā nomaldījušos suņu gaudas, tiem cenšoties atrast savus saimniekus. Taču beidzot, noguruma pārmākti, kareivji iekārtojās, kā nu kurš prata,— citi sameklēja kādu pajumti, citi, nespēka pieveikti, sagūla tāpat gar mūri vai dzīvžogiem, lai gaidītu rītu, ko dažs labs tā arī vairs nepieredzēja, Visi gulēja nāves miegā, izņemot vienīgi tos, kas gurdi stāvēja sardzē pie karaļa un hercoga mītnēm, Gan bažas par to, ko nesīs nākamā diena, gan sapņi par slavu un brīnišķo balvu, kuru iegūs noslepkavotā Lježas bīskapa atriebējs,— tas viss bija pagaisis no miega un noguruma pārņemtajiem prātiem. Taču Kventins Dorvards neaizdarīja ne acu, Apziņa, ka vienīgi viņš spētu cīniņā sazīmēt de la Marku, atmiņas par daiļo būtni, kas bija viņam sniegusi šīs svarīgās ziņas, spārnoja viņa slepenās cerība?,, tāpat arī doma par nāves briesmām, no kurām viņš tomēr « cerēja iziet kā uzvarētājs, aizdzina jebkādu vēlēšanos gulēt un turēja viņu tādā sasprindzinājumā, ka viņš pat nejuta nogurumu.

Ar karaļa pavēli norīkots vistālākajā sardzes postenī krietnu gabalu pa labi no jau minētās priekšpilsētas, viņš vērīgi lūkojās tumsā sev-priekšā un centās uztvert katru sīkāko skaņu aplenktajā pilsētā. Taču vēl ari pēc tam, kad milzīgais pulkstenis

nosita jau trešo stundu pēc pusnakts, visapkārt valdīja kapa klusums.

Beidzot, jau nācis uz domām, ka uzbrukums droši vien atlikts līdz rītausmai, un atviegloti nopriecājies, ka dienas gaismā būs vieglāk sazīmēt Orleānas hercoga ģerboni, Kventins pēkšņi it kā saklausīja apslāpētu murdoņu, tādu kā bišu dūkoņu, kad tās ceļas aizsargāt savus apdraudētos stropus. Viņš ieklausījās uzmanīgāk. Troksnis turpinājās, bet skaņa bija tik vāra un neskaidra, ka to varēja noturēt par vēja šalkoņu tuvējā birztalā vai lietū pārplūdušas upītes burzguļošanu, tās ūdeņiem ieplūstot rāmajā Māsā, Šaubīdamies, vai tomēr nav alojies, Kventins trauksmi vēl neziņoja, lai veltīgi nesaceltu visus kājās.

Bet, kad troksnis, kas šķita nākam no pilsētas puses, pieauga un tuvojās viņa sargpostenim, Kventins uzskatīja par savu pienākumu pēc iespējas klusāk atkāpties un brīdināt tēvoci, kurš ar savu nelielo strēlnieku pulciņu atradās turpat netālu pilnā kanjas gatavībā. Strēlnieki tūda] pat bija kājās, rīkodamies, cik klusi vien ^spējan*;. Acumirklī to priekšgalā nostājās lords Kroufords, kurš, nosūtīja karalim trauksmes vēsti, pavēlēja saviem ļaudīm atkāpties aiz sardzes ugunskura, lai viņus nevarētu samanīt. Šalkoņa, kas bija pienākusi vēl tuvāk, pēkšņi pieklusa, taču joprojām varēja sadzirdēt neskaitāmu smagu soļu dunu, kas devās uz priekšpilsētas pusi,

—     Laiskie burgundieši būs savā postenī aizmiguši,— Kroufords čukstēja,— Steidzies turp, Kanirigem, un cel augšā šos muļķa aunus.

—     Turieties pēc iespējas aizmugurē,— Dorvards teica.— Ja dzirde mani neviļ, tad starp mums uz priekšpilsētu ir iedzinis ķīli pamatīgs karapulks.

—     Pareizi sacīts, Kventin, manu brašo zēn,— Kroufords noteica,— Tu esi teicams karavīrs, kaut gan vēl jauns. Viņi ir vienīgi apstājušies, lai sagaidītu pienākam pārējos. Kaut es varētu pateikt, kur tieši viņi ir.

—    Es pielīdīšu tuvāk, milord, un pacentīšos to izdibināt,— Kventins ieminējās,

—     Labi, lai notiek, manu mīļo zēn, tev ir asa dzirde un redzīgas acis. Bet esi uzmanīgs. Es neparko negribētu tevi zaudēt!

Ar arkebūzu šaušanas gatavībā, Kventins lavījās pāri klajumam, ko iepriekšējā vakarā bija uzmanīgi izpētījis, un pārliecinājās, ka starp karaļa mītni un priekšpilsētu atrodas milzīgs ienaidnieka karapulks, bet turpat netālu — kāda neliela vienība. Viņš pat dzirdēja, kā šie v»ri sačukstas, apspriezdami savu darbības plānu. Pēdīgi no šīs grupas nošķīrās daži cilvēki —

acīmredzot vr pienāca viņam pavisam tuvu kiāt — divu garutr.-j •" iJi. uj Redzēdams, ka vairs nespēs atkāpties tā, lai i e viņu nanītu, Kventins skaļi iesaucās:

—    Qui vive-1—un izdzirdēja atbildu

—    Vivc Li,., Lt ege, c'est-a-dire (te runātājs sevi pārlaboja),— Veve la France**!

Tai pašā acumirkli Kventins izžāva. Atskanēja vaids, kāds cilvēks s^ļivriti, un Kventins metās atpakaļ pie lorda Krouforda, pēc daudzajiem viņam pakaļ raidītajiem šāvieniem pārliecinājies, ka naidnieku pulks nav no mazajiem.

—     Tu eii rīkojies slavējami, manu dro'sniīgo zēn!— Kroufords teica.— Un tagad, viri, steigšus uz pagalmu! Viņu ir pārāk daudz, l«i mēs cīnītos atklātā laukā.

Paklausīdami pavēlei, kareivji pulcējās pagalmā, kur viss b'ija pilnīgā kārtībā, un karalis dzīrās tūdaļ kāpt zirgā.

—     Kuru jūs pošaties, valdniek?— Kroufords jautāja.— Jums drošāk būtu palikt šeit kopā ar savējiem.

—     Nē, nē,— Luijs atbildēja,— Man jāsteidzas pie hercoga, lai šajā izšķirošajā bridi pierādītu, ka mēs esam viņam uzticīgi, jo citādi mums var vienlaikus uzbrukt gan Iježiesi, gan arī burgundiešt.

Un, uzlēcis zirgā, karalis pavēlēja Dinuā pārņemt franču pulka vadību, bet Kroufordam ar strēlniekiem nostiprināties villā un, naidniekam uzbrūkot, aizsargāties, bet nekādā ziņā neatstāt šo namu un pašiem nedoties uzbrukumā, lai cik vilinoši tas būtu. Nodevis šīs pavēles, viņš kopā ar nelielu pavadoņu pulciņu aizjāja uz, hercoga mītnes mm.

Uzbrucēju vilcināšanos, kas franču pulkam deva iespēju nostiprināties ur„ sagatavoties aizsardzībai, bija izraisījis Kventina veiksmīgais šāviens, kurš aiz laimīgas nejaušības trāpīja villas īpašniekam, kas lježiešu vienībai rādīja ceļu uz karaļa štābu. Ja šis uzbrukums netiktu aizkavēts, tad droši vien būtu arī izdevies.

Dorvards, kurš pēc karaļa pavēles pavadīja viņu pie hercoga, sastapa Kārli tik satracinātu, ka tas tikpat kā nespēja pildīt karavadoņa pienākumus, kas tobrīd bija svarīgāki nekā jebkad, Tieši tobrīd bez sīvajām cīņām, kas norisa priekšpilsētā kreisajā flangā, bez uzbrukuma, kuru uzsāka naidnieka galvenie spēki, cenzdamies ieņemt karaļa mītni, kāda prāva lježiešu vienība kaut k i tālāk bija izlauzušies arā no pilsētas un, virzīdamās pa tai vien zināmām takām, ceļiem un vīna dārziem, nokļuvusi līdz

4 — Kas iai dzīvo? (.Franču va! ) Šeit tā ir parole.

" — Lai dzīvo Lježa… tas ir, lai dzīvo Francija! (Franču vai).

burgundiešu labajam flangam un metusies uzbrukumā, Kara saucieni: «Vive la Frartcel» un «Dennis Montjoielsaplūzdamvi kopā ar citiem, tādiem kā «Par Lježul» un «Par MeiakuiU"» radīja aizdomas par franču nodevību, tā kā burgundiešu pretošanās bija visai juceklīga un bez jūtamām sekām. Ar putām uz lūpām hercogs lādēja karali un visu, kas bija saistīts ar viņu, un pavēlēja šaut ar lokiem un Lielgabaliem uz katru, kurš atgādina francūzi, ja vien uz piedurknes saskatāmas Luija pulka atšķirības zīmes.

Karaļa ierašanās pie hercoga desmit strēlnieku un Le Balafiē un Kvsntina pavadībā no jauna apliecināja Francijas uzticību Burgundijai D'Emberkūrs, Krēvkērs un vairāki citi slavenākie burgundiešu karavadoņi tūdaļ pat uzsāka pretošanos — daži pulcināja kopā aizmugures vienības, kurās vēl nebija sācies sajukums. Citi metās pašā kaujas murskuļa vidū, cenzdamies atjaunot disciplīnu, un, kamēr hercogs kā vienkāršs bruņinieks cīnījās priekšgalā, kliegdams, cirzdams un kapādams uz visām pusēm, viņi atkal ieviesa savās vienībās kārtību un stājās pretī uzbrucējiem ar negaidītu lielgabalu uguni. L uijs turpretī izturējās kā nosvērts un aukstasinīgs karavadonis, kurš nedz meklē briesmas, nedz vairās no tām, un parādīja tādu gudrību un attrpību, ka burgundiešu vadoņi nešaubīdamies paklausīja visām viņa pavēlēm.

Kaujas lauks vārījās kā raganu katls. Kreisajā flangā pēc sm?.?as cīņas bija aizdedzināta priekšpilsēta, un, par spīti plašajai liesma jūrai, tur vēl aizvien notika kaujas par katru kvēlojošo drupu kaudzi, Centrā franču kareivji pūlējās atsist krietni lielāka pretinieku pulka uzbrukumu ar nepārtrauktu lielgabalu uguni, tā ka nelielā villa, šāviņiem zibsnījot, šķita kā mocekļu nimba ieskauta, Labajā flangā cīņa risinājās ar mainīgiem panākumiem atkarība no tā, vai papildspēki pieplūda no aplenktās pilsētas vai no burgundiešu aizmugures, Kauja turpinājās ar neatslābstošu niknumu veselas trīs stundas no vietas, līdz beidzot sāka aust gaisina, ko apiencēji tik ļoti bija gaidījuši.. Tobrīd šķita, ka labajā flangā un centrā ienaidnieka pretestība sākusi atslābt, un no Luija mītnes puses atskanēja vairāki lielgabalu šāvieni,

— Steidzieties turp,— karalis pavēlēja Rētainajam un Kventinam, līdzko izdzirdēja šos šāvienus,— Viņi ir dabūjuši lielgabalus, un, lai slavēta Svētā Jaunava, villa ir drošībā! Sakiet, lai Dinuā virzās uz labo pusi, turoties tuvāk pie Lježas mūra Lai ņem līdzi visus mūsu karavīrus, atstājot tikai dažus sardzē pie nama, un iedzen ķīli starp stulbajiem ļježīešiem un pilsētu, no kuras viņi saņem papildspēkus

Rētainais ar māsasdēlu aizauļoja pie Dinuā un Krouforda, kuri ar prieku uzņēma karaļa rīkojumu, jo viņiem bija apnicis tikai aizstāvēties. Drīz vien prāvas bruņinieku vienības priekšgalā, kurai pievienojās arī ieroču nesēji un skotu gvardes strēlni&ki, viņi jāšus šķērsoja lauku, pilnu ar kritušajiem un ievainotajiem, un sasniedza Iježiešu pulku, kam no labās puses tik neatlaidīgi bija uzbrukusi burgundiešu vienība. Tā kā kļuva aizvien gaišāks, varēja redzēt, ka no pilsētas joprojām plūst ārā ienaidnieka spēki — vai nu tādēļ, lai turpinātu kauju ciūs vietās, vai lai dotos talkā tiem, kas jau cīnījās,

—     Pie visiem svērājiem,— vecais Kroufords uzrunāja Dinuā,— ja es nezinātu, ka tas esi tu, kas jāj man blakām, es teiktu, ka redzēju tevi vedam cīņā šos nelietīgos pilsētniekus, tikai starp viņiem tu biji augumā lielāks nekā parasti. Vai tu esi pārliecināts, ka viņu bruņotais vadonis nav tavs rēgs vai, kā saka, dubultnieks?

—     Rēgs vai dubultnieks?— pārvaicāja Dinuā.— Es nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt. Bet paskat, kur atradies nelietis, kurš iedrošinājies greznot savu bruņucepuri un vairogu ar manu ģerboni, Par šo nekaunību viņš saņems peinīto sodu)

—    Grāfa kungs, pie visa, kas dižens un cēls, atļaujiet šo atriebību uzņemties man!— teica Kventins

—     Ko — tev, jaunais cilvēk?— noprasīja Dinuā.— Tad ta atradies pieticīgs lūgums! Nē, to es nevaru, jo šādas lietās vienam otru aizstāt nav iespējams.— Tad, aplaidis skatienu visapkārt, viņš uzsauca saviem karavīriem: «Fraur jas bruņinieki, ciešā ierindā! Šķēpus kaujas gatavībā' Pašķirsim ceļu rītausmas stariem starp šiem Lježas cūkām un Ārdām kuiļiem, kas pārģērbušies mūsu kaujas tērpos!*

Karavīri atbildēja ar skaļiem saucieniem:— Dinuā! Dinuā! Lai dzīvo drosmīgais Bastardsi Orleānieši, palīgā!— un kopā. ar savu karavadoni pilnos auļos metās virsū Iježiešu pulkiem. Bet ari naidnieks nebija no bailīgajiem. Prāvais karapulks, kam franči uzbruka, sastāvēja gandrīz tikai no kājniekiem, kuri, pavērsusi šķēpu smailes uz priekšu, stājās viņiem pretī trīs ciešās rindās — pirmā rinda nometusies uz ceļgala, ctrā — stāvus,— mazliet noliekusies uz priekšu, trešā — izstiepusi šķēpus pāri priekšējo galvām, tādējādi izveidojot kaut ko līdzīgu ezim, kas aizsargājas pret uzbrucēju. Maz bija tādu, kas spēja izlauzties cauri šai dzelzs sienai, bet viens no šiem nedaudzajiem bija Dinuā, kurš, iecirtis zirgam piešus sānos, piespieda savu tīrasiņu dzīvnieku izdarīt pari par divpadsmit pēdu tālu lēcienu un, tādējādi iekļuvis dumpinieku karapulka vidū, metās pretī savam nīstajam naidniekam. Gaužām pārsteigts, viņš ieraudzīja lidza» sev Kventinu, kurš vēi aizvien cīnījās viņam blakus, jo jaunība, izmisuma pilna drosme un apņemšanās uzvarēt vai mirt lika jaunajam strēlniekam turēt līdzi visbrašākajam Eiropas bruņiniekam, par kādu Dinuā tika pamatoti uzskatīts.

Karotāju šķēpi drīz salūza, taču landsknehti nespēja izturēt garo, smago zobenu triecienus, kamēr jātnieki, viscaur tērpušies bruņās, neko daudz necieta no pretinieku šķēpiem. Dinuā un Dorvards joprojām pielika visas pāles, lai izlauztos līdz tai vietai, kur prasmīgi un drošsirdīgi cīnījās tas, kurš bija uzdrīkstējies patvaļīgi izmantot Dinuā ģerboni, bet tad piepeši c'tā vietā ieraudzīja mežakuiļa galvu un ilkņus — Viljama de la Marka parasto galvassegu, un Dinuā uzsauca Kventinam:

— Tu esi cienīgs atriebties par piesavināto Orleānas ģerboni! Es atstāju šo uzdevumu tev! Rētainais, paiīdu savam māsasdēlam un gādā, lai neviens netraucētu grāfam Dinuā Mežakuiļa medībās. V

Šķiet, būtu lieki atgādināt, ka Kventins Dorvards ar vislielāko prieku uzņēmās šo uzdevumu, un viņi lauzās katrs uz savu mērķi, un visi, kas vien spēja turēt līdzi, cieši sekoja viņiem pa pēdām.

Ap šo laiku karotāju pulks, kam de la Marks dzīrās doties palīgā, pirms viņa ceļu aizšķērsoja Dinuā uzbrukums, bija zaudējis visas nakts tumsā iegūtās priekšrocības, kamēr burgundiešu rindās līdz ar gaismas svīdu atjaunojās disciplīna un reizē ar to saka izpausties viņu kaujas meistarība. Lielais Iježiešu karapulks bija spiesto atkāpties un visbeidzot bēgt, un, saduroties ar savējiem, kas joprojām cīnījās ar frančiem, radīja kaujas laukā milzīgu jucekli, kurā saplūda kopā karotāji, bēgļi un vajātāji. Šis vilnis vēlās pretī Lježas mūrim, līdz beidzot ieplūda pilsētā pa to pašu milzīgo, neapsargāto robu, pa kuru pirmāk bija izvēlies ārā.

Kventins pielika pārcilvēciskas pūles, lai panāktu savu vajājamo, kurš vēi aizvien bija skaidri saredzams un, vairāku izcili drosmīgu landsknehtu atbalstus, visiem spēkiem centās apturēt bēgšanu un atjaunot uzbrukumu, Le Baiafiē un vēi daži skotu strēlnieki turējās Kventinam līdzās, apbrīnodami lielo drosmi, kas piemita gados tik jaunajam strēlniekam. Pie paša mūra roba de la Marks — tas tik tiešām bija viņš — beidzot uz bridi apturēja bēgošo karapulku un atsita atpakaļ vairākus vajātājus. Viņš nemitīgi vicināja kara vāli, kas šķita visu nolīdzinām ar zemi, un bija tā nošķiedies asinīm, ka gandrīz nevarēja saskatīt viņa vairoga ģerboni, kas tik ļoti bija saniknojis Dinuā.

Kventins nu varēja viņam piekļūt viens pats, jo de la Marks, pakāpies uz mūra, tik nesaudzīgi zvetēja ar kara vāli, ka pārējie uzbrucēji atstājās un sāka meklēt drošāku piekļūšanas ceļu šim vīram, kas cīnījās ar izmisīgu neatlaidību Taču Kventins, kam vajadzēja uzveikt tieši šo baismo pretinieku, pie paša pils mūra nolēca no zirga un, palaidis to savā vaļā, devās augšup pa sadrupušo mūri, lai mērotos spēkiem ar Ardēnu Mežakuili, Tas, it kā paredzēdams Kventina nodomu, pagriezās pret viņu ar paceltu vāli, un abi jau dzīrās mesties divcīņā, bet tad vētraini gaviļu saucieni, kas saplūda kopā ar izmisuma kliedzieniem, vēstīja, ka aplencēji ielauzušies pilsētā no otras puses un nokļuvuši de la Markam aizmugurē» Izdzirdis šo draudīgo troksni, de la Marks iepūta ragā un, sapulcinājis savus izmisuma stāvoklī nonākušos likteņa biedrus, sāka atkāpties uz citu pilsētas daļu, no kuras varētu aizbēgt uz Māsas otru krastu. Viņam cieši sekoja visi viņa vīri, kuri nebija nevienu žēlojuši un tādēļ negaidīja žēlastību arī no citiem, un šajā kritiskajā brīdī atkāpās stingri noteiktā kārtībā, tikai laiku pa laikam apstādamies, lai atsistu vajātājus, no kuriem daudzi jau sāka meklēt mazāk bīstamu nodarbošanos, proti, nodevās laupīšanai. Pilnīgi iespējams, ka de la Markam, kuru svešais ietērps slēpa no tiem, kas par viņa galvu cerēja iegūt slavu un bagātību, tiešām būtu izdevies izbēgt, ja viņam neatlaidīgi nesekotu Kventins ar savu tēvoci Le Balafrē un vēl dažiem skotu gvardes strēlniekiem. Ikvienā landsknehtu atelpas brīdī starp viņiem un strēlniekiem sākās neganta cīņa, un ik reizes Kventins centās piekļūt de la Markam, bet tas domāja tikai par atkāpšanos un vairījās no divcīņas ar j?uno skotu. Pilsētā valdīja vispārējs sajukums. Sieviešu raudas un vaimanas, pārbiedēto cilvēku kliedzieni, viņiem sastopoties ar kareivju neapvaldīto patvaļu, baismi skanēja cauri kaujas troksnim, it kā izmisuma un žēlabu balss skaļumā sacenstos ar varmācības balsi.

Tieši tanī brīdī, kad de ia Marks, cauri šim el'ēs juceklim atkāpdamies, bija nokļuvis līdz kādas nelielas baznīcinas durvīm, kliedzieni «Francijai Burgundijal» viņam pavēstīja, ka šaurās ieliņas viņā galā parādījušies aplencēji un atkāpšanās ceļš ir nogriezis,

— Tagad tu būs viņiem vadons!— viņš kādam uzsauca.— Dar, ko var un lauzies ārā no pilsēts. Ar mani ir cauri. Bet kauc arī es ir piespiests pie sienas, pirms nonākšanas ellē es tur vēl aizraidīs dažs lats skots.

De la Marka padotais paklausīja pavēlei un ar nelielu pulciņu dzīvajos palikušo landsknehtu metās uz ieliņas viņu galu, lai lūkotu izlauzties cauri pretinieku rindām. Seši uzticamākie de la Marka vīri palika, lai ietu bojā kopā ar viņu, un stājās pretī skotu gvardes strēlniekiem, kuru skaits nebija neko daudz lielāks.— Lai dzīvo Mežakuils* Sargās, jūs skots!— ieaurojās bezbailīgais laupītāju vadonis, vicinādams kaujas vāli,— Teic nu, kurš grib dabūt grāfa krons? Kurš grib cirsties ar Ardēnu Mežakuils? Kā rādās, tu, puis. Taču šis krons tev vēl vajadzīgs nopelnīt.

Kventins lāgā nesadzirdēja šos vārdus, jo tos apslāpēja runātlja zemu nolaistais sejsegs, bet šī vīra rīcība bija nepārprotama, Jauneklis tik tikko paguva uzsaukt, lai tēvocis un pārējie ļ rvvrzžs nostāk, kad de la Marks ar rokās sažņaugtu vāli kā tīģeris metās viņam virsū, cirtienā ielikdams visu ķermeņa svaru. Taču Kventins, būdams acīgs un izmanīgs, laikus atlēca saris, izvairīdamies no briesmīgā zvēliena, kas būtu viņu uz vietas nogalējis.

Tad viņi sastapās aci pret aci, kā vilks ar vilku suni, un viņu biedri no abšm pusēm vēroja cīru, neuzdrīkstēdamies ņemt tajā dalību, jo Le Balafrē nokliedzās, ka divcīņai esot jābūt godīgai, un vēl piemetināja, ka nebītos sūtīt māsasdēlu cīņā pat tad, ja pretinieks būtu tik spēcīgs kā Volless,

Un jajnais strēlnieks tik tiešām pierādīja, ka rūdītais karavīrs šoreiz siav alojies. Par spīti laupītāju bandas vadoņa izmisīgajiem triecieniem, kuri bira kā vesera sitieni uz laktas, jauneklis bija tik veikls un apsviedīgs, ka prata no tiem izvairīties, vienlaikus apdraudot pre+ inieku ar sava ne mazāk bīstamā ieroča smaili. Kventina šķēpa vēzieni bija tik bieži un trāpīgi, ka de la Marka 'milzu spars pamazām atslāba un zeme zem viņa kājām pārvērtās asins peļķē. Tomēr Ardēnu Mežakuiļa drosme un niknums nepavisam nebija mazinājies, un Kventina uzvaras izredzes šķita aizvien bālākas un nedrošākas, kad pēkšņi viņS izdzirda sievietes ba!si, kas turpat viņam aiz muguras izsaucās: .

—     Palīdziet, Svētās Jaunavas vārdā palīdziet!

Kventins pagrieza galvu un acumirklī ieraudzīja Ģertrūdi Pavioni. Apmetnis bija norauts viņai no pleciem, un viņu v.lka piojāvn kāds franču kareivis — viens no tiem, kuri bija ielauzušies tuvīnajā taznīeiņā un par laupījumu izraudzījušies tur paslēpušās pārbiedētās sievietes.

—     Vienu mirklīti uzgaidiet!— Kventins uzsauca de la Markam un metās glābt savu labdari no tai draudošajām briesmām.

—     Es nedomā gaidīt,— atcirta de la Marks un, kara vali vicinādams, sāka atkāpties, neapšaubāmi iepriecināts, ka ticis vaļā no tik neganta uzbrucēja

—          Mani tu tomēr būsi spiests pagaidīt!— noteica Le Balafrē,— Es neļaušu savu māsasdēlu atstāt muļķa lomā — Un viņš uzbruka de la Markam ar savu abrocīgo zobenu.

Tikmēr Kventinam kļuva skaidrs, ka Ģertrūdes glābšana nepavisam nav tik vienkāršs uzdevums, Lai to īsi un aši varētu paveikt. Viņas gūstītājs, karabiedru atbalstīts, nelaida vaļā savu ieguvumu, un, kamēr Dorvards ar dažu strēlnieku palīdzību piespieda viņu to darīt, izrādījās, ka likteņa dāvātā izdevība iekarot laimi un bagātību viņam ir izslīdējusi no rokām, jo, kad Ģertrūde beidzot bija atbrīvota, uz ielas neviena vairs neredzēja Pilnīgi aizmirsis meitenes bezpalīdzību, Kventins dzīrās mesties pakaļ Ardēnu Mežakuilim kā dzinējsuns briedim, taču Ģertrūde cieši pieķērās viņam, aiz pārbīļa saukdama:

—     P»e jūsu mātes goda, nepametiet mani šeit! Ja esat bruņinieks, pavadiet mani līdz tēva mājām, kas reiz deva patvērumu jums un grāfienei Izabellai! Dieva dēļ, lūdzu, nepametiet mani!

Tik izmisīgu lūgumu Kventins nespēja atraidīt. Ar sāpēs tažņaugtu sirdi atvadījies no gaišajam cerībām, kas šajā briesmīgajā, asiņainajā dienā bija devu&as viņam drosmi un spēku un vienubrīd pat šķitušas esam tik tuvu piepikiījumam, Kventins, it kā pret paša gribu pakļaudamies kādam augstākam spēkam, aizvadīja Ģertrūdi uz Paviona namu, ierazdamies tieši īstajā brīdī, lai aizsargātu no karotāju patvaļas ne tikvien šo māju, bet arī pašu sindiku.

Tikmēr pa vienu no mūra robiem pilsētā iejāja karalis ar Burgundijas hercogu. Abi bija pilnā apbruņojumā, taču hercogs, nošķiedies asinīm no zābaku piešiem līdz pat cepures spalvai, trenca savu zirgu nevaldāmā niknumā, kamēr Luijs jāja stalti un cienīgi, gluži kā svinīga gājiena priekšgalā. Viņi pavēlēja pārtraukt pilsētas izlaupīšanu un savākt izklīdušos karapulkus vienuviet, Paši valdnieki devās tālāk uz katedrāli — gan tālab, lai aizsargātu daudzus krietnus cilvēkus,kas tur bija raduši patvērumu, gan tālab, lai pēc svinīgās mises noturētu kara apspriedi.

Tai psšā laikā lords Kroufords, kurš tāpat kā pārējie karavadoņi steigšus pulcināja kopā savus padotos, kādā no mazajām pilsētas ieliņām sastapa Le Balafrē, kas rāmi soļoja uz Māsas upes pusi, aiz. asiņainām pinkām stiepdams cilvēka galvu ar tādu vienaldzību, kā mednieks stiepj savu. medījumu

—     Ei, Ludviķi!— komandieris uzrunāja viņu.— Ko tu grasies darīt ar to maitu?

—    Tas ir viss, kas palicis pāri no mana māsasdēla rokudarba,— teica Le Balafrē.— Viņš paveica galveno, un man tikai atlika pielikt punktu. Sis tēvainis, kuru es piebeidzu, lūdza, lai viņa galvu iemetot Masā. Cik dīvainas iegribas reizēm pārņem cilvēkus, kad tiem jāsastopas ar kaulaino, taču no tās neviens nekad neizspruks.

—     Un tu grasies mest šo galvu Māsā?— noprasīja Kroufords, ieskatīdamies šajā baismajā trofejā, kas liecināja par cilvēka mūža niecību.

—     Kas cits man atliek,— atmeta Ludviķis.— Ja neizpilda mirēja vēlēšanos, viņa rēgs var naktīs raut augšā no miega, bet man tīk kārtīgi izgulēties.

—     Šoreiz nu tev būs tas jāpiecieš, mīļais,— sacīja Kroufords.— Es varu tev apzvērēt, ka šī miroņgalva ir vairāk vērta, nekā tu domā. Nāc līdzi, un bez kādām ierunām! Kad es tev saku,— tūdaļ nāc līdzi!

—     Ja jāiet, tad jāiet,— norūca Rētainais.— Galu galā — es viņam neesmu it neko solījis, jo patiesībā galva jau bija nost, iekams viņš izteica visu līdz galam. Un ja es nebaidījos šī cilvēka, kad viņš bija dzīvs, tad — Dievs mans liecinieks — nebaidos arī no miruša. Turklāt es ceru, ka mans jautrais draugs, Svētā Mārtiņa klostera mūks, neliegs man blašķi ar svēto ūdeni.

Kad Lježas katedrālē beidzās svinīgā mise un izmisuma pārņemtajā pilsētā bija atkal nodibināta kaut cik ciešama kārtība, Luijs un Kārlis kopā ar augstmaņiem noturēja apspriedi, lai uzklausītu ziņojumus par kaujā veiktajiem varoņdarbiem un piešķirtu pelnītos atalgojumus. Pirmie tika uzklausīti tie, kuri cerēja iegūt lielāko balvu — de Kruā dzimtas grāfisti līdz ar tās daiļo īpašnieci, Kā par brīnumu izrādījās, ka tādu ir daudz, turklāt katrs bija pārliecināts, ka tieši viņš nopelnījis augsto balvu, jebšu šo bruņinieku pierādījumi bija visai miglaini un apšaubāmi. Krēvkērs parādīja mežakuiļa ādu, kādu parasti nēsāja de la Marks, Dinuā — iešķeltu vairogu ar Ardēnu Mežakuiļa ģerboni, un vēl vairāki citi apgalvoja, ka nonāvējuši bīskapa slepkavu un uzrādīja līdzīgas trofejas.— Tā kā par de la Marka galvu tika solīts tik bagātīgs atalgojums, dzīvību bija zaudējis katrs, kurš kaut cik līdzinājās šim dumpinieku vadonim,

Sāncenšu vidū izcēlās skaļi strīdi, un hercogs Kārlis, klusībā nožēlodams pārsteidzīgo solījumu, kas viņa pavalstnieces roku un bagātību bija pakļāvis šādām nejaušībām, sāka cerēt, ka varbūt izdosies kaut kā izvairīties no šo strīdīgo prasību apmierināšanas, bet tad pūlim cauri izlauzās Kroufords, vilkdams līdzi Le Balafrē, kurš, samulsis un neveikls, sekoja viņam kā suns, kas ar varu tiek vilkts aiz saites.

—     Atkāpieties ar šīm ādām un nagiem un ar de la Marka ģerboni rotātajiem vairogiem[189]— lords Kroufords izsaucās.— Tikai tas, kurš patiesi nogalējis Mežakuili, var jums parādīt viņa ilkņus!

To teicis, Kroufords nometa uz grīdas asiņaino galvu, kurā uzreiz varēja sazīmēt de la Markam raksturīgo žokli, kas tiešām atgādināja mežakuiļa purnu, uti ikviens, kurš šo vīru jebkad bija redzējis, tūdaj saprata, ka tas ir viņš*.

—     Krouford,— ierunājās Luijs, kamēr Kārlis sēdēja kluss un sadrūmis par šo nepatīkamo pārsteigumu.— Kā liekas, balvu ir izcīnījis viens no maniem uzticamajiem skotu strēlniekiem?

—     Ludviķis Leslijs, jūsu augstība, saukts Le Balafrē,— vecais karavadonis atbildēja.

—     Bet vai viņš ir augstas kārtas?— hercogs noprasīja.— Vai viņa dzīslās rit augstdzimuša cilvēka asinis? Pretējā gadījumā viņš nav cienīgs saņemt solīto balvu.

—     Viņš patiesi ir diezgan neaptēsts,— Kroufords atbildēja, raudzīdamies uz lielo, neveiklo un apmulsušo strēlnieku,— tomēr es varu apgalvot, ka viņš pieder pie Rosu dzimtas uri tā ir tikpat dižciltīga kā jebkura Francijas vai Burgundijas augstmaņu dzimta..

—     Nu tad — neko darīt,— hercogs noteica,— un skaistākajai un bagātākajai Burgundijas mantniecei jākļūst par sievu šādam rupjam algotnim vai ari savs mūžs jāpavada klosterī. Bet viņa ir mūsu uzticamā Reino de Kruā vienīgais bērns. Gauži pārsteidzīgs bija mans solījums.

Un viņa seja apmācās — par izbrīnu augstmaņiem, kuri nebrja raduši redzēt hercogu jebkad nožēlojam kādu savu pieņemto lēmumu.

—     Mazliet pagaidiet,— lords Kroufords sacīja.— Varbūt nemaz nebūs tik ļauni, kā jūsu gaišībai šķiet. Paklausieties, kas šim kareivim sakāms. Nu runā jel, cilvēk, kaut tevi jupis!— viņš paklusām uzsauca Le Balafrē,

Taču drosmīgais karotājs, kurš spēja kaut cik jēdzīgi īzsacīties sarunās ar karali Luiju, pie kura vienkāršās izturēšanas hij;i pieradis, nekādi nevarēja izteikt savu sakāmo tik svinīgas sapulces priekšā. Pagriezies pret abiem valdniekiem, viņš izgrūda tādu kā guldzošu smējienu un, vairākas reizes baismīgi

sašķobījis seju, tik vien kā izdvesa «man pareģoja», un apklusa, it kā turpmākais būtu iestrēdzis kaklā.

—     Atļaujiet, jūsu augstība un jūsu labdzimtība, ka es runāju sava tautieša un karabiedra vārdā,— Kroufords teica.— Viņam vēl dzimtenē esot, kāds zīlnieks pareģojis, ka viņa dzimta caur laulību tikšot uz augšu un iegūšot mantu un bagātību Bet, tā kā viņš jau ir krietni gados un traktieri mīl vairāk par dāmu viesistabu, turklāt ir pilnībā nodevies kareivja dzīves tieksmēm un paradumiem, augsts stāvoklis viņam kļūtu par apgrūtinājumu, tālab viņš, sekodams manam padomam, atsakās no balvas, kas viņam pienākas par Viljama de la Marka nogalināšanu, un nodod šis tiesības tam, kurš īstenībā arī pieveica Mežakuili, pron, savam māsasdēlam

—     Es varu galvot par šī jaunekļa gudrību un krietnumu,— teica karalis Luijs, priecādamies, ka šo izcilo balvu liktenis piešķīris cilvēkam, pār kuru viņam ir zināma ietekme,— Bez viņa attapības un izveicības mēs būtu zaudējuši cīņu. Tas bija viņš, kurš mums paziņoja par naktī iecerēto uzbrukumu.

—     Tad man būs viņam jāatlīdzina par viņa vārdu apšaubīšanu,— sacīja Kārlis.

—     Un es varu apstiprināt, ka viņš ir varonīgs karotājs,— piebilda Dinuā.

—     Bet tas, ka viņa tēvocis pieder pie dižciltīgas skotu bruņinieku dzimtas, vēl nenozīmē, ka ari jauneklis ir no augstas kārtas,— iejaucās Krēvkērs.

—     Viņš ir no Dorvardu dzimtas,— teica Kroufords,— Alana Dorvarda pēctecis, bet Alans Dorvārds ir bijis augsts valsts padomnieks Skotijā.

—    Ja ir runa par Dorvarda pēcteci, tad man nav it nekas iebilstams,— sacīja Krēvkērs.— Veiksme tik droši ir stāvējusi viņam klāt, ka man nav nozīmes spēkoties ar šo kaprīzo dievieti. Bet tas nu patiešām ir apbrīnojami, kā šie sloti pret cits citu atbalstīt — no augstmaņa līdz pat zirgu puisim.

—     Kalnieši stāv un krīt viens par otru!— lords Kroufords apstiprināja, pasmiedamies par lepnā burgundieša aizvainojumu.

—    Tomēr būtu vēl jāpajautā, kādas ir pašas daiļās grāfienes jūtas pret šo veiksmīgo dēkaini,— Kārlis domīgi piebilda.

—     Pie visiem svētajiem,— noteica Krēvkērs,— man ir pamatots iemesis ticēt, ka viņa tik labprāt kā vēl nekad pakļausies jūsu gaišības gribai. Bet kāpēc lai es turētu ļaunu prātu uz šo jaunekli par viņa izcilo veiksmi? Galu galā — tikai viņš pa»s ar savu prātu, noteiktību un bezbailību ir iemantojis Bagātību, Augstu Stāvokli un Daiļumu!

Es nosūtīju šīs lapas iespiešanai, pabeidzis savu vēstījumu, kā man pašam šķita, ar visnotaļ cildināmu morāli, kas stiprinātu un iedvesmotu manus tautas brāļus — visus tos gaišmatainos, zilacainos drosminiekus, kuriem šajos nemierīgajos laikos būtu radusies vēlme doties laimes meklējumos. Bet tad kāds draudzīgs padomdevējs — viens no tiem, kam vienlīdz labi patīk atrast tējas tasītes dibenā neizkusušu cukurgraudiņu, kā ari baudīt labas tējas neaizstājamo garšu, sāka celt bargus iebildumus un uzstāja, lai es sīki un smalki aprakstītu jaunā Glenhulakinas mantinieka un daiļās flāmu grāfienes kāzas uu pastāstītu, kādi turnīri notika un cik šķēpu tika salauzts par godu šim izcilajam notikumam. Un es nedrīkstot noklusēt ziņkārajam lasītājam, cik daudz brašu zēnu pārmantoja Kventina Dorvarda drosmi un cik spriganu meiteņu — Izabellas de Kruā daiļumu. Es šim labvēlim aizrakstīju, ka laiki tagad ir mainījušies un plaši kāzu godi vairs neliek rīkoti. Tais laikos, ko es pats neskaidri atceros, par laimīgā pāra savienošanās lieciniekiem aicināja ne tikvien viņti draugus, bet arī veselu pulku apkārtceļojošu kāzu muzikantu, kuri — kā teikts Semjuela Kolridža «Sendienu jūras braucējā», spēlēja līdz pat rītausmai. Jaunlaulāto guļamistabā tika tukšoti prāvi karstvīna kausi, gaisā sviesta zeķe, un klātesošie sacentās jaunās sievas prievītes dēļ abu to laimīgo klātbūtnē, kurus Himenejs bija padarījis par vienu miesu. Tā laika autori visas šīs norises aprakstīja apbrīnojami sīki un smalki — gan tvīkumu līgavas vaigā un briljantu viņas matos, gan sajūsmību līgavaiņa acīs un pogu viņa izrakstītajā vestē, līdz pat tam brīdim, kad viņi tāpat kā Astreja* aizvadīja savus varoņus gultā. Taču tas nepavisam nesaderas ar pieticīgo atturību, kas mūslaiku līgavām — šīm jaukajām, kautrajām būtnēm — liek vairīties no trokšņa un greznības, no apjūsmošanas un glaimiem, un, tāpat kā to saka krietnais Šenstons[190]—«brīvestību censties gūt mazā lauku viesnīciņā».

Nav šaubu, ka šīm būtnēm sīks kāzu norises apraksts, kādus cienīja piecpadsmitajā gadsimtā, var likties pat derdzīgs. Līdz ar to Izabella de Kruā viņu acīs kļūtu līdzīga vienkaršai govju meitai vai kalponei, un jāteic, ka pat šāda meiča atraidītu sava saderētā kurpniekmeistara roku kaut vai uz baznīcas sliekšņa, ja tas piedāvātu viņai — kā Parīzē saka —«faire des noces»,* nevis aicinātu sēsties lepnā karietē, lai dotos pavadīt medusmēnesi incofļnito Deptforda vai Griničā. Tālab neko vairāk es nestāstīšu, bet klusi aizlavīšos no šī kazu goda kā Ariosto** no Andželikas*** kāzām un ļaušu, lai katrs, kas vien to vēlas, papildina šo notikumu ar šikākiem aprakstiem, smeļoties pats savas iztēles dzīles.

Varbūt cits bards to labāk pateikt prot Par Brakemoms vārtiem, ko šk skots Tik veikli avdaridiivs, pēkšņi spēj Kjūt pite un daiļas (bula* ieguveja.

* «spēlēt kāzas» (franču vai). ** Ariosto Lodovico (1474—1533)—itāliešu dzejnieks, bruņinieku poēmas «TrakojoSais Rolands» aulors.

*** Andželika — poēmas «TrakojoSais Rolands» varone.

PAR VALTERU SKOTU UN VIŅA «KVENTINU DORVARDU»

Un tā nu līdz ar Kventinu Dorvardu pabijuši Plesī-le-Tūras pilī, iepazinuši Francijas karali Luiju XI un viņa dumpīgo vasali Burgundijas hercogu Kārii, vērojusi abu dramatisko dialogu Feronnā un asiņaino cīniņu ar Lježas dumpiniekiem, no piecpadsmitā gadsimta, kad risinājās šie notikumi, pārcelsimies uz astoņpadsmito, lai kaut ko uzzinātu par grāmatas autoru, kurš mūsu acu priekšā tik spilgti un ticami uzbūris senos notikumus.

Valters Skots (1771—1832) ir skotu izcelsmes angļu rakstnieks, kurš pasaules literatūras vēsturē iegājis kā dzejnieks un prozaiķis — vēsturiskā romāna žanra iedibinātājs.

Pirmie V. Skota darbu atveidojumi latviešu valodā parādījušies jau 19. gadsimta beigās, taču tie, tāpat kā 20. gadsimta sākumā publicētie, drīzāk ir brivi un ievērojami saīsināti pārstāsti, nevis tulkojumi, tāpēc nespēj radīt īs-u priekšstatu par oriģinālu. Līdz šim vienīgais pilnvērtīgais V. Skota darbu latviskojums bija 1971. gadā iznākušais «Aivenho» Annas Baugas tulkojumā. Taču V. Skota literārais mantojums ir neparasti bagāts: 9 poēmes, 26 apjomīgi romāni, vairāki garie stāsti, bez tam darbi literatūras kritikas un vēstures jomā, kā arī tulkojumi no vācu valodas.

V. Skota bērnība un jaunība pagāja Edinburgā un tās apkaimē. Viņa tēvs, arī Valters Skots, bija ievērojams jurists, māte — Edinburgas universitātes profesora meita. Seši Skotu bērni mirst agrā bērnībā, septītais, Valters, ir veselīgs un dūšīgs puika, līdz pusotra gada vecumā izslimo bērnu trieku, kuras seku dē) visu mūžu klibo. Nelīdz ņe masāžas, ne peldes. Taču šis fiziskais defekts nespēj ietekmēt zēna vispusīgu attīstību. Jau ugri viņš visus pārsteidz ar savu izcilo atmiņa, bez kuras nebūtu iespējams vēlāk tik aktīvais literāta darbs. Te jāpiebilst, ka epigrāfus, kas doti Skota romānu nodalu sākumā, viņš nav meklējis grāmatās, bet gan citējis pēc atmiņas, tāpēc dažos gadījumos tie nedaudz atšķiras no oriģināliem. Šekspīra lwgas, kuras Valteiu Skotu saistījušas jau Kopš agras bērnības, viņš zina tikpat kā no galvas, un mīlestība uz Šekspīru un teātri saglabājas visu mūk Pēc mācībām privātskolā un mājskolotāja vadībā astoņu gadu vecumā Valters iestājas vidusskolas otrajā klasē. Biogrāfi min viņa apbrīnojamās spējas lasīt svešvalodās. Minimāli apguvis gramatiku, viņš visu uzmanība veltījis saturam un ar gandrīz pārdabisku intuīciju spējis tajā iedziļināties. Jsu šajā vecumā viņš lasījis ne vien latiņu tekstus un obligāto literatūru, bet arī prozu un dzeju franču, vācu, spāņu un itāliešu valodās, kā arī iepazinies ar sava laika izcilāko angju rakstnieku Semjuela Ričardsona, Henrija Fīldinga un Tobiasa Sincleta darbiem. Skolu beidzot, viņam bijušas jau plašas, taču visai nesistemātiskas zināšanas.

Divpadsmit gadu vecumā Valters Skots iestājas Edinburgas universitātē (Colicgtum Jacobi Sexti). Vatētu likties, ka tik mazam zēnam universitātē vēl nekas nebūtu meklējams, taču tolaik Skotijā zināmi arī citi līdzīgi gadījumi: vēlākais filozofs Deivids Hjūms uzņemts universitātē nepilnu divpadsmit, bet Henrijs Makkenzijs — nepilnu trīspadsmit gadu vecumā. Tāpat kā tēvs, arī Valters studē tieslietas, taču klausās vēl tādus kursus kā klasiskā filoloģija, pasaules vēsture, loģika, metafizika, ētika. Neviena cita profesija viņu nevilina, jo cep uz armiju, kur tāpat nestos prāts, fiziskā defekta dēļ ir slēgts.

Līdztekus studijām un mācekļa darbam tiesu iestādēs, ko Valters Skots veic tēva vadiba, viņa dzīvi palīdz aizpildīt plašā Edinburgas bibliotēka, kurā jau kopš 1720. gada grāmatas izsniegtas uz mājām. Tieši šeit viņš pirmo reizi redz tajā laikā jau ļoti populāro Robertu Bērnsu Viņu īslā un vienīgā satikšanās gan notiek nedaudz vēiāk filozofa Ādama Fergusona mājā. Bernsam tolaik ir divdesmit astoņi. Skotam piecpadsmit gadi. Bērnsu ieinteresējis dzejas cilāts zem kāda attēla, un Skots bija vienīgais, kurš varējis nosaukt tā autoru un mazpazīstamo dzejoli, no kura attiecīgās rindas ņemtas

Draugs un skolas biedrs ap šo laiku ieved Skotu Edinburgas literātu un redzamu sabiedrisku darbinieku vide. Tur ir filozofi, vēsturnieki, literatūras kritiķi, ārsti, juristi — visi, kam rūp Skotijas garīga atdzimšana. Tas ir apgaismes laikmets, kad pazemotā Skotija, kurai ar 1707 gada aktu par ūniju tiek atņemts pēdējais patstāvības simbols — parlaments., ar savu intelektuāļu gara spēku no jauna demonstrē pasaulei tiesības uz citu tautu cieņu un savu vietu zem saules. Šī kustība sasaucās ar idejiskiem strāvojumiem citās Eiropas zemēs un ticību prālam apvienoja ar visnotaļ optimistisku cilvēka dabas redzējumu. Kaut arī šie cilvēki runāja skotu dialektā, rakstīja viņi visi izsmalcinātā angļu valodā, pārspēdami šajā ziņā pašus angļus, un ar to ļoti lepojās.

Taču 18 gadsimtā Skotijā kā tieša atbalss skotu valstiskuma zaudēšanai 1707 gada veidojas arī vēl cita — nacionāli patriotiska kustība, kura centās pieverst sabiedrības uzmanību senajām skotu kultūras bagātībām, tautas balādēm un dziesmām, lās valodai, kas normatīvās angļu valodas ietekmē tajā laikā jau bija pārvērtusies par dialektu, Tika izdarīts mēģinājums atdzīvināt, aijaunot skotu seno dzejas valodu, un visvairak šai ziņā paveicis Roberls Bērnss (1759—1796).

Valteru Skotu vienlīdz ietekmēja abas šīs kuslības Kā intelektuālis un domātājs viņš atbalstīja apgaismību, bet viņa iztēli un entuziasmu visspēcīgak ierosināja tautas poēzija. Un tieši te sakņojas problēma, kura vēlāk tiek risināta daudzos viņa labākajos romānos: kā savienot vēsturisko progresu ar uzticību tradīcijām.

1792. gadā Valters Skots kļūst par advokātu ar tiesībām pārstāvēt savus klientus tiesā un vienlaikus sāk iemēģināt roku ari dzejā. Amata pienākumus pildot, viņam bieži nākas doties uz dažādiem Skotijas nostūriem, un viņš to izmanto, lai vāktu folkloru, senus nostāstus un leģendas, lai savām acīm redzētu dzimtenes savdabīgās ainavas nn vesti.riskās vietas, kas vēiāk atdzīvosies viņa darbos, lai iepazītos ar tautas tradīcijam, satiktos ar vecajiem ļaudīm, kuros vēl dzīvs bija skotu varonibas gars. Ka atzīmē viņa biogrāfs Deivids Daicess, Skota domas attīstība gāja no ainavas uz vēsturi, no novada vēstures uz tautas vēsturi un dzimtenes mīlestību.

1802.—1803, gadcs nāk klajā Valtera Skota savākto balāžu krājums «Skotijas pierobežas dziesmas» (Minstrelsjr of the Scottish Border), kas piedzīvo daudzus izdevumus. īpaši pēc tam, kad Skots kļūst populārs ar savu onģinaldzcju — romantiskām baladēm un poēmām, kurās tāpat izmantoti Skotijas vēslures un leģendu siželi. Fazistaroākās no tām ir «Pēdējā menestrela dziesma» (Lay of the Last Minstrel, 1805), «Marmions» (Marir.ion, 1808), «Ezera jaunava» (Lady of the Lake, 1810) Māksla te sakūst ar vēsturi. Pagātnes ainas uzburtas, izceļot gleznaino, noslēpumaino un sentimentālo. Skota balādes savu milzīgo popularitāti sāka zaudēt tikai pēc Bairona «Čailda Herolda ceļojuma» pirmo dziedājumu parādīšanās, Skots ar cieņu atkāpās, apzinādamies Bairona pārākumu, un, kaut gan satīriskajā poēmā «Angļu bardi un skotu kritiķi» (1809) Bairons apsūdz Skolu savtīgā kalpošanā mūzai, velak abi iepazīstas un kļūst draugi. Bairons par Skotu teicis: «Skots ir vienīgais ļoti popularais ģēnijs, kuru vienlīdz mīl kā cilvēku un apbrīno kā rakstnieku, un, man jāsaka, viņš to ir pelnījis, jo ar savu labsirdību, sirsnību un godīgumu atbruņo nenovīdību un greizsirdību, ko viņa neparastais talants cilvēkos vareiu izraisīt.»

Līdztekus saviem tiešajiem pienākumiem tiesā un savai daiļradei Skoti iesaistās arī redaktora darbā, sagatavojot izdošanai Džona Draidena (1631 —1700) rakstus astoņpadsmit sējumos, vēlāk rediģējot arī Džonatana Svifta (1667—1745) darbus. Viņš vērigi seko sava laika literarajai dzīvei un publicējas žurnālā «Edinburgh Review» (Edinburgas apskats), bet vēlāk pāls piedalās izdevuma «Quarterly Review» (Ceturkšņa apskats) organizēšanā. Seit, starp citu, gribas pieminēt, ka 1831. gadā referatīvajā žurnālā «Foreign Quarterly Review»— Arzeotju ceturkšņa apskats, kas, iespējams, veidots uz iepriekšejā izdevuma bāzes, recenzēti trīs pirmie latviešu tautasdziesmu izdevumi, kā arī atdzejoti vairāki deaniti tautasdziesmu. Minētos krājumus žurnālam nodevis Valters Skots, be< viņam tos savukārt dāvinājis Roberts DŽemisons, kurš kadu laiku strādājis Rīga par Mājskolotāju. Kā redzam, Valters Skots interesējies ne tikai par savas tautas folkloru vien.

Poēmas, kurās dramatiska fabula apvienojās ar spilgtām, liriskām dabas gleznām, darīja populāru gan liroepiskas poēmas žanru, gan arī pašu poēmu autoru. Taču pasaules stāvu Valters Skots iemantoja ar saviem vēsturiskajiem romāniem. Pirmais no tiem —«Vāverlijs» bija aizsākts jau senāk, 1805. gada. Nejauši uzduries vecajam manuskriptam, Skots nolemj darbu turpināt un 1814. gada romāns, kuru daudzi atzīsi par pašu labāko Skota darbu, nāk klajā, bet — anonīmi.

Romāna centrālais varonis ir jauns anglis, kurš, salasījies romantiskas grāmatiņas par Skotijas senatni, pats dodas kalnos ka brivs ērglis. Notikumi risinās 1745. gadā, jakobītu — Stjuartu dinastijas atbālslītaju — sacelšanās laikā, uņ to gaitā varonis pamazam zaudē savas romantiskās ilūzijas un sāk apjaust Stjuartu pretenziju un kara īsto raksturu. Skots dziļi izprata pretrunu starp tradicijam un progresīvo vēstures attīstības gailu un pārliecinoši parādīja, ka jakobīlisms lemts sakavei, ka feodālā iekārta nav algriežama.

Romāna negaidītie panakumi liek Skotam turpināt darbu šajā jomā, un viens pēc otra naK klajā «Vāverlija autora» romāni. Ievērojamākie no skolu tēmai veltitajiem, kas ietilpst tā sauktajā Vāverlija sērijā, ir «Puritāņi» (Old Mortality, 1816), un «Robs Roja» (Rob Roy, 1818). Ne mazāk populāri ir arī citi, kurus par īsli vēsturiskiem gan nevar dēvēt: «Gajs Menerings» (Guy Mannering, 1815), «Antikvārs» (Tlte Antiquary, 1816), «Midlotian»» sirds» (The Heart of Mid-Lothian, 1818), «Lamermūras līgava» (The Bride of Lammermoor, 1819). Kaut arī šo romānu darbība risinās pngajušos laikos, sižetu centrā nav nozīmīgu vēsturisku notikumu vai pagrieziena punktu, tāpēc tos drīzāk varētu uzskatīt par angļu sociālā romāna «izsakumiem.

Tikai 1820. gadā autors «pamet» Skotiju un pievēršas viduslaiku Anglijai romāna «Aivenho». Kaut arī šis materials viņam svešāks, grāmatai bija milzīgi panakumi, un viduslaiku bruņniecības kodekss te nolikts vēstures tiesas priekšā gluži lāpai k.« jakobītisms «Vāverlija».

Septiņos gados Skots uzraksta divpadsmit romānus — patiesi pārsteidzošs veikums, kas pa spēkam tikai izcili talantīgam cilvēkam ar neizsīkstošu fantāziju, milzīgam darba spējām un fenomenālu atmiņu.

Iemesls, kas lika V. Skolām uzturēt šo trako tempu, bija gauži vienkāršs — viņam pastāvīgi trūka naudas. Gadu gaitā bija izaugusi ne likai Skota ģimene, bet ari viņa kāre pēc pasaulīgiem labumiem, iepircis lielus zemes gabalus gleznainajos Tvīdas krastos, viņš uzsāka tur pils celtniecību, kas ilga divpadsmit gadus un aprija visus viņa ienākumus. Vienlaikus viņš pārveidoja apvidu, dēstīdams kokus un pat veselas birzis. Ebotsforda kļūsi par savdabigu skotu vēstures muzeju, kurā savāktas neskaitamas senlietas un relikvijas, izveidota lieliski bibliotēka. Rakstnieks ir gadīgs ģimenes gaiva, viesmīlīgs majaslēvs, devīgs kungs savai saunei, bet tas viss prasa līdzekļus. Cenzdamies rast papildu ienākumus, Skots kļūst par kompanjonu savam draugam gramatu iespiedējam Džeimsam Balamainaru li ii vēlāk arī izdevējam Arčibaldam Konsteblam. Šis solis ir liktenīgs.

Vairākas reizes kompanjoni ir uz bankrota robežas, un tikai pateicoties Skota popularitātei un plašajiem sakariem, izdodas dabūt nepieciešamos kredītus Taču 1826 gada janvārī krahs vairs nav novēršams. Izdevēji bankrotē. Kopē|ā parādu summa ir 116 838 mārciņas, no tām ap 20 000 ir Skola personisko parādu. Edinburgai tas nak kā bumbas sprādziens. Ļaudis negrib ticēt, ka viņu sers Valters varējis būt tik lētticīgs un iesaistījies šaubīgā uzņēmuma.

Skots triecienu iztur vīrišķai. Kad draugi un paziņas, labu nodomu vadSti, piedeva palīdzību, viņš atbikl: «Maa palīdzēs attina labā roka!»

Un rakstnieks no ja^na metas darbā, cerēdama parādus nolīdzināt. Rodas romāns pēc romāna, starp ticn arī visai veiksmīgi, piemēram, «Vudstoka» (Woodstock, 1826), un «Pērtas Aaistule» (The Fašr Maidof Perth, 1828), kuru mēdz dēvēt pst par vēsturiskā romāna Šedevru, teču vesela virkne citu darbu lieciua par jūtamu autora garīgo spēka apsīkumu. Arvien vairāk sevi liek just dažādas kaites, IVte 1130 gada februārī Skota piemātie pirmā triekas iēkne. Tomēr, nedaudz atiabis, viņi ignorē ārsta aizlieguma un atkal sāk rakstīt. Valdībarūpēdamās par Skota veselību, nodod viņa rīcībā fregati, un Skots kcpā ar meitu un znotu dodas jūras ceļojuma, uti laiku aptaezdanues Maita, pēc tam Neapolē. Bet insulti atkārtojas, ua, pārvests aujas Ebotsfordā, viņš 1832. gada 21. septembri Blirst.

Valtera Skota Irterarais devums nav viendabīgs. Viņa labākie romāni neapšaubāmi pieskaitāmi pasaulas literatūra jeita fondam. Rādijs jaunu žanru, viņš to iedzīvina virknē aizrai-jofci romānu, kas līdzīgi milzu freskās atveido gaa afctvišku varoņu, gjs veselu ļaužu grupu ua tautu likteņus, vēstures procesus un konfliktus. Viņš lieliski raksturo dažāda sabiedrības siīiņu pārstāvju uzvedību, tikumus un paradumus, dažādu kiikautu sadaīras īpatnības Viņa pozitīvie tēli mēdz būt diezgan bālasinīgi, un to fjtveaeic uadevunts ir sasaistīt kopā dižadā6 sižeta līnijas, toties rakstnieks ļoti spilgti zīmējis visvisādus īpatņus un eksotiskas figūras. Bez tam viņš ir pirmais, kam izdevies atveidot raksturu nacionālas iezīmes.

V Skota daiļrade jūtami ietekmējusi kā Anglijas, tā citu Eiropas zemju literatūru. Romantisma periodā vēsturiskais romāns kļuva par vienu no populārākajiem žanriem. Tādi rakstnieki kā V. Igo, P. Merimē, F. Kūpers u. c. attīstīja tālāk viņa romantisko līniju, veidodami savu vēsturisko žanru. O. Baizaks, Č. Dikenss un V. Tekerijs savukārt pavērsa vēsturisko romānu reālisma virz.enā.

Par V Skota daiļradi rakstījuši dažādu laikmetu un dažādu tautu literatūras kritiķi. Laikabiedri, piemēram, Viljams Heziils, atzīst viņa par sava laika populārāko rakstnieku, lords Bairons nosauc par Pi'rnasa monarhu un visangliskāko no bardiem Tomass Kārlails, kaut ar zināmam iebildēm, pozitīvi vērtē Skota prasmi iedzīvināt vēsturi, Henrijs Džeimss cildina viņa stāstnieka talantu. 20 gadsimta kritiķu domas dalās. Fords Medok.ss Fords vērtē viņu kā literāru amatieri, E, M. Forsters pārmet trivialitāti un smagu stilu, objektivitātes un patiesas mākslinieciskas aizrautības trūkumu. Valters Allens atzīst, ka, nebūdams vēsturnieks, viņš tomēr izdarījis apvērsumu vēstures rakstīšanā

Mūsdienu lasītājs, bez šaubām, nevar pieņemt Skotu bez iebildēm. Acīs šodien visai bieži duras vma darbu nenostrādāiiba, sižetu nepilnības, zināma samakslotība. Un tomēr nevar nemīlēt šo lielisko stāstnieku, šo paviršo ģēniju, jo ģēnijs, par spīli visam, viņš tomēr bija,

«Kventins Dorvards»— Quentin Durward, 1823, ir viens no Valtera Skota visslavenākajiem romāniem. Tajā viņš pirmo reizi pievēršas notikumiem ārpus Britu salām — darbiba risinās 15. gadsimtā Francijā. Tas ir iaiks, kad cīņā ar feodālo anarhiju te sāk veidoties absolūtā monarhija Feodāļu vara, ko romānā pārstāv Burgundijas hercogs Kārlis Drosmīgais, vēl ir spēcīga, taču tālāka

ekonomiska un sociāla attīstība feodāla sadrumstalojuma apstākļos vairs nav iespējama. To saprot karalis Luijs XI, uzsākdams cīņu par varas centralizāciju un vienotas nacionālas valsts izveidošanu. Tādējādi konflikts starp Luiju un Kārli ir divu pretēju politisku tendenču konflikts, kas līdz ar to ari nosaka sižeta attīstību romānā.

V. Skots nekad necentās detalizēti atainot vēstures notikumus, Viņaprāt rakstnieka galvenais uzdevums bija izteikt laikmeta garu, iedzīvinot to cilvēku likteņos un pārdzīvojumos, Šī iemesla dēļ viņš atļaujas pārbīdīt notikumus h k.,, pakārtodams tos sižeta interesēm. Tā, piemēram, 1468. gadā Luijs vēl nemiiiuajās drūmajā Plesī-de-Tūras piD, kur pavadīja tikai dzīves pēdējos gadu:-; sacelšanās Lježā un Luija XI tikšanās ar Burgundijas hercogu Kārli Peronnā patiesi notika 1468. gadā, taču bīskapu Luiju Burbonunonāvēja daudz vēiāk —1482. gadā. Apvienojot šos notikumus, rakstnieks panāk lielāku dr amatismu un gūst iespēju vispusīgāk raksturot savus varoņus.

Romāns nosaukts Kventina Dorvarda vārdā, bet, kā ievadā raksta pats autors, galvenais varonis tajā ir karalis Luijs XI, kurš parādīts tuvplānā ārkārtīgi spilgti un krāsaini — gan kā politiķis, gan cilvēks, V. Skotam tas izdevies ar īsti šekspīrisku vē'īesiu, un kritiķi vienprātīgi atzīst Luija tēlu par vienu no viņa pašām lielākajām veiksmēm.

Nedaudz par romānā attēloto notikumu priekšvēsturi. Būdams vēl troņmantnieks, Luijs piedalījās sazvērestībā pret savu tēvu kara-i Kārli Vii un vēiāk, bīdamies tēva dusmu, meklēja patvērumu pie Burgundijas hercoga Filipa Labsirdīgā, Hercogs viņu laipni uzņēma, cerēdams, ka vēlāk, kļuvis par karali, Luijs būs viņam labvēlīgs, taču Filips slikti pazina Luiju. Trāpīgi nākamo karali raksturojis viņa tēvs; «Mans Burgundijas brālēns pats nezina, ko dara: viņš baro lapsu, kas aprīs viņa paša cāļus.» Šis paredzējums izrādījās pareizs, 1461. gadā uzkāpis tronī, luijs XI saka enerģiski ierobežot lieio feodāļu tiesības. Tie apvienojās Vispārējās labklājības līgā, kuras vadībā bija nākamais Burgundijas hercogs Kārlis Drosmīgais, un uzsāka karu jtret karali. Armijas satikās netālu no Parīzes, pie MorJerī, kas romānā vairākkārt pieminēta. Kaujā smajņ cieta abas puses, bet naktī karalis ar saviem pulkiem atstāja kaujas lauku un veluk piekāpās feodāļiem, kā atlīdzību piešķirdams tiem gan cietokšņus un pilsētas, gan veselas provinces. Luijam tas bija vislielākā pazemojuma laiks, taču viņš saglāba savu armiju. Francija šķita atsviesta par simt gadiem atpakaļ, Fet nepagāja ilgs laiks, un Luijs ar gudrību u»i viltību pec principa «skaidi un valdi» atkai sāka diktēt feodāļiem savu gribu, pamalām atgūdams vienu provinci pēc otras. Šo procesu sekmēja ari nacionālās vienības apziņas veidošanās tautā, bez tam karali atbalstīja pi.'sētnieki un zemnieki, kuru intereses prasīja karaļa varas nostiprināšanos, jo tikai tā varēja nodrošināt vaHī mieru un kārtību.

Romānā Luijs raksturots kā viltīgs, tālredzīgs un gud.s politiķis. «Politika ir franču karaļa izgudrota iņšksla cirsties ar citu zobeniem un uzturēt karadrauozi no citu kabatām,» saka kāds no romāna varoņiem, Viens no Luija spējākajiem ieroč'em ir liekulība un intrigas, kas palīdz iemidzināt pat gudra pretinieka modrību, «Mēs jauksim kārtis, iidz mūsu rokās būs īstenie trumpji,» saka Luijs. Pats nekautrēdamies līdzekļu izvēlē, viņš dzīvo pastāvīgās bai'ēs no nodevības, jo «tā sēž māsu dzīrēs, tā dzirkst m":su kausos, tā slēpjas mūsu padomnieku bārdās, tā vīd mūsu galminieku smaidos, tā skan mūsu nerru smieklos un visbeidzot — tā slēpjas aiz mūsu neseno naidnieku draudzības maskas».

Visspilgtāk kaiaja raksturs izpaužas izšķirīgos brīžos, piemēram, sarunās ar Burgundijas sūtni Krēvkēru, kuru laikā Luijs vairākkārt maina taktikj un attieksmi, kas atspoguļojas pat runas veidā. Būdams saprātīgs, reāli domājošs valdnieks, viņš par katru cenu grib izvairīties no kara un ļoti veikli ievirza konfliktu diplomātijas gultnē. Bez tam viņš ir lielisks cilvēku pazinējs, tāpēc spēj rast izeju pat šķietamas bezizejas stāvoklī, jo viens ir uzpērkams, cits uzķeras uz glaimiem, bet trešais uzklausa saprāta balsi. Vienlaikus Luijs ir ari lielisks

aktieris, kurš prot acumirklīgi mobilizēties jebkurai situācijai. Var tikai apbrinot drosmi savaldību un karalisko pašcieņu, ar kādu viņS izturas pašas kritiskāka jos

brīžos Peronnā, viesdams lasīi^lā apbrīnu un pat zināmas simpa sijas. Autors par viņu saka: «… šī i draudīgajā brīdī Luijs izrādīja izcilu prāta asumu un izlemšanas spēju, kas vienīgie varēja glābt viņa dzīvību,» Prāta asums nav šķirams arī no asprātības, kas karaļa vaibstus vērš cilvēcīgākus. Taču porirets nebulu pilnīgs bez dīvainās māņticības, kas liek uzticēt.es visādiem pesteļiem un pareģoņbm, apspraudīt cepuri ar svēto attēliem, lai vajadzīgajā brīdi varētu nožēlot grēkus kādam no tiem, «tā nomierinot jeb nobalsinot savu sirdsapziņu» un par atlīdzību piesolot uzcelt baznīcu vai klosteri.

Kventins Dorvards, kur a vārdā nosaukts romāns, ir tipisks V. Skota pozitīvais varonis, kurš autoram nepieciešams, lai savītu kopā dažādos sižeta pavedienus, un tāpat kā citi lid?'<gi tēli ir nedaudz shemat sks Viņā iemiesotas viscildenākās bruņinieka īpašības — drosme, godprātība, pašaiz'īedzība, bruņrieciskums, uzticība. Viņam pieder autora nedalītas simpātijas arī tāpēc, ka viņš ir skots, kurš nekādos apstākļos neapkaunos savas tēvzemes un senču godu, tācēc romana beigās tiek atalgots ar grāfienes Izabellas mīlestību un roku, kaut vēsturiskas ticamības ziņā šāds iznākums šķiet visai apšaubāms.

Ar īsta meistara roku V. Skots veido plašu epizodisku raksturu galeriju. Tā komedijiskas krāsas ļauj mums pasmieties par grāfieni Amelīm, pretīgumu lasītājā vieš bende Tristāns Vientuļnieks un viņa paligs Mazais Andrē. Raksturīgas īpašības atrastas arī daudziem galminiekiem. Kārļa Drosmīgā un Viljama de la Marka tēli hiperbolizēti, taču nav būtiskā pretrunā ar saviem vēsturiskajiem prototipiem.

īpašas uzmanības vērta ir V, Skota romānu valoda, kurā viņš lieliski pratis balansēt starp sava laika literāio valodu un attēloto vēstures periodu raksturojošiem arhaismiem. Arī «Kventina Dorvardā» viduslaika kolorīta radīšanai V. Skots personāla valodā nereti lieto arhaismus — kā leksiskos, tā gramatiskos, t. i., vārdus un gramatiskas formas, kas jau autora dzīves laikā vairs netika lietoti, kaut arī bija saprotami. Daudz, īpaši aprakstos, ir arī historismu — vārdu, kuru apzīmētās reālijas pilnībā pieder pagātnei, piemēram, seno ieroču un apģērbu nosaukumi. Vietējā kolorīta radīšanai izmantoti franču valodas vārdi un frāzes. Jaatzīmē V, Skota meistarība ari šajā — valodas jomā. Arhaismi, kas lasītājam varētu būt sveši, tekstā ievadīti tik prasmīgi, ka neapgrūtina tā uztveri. Šī V, Skota metode analizēta daudzu valodnieku un stilistu darbos, un no viņa mācījušies vēlāko laiku vēsturisko romār.u autori.

«Kventins Dorvards» jau autora dzīves laikā guva plašu lasītāju atsauc kā Britu salās, tā Francijā, kur Viktors Igo tam paredzēja «goda vietu ci u romānu vidū». Un viņš nav maldījies. Grāmata ir izturējusi laika pārbaudi, un arī pēc vairak nekā pusotra simta gadiem tas lappusēs atdzimušie notikumi spej saistīt lasitaju, vienlaikus paplašinot ari viņa vēsturisko redzes loku.

Maija Andersone

SATURS

nodaļa Pretstati

II    nodaļa Ceļinieks ….

III     nodaļa Pils

IV    nodaļa Lepnās brokastis

V   nodaļa Bruņukalps

VI    nodaļa Čigāns

VII     nodaļa Karaliskās gvardes strēlnieks

VIII     nodaļa Sūtnis

IX    nodaļa Mežacūku medības

X    nodaļa Sargkareivis ….

XI    nodaļa Rolanda galerija . . . .

XII     nodaļa Politiķis

XIII      nodaļa Ceļojums

XIV     nodaļa Ceļojums

XV    nodaļa Ceļvedis

XVI     nodaļa Klaidonis

XVII      nodaļa Nodevēja atmaskošana . . .

XVIII      nodaļa Zīlēšana pēc rokas līnijām

XIX     nodaļa Pilsēta

XX    nodaļa Zīmīte

XXI     nodaļa Laupīšana ….

XXII      nodaļa Dzīres

XXIII      nodaļa Bēgšana

XXIV      nodaļa Gusts

XXV     nodaļa Negaidītais viesis

XXVI      nodaļa Tikšanās

XXVII      nodaļa Sprālzisns

XXVIII       nodaļa Neziņa

XXIX      nodaļa Apsūdzība ….

XXX     nodaļa Neziņa

XXXI      ncdaļa Tikšanās

XXXII       nod3ļa Izmeklēšana . . .

XXXIII       nodaļa Herolds

XXXIV       nodaļa Nāvessoda izpildīšana

XXXV      nodaļa Augstā balva

XXXVI       nodaļa Izlaušana-;

XXXVII       nodaļa Izlaušanās (turpinājums)

Par Valteru Skotu un viņa «Kventinu Dorvardu». M. And.ersone . . 394

♦ Kauja pie Monlerī notika 1465. gadā.

0 Ak die\sl (franču vai.).

**** Beneficiji — baznīcas amati, kas deva ievērojamus ienākumus (parasti saistītus ar baznīcas zemju pārvaldīšanu).

* Bekets Tomass (1118—1170)—angļu valsts darbinieks, kas, būdams augstas kārtas garīdznieks, aizrāvās ar bruņinieku turnīriem.

• Favila — vestgotu karalis (737—739) gāja bojā medībās, kur viņu nogalēja lācis. Vestgotu ciltis, apmetušās Dienvidfrancijā un Spānijas dienvidos, nodibināja savu karalisti, kas pastāvēja tur līdz VIII gs. vidum.

* Rēgensburgas landtāgs — vācu feodāļu, sīkās bruņniecības, garīdzniecības un pilsētu pārstāvju sapulce Rēgensburgā (pēc franču izrunas liatisbonā), kur tika izlemti Svētās Romas impērijas politiskas dzīves jautājumi.

" Svēto Juliān, uzklausi mūsu lūgšanas! Un aizlūdz, aizlūdz par mums! (Latiņu vai.)

*** Matiass Korvins — Ungārijas karalis (1458—1490)—kļuvis slavens ar veiksmigo cīņu pret turkiem, kuri apdraudēja Ungārijas neatkarību.

* Svēto Hubert, Svēto Julian, Svēto Mārtiņ, Svēta Rozālijā, visi svētie, lūdziet par mani, grēcinieku! (Latiņu vai.).

** Karalis Artūrs un Apa|ā galda bruņinieki — populāri viduslaiku bruņinieku romānu varoņi, kuri uzskatīti par bruņinieciskuma un drošsirdības paraugu. Dzīrēs karaļa Artūra bruņinieki sēž pie apaļa galda, lai visi justos vienlīdzīgi.

* Zvaigžņu tulks (kļūdainā vācu vai.).

* Birģermeistars — pilsētas padomes galva; Lježā tolaik bija divi birģermeistari.

** «īsts joks nav nekāds joks,» saka skoti (autora piez.).

* Jaunava (flāmu vai.).

* Tur-išo a:u (vācu vai).

' 1435. gadā Kārlis VII, Luīja XI tēvs, atdeva Burgundijas hercogam Filipam Labsirdīgajam Sommas piekrastes pilsētas Senkanlenu, Bovi, Peronnu u. c,, paiarčdams sev izpirkšanas iiesības. Ar šo pilsētu atdošanu Kārlim VII izdevās panākt, ka Filips Labsirdīgais sarāva visas saites ar Anglņu un pārgāja Francijas karaļa pusē.. So pilsētu atgūšana bija viens no galvenajiem Luīļa XI mērķiem cīņā ar Kārli Drosmīgo,

• Valoņi — to Burgundijas hercoga provinču (tagadējās Beļģijas) pavaistnieki, kuri runāja franču valodā; burgundiešu karaspēka vienības, kas sastāvēja no valoņiem, nēsāja melnas bruņas un melnām spalvām rctālas bruņu cepures.

♦ Protams ( franču vai.).

* Heraldika — mācība par ģerboņiem, ģerboņu izveidošanu, iztulkofenu un pētīšanu. Ģerboņiem tika izmantots noteikts krasu salikums, kur katrai krāsai bija sava īpaia nozīme. Šeit cilē;ie vārdi ir pārfrāzētās rindas no Džona Miitona dzejas.

0 Es paziņoju ļMCis lielu prieku (latiņu vai.).

Garīgai kilpossr.ai (latiņu VaL).

[1] sizerens — feodālismā laika rietumeiropā augstakais senjors vai valdnieks attiecībā pret vasaļiem. Francijā tas bija karalis.

[2] Brīvie strēlnieki — karaļa lokašāvēji, kas Kārļa VII valdīšanas laikā tika atlasīti no zemnieku vidus. Luijs XI viņu pulkus vairs nekomplekleja. Šeit, liekas, domātas bruņotu vīru grupas, kas, atbrīvojušas no paklausības karalim, nodarbojās ar laupīšanu. Pēc Simtgadu kara (tas beidzās 1453. gadā) Francijā tādu bija ļoti daudz un starp tām un karali norisa sīva cīņa.

[3] Kāriis Drosmīgais, kuram viņa tēva Filipa Labsirdīgā laikā bija piešķirts tituls grāfs Šarluā, pec Filipa nāves kļuva par Burgundijas hercogu un valdīja no 1467. līdz 1477. gadam.

[4] dzirnavas (franču vai.).

[5] Klosteris Uali.ias pilsēiiņā Lorelto.

[6] ak kungs1 Franču vai )

[7] Lepns kā skols (franču vai.).

[8] Nolādēta būšana (franču vai).

[8] Viduslaikos kairam amatam bija savs aizgādnis no svēto vidus. Mcdibas ar savu mainīgo veiksmi un risku — daudziem tās bija viņu galvena nodarbošanās, citiem nemitīga aizraušanās — atradās Svētā Huberta aizgādībā. (Autora piezīme.)

[9] pils (franču vai.).

[10] iesauka (franču vai.).

[11] rētainais (franču vai).

[11] Ģerbor.-s. Burtiski: lilijas zieds (franču vai). Lilijas kā Francijas simbols bija atveidotas uz Francijas karaļa ģerboņiem un karogiem.

[12] labdien (franču vai),

* * galiija — francijas nosaukums senās Romas laikos.

[14] Homēra poēmā «Odiseja» stāstīts par kādu teiksmu zemi, kuras iemītnieki pārtiek no lotosa auga. Sai zemē nonākušie ceļinieki, nobaudījuši lotosu, aizmirsa savu dzimteni.

[15] Ar neiielu ķiploku piedevu (franču vai).

[16] vīna šķirne (franču vai.).

[17] kūku šķirne (franču vai.).

[18] ievārījums (franču vai).

[19] Duglasi — ievērojami skotu feodāļi, kas izcēlās ar īpašu kaujinicciskumu un cinījas pret Skotijas karali.

[20] Konetabls — armijas virspavēlnieks Francijā no 13 gadsimta sāk-imn līdz 17. gadsimtam.

[21] Šai laikā Luijam XI sagādāja lielas nepatikšanas Luksemburgas Luija, grāfa Senpola intrigas, ko šis cilvēks, ieguvis neatkarību, vienlaicīgi vērsa pret Angliju, Franciju un Burgundiju. Kā jau parasti notiek ar šādiem politiķiem Senpols, ko Luijs XI 1465. gadā bija iecēlis par konetahlu, ar savu nodevīgo rīcību beigu beigās sacēla pret sevi visus vareno kaimiņzemju valdniekus. Pēdīgi Burgundijas heiTogs izdeva viņu Francijas karalim, un Senpols tika notiesāts par nodevību un steidzamā kārtā 1475. gadā sodus ar nāvi. (Autora piezīme.)

[22] Šis apstāklis, ka konctabla pārvaldīšanā bija Svētā Kventina pilsēta, deva viņam ieganstu politiskām intrigām, par kurām viņam bija tik dārgi jāsamaksā. (Autora piezīme.)

[23] Melpomene — sengrieķu mītos viena no mūzām — traģēdiju aizgādne.

2—622

[24] Rūdīts zellis (franču vai.).

[25] Viena no Luija netīkamākajām, taču ne ļaunākajām rakstura iezīmēm bija nicīgā attieksme pret daiļā dzimuma prāta spējam un morālajām ■oaSībām. (Autora piezīme.)

[26] sindiks — kādas iestādes pilnvarotais pārstāvis.

[27] maģistrāls — pilsētas padome, piisētas pašpārvaldes orgāns.

[27] Pirmās zida manufaktūras pēc Luija XI rīkojuma Francija tika dibinātas Lionā un Tūrā.

[27] Vcrnāl — vīna marka.

[27] Francijas karalis (1380—1422), Luija XI vectēvs Kārtis VI, saukā par Vājprātīgo, bija psihiski slims, un viņa valdStanas laikā varas groži pilnīgi atslāba un Franciju galīgi novājinaja divu feodālo grupējumu — Orieānas hercoga aizstāvju un Burgundijas hercoga aizslavju savstarpējās ķildas.

[28] Couteau — nazis (franču vai.).

[29] Herolds — vēstnesis jeb ziņotājs feodāļu pilīs; arī bruņinieku turnīru vadītājs.

[30] Andreja krusts — slīps, balts krusts uz zila fona, atveidots uz Skotijas ģerboņa un karoga. Kā leģenda vēstī, Svētais Andrejs, kas uzskatīts par Skotijas aizgādni, ticis pienaglots pie slīpa krusta.

[31] «Dieva žēlastība»— smags un garš zobens, ko varēja pacelt tikai ar abām rokām. Ar io nogalēja pretinieku, ja tas nepadevās uzvarētājam.

[32] Koka kājas jeb ķekatas Skotijā lietoja, lai pārkļūtu pāri upēm. Bordo apkaimes zemnieki izmantoja šos rīkus, lai šķērsotu smilšainos tuksnešainos piekrastes līdzenumus jeb tā sauktos landus. (Autora piezīme.)

[33] krodziņi (franču vai ).

[34] Melnā klints (franču vai.).

[35] Dzelzs roka (franču vai.).

4o

[36] Saskaņā ar reliģisko leģendu Svētajam Bērtulim vēl dzīvam esot novilkta āda.

[37] V. Skota la'kā tā dēvēti no «baltās gaļas», re.šp., putnu gaļas pagatavoti ēdieni.

[38] Bruņinieks, kas piederēja pie karaļa svītas.

[39] Kārlis Lie'ais — visvarenākais franku karalis (valdījis no 768. gada l-dz 814. gadam), par kuru viduslaikos saceretas daudzas balādes un bruņinieku romāni.

[39] Kārlis Burgundietis ranāja flāmu valodā, jo flāmi bija Flandrijas un citu viņa pakļauto zemju (tagadējas Uelģijas) iedzīvotāji.

[40] Labi trāpīts! (Vācu vai.)

[41] Žaks vientiesītis (franču vai.)— tālaika franču zemnieka iesauka.

[42] Simtgadu karā divās lielās kaujās pie Kresī (1346.) un pie Azenkūras (1415. g.) angļi sakāva franču karapulkus. Franču bruņinieki >īiās drosmīgi, taču slikti pakļāvās virsvadībai.

[43] Digekiēns Berlrans (1320—1380) ieverojams franču karavadonis, karaļa Kārļa V konetabls, kurš, noorganizējis partizānu karu pret angļiem, atbrīvoja ievērojamu Francijas daļu, ko angļu feodāļi bija sagrābuši pēc kaujām pie Kresi un Puaijē (1356. g.)

[43] Kārlis VII — Francijas karalis no 1422. gada līdz 1461, gadam. Viņa tēva Kārla VI Vājprātīgā laikā Francija, ko bija novājinājušas iekšējas nesaskaņas, cieta jaunu sakāvi cīņa pret angļiem pie Azenkuras. Tikai pateicoties franču lautas varonei Žannai d'Arkai, kas pamudinaja svārstīgo Kārli VII uz kara turpināšanu, 1453. gadā Simtgadu karš beidzās ar franču zemes atbrīvošanu no angļu iebrucējiem.

[44] Liards — sīka naudas vienība.

[45] Valsts īpašuma zīme Anglija.

° Saracēņi — viduslaikos Rietumeiropā tā sauca Tuvo Austrumu zemju arābus.

[46] trois-eschelles — trīs pakāpieni (franču vai.), bendem tika dota Sada iesauka tālab, ka uz nav: notiesātajam bija jākāpj ešafotā pa trim pakāpieniem.

[47] Dēmokrits un Hēraklits — ievērojami Senās Grieķijas filozofi. Dēmokrils ticis saukts par Smejošo, bet Hēraklits par Raudošo, jo tolaik valdījis uzskats, ka Dēmokrits smejoties, bet Hēraklits raudot par cilvēku maldiem un alošanos.

[48] svēiigi ir tie, kas mirst kā dieva cilvēki (lalfļiu vai).

[49] Čigāni ir izceļojuši no indijas un, klejodami no zemes uz zemi, XV gadsimtā pa rādījušies Rietumeiropā. Čigāni nebija ne musulmaņi, ne kristieši un reliģijai nepiešķīra īpašu nozīmi, taču bija saglabājuši daudz ko no senajiem ticējumiem. Eiropā čigāni bija pakļauti nemitīgām un nežēlīgām reliģiozo un nacionaio aizspriedumu radītām vajāšanām.

[50] vaļņu bises paveida šautene ar degļa aizslēgu un garu stobru (līdz 1,8 m), ko lietoja 14.—16, gs.

[50] Acenes lika izgudrotas Itālijā XIII gadsimta beigās.

[51] abās šais kaujās skoti, francijas atbalstīti, īpaši izcēlās sava karavadoņa, Stjuartu dzimtas parstavja grāfa Bjūkena vadībā. Pie Bože viņi guva spīdošu uzvaru: hercogs Klerenss, Henrija V brālis, tika nogalināts un viņa karapulks iznīcināts. Pie Vernojas skoti tika sakauti un gandrīz visi nogalināti. (Autora piezīme.)

[52] kaledonija — senais skotijas nosaukums.

[53] francijas bīskapijas sendenī karogs (sarkans ar izšūtām liesmu mēlēm), kas vēlāk kļuva par Francijas karaļa karogu, Oriflamme — burt.— zelta liesmas (franču vai).

[54] kampobaso — itāliešu karavīrs, kurš cīnījās gan Neapoles karaļa, gan Kārļa Drosmīgā pusē un vispēdīgi kaujā pie Nansī (1477. g.) piebiedrojās Burgundijas ienaidniekiem.

[55] lēdija božē — luija xi vecākā meita, hercoga Pjēra Burbona, sera de Božē sieva, un pēc Luija XI nāves, kamēr viņas brālis Kārlis VIII vēl nebija sasniedzis pilngadību,— Francijas valdniece; Žanna — Luija XI jaunākā meita, slimīga un neglīta, tika izdota par sievu Orleānas hercogam Luijam.

[56] pārtraukt stāstu ar vina malku.

[57] meluzīna — feja bruņinieku romānos un viduslaiku nostāstos.

[58] Žans dinuā — orleānas hercoga nelikumīgais ārlaulības dēls (bastardu), karaļa Kārļa VI brālis, viens no tiem nedaudzajiem franču aristokrātijas pārstāvjiem, kuri labvēlīgi izturējās pret Žannu d'Arku un varonīgi cīnījās kopā ar viņu. Romānā atveidots viņa dēls Fransuā.

[59] kardināls de balī (1421—1491)— luija xi favorīts stājās slepenos sakaros ar Burgundijas hercogu Kārli, un par šo nodevību karalis viņu ilgus gadus turēja ieslodzījumā, no kura kardināls beigu beigās tika atbrīvots pec Romas pāvesta pieprasījuma.

[60] kardināls volsijs bija anglijas karaļa henrija viii (1509—1547) laika baznīcas galva, nelīdzsvarota un visai nežēlīga rakstura cilvēks. Kā daudzi citi Henrija favorīti, pēc karaļa pavēles sodīts ar nāvi.

[61] karalisko žēlastības dāvanu izsniedzējs — galma amats, kas uzticēts garīdzniecības pārstāvim.

♦ tautas naids pardēveja Olivjē Deinu par Oliveru Sātanu. Sākuma viņš bija karaļa bārddzinis, bet vēlāk — viņa favorīts un tuvākais padomdevējs.

[63] rožukroņi jeb aukliņā savērtas zīlītes izmanto lūgšanu skaitīšanai. Viduslaikos valdīja uzskats, ka rožukronis noder arī par amuletu, kas pasargā no slimībām, briesmām un (aunam burvestībām,

[64] kopti — ēģiptieši, kas saglabājuši piederību pie kristīgās ticības. Koptu baznīca V — VII gs. bija valdošā Ēģiptē.

[65] pareizi būtu: «montjoye saint-dennis!»— svētais deniss ar mumsl (franču vai.)—franču kaujas sauciens. svētais deniss tika uzskatus par Francijas aizgādni.

[66] kalē — pilsēta pie lamanša kanāla. angļi šo pilsētu iekaroja pašā Simtgadu kara sākumā 1347. gadā un noturēja savās rokās ari pec kara. Kalē pilsētu Francija atguva 1558. gadā.

[67] bretaņas hercogs — valdnieks bretaņā, francijas ziemeļrietumu provincē, kura tajā laikā vēl nebija pievienota Francijas karaļa īpašumiem. Hercogs Fransisks II Luija XI valdīšanas laikā neatlaidīgi aizstaveja Bretaņas neatkarību.

[68] svētīgi ir miera nesēji! (latiņu vai.)

[69] viduslaikos senj'oram reizēm bija tiesības izdot pie vīra sava vasaļa meitu un mantinieci. Dažkart senjors rīkojas tā, ka deva iespeju jaunavai izvēlēties sev viru no trim viņa piedāvātiem dižciltības ziņā viņai līdzvērtīgiem pretendentiem.

[70] toison d'or — zelta aur.ada uranču vai). seit: zel'a aunādas ordeņa bruņinieks.

[71] par vācu svētās romas impēriju toreiz sauca Vāciju un dažas cilās tai pak|auiās zemes. Burgundijas hercogs pārvaldīja zemes, kas atrodas vasa|a alkarībā no šīs impērijas.

[72] lai dzīvo burgundijal (.franču vai.)

[73] grēksūdzes spiedogs (latīņu vai.); šeit: grēksūdzes noslēpums. Garīdzniekam bija svēti jāglabā gan mutiski uzticētas, gan aizzīmogotas vēstulēs izteiktas grēksūdzes noslēpums. Šīs vēstules bija aizdarītas ar vaska spiedogiem, un šai sakarībā te ir lielota metafora: izkausēt ar savu elpu.

[74] karalis šeit liek manīt isto iemestu, kālab vigs ar lādu d.;rwtisk'i nežēlību centās uzspiest šo laulību, proti, sakarā ar fiziskiem trūkumiem princesei droši vien nebūtu pēcnācēju, un, ja karuiim nebulu pē lācēj.:, kts varētu dot mantinieku, Francijas tronim tuvaicais — Orleānas iiarna zars, pilnīgi novājinātos vai iznīktu. (Autora piezīme.)

[75] viens no kristus mācekļiem — apustulis pēteris bijis zvejnieks.

[75] Rolands — Kārļa Lielā maikgrāts, kas krita kaujā, segdams Kārļa karapulku atkāpšanas uo Spānijas. Rolandam veltīta slavenā «Teiksma par Roiandu* un citi tāiaika sacerējumi, kur viņš apdziedāts kā bruņiniek» paraugs.

[76] trakliernieks (franču vai).

[77] bet kas apsargās pašas sargus? (latiņu vai.)

[78] Šeit minētas plaši pazīstamas francijas feodālo nemieru epizodes no Simtgadu kara. Orleānas Luijs, Karļa VI brālis, garīgi slimā karaļa valdīšanas laikā bija reģents. Žans Burgundietis bija karaļa brālēns un pats pretendēja un Francijas karaļa troni. 1407. gadā Orleānas hercogu Parīzē uz Barbetas ielas nogalināja Žana uzpirkts slepkava. 1419. gadā, kad karalis un Parīze jau atradās Burgundijas hercoga Žana rokās, viņš devās uz Montero, lai uzsāktu sarunas ar dofinu Kārli (nākamo Kārli VII). Tikšanās notika uz tilta, un Žanu Burgundieti nodevīgi nogalināja dofinam tuvu stāvošas personas.

[79] uz priekšu, skotija (franču vai) 1

[80] džeimss 11 — skotijas karalis, kas uzaicināja uz savu pili hercogu Duglasu, apsolīdams, ka viņš tur būs pilnīgā drošībā, un nedūra vinu (1452. g.).

[81] Ženapes pils burgundijā tēva dzīves laikā bija Luija galvenā dzīvesvieta Šai romār.i bieži vien minēts viņa trimdas laiks. (.Autora p'ez.).

[82] dīkdienis (franču vai.)

[83] labs ēdiens ir vairāk vērts nekā skaists tērps (franču vai).

[84] oseras vins (franču vai.). osera — francijas pilsēta, kas tolaik ietilpa burgundijas hercogistē.

[85] oseras vīns ir karaļu dzēriens (franču vai.).

[86] reimsas vins — šampanieša paveids (franču vai.).

[87] henrijs v — anglijas karalis (1413—1422) sakā"a franču pulkus pie Azenkūras un pakļāva sev Ziemeļfraneiju. 1435. gadā, kad Simtgadu karā uzvara jau nosvērās Francijas pusē, Burgundijas hercogs Filips Labsirdīgais noslēdza savienību ar Kārli VIII un franču-burgundiešu apvienotie pulki padzina angļus no viņu pēdējā atbalsta punkta — Normandijas un tās galvaspilsētas Ruānas.

par luija xi tieksmi uz piedauzīgiem izteicieniem var spriest, rūpīgi pārlasot Cent Nouvelles Nouvelles, kur ir daudz vairāk rupjību nekā citas līdzīgās tālaika grāmatās. (Autora piezīme.)

[89] treša kārta (franču vai.) feodālisma laikmetā francijas iedzīvotāji pēc savām tiesībām un pienākumiem dalījās tris grupās jeb kārtās: pirmā kārta bija garīdzniecība, otrā — feodāļi, trešā — pilsētnieki. Šeit ar trešo kārtu domāti bagalie namnieki. Pirmās divas kārtas baudija visplašākās privilēģijas, un feodāļiem bija raksturīga nicinoša attieksme pret pilsētniekiem, kā arī zemniekiem, kuriem bija tikai pienākumi.

[90] pateicības lūgsna (latīņu vai.).

[91] No mīlestības franču vai.).

[92] skandalozā hronika (.franču vai). Žans dc Trua—Parīzes tieslietu ierēdnis, kas savās hronikās aprakstījis Luija XI valdīšanas laika notikumus.

5-622

[93] haldeji — sena tauta, kas dzīvojusi Persijas līča krastā, Tigras un Eifratas tejastecē, un pirmajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras saplūdusi ar Babilonijas iedzīvotājiem.

5< 131

9 Džeks Kcds — lautas sacelšanās vadonis Anglijā 1450 gadā. Bijušais karavīrs Keds uzdevās par slaveno lordu Mortimeru, Jorkas hercoga radinieku.

[95] Galeoti (1442,—1494)—itāliešu teologs un astrologs. Horoskops — tabula, kas norāda uz zvaigžņu un planētu stāvokli cilvēka dzimšanas brīdī un pēc kuras pareģo nākotni.

[96] Kā vēsti Bībeles leģenda, pēc Kristus piedzimšanas trīs Austrumu gudrie gāja uz Betlēmi, lai viņu pielūgtu, jo zināja, ka ir piedzimis Dieva dēls. Viduslaikos katoļu baznīca viņus pasludināja par svētajiem un Ķelni, kur it kā glabājas viņu pīšļi, uzskatīja par svēto pilsētu.

[97] Par lietām, kas pūlim nav saprotamas (latiņu vai).

[98] Paolo Džovio — itāliešu XVI gadsimta vēsturnieks, kas bija iemantojis Romas pāvesta, kara|u un augstmaņu labvēlību un tika uzskatīts par sava laika izcilāko vēsturnieku.

* tur 1484. gadā ungāri guva uzvaru pār turkiem.

"" Astrolabs — leņķu mērīšanas instruments, ko tīdz 18. gadsimtam lietoja debesu spīdekļu stāvokļa noteikšanai.

Jēkaba zizlis — zizlis ar iedaļām, izmantojams arī dažādiem mērījumiem.

[100] *«» pen āti — senajiem romiešiem — dievi, kas sarga ģimeni un mājas pavardu.

»*»»• Alķīmiķi — viduslaiku zinātnieki, kas meklēja burvju līdzekli, ar kura palīdzību, viņuprāt, varētu vienkāršos metālus pārvērst zeltā. Okultā zinātne pamatojas uz pieņēmumu, ka pastāv kādi slepeni, augstaki spēki,

kurus var pakļaut ar dažadiem burvju līdzekļiem.

****** kabala (kaballa)—viduslaikos ebreju vidū izplatītā mācība, ka

bībeles vecas derības vārdos slēpjas kāda īpaša simboliska, slepena nozīme, ko var atminēt, ja ar īpašu šifru (zīmju) palīdzību tajos pārvieto burtus.

[105] Hiromantija — cilvāka nākotnes un rakstura noteikšana pēc rokas līnijām.

[106] Dzīves līnija (latīņu vai).

* efecierīdas — astronomijā lietojamas tabulas, kurās parādīts debesu spīdekļu stāvoklis katrai gada dienai.

[108] e Nostradamuss — ievērojams franču 16. gs. astrologs; tas, ka Luijs XI

(15. gs.) min viņa vardu, ir autora apzināta vai arī neapzinata atkāpe no vēsturiskas patiesības.

[110] VencesJavs (Vaclavs)— Vācu svētas Romas impērijas valdnieks

(1376—1400) un Bohēmijas karalis (1378—1419). Šeit Valters Skots nav

bijis precīzs: Venceslavs bija miris jau labu laiku pirms aprakstītajiem notikumiem,

[111] Bendem raksturīgs joks: kopš 14. gs. Greva laukums Parīzē ir izmantots kā soda vieta, un tajā atradusies nevis Dievmātes katedrāle, bet gan ešafots.

[112] ironisks pārveidojums no latīņu varda patibularius — pakārtais.

[113] pie dieva galvas (franču val.dialektā),

[114] vaconeldiablo (va con el cliablo)— vācies pie velna (spāņu vai).

[115] Rupja lamāšanās franču valoda.

[116] kardināls balī pats šādā būri pavadīja vairāk nekā vienpadsmit gadus. (Autora piezīme.)

163

[117] 586., gadā p. m. ē. seno Jūdu valsti sagrāva Babilonijas valdnieks, un tās iedzīvotāji tika aizvesti gūstā uz 5o zemi.

[118] Seit domāti kara|a karapulki, kas iznīcināja čigānus.

[119] Grampiana kalni — kalnu grēda Skotijā.

[120] Majordoms — agrajos viduslaikos karaļa pils pārvaldnieks; šeit: abu dižciltīgo dāmu pavadoņu pulciņa vadonis.

[121] Novice — sieviete, kas ir jau iestājusies klosteri, bet vēl nav uzņemta mūķenes kārtā.

[122] Franciskāņi — svētā Franciska ordeņa mūki.

[123] Babilonija un Tīra — bagālas un varenas seno Austrumu pilsētas. Babilonija ne vienreiz vien karos tiek sagrauta. Tīru noposta Maķedonijas Aleksandrs.

[124] svētīgi ir miera nesēji (latiņu vai).

[125] pat slēgtā telpā (latiņu vai.).

[126] Piedauzības akmens (latiņu vai).

tev nebūs iecerēt jaunu pret savu draugu, kas lev ir uzticējies (latiņu

vai.).

[128] Ja nemaksāsiet, es nodedzināju jūsu klosteri.

[129] Lai iel bojā bezgodis. Āmen, āmen, lai viņš ir nolādēts! (Latiņu vai.).

[130] Zobens ir laicigās, atslēgas — garīgās varas simbols (Lježas biskaps bija vienlaicīgi Lježas senjors un tās garīgais valdnieks). Apustulis Pēteris tiek uzskatīts par Romas katoļu baznīcas dibinātāju un bija pirmais pāvests. Katoļu svētbildēs viņš attēlots ar divām atslēgām rokās; šīs debesu valstības atslēgas simbolizēja baznīcas varu grēku noteikšanā un atlaišana.

[130] burtiski: pērkons un zibens! (lādēšanas kļūdainā vācu valodā.).

[131] kungs (kļūdaina vācu vai).

[132] nolādētais bendesmaiss (kļūdaina vācu-jlāmu vai).

[133] pie velna! (Vācu vai).

[134] pie trejdeviņiem velniem! (Vācu vai). ****** Velns parāvis! (Vacu-flāmu vai.)

[135] vadonis (kļūdainā vācu vai).

[136] mans Dievs (vācu vai.).

[137] pērkons un krusa (ladēšanās kļūdainā vācu vai.).

[138] tu esi črmigs cilvēks (kļūdaina vācu vai).

° senešals — šeit: agrīnajos viduslaikos lietota nozīmē — lielā fcodaļa pils pārvaldnieks.

[140] plīnijs rakstīja, ka tikšanās ar vilku Itālijā tiek uzskatīta par ļoti bīstamu; kā stāsta, cilvēks zaudējot runas spēju, ja vilks viņu ierauga ātrāk neka viņš vilku. (Autora piezīme.)

[141] Šeil ir domāta frenoloģija — mācība, kas parādījās 19. gs. un pauda uzskatu, ka pēc galvaskausa fermas var spriest par cilvēka garīgajām spējām un likumiskajām īpašībām.

[142] izskaidrosanu (franču vai.).

[143] «tam, kas nosebojas, vienīgi kauliņi» (latīņu vai).

" Lježa va.rākkarī sacēlās pret bīskapu Luiju Burbonu, Kārļa Drosmīgā brāļadēlu, kurš pilsētu aplixa ar. pārmērīgiem nodokļiem un ierobežoja tās privilēģijas. Lježiešu kārtējā sacelšanās 1467. gadā tika apspiesta cīņā pie Sentronas. Turpmāk ir runāts par 1468. gada sacelšanos, un šajā romānā iekļauti notikumi arī no 1482. gada sacelšanās, kad bīskaps Luijs Burbons liesām gāja bojā.

[145] malvolio — Šekspīra komēdijas «.divpadsmitā nakts* personāžs, jaunas un bagātas grāfienes pārvaldnieks, kurš tiek pamatīgi izjokots, kad viņam pamet it kā ar grāfienes roku rakstītu vēstuli ar atzīšanos mīlestībā.

[146] lai dzīvo francija! (latiņu vai.)

" ezops — leģendārais sengrieķu fabulu sacerētājs, kura darbi viduslaikos Eiropā bija ārkārtīgi populāri.

[148] vīrs un vārds (vācu vai.).

0 Marss — seno romiešu kara dievs; 3r daiļavu šeit domāta mīlestības dieve Venera.

227

[149] Katoļu slavas dziesma — sakas ar vārdiem: Te Deum — tevi, Kungs, slavinām (latīņu vai.).

[150] melnie jātnieki (vācu vai.).

[151] paladins — karaļa svītas loceklis; 5eit — pārnestā nozīme — uzticīgs bruņinieks.

[152] celties! celties! hei, kungi, dodamies ceļā! (franču vai.)

9-622

[153] d'emberkūru jeb imberkūru Ģentes pilscņi scdija kopā ar Burgundijas kancleru 1477. gadā. Burgundijas Marija, Kārļa Drosmīgā meita, sēru tēmā ieradās tirgus laukumā un asarām acis 'ūdzās savus dumpīgo • pavaistn.ekus saudzēt viņas kalpotāju dzīvibas, taču šis lūgums netika ievērots. (Autoru

piezīme.).

259

[154] filips de komins <1447—1511)—ievērojams politisks darbinieks, Kārļa Drosmīgā galminieks, kurš vēlāk pārgāja Luija XI pusē Pēc Lai ja nāves viņš uzrakstīja «Memuārus», kur ļoti tēlaini un pārliecinoši attēloja sava laika nolikumus. V Skots tos ir izmantojis šajā darbā,

[155] kaujā pie puatjē 1356 gadā angļu loka šāvēji pilnīgi satrieca Francijas karaļa Žana II (1350—1362) karapulku Līdz ar kaujām pie Kresi (1346, gadā) un pie Azenkūras (1415. gadā) tā bija viena no vissmagākajām franču feodāļu sakāvēm Simtgadu karā.

[156] melnais princis — eduards, velsas princis, kurš vadīja angļu karapulku kaujā pie Puatjē

[157] burgundijas karļa āksts, par kuru sīkāk būs runa turpmāk, ( iu'orn

piez.)

[158] jaunava peronna (franču vai.).

[159] fransuā ī — francijas karalis (1515—1547)—un kārlis v — Spānijas karalis un tā dēvētās vācu Svētās Romas impērijas imperators (1519—1.556) gadiem ilgi karoja par Itālijas iegūšanu. Kara laikā Kārlis V reiz nosūtīja Fransuā izaicinājumu uz divcīņu, taču tas palika bez atbildes.

[160] svila, kortežs (franču vai).

[161] ludz par mums (latīņu vai ).

[162] kad pilī ieradās trīs brāli, savojas hercoga dēli — senjors de Lo, ko karalis ilgi bija turējis ieslodzītu cirtuma, lenjor* Ponsē de Rivjērs un senjors d'Irfē (ar kuru kā plaši pazīstamu bruņinieku romānu autoru mēs būtu jūs iepazīstinājuši šajā darbā, ja vien eifusu liktenis nebūtu vedinājis no tā atturēties) ar Burgundijas emblēmu un Svētā Andreja krustu, Luijā pamodās tik briesmīgas aizdomas, ka viņš visai pārsteidzīgi pieprasīja, lai viņu nometina Peronnas pili, labprātīgi kļūdams par hercoga gūstekni. (Autora piez.)

[163] te domāta burgundijas hercoga Žana bezbailīgā nodevīgā noslepkavošana 1419 gada un viņa dēla Filipa Labsirdīgā noslēgtā savienība ar karaii Kārli VII 1435. g

[164] hercogs izliekas, ka nav karali sapratis; luijs runā par konetablu Senpoiu, bet hercogs — par Svēto Paulu (Senpoiu) un Svē'o Pēteri (Seripjēru).

[165] tālaika francijas karaļi un burgundijas hercogi piederēja pie Vainā

dinastijas. Pirmais Burgundijas hercogs no Sīs dinastijas — Filips Bezbailīgais (1342—1404) bija Francijas karaļa Kārļa V (1364—1380) miesīgs brālis, bet Luija XI vectēvs Kārlis VI un Kārļa Drosmīgā vectēvs Žans Bezbailīgais bija

brālēni.

[166] par hronistu jeb vēsturnieku komins kļuva dauciz vēlāk — pēc Luija XI nāves.

[167] ta sauca vienu no grafiem duglasiem. (autora piez.)

[168] burt.— ir vēlēšanās, ko izpilda dusmu pārņemti dievi (latiņu vai). Senās Romas dzejnieka Juvenala vārdi.

[169] brantnms — franču 16. gadsimta rakstnieks, kas atstājis vairākus vēsturiskus sacerējumus jr karaļu, karavadoņu un galminieku dzīvi.

[170] kā viduslaiku leģenda vēstī, šis spoks, melnā tērpā jādams uz ugunīga zirga, dzen ārā no meža karaļus, ja tie devušies medības baznīcas svētku dienās.

® dante (1265—1321), «Dievišķā komēdija».

[171] Kārlis Vientiesīgais — Francijas karalis, kas valdījis no 898.. līdz 923. gadam, lielo feodāļu dumpja laikā 923. gadā krita grāfa Vermanduā gūstā un pēc sešu gadu ieslodzījuma Peronnas pilī tika nogalināts.

[172] luijs, atgriezies savā karalistē, atriebās kardinālam Bail par to, ka tas it kā nodevis viņu Burgundijai, un lika sayu bijušo favorītu ieslodzīt vienā no Lošas pils dzelzs sprostiem, kur tas pavadīja vienpadsmit gadus — līdz pat savai nāvei.

[173] kārlis (1446—1472)—burgundnas hercogs, li»"» xi i?:*,tiā»?'s b-ā'is, kurš vairākkārt sacēlās pret viņu. Kārlis bi'a Vispārējās labklājības līgas vadītājs un pēc šis Līgas uzvaras pār Luīju 1463. gauā sav ēma no viņa Normandijas hercogisti. Pastāv uzskats, ka pēc Luija XI norādījumiem viņu noindējis Žans Fors Senžana d'Anželī klostera priekšnieks, taču tiešu pierādījumu tam nav.

[174] kapetu cilts — kapetingu dinastija — francijas karaļu dinastija, kas sākās ar Hugo Kapetu, kurš kļuva par Francijas karali 9S7. gadā. 1328. jjadā Kapetingu dinastijas vietā nāca Kapetingu atzars — Vainā dinastija, un ši iemesla dēļ visus Francijas karaļus (gan no Valuā, gan no Burbonu dzimtas) sauc par Kapetu cilti.

[175] karaļa varas emblēma.

[176] bēda uzvarētajiem (latiņu vai).

11-622 321

[177] zābakpauris—(franču vai).

Tālaika franču memuāros šis gadījums ir aprakstīts rupjākā un mazāk ticamā veida, proti, tur apgalvots, ka Komins aiz tīras iedomības, kas nesaderas ar viņa gudro prātu un nosvērtību, pieprasījis, lai Burgundijas Kārlis viņam novilktu zābakus, kaut gan nekas no hercoga puses nav vedinājis viņu uz šadu vājību. Esmu mēģinājis šo dīvaino atgadījumu apgaismot mazliet citādi, lai notikušais labāk saderētos ar šī ievērojamā cilvēka raksturu. (Autora piezīme.)

[178] sieviete ir nepastāvīga un mainīga (latiņu vai.).

[179] mamons vai mamona — senajiem sīriešiem bagātības dievs; eiropiešu valodās šis vārds ieviesies no Bībeles un nozīmē bagātību, vieglu pelņu vai arī alkatību, mantkārību.

[180] domāts skotu nacionālais varonis viljams volless.

[181] parīzes parlaments bija augstāka tiesa francija.

[181] Rupja lādēšanās franču valodā.

[182] lepns ka skots (skotu vai).

īpaši noteiktas mantojuma tiesības pa netiešo līniju (latiņu vai).

[184] * zemes īpašums vai turējums, ko rietumeiropas feocialajās monarhijās piešķīra nekronētiem valdnieku dzimtas locekļiem.

[185] tas bija karaiis luijs xi, kurš 1475.gadā sūtīja pie Anglijas karaļa Edvarda IV kā hero'.d.i savu kalpotāju.

[186] rubenss un sneiderss — ieverojami xvii gs. holande m ; .ks!in:eki.

[186] allegro — jautri, penserozo— skumji (mūzikas termini itūiieiu valodā).

[187] gariks deivids— izcils angļu 18, gs. aktieris; kapa piemineklī viņš attēlots starp divām mūzām — Melpomeni (traģēdiju) un Taliju (komēdiju).

[188] laikam būtu lieki atgādināt, ka la marka laulība ar grāfieni Amelīni ir tāds pats rakstnieka izteies auglis kā pati grāfiene, Ardenu Mežakuiļa īstā līgava bija Zanna d'Aršela, Skūnovenas baronese. (Autora mez.)

[189] mēs jau minējām anahronismu attiecībā uz šī negantā laupītāju vadoņa noziegumiem, un diez vai būtu vajadzīgs atkārtot, ka tādā gadījumā, ja dc la Marks tiešām būtu nogalinājis Lježas bīskapu 1482. gadā, viņš nevarēja iet bojā Lježas aizstāvēšanā četrus gadus vēlāk Patiesībā Ardēnu Mežakuilis, kā viņu parasti dēvēja, bija augstas kartas cilvēks — Žana I, Le Markas un Arembergas grāfa trešais dēls un Lumēr.as grāfa atzara pēctecis. Par savām ļaundarībām viņš tiešām saņēma pelnītu sodu, taču tas nenolika ne tajā laika, ne tadā veidā, ka te aprakstīts. Austrijas valdnieks Maksimilians viņu Utrehtā apcietināja, un trīs gadus pēc Lježas bīskapa nāves, 1485, gadā, viņam tika nocirsta galva. (Autora piez.)

[189] Astreja — angļu rakstnieces Afras Benas (Aphra Ben, 1640—1689) pseidonīms. Viņas lugas, kas rakstītas atbilstoši 17. gs. otrās puses angļu teātra publikas gaumei, nākamo paaudžu klīrīgajam skatītajam šķita pārāk rupjas un piedauzīgas.

[190] viljams senstons (1714—1763)—angļu dzejnieks, kurš savā dzejojumā «Henlijas viesnīciņā rakstītās vārsmas» cildina brīvo un bezrūpīgo dzivi vienkāršā lauku viesnīciņā.

Valsts izdevniecība «Zvaigzne», LV 1013, Rigā, K. Valdemara iela 105. Registr. N»000304I86. Izdevn. N» 82I7/KS-686 Formai» S4 X 108/32. 21 uzsk. iespiedi., 26,33 izdevn I Metien 0 000 eks. Salikts Valsts uzņēmuma «Poligrāfijas skait|oSanas centrs», LV1018, Rīga. Puškina iela 12. Programmētājs G. Zaharičevs. Iespiests Valsts uzņēmuma «Tipo-

gral'ih «Rota»», LVI0I1, Rigā, Blaumaņa iela 38/40. Vaks ies, it'ts Valsts uzņēmumā Rīgas Paraugtipogrāfija, LV 11/34, Rīga, Vienības gatvē II. Pašūt. N» 622.

© Tulkojums latvieSu valoda — I. Veide, 1992

<© Atdzejojums — P. Kalva, 1992 ISBN 5-405-00664-5 © Pēcvārds — M. Andersone,

Content

Skots Valters Kventins Dorvards

I nodaļa PRETSTATI

II nodaļa CEĻINIEKS

III nodaļa PILS

IV nodaļa LEPNĀS BROKASTIS

V nodaļa BRUŅUKALPS

VI nodaļa ČIGĀNI

VII nodaļa karaliskĀs gvardes strelnieks

VIII nodaļa SŪTNIS

IX nodaļa MEŽACŪKU MEDĪBAS

X nodaļa SARGKAREIVIS

XI nodaļa ROLANDA GALERIJA

XII nodaļu POLITIĶIS

XIII nodaļa CEĻOJUMS

XIV nodaļa CEĻOJUMS

XV nodaļa CEĻVEDIS

XVI nodaļa KLAIDONIS

XVII nodaļa NODEVĒJA ATMASKOŠANA

XVIII nodaļa ZĪLĒŠANA PĒC ROKAS LĪNIJĀM

XIX nodaļa PILSĒTA

XX nodaļa ZĪMĪTE

XXI nodaļa LAUPĪŠANA

XXII nodaļa DZĪRES

XXIII nodaļa BĒGŠANA

XXIV nodaļa GŪSTS

XXV NEGAIDĪTAIS VIESIS

XXVI nodaļa TIKŠANĀS

XXVII nodaļa SPRĀDZIENS

XXVIII nodaļa NEZIŅA

XXIX nodaļa apsŪdzĪba

XXX nodaļa NEZIŅA

XXXI nodaļa TIKŠANAS

XXXII nodaļa IZMEKLĒŠANA

XXXIII nodaļa HEROLDS

XXXIV nodaļa NĀVES SODA IZPILDĪŠANA

XXXV nodaļa AUGSTA BALVA

XXXVI nodaļa IZLAUŠANĀS

XXXVII nodaļa IZLAUŠANĀS (TURPINĀJUMS)

PAR VALTERU SKOTU UN VIŅA «KVENTINU DORVARDU»

SATURS