Stendāls

Lisjēns Levēns

STENDĀLS

LISJĒNS LEVĒNS

.

.

I nodaļa

Lisjēnu Levēnu padzina no Politehniskās skolas, jo kādu dienu, kad viņam kopā ar biedriem vajadzēja atrasties mājas arestā, viņš bez atļaujas bija izgājis pastaigāties: tas notika vienā no slavenajām 1832. vai 1834. gada jūnija, aprīļa vai februāra dienām*.

Daži diezgan neprātīgi, bet ar lielu drosmi apveltīti jaunekļi iedomājās, ka spēs gāzt no troņa karali, un Politehniskajai skolai (tā iemantojusi Tilēriju valdnieka* nelabvēlību) tika stingri norādīts neizlaist audzēkņus no telpām. Nākamajā dienā pēc pastaigas Lisjēnu izslēdza par republikānismu. Sākumā viņš jutās stipri noskumis, bet pēc tam divus gadus mierināja sevi ar domu, ka vairs nav jāstrādā divpadsmit stundu dienā. Viņš ļoti patīkami pavadīja laiku pie sava tēva — dzīves baudītāja un bagāta baņķiera —, kuram Parīzē bija lepni iekārtota māja.

Levēna kungs, tēvs, viens no slavenā nama «Van Peterss, Levēns un Co» biedriem, pasaulē baidījās tikai no divām lietām: no garlaicīgiem cilvēkiem un drēgnuma. Viņš nekad neīgņojās, nekad nerunāja ar dēlu nopietni un, kad dēls bija atstājis skolu, piedāvāja tam strādāt kantori vienu vienīgu dienu nedēļā — ceturtdienās, kad pienāca lielais pasts no Holandes. Par katru nostrādātu ceturtdienu kasieris izmaksāja Lisjēnam divsimt franku, laiku pa laikam dzēsa ari viņa sīkos parādus, par ko Levēna kungs mēdza sacīt:

Dēls ir pašas dabas dots kreditors.

Šad tad viņš par savu kreditoru pazobojās.

Vai zināt,— viņš reiz sacīja,— ko mēs rakstītu uz jūsu marmora kapakmena Pērlašēzas kapsētā*, ja mūs piemeklētu nelaime jūs zaudēt? «Siste, viator!* Te atdusas Lisjēns Levēns, republikānis, kas divus gadus sīksti karojis ar cigāriem un jauniem zābakiem.»

Brīdī, kad viņu sastopam, šis cigāru ienaidnieks nepavisam vairs nedomā par republiku, kuras nodibināšanās pārāk kavējas. [2] «turklāt,» viņš pratoja, «ja frančiem patīk, ka pār viņiem, bungas rībinādama, valda monarhija, kāpēc viņi jātraucē? Vairākumam acīmredzot ir pa prātam salkanais liekulības un melu sajaukums, ko dēvē par reprezentatīvo valdibu.»"

Tā kā vecāki nepavisam netīkoja Lisjēnu pārāk iegrožot, viņš savas dienas vadīja mātes salonā. Levēna kundze, vel jauna un glīta, baudīja vislielāko cieņu; sabiedrībā viņu uzskatīja par ārkārtīgi gudru. Taču stingrs tiesnesis varētu viņai pārmest pārspīlētu smalkjūtību un pārliecīgu nicinājumu pret skaļu runāšanu un mūsu veiksmīgo jauno ļaužu nekaunību.

Viņas lepnais un savdabīgais prāts nemaz neturēja par vajadzīgu izteikt savu nicinājumu un, pamanījis kaut mazāko vulgaritāti vai samākslotību, noslēdzās nesatricināmā klusēšanā. Levēna kundze varēja kļūt ienaidniece pavisam nevainīgām lietām tāpēc vien, ka pirmoreiz par tām bija uzzinājusi sarunā ar pārāk skaļiem cilvēkiem.

[1] Ta šķiet varonim, kas ir neprātīgs un labosies.

[1] To saka republikānis.

Levēna kunga rīkotās pusdienas bija slavenas visā Parīzē un bieži — nevainojamas. Noteiktās dienās viņš pieņēma naudīgus vai karjeras kārus cilvēkus, taču šie kungi nepavisam nepiederēja pie viņa sievas sabiedrības. Tādējādi Levēna kunga arods viņas salonu it nemaz nebojāja; nauda tajā netika uzskatīta par vienīgo tikumu, to pat — neticami!— neuzskatīja par lielāko vērtību. Šajā viesistabā, kuras iekārta maksāja simttūkstoš franku, nevienu neienīda (dīvains pretstats!), taču labprāt smējās un izdevīgā gadījumā izzoboja katru klīrību, netaupot ari karali un arhibīskapu.

Kā redzat, tādas sarunas nevarēja palīdzēt karjeras ceļā un laba stāvokļa iekarošanā. Par spīti šai neērtībai, kas atbaidīja ne mazums cilvēku, kuru trūkumu salonā neviens nenožēloja, ļoti daudzi tīkoja iekļūt Levēna kundzes izmeklētajā sabiedrībā. Ja Levēna kundze vēlētos savu salonu padarīt vieglāk pieejamu, tas nāktu modē, taču tajā pieņēma vienīgi tos, kas atbilda ļoti daudziem noteikumiem. Levēna kundzes vienīgais mērķis bija izklaidēt vīru, kas bija divdesmit gadu vecāks par viņu un, kā stāstīja, ļoti labās attiecībās ar operas jaunkundzēm. Par spīti šim netikumam, Levēna kundze, lai cik patīkams noskaņojums valdīja viesistabā, jutās īsti laimīga vienīgi tad, kad redzēja tur savu laulāto draugu.

Sabiedrībā pastavēja uzskats, ka Lisjēns ir elegants, vienkāršs un prot visai smalki iznesties, taču ar to uzslavas aprobežojās: par gudru viņu neturēja. Dedzīgā vēlēšanās darboties, gandrīz militārā audzināšana Politehniskajā skolā un tiešums spriedumos viņam pilnīgi laupīja izlikšanās spēju. Viņš vislabprātāk darīja to, kas tajā brīdī viņam patika, un daudz nedomāja par citiem.

Viņam bija žēl Politehniskās skolas zobena,* jo Grandē kundze, ļoti glīta sieviete, kura guva lielus panākumus jaunajā galmā, bija teikusi, ka viņam tas piestāv. Turklāt viņš augumā bija paslaiks un lieliski sēdēja seglos. Lisjēna skaistie, tumši blondie mati jauki ietvēra diezgan nepareizi veidoto seju, kuras vaibsti bija pārāk rupji tēsti un pauda vaļsirdību un dzīvīgumu. Taču jāatzīst, ka viņa manierēs nebija nekāda stīvuma, viņš nemaz neatgādināja Žimnāza teātra* pulkvedi, vēl mazāk tajās bija jauna sūtniecības atašeja cienīguma un aprēķinātās augstprātības. Itin nekas viņa uzvedībā neliecināja, ka viņa tēvam pieder desmit miljoni. Tā mūsu varoņa ārienē nebija vērojams nekas no modes, kura Parīzē nozīmē trīs ceturtdaļas skaistuma. Beidzot — un šajā svinīgi stīvajā laikmetā to nevar piedot — Lisjēns izskatījās bezrūpīgs un vieglprātīgs.

— Kā tu izšķied iespējas, ko dod tavs apskaužamais stāvoklis!— reiz viņam teica brālēns Ernsts Develruā, jauns zinātnieks, kurš guva spožus panākumus «Revue de …» un par kuru jau bija nodotas trīs balsis Morāles zinātņu akadēmijas* locekļu vēlēšanās.

Tā Ernsls runāja, sēdēdams Lisjēna kabrioletā, pēc tam kad bija palūdzis aizvest sevi vakariņās pie N. kunga, 1829. gada liberāļa* ar debešķīgi cildenām domām, kurš tagad bija savācis vietas ar četrdesmit tūkstošiem franku un sauca republikāņus par cilvēku dzimuma kaunu.

Ja tu būtu mazdrusciņ nopietnāks, ja nesmietos par katru muļķību, tēva salonā un pat citur tevi varētu uzskatīt par vienu no labākajiem Politehniskās skolas audzēkņiem, kas izslēgti pārliecības dēļ. Palūkojies uz savu skolasbiedru Kofā kungu, kuru padzina tāpat kā tevi un kurš ir nabags kā ījabs* un kuru tava māte sākumā pieņēma savā salonā tikai aiz žēlastības; vai viņš tomēr nebauda visu šo miljonāru un Francijas pēru cieņu? Viņa noslēpums ir viegli atminams, un katrs varētu rīkoties tieši tāpat: šis cilvēks savelk nopietnu seju un nerunā ne vārda. Izliecies taču reizēm mazliet drūmāks! Visi vīrieši tavos gados cenšas gūt jel kādu ievērību, bet tu, nabaga zēn, to būtu sasniedzis īsā laikā un bez kādām pūlēm! Tomēr tu ar vieglu sirdi no tās atsakies. Uz tevi paskatoties, šķiet, ka esi tīrais bērns, vēl ļaunāk — apniierinaLs bērns. Tevi jau sak katrā vārdā pārzobot, es tevi brīdinu, un, par spīti tēva miljoniem, tevi neviens neņem par pilnu; tev nav nekādas patstavibas, tu esi tikai patīkams skolnieks. Divdesmit gadu vecumā tas ir gandrīz smieklīgi, un, lai aina būtu pilnīga, tu stundām ilgi noņemies ar savu tualeti, un tas ir zināms.

Lai izpatiktu tev,— Lisjēns sacīja,— vajadzētu tēlot kādu lomu, vai ne? Turklāt melanholisku cilvēku! Ko gan sabiedrība dotu man pretī par garlaikošanos? Un šis mokas būtu jācieš katru mīļu brīdi. Vai lad nevajadzētu, ne aci nepamirkšķinot, noklausīties marķīza D. kunga garos pratuļojumus par politisko ekonomiju un abata R. kunga žēlabas par lielajām briesmām, kas slēpjas civilkodeksa priekšrakstā par mantojuma sadalīšanu starp bērniem?* Pirmkārt, šie kungi varbūt paši nesaprot, ko runa, otrkārt — tas šķiet ticamāk —, viņi no sirds uzjautrinātos par vientiešiem, kas viņu vārdus uztvertu nopietni.

Nu labi, apgāz viņu prātojumus, uzsāc diskusiju, publika būs tavā pusē. Kurš saka, lai tu viņiem piekriti? Tikai esi nopietns, tēlo cienījamu lomu!

Droši vien nepaietu pat nedēļa, un cienījamā cilvēka loma kļūtu par manu īsto seju. Ko es iesāktu ar sabiedrības atzinību? Es no sabiedrības neko neprasu. Es nedotu pat trīs luidorus, lai iekļūtu tavā akadēmijā; vai nupat neredzējām, kā tika ievēlēts B. kungs?

Bet sabiedrība agrāk vai vēlāk prasīs tev norēķinus par vietu, ko tēva miljonu dēļ tā piešķīrusi jau iepriekš. Ja tava neatkarība cilvēkiem nepatiks, gan viņi atradīs ieganstu tev sariebt. Kādā jaukā dienā viņiem ienāks prātā nobīdīt tevi pēdējā vietā. Tu būsi pieradis pie laipnas uzņemšanas; es skaidri varu iztēloties tavu izmisumu, bet tad jau būs par vēlu. Tad tev radīsies nepieciešamība piederēt pie kādas grupas, kura vajadzības gadījumā tevi atbalstītu, un tu kļūsi par jāšanas sporta dedzīgu cienītāju; manuprāt, būt akadēmiķim tomēr nav gluži tik muļķīgi.

Sprediķis beidzās, jo Ernsts izkāpa pie divdesmit vietu īpašnieka un renegāta durvīm. «Ir gan dīvains tas mans brālēns,» Lisjēns prātoja. «Gluži tāds pats kā Grandē kundze, pēc kuras domām, man katrā ziņā jāapmeklē dievkalpojumi: tas esot nepieciešams, it sevišķi tad, ja lemta liela bagātība, bet nav dižciltīga vārda. Pie velna! Es būtu galīgi traks, ja nodotos kaut kam tik garlaicīgam! Kuram gan Parīzē gar mani ir kāda daļa?»

Sešas nedēļas pēc Ernsta Develruā sprediķa Lisjēns staigāja pa savu istabu; viņš uzmanīgi vēroja dārgā turku paklāja rakstu; Levēna kundze bija likusi grīdsegu aiznest no savas istabas uz dēla istabu, kad viņš bija saaukstējies. Tā paša iemesla dēļ Lisjēns tika ieģērbts dīvainos un krāšņos ar zeltu izrotātos zilos rītsvārkos un siltās aveņsārtās kašmira biksēs.

Šādi ietērpies, viņš laimīgi smaidīja. Ik pēc nosoļota loka jaunais cilvēks pameta īsu mirkli sānis uz dīvānu; uz dīvāna bija nolikta zaļa uniforma ar aveņkrāsas apmalojumiem, un šai uniformai bija apakšleit- nanta uzpleči.

II nodaļa

Levēna kungam, slavenajam baņķierim, kas rīkoja sevišķi smalkas, gandrīz nevainojamas pusdienas viscienījamākajai sabiedrībai, tomēr bija daudz draugu, lai gan viņš nebija nedz morālists, nedz godkārīgs, nedz iedomīgs, bet tikai untumnieks un savdabis. Taču jāatzīst par nopietnu kļūdu apstāklis, ka draugi netika izraudzīti tā, lai vairotu un paplašinātu jau iemantoto cieņu sabiedrībā. Pirmām kārtām viņi piederēja pie tiem asprātīgajiem dzīves baudītājiem, kuri no rīta gan nopietni nodarbojas ar savas mantas vairošanu, bet vakarā zobojas par visiem, iet uz operu un nekādā gadījumā nemēģina aizskart valsts varu un tās izcelšanos, jo tad vajadzētu dusmoties, izteikt sašutumu un noskumt.

Šie draugi bija teikuši varenajam ministram, ka Lisjēns nav nekāds Hempdens*, amerikāniskās brīvības fanātiķis, nav no tiem, kuri atsacītos maksāt nodokļus, ja budžets nav apstiprināts, ka viņš gluži vienkārši ir divdesmit gadus sasniedzis jauneklis un domā tāpat kā visi. Tālab pēc trīsdesmit sešām stundām Lisjēns bija kļuvis par apakšleit- nantu 27. ulānu pulkā, kura formas tērpu rotāja aveņkrāsas apmalojumi un kurš turklāt bija izslavēts ar savu spožumu un drosmi.

«Vai man vajadzētu nožēlot, ka neesmu ticis devītajā pulkā, kur arī bija brīva vieta?» Lisjēns gudroja, priecīgu prātu aizsmēķēdams tievu cigāru, ko bija uztinis ar tikko no Barselonas atsūtītu lakricas papīru.

«Devītajam apmalojumi ir narcišu dzelteni… tādi izskatās priecīgāki … jā, bet nav tik cildeni, tik skarbi, tik militāri… Ak — militāri! Pārstāvju palātas algotos pulkus taču nekad nesūtīs karāl Galvenais — lai uniforma labi izskatītos ballē, un narcišu dzeltenā krāsa ir priecīgāka …

Kāda tur starpība! Toreiz, kad iestājos Politehniskajā skolā un uzvilku savu pirmo uniformu, man bija gluži vienalga, kādā krāsā tā ir; es domāju par lieliskām baterijām, kas tiek vienā mirklī ierīkotas, prūšu artilērijas viesuļugunij trakojot. .. Kas zina? Varbūt divdesmit septītais ulānu pulks kādu dienu stāsies pretī brašajiem nāves huzāriem, par kuriem Napoleons tik atzinīgi raksta savā Jēnas biļetenā . . .* Bet, lai cīņā rastu īstu prieku,» viņš piemetināja, «pašai tēvijai jābūt patiesi ieinteresētai, jo, ja runa ir tikai par to, kā izpatikt dubļos rūcējiem*, kas sveštautiešus padarījuši tik nekaunīgus [3] , tas nav gluži neko vērts.» Un Lisjēna acis nobālēja viss prieks par spītēšanu briesmām un varonību kaujās. Ai/, mīlestības uz uniformu viņš mēģināja pasapņot par dienesta labumiem: iegūt augstāku pakāpi, apbalvojumus, naudu . . . «Nu jā, kāpēc tad tūlīt neaplaupīt kādu vācieti vai spānieti kā N. vai N.?»

No dziļā pretīgumā sašķiebtajām lūpām izkrita cigāra gals un noripoja uz mātes dāvinātā skaistā paklāja; viņš steidzīgi pacēla smēķi; tagad tas jau bija pavisam cits cilvēks — riebums pret karu bija izgaisis.

«Ha,» viņš domāja, «nedz Krievija, nedz citas tīri despotiskās valstis nekad mums nepiedos tās trīs dienas.* Un tad karot būs skaisti.»

Pārliecinājies, ka viņam nav bail no pazemojošiem sakariem ar tiem, kuri labprāt pagrābj kroņa kasē, viņš atkal paraudzījās uz dīvānu, kur armijas drēbnieks nesen bija nolicis apakšleitnanta formas tērpu. Par karu viņš sprieda pēc lielgabalnieku apmācībām Vensenas mežā.*

Varbūt viņu ievainos! Viņš jau iztēlojās sevi kādā Švābijas vai Itālijas būdiņā;* burvīga jaunava, kas runā svešā valodā, sākumā viņu kopj aiz žēlsirdības, bet vēlāk . . . Kad divdesmit gadu veca jaunekļa fantāzija bija izbaudījusi visu laimi, ko var dot vientiesīgas un svaigas zemnieces mīlestība, viņš pievērsās jaunai galminiecei, ko uz Sēzijas ieleju izraidījis nīgrs vīrs.* Vispirms viņa atsūtīja savu kambarsulaini ar šarpiju ievainotajam jauneklim un pēc dažām dienām ieradās pati ciema mācītājam zem rokas.

[1] Jaunais cilvēks vēl nav atbrīvojies no savas agrākās partijas valodas: tā runā republikānis.

«Nē jel,» Lisjēns atsāka, raukdams uzacis un piepeši atcerēdamies zobgalības, ar kādām kopš vakardienas viņu apbēra Levēna kungs, «es karošu vienīgi ar cigāriem; es kļūšu par armijas kafejnīcas pastāvīgu apmeklētāju slikti bruģētas mazpilsētas nožēlojamā garnizonā; vakara izpriecai man būs biljarda partija un alus, no rītiem reizēm tukša

Šaudīšanās pret netīrīgiem, badā mirstošiem strādniekiem. Un pie tam mani vēl nogalinās kā Pirru* ar naktspodu (nelaimīga nejaušība), ko pa sestā stāva logu izmetīs bezzobaina vecene! Kāda slava! Mana dvēsele nonāks diezgan kutelīgā stāvoklī, kad viņpasaulē to stādīs priekšā Napoleonam.

«Bez šaubām,» viņš man sacīs, «jūs cietāt izsalkumu, ja bijāt ar mieru uzņemties tādu arodu?»—«Nē, ģenerāl, es domāju, ka atdarinu jūs!» Un Lisjēns skaļi iesmējās. «Mūsu valdītāji pārāk nedroši turas seglos, lai uzdrīkstētos uzsākt īstu karu. Vienā jaukā rītā kāds Ošarn līdzīgs kaprālis* izies ierindas priekšā un teiks kareivjiem: «Mīļie draugi, soļosim uz Parīzi un iecelsim tādu pirmo konsulu, kas neļaus Nikolajam sevi piesmiet.»»

«Bet es gribētu, lai kaprālim veicas,» viņš turpināja filozofēt, atkal aizdedzinādams cigāru. .. «Tiklīdz nācija saniknojas un iemīl slavu — ardievu, brīvība! Žurnālistu, kurš iedrošinātos apšaubīt pēdējās kaujas biļetenu, uzskatītu par nodevēju, par ienaidnieka sabiedroto, viņu noslepkavotu, kā to dara Amerikas republikāņi. Un vēlreiz mēs zaudētu brīvību slavas kāres dēļ. Burvju loks … Un tā līdz bezgalībai.»

Kā redzam, mūsu apakšleitnants nav gluži brīvs no pārliecīgas prātošanas sērgas, kas mūsdienu jaunatnei sasaista rokas un kājas un padara to līdzīgu vecai sievai. «Lai kā būtu,» viņš piepeši nolēma, pielaikodams uniformu un raudzīdamies spogulī, «viņi visi apgalvo, ka vajag par kaut ko kļūt. Nu labi, es kļūšu par ulānu; kad iemācīšos šo amatu, tad jau redzēs.»

Vakarā viņš pirmo reizi mūžā uzģērba mundieri ar uzplečiem un Tilēriju sargkareivji atdeva viņam godu. Lisjēns aiz prieka vai noreiba. Ernsts Develruā, īsts intrigants, kas pazina visus, aizveda viņu pie 27. ulānu pulka apakšpulkveža Filoto kunga, kurš pa ceļam uz Nansī bija iegriezies Parīzē.

Kādas Buluā ielas viesnīcas ceturtā stāva istabā Lisjēns, kura sirds pukstēja alkās pēc varoņa, ieraudzīja druknu vīru viltīgu skatienu un kuplu, gaišu, rūpīgi sasukātu vaigubārdu. Viņš gluži apstulba aiz pārsteiguma. «Augstais dievs,» viņš domās izsaucās, «tas taču ir īsts Lejasnormandijas prokurors!» Lisjēns plati ieplestām acīm stāvēja pretī Filoto kungam, kas veltīgi lūdza, lai viņš ir tik laipns un apsēžas. Brašais Austerlicas un Marengo zaldāts* ik pēc teikuma pamanījās iestarpināt vārdus «mana uzticība karalim» vai «nepieciešamība apspiest dumpiniekus».

Pēc desmit minūtēm, kas Lisjēnam šķita garas kā vesels gadsimts, viņš laidās lapās; jauneklis drāzās tādā ātrumā, ka Develruā tikko spēja sekot.

— Augstais dievs! Un tas esot varonis?—- viņš iesaucās, pēkšņi apstādamies.— Tas taču ir īsts žandarmu virsnieks! Skaidri redzams, ka tirāns, kam maksā par līdzpilsoņu slepkavošanu un kas ar to vēl lepojas!

Nākamais akadēmiķis uz visu raudzījās citādi un nemaz ne tik augstprātīgi.

Ko tu rauc degunu, it kā tev būtu pasniegta sastāvējusies Strasbūras pastēte? Vai tu gribi vai negribi būt kaut kas sabiedrībā?

Augstais dievs! Kāds nelietis!

Šis apakšpulkvedis ir simtreiz vairāk vērts nekā tu; tas ir zemnieks, kas, strādādams ar zobenu tā labā, kurš maksā, izplēsis sev štāba virsnieka uzplečus.

Bet tik neaptēsts, tik pretīgs! .. .

Tas ir tikai vēl viens tikums: šis vīrs ir piespiedis sev piešķirt tagadējo dienesta pakapi tos, kuricin, viņu uzlūkojot, metas nelabi, ja vien tic ir augstāk vērtējami par pašu pulkvedi. Un vai tu, republikāņa kungs, savā mūžā esi nopelnījis kaut santīmu? Tu esi papūlējies piedzimt* tikpat ka prinča pēcnācējs. Tas tev dod iztikas līdzekļus; ko tu bez tiem iesāktu? Vai tev nav kauns, ka savos gados nespēj nopelnīt ne tik, cik maksā cigārs?

Bet tāds stulbenis! . ..

Stulbenis vai ne, viņš tik un tā ir tūkstošreiz pārāks par tevi; viņš ir kaut ko darījis, bet tu neesi ne pirkstu pakustinājis. Pastrīdēsimies vēlāk, vai ir stulbs vai nav cilvēks, kurš izmanto stiprākā kaislības un liek samaksāt tos četrus sū, kas ir cigāra cena, un, būdams spēcīgāks par gļēvajiem naudiniekiem, nolaupījis šos četrus sū,— bet viņš ir stiprs, viņš ir īsts vīrs. Viņu var nicināt, bet pirmām kārtām ar viņu jārēķinās. Turpretī tu esi tikai bērns, ar ko nerēķinās nevienā gadījuma, bērns, kas salasījies grāmatās skaistas frāzes un tās jauki atkārto ka loma iejuties labs aktieris; bet, kad vajag rīkoties,— nekas neiznāk. Pirms atļaujies nicināt neaptēsto overņieti, kurš, par spīti nepievilcīgajam izskatam, nav vairs nekāds ielas stūra tirgonis, bet pieņem cieņas apliecinājuma vizītē Lisjēnu Levēna kungu, patīkamu jaunu parīzieti un miljonāra dēlu, padomā, kāda starpība ir starp viņa svaru un tavu nozīmi. Varbūt Filoto uztur savu tēvu, vecu zemnieku, bet tevi uztur tēvs.

AI', tu pavisam drīz kļūsi par institūta locekli!— Lisjēns izsaucās, izradīdams izmisumu, turpretī es esmu tikai muļķis. Tev ir taisnība, cs to rrd/u un jutu, bet mani var vienīgi nožēlot! Man ir pretīgas tās durvis, pa kuram jāliek iekša, pie to sliekšņa ir pārāk daudz mēslu. Paliec sveiks!

Un Lisjēns devās prom. Ar gandarījumu viņš redzēja, ka Ernsts nepavisam netaisās sekot; viņš skriešus ieskrēja istabā un nikni nometa formas tērpu uz grīdas. «Dievs vien zina, ko tas mani vēl piespiedīs darīt!»

Pēc pāris minūtēm Lisjēns iegāja pie tēva un viņu apkampa asarām acis.

A, es redzu gan, kas tev lēcies,— Levēna kungs ļoti pārsteigts sacīja.— Tu esi paspēlējis simt Iuidoru, es tev iedošu divus simtus, bet man nepatīk veids, kādā tu man tos lūdž; man negribētos redzēt asaras leitnanta acīs; vai gan brašam karavīram nevajag pirmām kārtām domāt par to, kādu iespaidu viņa izskats atstāj uz apkārtējiem?

Mūsu veiklais radinieks Develruā nolasīja man sprediķi; viņš tikko pierādīja: mana vienīgā vērtība pasaulē ir tā, ka esmu papūlējies piedzimt par gudra cilvēka dēlu. Ar savu prātu nekad neesmu nopelnījis ne tik, cik maksā viens cigārs; bez jums es būtu nabagmājā utt.

Tātad tu nelūdz divsimt Iuidoru?— Levēna kungs jautāja.

Ar jūsu laipnību jau esmu saņēmis daudz vairāk, nekā man pienākas, utt., utt. Kas es būtu bez jums?

Nu, zini, lai velns tevi rauj!— Levēna kungs sparīgi atcirta. — Varbūt tu piepeši esi sadomājis kļūt par sensimonistuT* Cik tad tu būsi garlaicīgs!

Lisjēna satraukums, ko viņš nespēja noslēpt, galu galā sāka uzjautrināt viņa tēvu.

Es pieprasu,— Levēna kungs, dēlu pēkšņi pārtraucis, sacīja, jo pulkstenis sila deviņi,— lai tu tūlīt ej uz manu ložu operā. Tur tu atradīsi jaunkundzes, kuras ir simtiem reižu vērtīgākas par tevi, jo, pirmkārt, viņas nav pūlējušās izdevīgi piedzimt un, otrkārt, ik vakaru, kad dejo, nopelna piecpadsmit līdz divdesmit franku. Es pieprasu, lai tu ielūdz viņas vakariņās manā vārdā, kā mans pilnvarotais, vai dzirdi? Tu viņas aizvedīsi uz «Rocher de Gancale», kur iztērēsi vismaz divsimt franku, citādi atsacīšos no tevis, pasludināšu tevi par sensimonistu un aizliegšu rādīties man acīs pusgadu! Cik briesmīgs sods tas būtu mīlošam dēlam!

Lisjēnu gluži vienkārši bija pārņēmis maiguma uzplūds pret tēvu.

Vai tad jūsu draugi mani uzskata par sausiņu?— viņš atbildēja pietiekami prātīgi.— Zvēru, ka lieliski iztērēšu jūsu divsimt frankus.

Lai slavēts dievs! Un iegaumē, ka nekas nevar būt nepieklājīgāk kā tik pēkšņi ielauzties ar visādām nopietnām runām pie nabaga vīra, kam uz pleciem jau sešdesmit pieci gadi, nav nekādas vajadzības pēc vētrainām jūtām un kas nav devis tev ne mazāko ieganstu izrādīt dedzīgu mīlestību. Lai velns tevi parauj! Nekad tu nebūsi nekas vairāk kā pliekans republikānis. Es brīnos, kā tu vēl neesi uzaudzējis taukainus matus un netīru bārdu.

Lisjēns jutās aizskarts savā patmīlībā un izturējās pieklājīgi pret dāmām, kuras sēdēja tēva ložā. Vakariņu laikā viņš daudz runāja un laipni dzirdīja viņas ar šampanieti. Kad jaunais cilvēks beidzot bija aizvadījis operas jaunkundzes mājās un stundu pēc pusnakts fiakrā viens brauca atpakaļ, viņš brīnījās par jūtelības lēkmi, kas bija uznākusi vakara sākumā. «Nedrīkst ļauties pirmajam jūtu uzbrāzmoju- mam,»* viņš prātoja. «Es tiešām neko skaidri nezinu par sevi; mana sirsnība tēvu tikai nepatīkami pārsteidza… To nevarēja nepamanīt; man vajag darboties, turklāt pamatīgi. Nu, tad dosimies uz pulku!»

Nākamajā rītā septiņos viņš pilnā uniformā viens pats ieradās apakšpulkveža Filoto nemājīgajā istabā. Tur Lisjēns veselas divas stundas vīrišķīgi izrādīja mājastēvam laipnību; viņš visiem spēkiem pūlējās pierast pie karavīram piedienīgas uzvedības, jo iedomājās, ka viņa nākamajiem biedriem ir-tāds pats tonis un sliktas manieres kā Filoto. Tā bija neticama maldīšanās, bet tai netrūka sava labuma. Tas, ko Lisjēns redzēja, viņam riebās līdz nāvei. «Un tomēr es tikšu tam pāri,» viņš drosmīgi apņēmās. «Es neapsmiešu tādu uzvedību, es to atdarināšu.»

Apakšpulkvedis runāja par sevi, turklāt daudz; viņš sīki izklāstīja, kā ieguvis pirmos uzplečus pirmajā Ēģiptes kaujā pie Aleksandrijas mūriem;* stāsts bija brīnišķīgs, ļoti patiess un Lisjēnu dziļi aizkustināja. Bet piecpadsmit Restaurācijas gados salauztā vecā karotāja taisnīgums nepavisam nesacēlās, redzot, kā Parīzes švīts vienā paņēmienā ierodas pulkā jau ar leitnanta pakāpi, un, tā kā, varonībai noplokot, viņa galvā bija ielavījusies spekulācijas kāre, Filoto acumirklī aprēķināja, ko varētu no jaunekļa iegūt; viņš apjautājās, vai Lisjēna tēvs nav deputāts.

Filoto kungs noraidīja Levēna kundzes ielūgumu pusdienās, kuru Lisjēns viņam nodeva, taču dienu vēlāk mierīgi pieņēma jūrasputu pīpi ar ļoti masīvu gravēta sudraba galviņu; Filoto saņēma to no Lisjēna rokām ka paradu, nebilzdams neviena pateicības vārda.

«Tas nozīmē,» viņš pēc Lisjēna aiziešanas nosprieda, aizvērdams istabas durvis, «ka švīta kungs, pulkā nonācis, bieži lūgs atvaļinājumu, lai Šķiestos ar naudu kaimiņpilsētā .. . Un,» viņš piebilda, svārstīdams rokā pīpi, lai noteiktu tās sudraba apkalumu svaru, «jūs saņemsiet savus atvaļinājumus, Levēna kungs, turklāt ar manu starpniecību; es neatdošu tādu klientu citiem: tāds varbūt palaiž vējā piecsimt franku mēnesī; tēvs būs senāk bijis vai nu kara komisārs, vai apgādnieks, šī nauda nozagta nabaga zaldātam … Konfiscēt!» viņš smaidīdams prātoja. Un, noslēpis pīpi zem krekliem, viņš noglabāja kumodes atvilktnes atslēgu.

III nodaļa

Kļuvis par huzāru 1794. gadā astoņpadsmit gadu vecumā, Filoto bija piedalījies visos revolūcijas karagājienos;* pirmos sešus mēnešus viņš cīnījās ar sajūsmu, dziedādams «Marseljēzu». Bet Bonaparts pasludināja sevi par konsulu, un nākamā apakšpulkveža atjautīgais prāts aptvēra, ka viņš bijis pārsteidzīgs, tik daudz dziedādams «Marseljēzu». Tā viņš pulkā bija pirmais leitnants, kurš ieguva krustu. Burbonu valdīšanas laikā Filoto saņēma pirmo komūniju un tika Goda leģiona* virsniekos. Tagad, kad pulks pārvietojās no Nantes uz Lotringu, viņš bija ieradies uz trim dienām Parīzē, lai atgādinātu par sevi dažiem dienesta pakāpē zemākiem draugiem. Ja Lisjēnam būtu kāda jēga par sabiedrības paražām, viņš ieminētos par tēva ietekmi kara ministrijā. Taču tādām lietām viņš nepievērsa nekādu uzmanību. Kā jaunam zirgam, kas baidās no visa, viņam priekšā rēgojās neesošas briesmas, tomēr viņš saņēma drosmi tās pārvarēt.

Uzzinājis, ka Filoto kungs nākamajā dienā ar diližansu dosies uz pulku, viņš lūdza atjauju piebiedroties. Levēna kundze, pagalam izbrīnījusies, noraudzījās, kā visas lādes tiek celtas ārā no dēla kalešas, kuru viņa bija likusi piebraukt pie sava loga, u-n nestas uz diližansu.

Pirmajās kopīgajās pusdienās pulkvedis, ieraudzījis, ka Lisjēns paņem avīzi, priekšnieciskā tonī aizrādīja:

Divdesmit septītajā pulkā pastāv pavēle, kas virsnieku kungiem aizliedz lasīt avīzes publiskās vietās; izņēmums ir vienīgi ministrijas avīze.

Pie velna avīzi!— Lisjēns jautri iesaucās.— Spēlēsim šovakar domino uz punšu, ja tikai zirgi vēl nav aizjūgti diližansam priekšā.

Lai cik jauns Lisjēns bija, viņam pietika prāta zaudēt sešas partijas pēc kārtas, un, diližansā kāpdams, lāga Filoto bija gaužām apmierināts. Viņš pieņēma, ka šim švītam ir galva uz pleciem, un sāka skaidrot, kā izturēties pulkā, lai neizskatītos pēc zaļknābja. Vēlamā uzvedība bija gandrīz pilnīgs Lisjēnam pierastās izsmalcinātās pieklājības pretstats. Jo, pēc Filoto kunga domām, un šai ziņā viņš bija vienis prātis ar mūkiem, izsmalcināta pieklājība ir tikai vājuma pazīme; vajag vispirms stāstīt par sevi un savām priekšrocībām, vajag tās pārspīlēt. Mūsu varonis skumji un vērīgi klausījās Filoto runās, līdz apakšpulkvedis ieslīga dziļā miegā, un tad Lisjēns varēja pēc sirds patikas nodoties sapņiem. Visumā viņš bija laimīgs, ka var darboties un redzēt ko jaunu.

Aiznākamajā dienā sešos no rīta abi kungi trīs Ijē attālumā no Nansī panāca pulku pārgājienā; viņi lika apturēt zirgus, un diližanss viņus ar visu mantību atstāja lielceļa malā.

Lisjēnu, kas bija pārvērties vienā vienīgā redzē, pārsteidza drūmais un pastulbais cienīgums, kas iegūla apakšpulkveža tuklajā sejā, kad ulāns atvēra apģērbu lādi un pasniedza viņam uniformu ar lieliem uzplečiem. Filoto pavēlēja dot Lisjēnam zirgu, un abi kungi steidzās pakaļ puikam, kas viņu pārģērbšanās laikā turpināja ceļu. Septiņi vai astoņi virsnieki palika arjergardā, veidojot apakšpulkveža goda svītu, un Lisjēnu tieši viņiem stādīja priekšā pirmajiem; viņaprāt, virsnieku izturēšanās bija ļoti vēsa. Viņu sejas gan nekādu drosmi iedvest nevarēja.

«Tad lādi ir cilvēki, ar kuriem kopā man būs jādzīvo!» Lisjēns nodomāja, un sirds viņam sažņaudzās kā mazam bērnam. Viņš bija pieradis pie sejām, kurās staro laipnība un vēlēšanās patikt, pie cilvēkiem, ar kādiem viņš pārmija vārdus Parīzes salonos, un viņam pat sāka likties, ka šie kungi grib viņu taisni iebaidīt. Jauneklis runāja pārāk daudz, un neviens vārds netika uzklausīts bez iebildumiem vai nelabvēlības, tāpēc viņš mitējās.

Veselu stundu Lisjēns klusēdams jāja kreisajā pusē kapteinim, tā eskadrona komandierim, kurā viņš bija norīkots; apakšleitnanta vaibsti bija salti — vismaz viņš cerēja, ka tā ir, bet sirds — dziļi aizkustināta. Viņš pilnīgi aizmirsa virsniekus, tiklīdz pārtrauca nepatīkamo sarunu. Viņš vēroja ulānus un juta, ka viņu pārņem prieks un apbrīns. Tie taču ir bijušie Napoleona līdzgaitnieki, tie taču ir franču kareivji! Ar naivu un dedzīgu uzmanību viņš vēroja pēdīgo sīkumu.

Ma/.liet attapies no aizrautības, viņš nodevās pārdomām. «Nu esmu sasniedzis stāvokli, kas tiek uzskatīts par viscildenāko un sola daudz aizraujoša. Politehniskā skola būtu mani uzcēlusi zirgā artilēristu rindās*, bet tagad esmu nokļuvis pie ulāniem. Vienīgā atšķirība,» viņš smaidīdams piebilda, «ir tā, ka es nevis spoži pārvaldu savu amatu, bet nezinu itin neko!» Blakus jājošais kapteinis pamanīja šo drīzāk maigo nekā zobgalīgo smaidu un aizvainojās. «Nekas,» Lisjēns turpināja, «tā sāka arī Dezē un Sensirs*, varoņi, kurus nav aptraipījis hercoga tituls.»'

Lisjēnu izklaidēja ulānu tērzēšana. Tās bija gluži parastas sarunas par ļoti nabadzīgu cilvēku dienišķajām vajadzībām: par pavalgu, vīna cenām utt., utt. Bet atklātā valoda, runātāju stingrais un taisnprātīgais raksturs, kas izpaudās kairā vārdā, veldzēja jaunekļa dvēseli kā augstu kalnu gaiss. Tajā jautās kaut kas vienkāršs un tīrs, gluži atšķirīgs no siltumnīcas atmosfēras, kādā viņš visu laiku bija dzīvojis. Lisjēns vienā mirklī izjuta šo starpību un — mainīja pasaules uztveri. Ikviena teiktā vārda tonis te pauda ļoti patīkamu, bet īstenībā ļoti piesardzīgu un biklu laipnību un šķita jautri sakāpi: «Es pasmejos par visu un paļaujos tikai uz sevi.»

«Lūk, viņi ir visatklātākie un patiesīgākie cilvēki,» Lisjēns domāja, «un varbūt arī vislaimīgākie! Kāpēc viens no viņu komandieriem nevarētu būt tāds pats? Tāpat kā viņi, es esmu patiess, un man nav nekādu slepenu nodomu; man nebūs citas vēlēšanās kā gādāt par viņu labklājību; galu galā man ir vienaldzīgs viss, tikai sava pašcieņa ne. Bet ar šīm svarīgajām personām, kuras runā tik skarbi un pašapmierināti un saucas par maniem biedriem,— ar tām man ir kopīgi vienīgi uzpleči.» Viņš pašķielēja uz kapteini sev pa labi un uz leitnantu, kas jāja pa labi no kapteiņa. «Šie kungi ir pilnīgs pretstats ulāniem; viņi visu mūžu spēlē komēdiju; viņi varbūt nebaidās tikai no nāves; tie ir no tas pašas sugas, pie kādas pieder mans brālēns Develruā.»

Lisjēns atkal ieklausījās ulānu sarunās un darīja to ar prieku; drīz viņa dvēsele aizklīda iedomu tālēs; viņš no sirds baudīja savu brīvību un augstsirdību, redzēja tikai dižus darbus darāmus un skaistas briesmas pārvaramas. Viņam vairs nešķita, ka vajag dzīt intrigas un dzīvot tā, kā dzīvo Develruā. Kareivju parupjās valodas viņa ausīs skanēja kā brīnišķa mūzika, dzīve tēlojās rožaina.

Piepeši starp divām ulānu rindām, kas jāja nevērīgā solī, uz brīvā ceļa vidus parādījās auļojošs adjutants. Viņš pusbalsī pateica dažus vārdus apakšvirsniekiem, un Lisjēns redzēja, ka ulāni zirgos saslienas. «Tagad viņi izskatās pavisam braši,» jaunais cilvēks nodomāja.

Lisjēns nespēja apvaldīt tik spējas jūtas, viņa jauneklīgajā, vientiesīgajā sejā atspoguļojās gandarījums un labsirdība un varbūt mazliet ziņkāres. Tā bija kļūda. Viņam vajadzētu palikt vienaldzīgam vai, vēl labāk, savilkt seju tādā izteiksmē, kādu no viņa gaidīja vismazāk. Kapteinis, kuram kreisajā pusē Lisjēns jāja, uzreiz nosprieda: «Šis smalkais jaunais cilvēks tūlīt uzdos man jautājumu, un es ar veiklu atbildi likšu manīt, kur ir viņa īstā vieta.» Bet Lisjēns ne par kādu naudu nebūtu kaut ko vaicājis šiem nebiedriskajiem biedriem. Viņš pūlējās pats noprast, kāda ir pavēle, kas vienā mirklī padarījusi visus ulānus tik spraunus un garā ceļa vaļību pārvērtusi par īsti kareivisku iznesību.

Kapteinis gaidīja jautājumu; beidzot viņš vairs nevarēja izturēt jaunā parīzieša nepārtraukto klusēšanu.

— Ieradies galvenais inspektors, ģenerālis grāfs N., Francijas pērs,— viņš beidzot sacīja skarbi un augstprātīgi — tā, ka īsti nevarēja saprast, vai teiktais zīmējas taisni uz Lisjēnu.

Lisjēns, it kā viņu būtu iztraucējis kāds troksnis, vienaldzīgi paskatījās uz kapteini. Kapteiņa mute bija sašķiebta briesmīgā grimasē, piere lielmanīgi saraukta, acis raudzījās sānis, taču nepavisam nebija pievērstas tieši leitnantam.

«Ir nu gan āksts!» Lisjēns nodomāja. «Acīmredzot tāds ir tas militārais tonis, par kuru man tik daudz stāstīja apakšpulkvedis Filoto. Patiesi, es nepārņemšu tik rupjas un neaptēstas manieres tāpēc vien, lai izpatiktu šiem kungiem; palikšu svešinieks viņu vidū. Varbūt tas man maksās dažu labu zobena cirtienu, bet tik tiešām es neatbildēšu, ja mani uzrunās tādā tonī.» Kapteinis gan gaidīja no Lisjēna kādus apbrīna vārdus, piemēram: «Vai tas ir slavenais grāfs N., ģenerālis, kas ar tādu cieņu pieminēts Lielās armijas biļetenos?»

Taču mūsu varonis nezaudēja modrību: viņa sejas izteiksme joprojām bija tāda, it kā viņš būtu spiests ost sliktu smaku. Pēc mokoša klusuma brīža kapteinis, aizvien niknāk raukdams uzacis, nevarēja nepiebilst:

Tas ir grāfs N., kas tik braši cīnījās pie Austerlicas. Viņa pajūgs tūlīt brauks garām. Pulkvedis Malērs de Senmegrēns, veikls vīrs, ieslidinājis ekiju pēdējās pasta stacijas kučieru kabatā; viens no viņiem tikko atauļoja; ulāni ierindu neveidos, tas izskatītos pēc iepriekš apsvērtas rīcības. Bet palūkojiet, cik labs iespaids inspektoram paliks par pulku! Ir jārūpējas par pirmo iespaidu … Re, šķiet, ka šie vīri sēž zirgos kā izlieti …

Lisjēns atbildēja vienīgi ar galvas mājienu; viņš kaunējās par viņam iedotā klepera soli, lika ķēvei manīt piešus, tā pametās sānis un gandrīz vai paklupa. «Es izskatos pēc klostera kalpa,» viņš nodomāja.

Pēc desmit minūtēm Lisjēns izdzirda smagi piekrautu ratu rīboņu; tur brauca grāfs N., pajūgs ripoja starp divām ulānu rindām un drīz vien nok|uva blakus Lisjēnam un kapteinim. Taču kungi nevarēja slaveno ģenerāli saskatīt, jo viņa milzīgā Berlīnes kariete bija bāztin piebāztā ar visādām mantām.

Lāde pie lādes, nolāpīts!—kapteinis nikni noburkšķēja.— Šis kustas tikai tad, ja apkrāvies ar šķiņķiem, ceptiem tītariem un pastētēm! Un nezin cik pudelēm šampanieša!

Mūsu varonis bija spiests atbildēt. Kamēr viņš nododas rūgtajai nepieciešamībai pieklājīgi pārmīt dzēlības ar kapteini Anriē, lūgsim atjauju bridi pasekot ģenerālleitnantam grāfam N., Francijas pērām, kuram togad bija uzdots inspicēt 3. kaujas divīziju.

Brīdī, kad viņa kariete uzbrauca uz pacejamā tilta Nansī*— divīzijas dislokācijas vietā, septiņi lielgabala šāvieni pavēstīja ļaudīm lielo notiku mu.

Lielgabala šāvieni atkal pacēla Lisjēna dvēseli debesīs.

Pie inspektora durvīm nostādīja divus sargkareivjus, un divīzijas komandieris ģenerālleitnants barons Taranss lika pajautāt, vai viņu pieņems tūlīt vai nākamajā diena.

Tūlīt, velns pārāvis! vecais ģenerālis atbildēja.— Vai tad te domā, ka man nospļauties par saviem dienesta pienākumiem?

Grāfs N. sīkumos vēl saglabāja Sambras un Mēzas armijas* paradumus — tajā viņš bija licis pamatus savai slavai. Šie paradumi tobrīd bija sevišķi dzīvi, jo ceļa posmā starp piecām vai sešām pēdējām pasta stacijām viņš pazina pozīcijas, ko reiz bija ieņēmusi armija, kuras tīro slavu neaptraipīja ne puteklītis.

Kaut arī ģenerālis nepavisam nebija fantazētājs, kas padodas ilūzijām, viņš pats jutās pārteigts par joprojām tik spilgtajām 1794. gada atmiņām. «Kāda atšķirība starp 1794. gadu un 183… gadu! Augstais dievs! Kā toreiz mēs zvērējām ienaidu pret monarhiju! Un no visas sirds! Jaunie apakšvirsnieki, kurus N. man tā piekodināja uzmanīt, toreiz bijām mēs paši. . . Tad cīņas notika ik dienas, amats bija patīkams, karojām ar prieku. Bet tagad jāiztop maršalam, jātiesā pēru palātā.»*

Ģenerālis bija diezgan glīts sešdesmit piecus vai sešus gadus vecs vīrs, slaids, kalsns, staltu stāju; viņam vēl bija skaists augums un dažas sirmi blondo, rūpīgi kopto rnatu cirtas apveltīja ar pievilcību gandrīz pilnīgi kailo galvu. Seja pauda nelokāmu vīrišķību un lielu apņēmību paklausīt, taču, starp citu, šajos vaibstos no domas nebija ne miņas.

Otrreiz šo seju uzlūkojot, tā patika jau mazāk, trešo reizi redzot, tā šķita gandrīz parasta, tajā bija jaušama tāda kā divkosības atēna; varēja redzēt, ka impērija un tās verdziskums atstājuši tajā savas pēdas. Laimīgi tie varoņi, kas miruši pirms 1804. gada!* Sambras un Mēzas armijas senie tēli likās tādi kā atmiekšķējušies Tilēriju priekšistabās un Dievmātes katedrāles ceremonijās. Grāfs N. bija pieredzējis, kā izsūtīja ģenerāli Delmasu pēc šāda slavena dialoga: «Skaista ceremonija, Deimas! Patiešām lieliska,» imperators sacīja, atgriezdamies no Dievmātes katedrāles.

«Jā, ģenerāl, trūkst tikai to divu miljonu vīru, kuri gāja nāvē, lai gāztu to, ko jūs cejat augšā!»

Nākamajā dienā Delmass tika izsūtīts ar pavēli uzturēties vismaz četrdesmit ljē attālumā no Parīzes.

Kad kambarsulainis pieteica baronu Teransu, ģenerālis N., ietērpies parādes uniformā, staigāja pa salonu. Iztēlē viņš vēl dzirdēja lielgabalu zalves pret Valensēnas aplencējiem.* Viņš žigli aizgainīja atmiņas, kuru dēļ varētu zaudēt piesardzību, 1111 par godu lasītājam, kā mēdz klaigāt avīžu puikas, piedāvādami karaļa runu sesijas atklāšanā, atstāstīsim dažas vietas no divu ģenerāļu sarunas — viņi viens otru tikpat kā nepazina.

Barons Teranss ienāca, neveikli atdodams godu; viņš bija gandrīz sešas pēdas garš un pēc stājas atgādināja Franškontē zemnieku. Vēl vairāk, kaujā pie Hānavas, kur Napoleonam vajadzēja pārraut uzticamo sabiedroto — bavāriešu loku aplenkumu,* lai atgrieztos Francijā, pulkvedis Teranss, kurš ar savu bataljonu sedza slaveno ģenerāļa Druo bateriju, tika ievainots, zobens pāršķēla viņam abus vaigus un nocirta gabaliņu deguna. Tas viss tika šā tā saglābts, tomēr skaidri redzamas pēdas palika, un milzīgā rēta sejā, ko izvagoja pastāvīgas neapmierinātības grumbas, vērta ģenerāļa izskatu ļoti kareivīgu. Karā viņš bija apbrīnojami drošsirdīgs, bet, kad sākās Napoleona valdīšana, viņa pašpārliecība izgaisa. Nansī Teranss baidījās no katra nieka un par visu vairāk — no avīzēm, tāpēc arī bieži sacīja, ka liks apšaut advokātus. Bailes nonākt publiskā apsmieklā viņu pastāvīgi vajāja kā murgs. Sājs joks avīzē, kurai nebija vairāk par simt lasītājiem, brašo karotāju galīgi satracināja. Bija vēl citas bēdas: Nansī neviens neievēroja viņa uzplečus. Turklāt 183… gada maija jukās viņš bija krietni piežmiedzis pilsētas jaunatni un domāja, ka nu viņu neieredz.

Šis kādreiz laimīgais vīrs stādīja priekšā savu adjutantu, kas tūlīt pat atstāja telpu. Teranss izklāja uz galda divīzijas grupējumu un hospitāļu izvietojuma plānu; krietna stunda pagāja militāru lietu pārrunāšanā. Ģenerālis iztaujāja baronu par kareivju un apakšvirsnieku noskaņojumu, un no tā palika vairs tikai solis līdz jautājumam par sabiedrības noskaņojumu. Taču jāatzīst, ka 3. divīzijas komandiera atbildes liktos garas, ja tās atstāstītu, ievērojot visus militārā stila jaukumus; mēs te apmierināsimies ar spriedumiem, ko grāfs un Francijas pērs izsecināja no provinces ģenerāļa rūgtuma pilnajiem vārdiem.

«Tas nu ir cilvēks, kuru varētu nosaukt par pašu godīguma iemiesojumu,» grāfs domāja. «Viņš nebaidās nāves; viņš pat sūdzas — un no skaidras sirds — ka nedraud nekādas briesmas; taču viņš ir demoralizējies, un, ja viņam vajadzētu stāties pretī dumpiniekiem, bailes no nākamās dienas avīzēm padarītu viņu vai traku.»

Esmu spiests katru dienu norīt kādu apvainojumu,— barons atkārtoja.

Nerunājiet par to tik skaļi, dārgo ģenerāl. Divdesmit par jums vecāku ģenerāļu kāro pēc jūsu vietas, un maršals vēlas, lai visi būtu apmierināti. Es jums ka labam biedram pateikšu dažus varbūt pārlieku asus vaidus. Pirms nedēļas, kad atvadījos no ministra, viņš man sacīja: «Tikai pēdīgais muļķis neprot novīt sev ligzdiņu provincē.»

Es gribētu redzēt, kā maršala kungs justos,— barons nepacietīgi atsāka,— starp bagātiem un vienotiem aristokrātiem, kas ņirgājas par mums katru mīļu dienu, un pilsoņiem, kuru priekšgalā ir lapsiski viltīgie jezuīti, katras kaut cik turīgas sievietes garīgie vadoņi. No otras puses, visi pilsētas jaunekļi, kuri nepieder pie aristokrātijas vai ticīgajiem, ir fanātiski republikāņi. Ja mans skatiens pie kāda no viņiem nejauši apstājas, viņš man rada bumbieri* vai kādu citu dumpības zīmi. Pat koledžas puišeļi man rada bumbierus; kad jauni cilvēki mani ierauga divsimt soļu attālumā no sargkareivjiem, viņi mani nežēlīgi izsvilpj un pēc tam anonīmās vēstulēs piedāvā gandarījumu līdz ar neķītrām apsaukām, ja es to nepieņemšu… Un anonīmajai vēstulei ir pievienota papīra strēmele ar rakstītāja vārdu un adresi. Vai Parīzē esat kaut ko tādu redzējis? Un, ja mēģinu apvainojumu norīt, visi par to jau runā, dod mājienus. Vēl vakar Ludvigs Rollera kungs, ļoti drošsirdīgs atvaļināts virsnieks, kura sulainis nejauši tika nošauts 3. aprīļa nemieros, izaicināja mani uz divkauju ar pistolēm ārpus divīzijas izvietojuma robežām. Un vakar visa pilsēta spriedelēja par šo nekaunību.

Vēstuli vajag nodot karaliskajam prokuroram; vai jūsu karaliskais prokurors nav pietiekami enerģisks?

Tas ir pats sātans: ministra radinieks un pilnīgi drošs, ka tiks uz augšu pirmajā politiskajā prāvā. Biju tāds muļķis, ka dažas dienas pēc dumpja aizgāju viņam parādīt sevišķi niknu anonīmu vēstuli, ko tikko

Iiiju saņēmis; tas, velns parāvis, notika pirmo reizi manā mūžā! «Kas tad, jūsuprāt, man ar šo papīreli jādara?» viņš man bezrūpīgi vaicāja. «Es pats taču lūgtu aizstāvību jums, ģenerāl, ja mani tā apvainotu, vai arī pats izrēķinātos.» Reizēm man tā vien gribas uzplāt ar zobenu pa šo neliešu aizmugures žurku nekaunīgajiem mūļiem!

Tad amats pagalam!

Ak, ja es varētu viņus apšaudīt ar kartečām. . .— vecais brašais ģenerālis sacīja, smagi nopūzdamies un paceldams skatienu pret debesīm.

Tur esmu ar jums pilnīgi vienis prātis,— Francijas pērs atbildēja.— Tādas vienmēr ir bijušas manas domas; taisni Senroša lielgabaliem Bonaparts varēja pateikties par mierīgu valdīšanu.* Un vai Flerona kungs, jūsu prefekts, neziņo ministram par sabiedrības noskaņojumu?

Tam nav nekādas nozīmes, tas skribelē augas dienas; prefekts ir tīrais puika, divdesmit astoņus gadus vecs vējgrābslis, kurš manā priekšā izliekas par politiķi; viņš vai plīst aiz uzpūtības un ir bailīgs kā zaķis. Veltīgi es viņam skaidri un gaiši saku — atstāsim prefekta un ģenerāļa sāncensību laimīgākiem laikiem: mūs abus mīda dubļos itin visi un katru dienu. Vai bīskapa kungs, piemēram, ir bijis pie mums atbildes vizītes? Aristokrāti nekad neiet uz jūsu ballēm un neielūdz jūs savējas. Ja saskaņa ar instrukcijām mēs ģenerālajā padomē izmantojam par ieganstu kādu lietišķu darīšanu, lai sveicinātu aristokrātu, viņš mums atbild tikai pirmajā reizē, otrreiz jau aizgriež galvu. Republikāniskā jaunatne mūs izsvilpj, acis skatīdamās. Nu, bet prefekts to noliedz; aiz dusmām sarkans kā biete viņš man atbild: «Runājiet pats par sevi, mani neviens nav izsvilpis.» Bet nepaiet ne nedēļa, kad viņš, ja iedrošinājies iziet uz ielas vakara krēslā, tiek izsvilpts pāris soļu attālumā.

Bet vai esat par to pilnīgi pārliecināts, ģenerāl? Iekšlietu ministrs man rādīja desmit Flerona kunga vēstules, kurās viņš stāvokli apraksta tā, it kā tūlīt tūlīt varētu gaidīt samierināšanos ar leģitimistu partiju. G. kungs, N. prefekts, pie kura aizvakar pusdienoju, ir ļoti labās attiecībās ar šiem ļaudīm, to es redzēju pats savām acīm.

Velns lai parauj, es tam ticu; tas ir izdarīgs vīrs un lielisks prefekts, draugs visiem manīgajiem zagļiem un pats nozog divdesmit vai trīsdesmit tūkstošus franku gadā, taču pieķerts netiek, un par to departamentā viņu cienī. Bet jums var rasties aizdomas, ka es apmeloju mūsu prefektu; vai atļausiet pasaukt šurp kapteini B.? Jādomā, jūs viņu pazīstat? Viņam vajag būt priekšistabā.

Tas, ja nemaldos, ir novērotājs, kas atsūtīts uz simt septīto pulku, lai informētu par garnizona noskaņojumu?

Tieši tā; viņš te ir tikai trīs mēnešus; lai viņš neuzrautos savā pulkā, es viņu nekad nepieņemu pa dienu.

Ienāca kapteinis B. Viņu ieraudzījis, barons Teranss katrā ziņā gribēja pāriet uz blakus istabu; kapteinis ar daudziem piemēriem apstiprināja nelaimīgā ģenerāļa žēlabas. «Šajā nolādētajā pilsētā jaunatne ir republikāniska, aristokrātija — ļoti vienota un dievbijīga. Gotjē kungs, liberālās avīzes redaktors un republikāņu vadonis,— uzņēmīgs un veikls. Dipuarjē kungs, kas atrodas aristokrātijas priekšgalā,— slīpēts pirmās šķiras blēdis un rosīgs pēc velna. Un, beidzot, visi ņirgājas par prefektu un ģenerāli; abi ir pilnīgi atstumti, ar viņiem neviens nerēķinās. Bīskaps ik pa laikam pasludina ticīgajiem, ka pēc trim mēnešiem mēs tiksim gāzti. Esmu priecīgs, grāfa kungs, ka varu nolikt pilnvaras. Ļaunākais ir tas — ja par visu to mazliet skaidrāk aizraksta maršalam, viņš liek atbildēt, ka mums pietrūkstot centības. Viņam tas būtu ērti gadījumā, ja mainītos dinastijas …

Pietiks, mans kungs!

Piedodiet, ģenerāl, esmu nomaldījies no īstā temata. Te jezuīti valda pār aristokrātiju tāpat ka par kalpiem, galu galā — pār visiem, kuri nav republikāņi.

Cik Nansī ir iedzīvotāju? jautaja ģenerālis, kam šie prātojumi šķita pārāk vaļsirdīgi.

Astoņpadsmit tūkstoši, neieskaitot garnizonu.

Cik jums te ir republikāņu?

īsti nelokāmu — trīsdesmit seši.

Tātad divi uz tūkstoti. Un cik no viņiem ir gudri?

Viens vienīgs — Gotjē, mērnieks un avīzes «L'Aurore» redaktors. Tas ir trūcīgs virs, kas lepojas ar savu nabadzību.

Un jus nevarat tikt galā ar trīsdesmit pieciem pienapuikām un iebāzt cietuma vienu gudrinieku?

Pirmām kurlam, ģenerāļa kungs, te pieder pie labā toņa būt dievbijīgam; bet tiem, kuri nav dievbijīgi, ir modē atdarināt republikāņus visas viņu piedauzības. Te ir kafejnīca «Monilor», kur pulcējas visa opozīcijas jaunatne — īsts deviņdesmit trešā gada klubs. Ja šiem kungiem iet garām četri vai pieci kareivji, viņi pusbalsī uzsauc: «Lai dzīvo armija!» Ja parādās kāds apakšvirsnieks, viņš tiek sveicināts, viņš tiek uzrunāts, viņu grib pacienāt. Ja tas turpretī ir valdībai uzticīgs virsnieks, tāds ka es, tad japacieš visvisādi netieši apvainojumi. Nupat pagājušajā svētdienu es gāju garām šai kafejnīcai «Monitor»; visi reizē pagrieza man muguru ka zaldati paradē; man briesmīgi gribējās viņiem iespert… zināt jau, pa kuru vietu.

Tas būtu drošs līdzeklis tikt atvaļinatam, līdzko pienāktu nākamais pasts. Vai jums daudz maksā?

Ik pēc sešiem mēnešiem saņemu tūkstoš franku papīrnaudā. Gar kafejnīcu «Monitor» gāju aiz izklaidības, parasti apmetu piecsimt soļu likumu, lai izvairītos no šīs nolādētās vietas. Un padomājiet tikai — vii- nieks, kas ievainots pie Drēzdenes un pie Vaterlo, ir spiests slapstīties no nožēlojamiem aizmugures žurkām!

Kopš slavenajām dienām* aizmugures žurkas vairs nav nožēlojami,— grāfs rūgti sacīja.— Taču atmetīsim visu personisko,— viņš piebilda, atsaukdams baronu Teransu no blakus istabas un pavēlēdams kapteinim palikt.— Kas ir Nansī partiju vadoņi?

Ģenerālis atbildēja:

De Ponlevē un de Vasinjī kungi ir atzīti karlistu* vadītāji, Šarla Desmitā pilnvarotie; taču īstais vadītājs ir viens nolāpīts intrigants — doktors Dipuarjē (viņu sauc par doktoru, jo viņš ir ārsts). Oficiāli viņš ir tikai karlistu komitejas sekretārs. Jezuīts Rejs, lielvikārs, ir garīgais vadonis visām pilsētas sievietēm, sākot ar visaugstāko dāmu un beidzot ar piparbodnieci; tas viss nokārtots uz to labāko. Jūs redzēsiet, vai pusdienās, ko prefekts jums par godu sarīkos, ieradīsies kaut viens cilvēks, kas nebūtu algots ierēdnis. Pajautājiet, vai jel vienu valdībai uzticīgu personu, kas viesojas pie prefekta, pieņem de Šastlē un d'Okenkūra kundzes vai de Komersī kundze.

Kas ir šīs dāmas?

Viņas pieder pie ļoti bagātas un ļoti lepnas aristokrātijas. D'Okenkūra kundze ir pilsētas skaistākā sieviete un dzīvo ar plašu vērienu. De Komersī kundze varbūt ir vēl daiļāka par d'Okenkūra kundzi, bet galīgi neprātīgā, zināmā mērā līdzīga de Stāla kundzei,* viņa nemitīgi slavina Šarlu Desmito, tāpat kā dāma no Ženēvas bez mitas sludināja pret Napoleonu.* Es biju komandieris Ženēvā, un šī dulnā toreiz mums sagādāja daudz nepatikšanu.

Un de Šastlē kundze?— grāfs N. ziņkāri jautāja.

Tā ir kāda maršala atraitne, vēl pavisam jauna, bet jau tuva Šarla Desmitā galmam. De Šastlē kundze savā salonā sludina morāli, un visa pilsētas jaunatne ir stāvā sajūsmā par viņu; vēl nesen kāds pareizi domājošs jauneklis spēlē zaudēja milzīgu summu, un de Šastlē kundze iedrošinājās apmeklēt viņu mājās. Vai ne, kaptein?

Tieši ta, ģenerāl; es nejauši pagadījos jaunā cilvēka mājas alejā. De Šastlē kundze viņam iedeva trīs tūkstošus zelta franku un ar dimantiem rotātu suvenīru, ko viņai bija dāvinājusi Angulēmas hercogiene un ko jaunais cilvēks ieķīlāja Strasbūrā. Man ir Strasbūras komisāra vētule.

Pietiek šo sīkumu,— grāfs teica kapteinim, kas jau vēra vaļā biezu portfeli.

Vēl ir,— ģenerālis de Teranss atsāka,— de Pijlorānu, de Ser- pjēru un de Mariljī nami, kur monsenjoru bīskapu pieņem kā augstāko pavēlnieku, un velns lai parauj, ja jel kāds no mums tur kādreiz būtu rādījis degunu. Vai zināt, kur vakarus pavada prefekta kungs? Pie pārtikas tirgotājas Beršī kundzes, un tai salons ir istaba aiz veikala. To viņš ministrijai vis neraksta. Man ir vairāk cieņas, es neeju nekur un liekos gulēt jau astoņos.

Kā jūsu virsnieki pavada vakarus?

•»— Gan kafejnīcā, gan ar meičām, nav itin nevienas godīgas sievietes, mēs te dzīvojam ka izstumtie. Šie sātani — ģimeņu tēvi — uzmana cits citu kā policisti, aizbildinādamies ar savu liberālismu; te labi klājas vienīgi artilēristiem un inženierkaraspēka virsniekiem.

Ja, un kāds te ir viņu noskaņojums?

Nolāpīti republikāņi, ideologi! Kapteinis varētu jums pasacīt, ka viņi abonē «National», «Charivari», visas draņķīgās avīzes, un ka viņi klaji izsmej manus rīkojumus par preses izdevumiem. Viņi savas avīzes pasūta ar kāda Darnē iedzīvotāja starpniecību — ir tāds miests sešas lje no šejienes. Es varētu apzvērēt, ka medību izjādēs viņi satiekas ar Goljē.

Kas viņš ir par cilvēku?

Republikāņu vadonis, par kuru jums jau ieminējos; galvenais redaktors dumpīgajai avīzei, kura saucas «L'Aurore» un kuras galvenais uzdevums ir padarīt mani smieklīgu. Pērngad viņš man piedavaja duelēties ar zobeniem, un nepatīkamākais ir tas, ka viņš ir valdības ierēdnis; viņš strādā par kadastra mērnieku, un es nevaru piespiest, lai viņu nomaina. Kaut gan dažu labu reizi esmu aizrādījis, ka viņš aizsūtījis «National» simt septiņdesmit deviņus frankus, kad tai pēdējoreiz vajadzēja maksāt soda naudu maršala Neija* dēļ .. .

Nerunāsim par to,— grāfs N. nosarkdams sacīja; un viņš tikai ar lielām pūlēm atbrīvojās no barona Teransa, kas rada atvieglojumu, izkratot sirdi.

IV nodaļa

Kamēr barons Teranss tēloja Nansī bēdīgo ainu, 27. ulānu pulks pilsētai tuvojās, šķērsodams visskumīgāko līdzenumu pasaulē; zeme bija tik sausa un akmeņaina, ka, šķiet, tajā nekas nevarēja izdīgt. Vienas lje attālu no pilsētas Lisjēns pamanīja tikai trīs kokus, turklāt tas, kas auga ceļmalā, bi ja galīgi nonīcis un nesasniedza ne divdesmit pēdu garumu. Stipri tuvo apvārsni izroboja kailu pakalnu rinda; nogāžu gravās šur tur bija redzami vārgulīgi vīna dārzi. Ceturdaļlje attālumā no pilsētas lielceļu iezīmēja divas sērīgi sakrupušu vītolu rindas. Pretimnākošie zemnieki izskatījās nožēlojami un nomākti. «Te nu ir tā skaistā Francija!» Lisjēns nodomāja. Vēl vairāk tuvojoties pilsētai, pulks aizjāja garām lietderīgajiem, bet netīrajiem iestādījumiem, kas tik bēdīgā veidā liecināja par civilizācijas panākumiem: lopkautuvei, eļļas spiestuvei utt. Aiz šiem jaukumiem pletās plaši kāpostu stādījumi, bet nekur neredzēja neviena krūmiņa.

lU-id/ot ceļš strauji pagriezās un pulks nonāca pie pirmajām |)<K ictinājumu būvēm, kas atradās Parīzes pusē un izskatījās ārkārtīgi /cīnās, kā zemē iegrimušas. Pulks apstājās, apsardze to pārlūkoja. Aizmirsām pateikt, ka vienu ljē iepriekš strauta malā ulāni nokāpa no zirgiem un saposās. Dažos mirkļos pazuda dubļu traipi, uniformas un zirglietas atguva visu spožumu.

27. ulānu pulks iegāja Nansī 183 … gada 24. martā pusdeviņos no rīta, laiks tad bija drūms un auksts. Pulkam pa priekšu drasēja lielisks muzikantu korpuss, kas guva milzīgu ievērību turienes pilsoņu un grizešu vidū: trīsdesmit divi taurētāji, ģērbušies sarkanās drānās, jāja baltos zirgos un pūta, ka vai ausis krita ciet. Vēl vairāk — seši taurētāji pašā priekšgalā bija nēģeri, un galvenais taurētājs augumā sasniedza gandrīz septiņas pēdas.

Spiedzīgi skaļā harmonija, šķiet, ļoti iejūsmināja pilsētas skaistules, it īpaši jaunās strādnieces, kas mežģīņu lakatiem ap galvu stāvēja pie visiem logiem, tiesa, savs nopelns tur bija ari taurētāju sarkanajiem, ar zella tresēm apgreznotajiem mundieriem.

Nansī, labi nocietinātā pilsēta, Vobāna mākslas darbs,* Lisjēnam derdzas. Šķila, ka netīrība un nabadzība visās malās cīnās par piiuiiic.tbam, un iedzīvotāju sejas pilnīgi atbilda ēku drūmībai. Lisjēns visapkarl redzēja tikai augļotāju vaibstus, zemiskus, viltīgus un ļaunus ģīmjus. «Šie ļaudis doma vienīgi par naudu un tās iegūšanas līdzekļiem,» viņš ar riebumu nosprieda. «Tada pati, bez šaubām, ir ari Amerika, kuru liberāļi mums tā cildina.»

Jaunais parīzietis, pieradis pie dzimtās pilsētas pieklājīgi laipnajām sejām, jutās nelaimīgs. Šaurajās, slikti bruģētajās un līkajās ieliņās acīs dūrās vienīgi briesmīga netīrība; pa vidu tām tecēja duļķains ūdens, kas viņam šķita izkusis šīferis.

Lisjēnam labajā pusē jājošā ulāna zirgs paklupa un nošķieda ar melno, smirdīgo šķidrumu kleperi, ko viņam bija licis iedot apakšpulkvedis. Mūsu varonis pamanīja, ka šis gadījums sagādā lielu prieku visiem jaunajiem biedriem, kas vien bija tuvumā. Viņu ļaunvēlīgie smaidi apcirpa Lisjēna iztēles spārnus: viņš kļuva nikns.

«Vispirms,» viņš domāja, «man jāpatur prālā, ka te nav kara nometne un nekāds ienaidnieks neatrodas ceturtdaļljē attālumā no šejienes. Turklāt neviens no šiem kungiem, katrā ziņā tie, kam mazāk par četrdesmit gadiem, nav ienaidnieku pat redzējis — tāpat kā es. Tātad šie ir tikai zemiski, aiz garlaicības ieviesušies paradumi. Te nav arī jaunu, bravūrīgu, vieglprātīgu un dzīvespriecīgu virsnieku, kādus redz Žimnāza teātrī, te ir vienīgi apnicības mākti tukšinieki, kas labprāt uzjautrinātos uz mana rēķina; viņi izturēsies pret mani slikti līdz brīdim, kad pieveikšu kādu divkaujā, un labāk darīt to nekavējoties, lai drīzāk būtu miers. Bet vai tas resnais apakšpulkvedis varētu būt mans sekundants? Šaubos, dienesta pakāpe viņam to liegtu; viņam jābūt pilnīgi nevainojamam . .. Kur ņemt sekundantu?»

Lisjēns pavērās augšup un ieraudzīja lielu namu, kas nelikās tik nožēlojams kā visi tie, gar kuriem pulks līdz šim bija jājis; augstas baltas mūra sienas vidū žilbēja papagaiļzaļas žalūzijas. «Cik kliedzoši krāsu salikumi patīk šiem blēžiem provinciešiem!»

Lisjēns bija iegrimis ne visai glaimojošās pārdomās, kad ievēroja papagaiļzaļās žalūzijas mazliet paveramies: logā paradījās jauna blonda sieviete brīnumainiem matiem un nicīgu sejas izteiksmi: viņa noskatījās, kā garām aizdrasē pulks. Ieraudzījis skaisto seju, Lisjēns acumirklī aizmirsa skumjās domas, viņa dvēsele atdzīvojās. Izgaisa viss — Nansī māju netīrās, nolupušās sienas, melnie dubļi, biedru skaudība un greizsirdība, neizbēgamās divkaujas, sliktais bruģis, uz kura slīdēja varbūt ar nodomu viņam iedotais kleperis. Sastrēgums zem arkas ielas galā piespieda pulku apstāties. Jaunā sieviete aizvēra logu un lūkojās ārā, pusnoslēpusies aiz izšūta muslīna aizkariem. Viņai varēja būt divdesmit četri vai divdesmit pieci gadi. Lisjēns saskatīja sievietes acīs neparastu izteiksmi; ko tā pauda — vai ironiju, naidu vai tikai jaunību un zināmu noslieci par visu zoboties?

Otrais eskadrons, pie kura Lisjēns piederēja, atsāka jājienu; Lisjēns, neatraudams skatienu no papagaiļzaļā loga, piecirta piešus, zirgs paslīdēja, paklupa un nometa viņu zemē.

Jāpieceļas, pamatīgi jāiebelž kleperim ar zobena maksti, jāielec seglos — tas viss arī tika izdarīts acumirklī, taču uzreiz apkārt nodārdēja skaļi smiekli. Lisjēns pamanīja, ka dāma ar pelnaini gaišajiem matiem vēl smaida, kad viņš jau atkal bija zirga mugurā. Pulka virsnieki smējās, bet tīšām, kā deputātu palātas centra locekļi, kad ministram liek izteikts kāds pamatots pārmetums.

Lai nu kā, bet žiperīgs puisis,— teica vecs seržants ar sirmām ūsām.

Ar šito kleperi neviens vel nav lik labi jājis,— kāds no ulāniem piebalsoja.

Lisjēns kļuva sarkans kā vēzis un pūlējās izskatīties mierīgs.

Tiklīdz pulks bija novietojies kazarmā un dienesta pienākumi izpildīti, Lisjēns ar savu ādaini straujos rikšos devās uz zirgu pastu.

Cienītais kungs,— viņš teica pasta priekšniekam,— kā redzat, esmu virsnieks, bet — bez zirga. Šis mirla, ko pulkā man iedeva varbūt tieši tādēļ, lai pazobotos, mani jau ir nosviedis zemē, ko arī jūs pats redzat.— Un viņš nosarkdams palūkojās uz sakaltušo dubļu bālganajiem plankumiem, kas klāja kreiso piedurkni pie pleca.— Ar vārdu sakot, cienītais kungs, vai jums pilsētā ir pārdodams zirgs? Man tas vajadzīgs nekavējoties.

Pie velna, cienītais, tā nu ir jauka izdevība iepīt jūs ķezā. Tomēr es to nedarīšu,— Bušāra kungs, pasta stacijas priekšnieks, sacīja.

Tas bija drukns vīrs cienīgu stāju, zobgalīgu sejas izteiksmi un urbīgu skatienu; runādams viņš aplūkoja eleganto jauno cilvēku, mēģinādams novērtēt, par cik luidoriem varētu paaugstināt pārdodamā zirga isto cenu.

Jūs, cienītais, esat kavalērijas virsnieks un, bez šaubām, pazīstat zirgus.

Lisjēns neatbildēja nekādas plātīgas muļķības, un pasta stacijas priekšnieks uzdrīkstējās piemetināt:

Atļaušos jums pajautāt: vai esat karojis?

Kad Lisjēns izdzirda jautājumu, ko varēja uzskatīt par izsmieklu, viņa atklātā seja acumirklī satumsa.

Runa nav par to, vai esmu vai neesmu karojis,— viņš ļoti vēsi atcirta,— bet gan par to, vai jums, pasta stacijas priekšniekam, ir kāds pārdodams zirgs.

Uzreiz sapratis, ka ķēris par augstu, Bušāra kungs pirmajā mirklī jau gribēja atstāt jauno virsnieku tukšā, bet stacijas priekšniekam nebija pa spēkam palaist gar degunu izdevību nopelnīt desmit Iuidoru un, galvenais, brīvprātīgi atsacīties no izredzes pamatīgi izpļāpāties. Jaunībā viņš bija dienējis un virsniekus Lisjēna gados uzskatīja par bērniem, kas spēlē pieaugušos.

Mans kungs,— Bušārs atsāka medainā balsī, it kā starp viņiem nekas nebūtu noticis, es vairākus gadus biju brigadieris un pēcāk seržants pirmaja kirasieru pulka, turklāt 1814. gadā pie Montmirailas* tiku ievainots, pildot dienesta pienākumus, tāpēc arī runāju par karu. Bet diemžēl manējie zirgi tādi zirģeļi vien ir — desmit līdz divpadsmit Iuidoru vērtība, tie nav tāda švītīga un lepnīga virsnieka cienīgi, kāds esat jūs, tie derīgi tikai braucieniem no stacijas līdz stacijai, ar vārdu sakot, tīrie kleperi. Bet, ja protat valdīt zirgu,— un par to es nešaubos (šai mirklī Bušāra kunga skatiens pievērsās elegantās uniformas kreisajai, ar sakaltušiem dubļiem klātajai piedurknei, un viņa tonis neviļus atkal kļuva zobgalīgs), ja jūs protat valdīt zirgu, jums atliek tikai vienoties ar Flerona kungu, mūsu jauno prefektu: viņam ir angļu ķēve, kas nopirkta no kāda pie mums dzīvojoša lorda un ko lietpratēji labi pazīst: lieliski vēzīši, izcilas lāpstiņas, tā maksā trīstūkstoš franku un nometusi zemē Flerona kungu tikai četras reizes tā vienkāršā iemesla dēļ, ka prefekts nav iedrošinājies kāpt tai mugurā vairāk nekā četras reizes. Pēdējo kritienu mēs noskatījāmies nacionālās gvardes parādē, un daļa gvardu ir veci karotāji, tādi kā es, seržants …

Iesim, mans kungs,— Lisjēns īgni teica.— Es to pērku uz vietas.

Lisjēna apņēmīgais tonis, runājot par pirkumu trīstūkstoš franku

vērtībā, un noteiktība, ar kādu viņš pārtrauca pļāpāšanu, iejūsmināja kādreizējo apakšvirsnieku.

Iesim, leitnanta kungs,— viņš atbildēja ar visu vēlamo cieņu. Un pasta priekšnieks devās ceļā tūlīt, kājām sekodams Lisjēna vecajai ķēvei, no kuras jauneklis nebija nokāpis. Vajadzēja aiztikt Iadz prefektūrai attālā pilsētas nostūri blakus pulvera noliktavai piecu minūšu gājumā no pēdējām dzīvojamām mājām; tas bija vecs klosteris, ko viens no pēdējiem impērijas prefektiem bija labi piemērojis dienesta vajadzībām. To ēkas spārnu, kur mita prefekts, ieskāva angļu dārzs. Abi kungi nonāca pie dzelzs vārtiem. No pirmā stāva, kur atradās kancelejas, viņus sūtīja uz citām durvīm — tās bija izrotātas ar kolonnām, un pa tām varēja nokļūt greznajās otrā stāva telpās, ko apdzīvoja Flerona kungs. Bušāra kungs piezvanīja; ilgu laiku neviens neatsaucās. Beidzot iznāca ļoti nevaļīgs un ļoti elegants kambarsulainis, kas viņus ieveda nesakoptā salonā. Tiesa gan, pulkstenis vēl bija tikai viens. Kambarsulainis cienīgā nopietnībā atkārtoja parastās frāzes par ārkārtējām grūtībām, ar kādām saistīta vizīte pie prefekta, un Lisjēns jau sāka dusmoties, kad Bušāra kungs izteica visspēcīgos vārdus:

Mēs esam ieradušies naudas lielā, kas interesēs prefekta kungu.

Šķila, ka sulainis jutas ai/vainots savā cieņā; taču viņš palika nekustīgi stāvam.

Nu, pie velna, mēs esam atnākuši, lai jūs varētu tikt vaļā no Laras, kas lik lieliski sviež ārā no segliem prefekta kungu,— kādreizējais seržants pebilda.

To izdzirdis, kambarsulainis lūdza kungus pagaidīt un steidzīgi izmetās ārā.

Desmit minūtes vēlāk Lisjēns nolūkojās, kā salonā bezgala nopietni iesoļo četrarpuspēdu garš jauns cilvēks, kas dīvainā kārtā izskatījās pēc piesardzīga pedanta. Tā vien šķita, ka viņš jūt sevišķu cieņu pret saviem skaistajiem, neparasti gaišajiem, gandrīz bezkrāsainajiem matiem. Arkārtigi smalkie un pārlieku garie mati bija pāršķirti nevainojami taisnā celiņa, kas pec vācu modes sadalīja pieri divās pilnīgi vienādās daļās. Tiklidz Lisjēns ieraudzīja šo vīreli, kas soļoja kā uz atsperēm un pūlējās izskatīties reizē graciozs un valdonīgs, viņa dusmas izgaisa un uznāca traka vēlēšanās smieties; viņam vajadzēja krietni saņemties, lai savaldītos. «Šī prefekta galva,» viņš nodomāja, «ir īsta Lūkasa Kranaha Kristus sejas kopija. Lūk, te nu ir viens no tiem briesmīgajiem prefektiem, par kuriem katru rītu gaužas liberālās avīzes!»

Lisjēns vairs nedusmojās par ilgo gaidīšanu; viņš vēroja mazo uzpūtīgo radījumu, kas tuvojās diezgan lēni, ik soli palēkdamies; tas izskatījās pēc savā garā nesatricināma cilvēka, kam vienaldzīgas visas pasaulīgās norises. Lisjēns tā iegrima vērošanā, ka brīdi valdīja klusums.

Flerona kungam glaimoja paša radītais iespaids, turklāt uz karavīru! Beidzot viņš apvaicājās, kā varētu Lisjēnam pakalpot; bet vārdi tika izteikti tik kārkstoši un tādā tonī, it kā viņš izaicinātu atbildēt rupji.

Lisjens visiem spēkiem pūlējās nesmieties, prefektam acīs skatoties. N' laimīgā kārtā viņš atcerējās kādu deputātu Fleronu. Šis radījums varētu būt cienīgs dēls vai mazdēls tam Flerona kungam, kas raudāja aizkustinājuma asaras, pieminēdams mūsu cienījamos ministrus.

Šis atmiņas mūsu jaunajam varonim bija vēl pārlieku svaigas: viņš .saka smieties pilnā kaklā.

Cienītais kungs,— viņš beidzot sacīja, aplūkodams mājas tērpu, savā veidā vienreizīgu apģērba gabalu, kurā jaunais prefekts cēli tinās,— cienītais kungs, esmu dzirdējis, ka jums esot pārdodams zirgs. Es velētos to apskatīt un stundas ceturksni izmēģināt, maksāju skaidrā naudā.

Cienīgais prefekts izlikās kaut ko pārdomājam; viņš it kā nemaz lāgā nepamanīja jaunā virsnieka smieklus. Viņaprāt, svarīgākais bija parādīt, ka viņam par notiekošo nav ne vismazākās intereses.

Cienītais kungs,— viņš beidzot sacīja, kā nolēmis noskaitīt no galvas iekaltu mācību gabalu,— svarīgās un steidzamās lietas, ar kurām esmu pār mēru apkrauts, baidos, ir bijušas par iemeslu nepieklājībai. Man radušās bažas, vai tikai jūs neesat bijis spiests mani gaidīt, par ko es justos ļoti vainīgs.

Viņš izplūda laipnībās. Cukurainās frāzes aizņēma diezgan ilgu laiku. Tu ka prefekts netaisījās runu beigt, mūsu varonis, kuram nevainojami pieklājīgā c ilvēka slava rūpēja mazāk, atļāvās atgādināt sava nāciena iemeslu.

Es, ka tas man pieklājas, cienu prefekta kunga darbu; es vēlētos redzēt pārdodamo zirgu un izmēģināt to prefekta kunga grūma klātbūtnē.

Tas ir angļu zirgs,— prefekts atsāka gandrīz intīmā tonī,— labs un krietni pārbaudīts pusasiņu dzīvnieks, ko esmu ieguvis no milorda Linka, kurš jau sen dzīvo mūsu pusē; lietpratēji zirgu labi pazīst, taču man jāatzīstas,— viņš piebilda, acis nodurdams,— ka šobrīd to kopj vienīgi franču mājkalpotājs; es norīkošu Perrēnu jums izpalīdzēt. Varat gan iedomāties, ka es neesmu nodevis šo dzīvnieku neprašu rokas un ka neviens cits no maniem ļaudīm neiedrošinās tam tuvoties.

Kad jaunais maģistrāts bija smalkā stilā izteicis rīkojumus, kuros pats uzmanīgi klausījās, viņš ciešāk ietinās savā ar zeltu izšūtajā mājas tērpā un sakārtoja uz pieres dīvainu cepuri, kas atgādināja vieglās kavalērijas cilindru un draudēja kuru katru brīdi novelties uz grīdas. Visas šīs ikdienišķās darbības tika izdarītas lēnām, un tajās vērīgi nolūkojās pasta stacijas priekšnieks Bušārs, kura zobgalīgā izteiksme izvērtās grīnā un patiešām nekaunīgā smīnā. Taču jebkura jūtu izrādīšana bija gluži veltīga. Prefekta kungs nebija paradis uzlūkot tādus ļautiņus un, kad bija pārliecinājies, ka viņa tērps ir kārtībā, atsveicinājās no Lisjēna, pamāja ar galvu Bušāram, uz to pat skatienu nepamezdams, un devās atpakaļ uz saviem apartamentiem.

Un šitāds sīks sienāzis nākamsvētdien pieņems parādi!— Bušārs iesaucās.— Vai tur nav jāpaliek trakam?

Bušāra kungam, kurš juta niknumu pret jauniem ļaudīm, kas sabiedrībā tikuši tālāk par Montmirailas apakšvirsniekiem, drīz atkal radās iemesls papriecāties. Līdzko angļu zirgs pamanīja, ka ticis ārā no staļļa, kuru atstāja retāk, nekā gribētu, tas sāka auļot apkārt pagalmam un ērmīgi lēkt gaisā; galvu augsti izslējis, dzīvnieks palēcās ar visām četrām kājām reizē, it kā gribētu tikt augšā platānās, kas auga ap prefektūras pagalmu.

Zirglops nav slikts,— Bušārs mākslotā vienaldzībā teica, tuvodamies Lisjēnam,— bet nedz prefekta kungs, nedz viņa kambarsulainis varbūt veselu nedēļu nav iedrošinājušies to izlaist no staļļa, tāpēc nebūtu vis prātīgi …

Lisjēnu pārsteidza slēptais prieks, kas dzalkstīja pasta stacijas priekšnieka šaurajās ačelēs. «Ir pilnīgi skaidrs, ka mani izmetīs no segliem divreiz dienā; tādam nu jābūt manas karjeras sākumam Nansī.» Bušārs iegrāba sietā auzas un apturēja zirgu, taču Lisjēnam tikai ar milzīgam pūlēm izdevās uzkāpt tam mugurā un to savaldīt.

Viņš izjāja no pagalma auļos, bet drīz vien pārgāja riksī. Pārsteigts par Laras skaisto un spēcīgo gaitu, viņš nebēdāja, ka liek zobgalīgajam pasta stacijas priekšniekam gaidīt. Lara noskrēja pamatīgu Ijē un atgriezās prefektūras pagalmā tikai pēc pusstundas. Kambarsulaini aizkavēšanās bija galīgi pārbiedējusi. Taču pasta stacijas priekšnieks no sirds cerēja, ka redzēs zirgu atgriežamies vienu pašu. Ieraudzīdams to ar jātnieku seglos, viņš vērīgi nopētīja Lisjēna uniformu; nekas neliecināja par kritienu. «Nu, tad šis nav gluži tāds lutausis kā tie citi,» Bušārs nosprieda.

Lisjēns noslēdza darījumu, nenokāpdams no zirga. «Nansī nedrīkst mani vēlreiz redzēt tā nolādētā klepera mugurā.» Bušārs, kuram tādu baiļu nebija, ierausās pulka zirga seglos. Kambarsulainis Perrēna kungs abus pavadīja līdz kasei, kur Lisjēns paņēma naudu no galvenā kasiera.

Redziet, mans kungs, es ļauju sevi izmest no segliem tikai reizi dienā,— Lisjēns teica Bušāram, kad viņi atkal bija vieni.— Esmu izmisis, ka nokritu zem logiem ar papagaiļzaļām žalūzijām — tur lejā pirms arkas .. . pie ieejas pilsētā, kur atrodas savrupnamam līdzīga māja.

A, Pompu ielā,— Bušārs sacīja.— Un pie mazākā loga, bez šaubām, stāvēja skaista dāma?

Jā, cienītais, un viņa smējās par manu kļūmi. Ir ļoti nepatīkami tā iesākt dienestu garnizonā, turklāt pirmajā garnizonā, jūs kā karavīrs jau nu to sapratīsiet; ko gan par mani pulkā runās? Bet kas ir tā dāma?

Tā bija divdesmit piecus vai divdesmit sešus gadus veca sieviete ar pelnaini blondiem matiem gandrīz līdz zemei, vai ne?

Un ar ļoti skaistām, bet neizdibināmām acīm.

- Tā ir de Šastlē kundze, ap kuru luncinās visi lepnie aristokrāti, jo viņai pieder miljoni. Viņa visās malās žēlot žēlojas par Šarla Desmitā bēdīgo likteni, un, ja es būtu tā mazā prefekta dienestā, es viņu ieslodzītu cietumā, mūsu novads beigu beigās vēl kļūs par otru Vandeju.* Tā ir karsta ultrarojālistu piekritēja,- viņa gribētu vai no zemes virsas noslaucīt visus, kas kalpojuši tēvijai. Viņa ir marķīza de Ponlevē meita, viņš — viens no mūsu visfanātiskākajiem ultrarojālis- tiem un,— Bušars klusāk piebilda,— arī viens no Šarla Desmitā emisāriem šajā provincē. Tas lai paliek starp mums, es negribu kļūt par uzrādītāju.

Varat būt bez bailēm.

Pēc Jūlija dienām viņi te sabrauca izrādīt savu neapmierinātību. Viņi apgalvo, ka gribot nomērdēt badā vienkāršos parīziešus, laupot tiem darbu; bet marķīzs nav nekāds gudrais vīrs. Viņa labā roka ir doktors Dipuarjē, mūsu novada galvenais dakteris. Dipuarjē kungs ir smalks blēdis, viņš vazā aiz deguna gan de Ponlevē kungu, gan arī de Pijlorana kungu, Šarla Desmitā otro emisāru,— te sazvērnieki rīkojas visu acu priekšā. Un vēl ir abats Olīvs, spiegs …

Bet, dārgo Bušar, Lisjēns smiedamies viņu pārtrauca,— es neapšaubu, ka šis abats Olīva kungs spiego — tā dara tik daudzi! Taču es jūs lūdzu — pastāstiet vēl mazliet par to skaisto sievieti — de Šastlē kundzi!

Ak par to skaisto sievieti, kura smējās, kad nokritāt no zirga? Viņa ir redzējusi vēl dažu labu izlidojam no segliem! Viņas vīrs bija viens no Šarla Desmitā personiskajiem brigādes ģenerāļiem, turklāt virskambarkungs vai adjutants; ar vārdu sakot, augsts kungs, kas te ieradās pec Jūlija dienām un vai mira nost aiz bailēm. Viņam mūžīgi rādījās, ka tauta izgājusi ielās, kā viņš man nezin cik reižu teica, bet citādi bija lāga vīrs, nemaz nebija lielmanīgs, izturējās taisni laipni. Kad viņam no Parīzes atbrauca kādi ziņneši, viņš gribēja, lai pastāvīgi turu pastā priekš viņa gatavībā divus zirgus, un par to viņš brangi mak'.aja. Ja, mans kungs, jums jāzina, ka no šejienes līdz Reinai pārtiešām tikai deviņpadsmit ljē. Tas bija kalsns gara auguma cilvēks bālu seju; viņu pastāvīgi tirdīja bailes.

Un viņa atraitne?— Lisjēns smiedamies vaicāja.

Viņai piederēja nams Senžermēna priekšpilsētā Bābeles ielā — ir gan nosaukums!* Jums, mans kungs, to vajadzētu pazīt. Viņa ļoti vēlētos atgriezties Parīzē, bet tēvs tam pretojas un mēģina viņu sanaidot ar visiem draugiem; viņš grib meitu apvest ap stūri, nudien! Redziet, Šarla Desmitā valdīšanas laikā, kad vara bija jezuītu rokās, de Šastlē kungs, ļoti dievbijīgs cilvēks, ar kādu aizdevumu nopelnīja miljonus, viņa atraitnei pieder rente no visas šīs naudas, un de Ponlevē kungs grib revolūcijas gadījumā to sagrābt savos nagos.

Katru ritu de Šastlē kungs lika iejūgt zirgus, lai brauktu uz baznīcu, kas atrodas piecdesmit soju attālumā no viņa mājas; angļu kariete, kura maksāja vismaz desmittūkstoš franku, uz bruģa ne drusku nerībēja; viņš apgalvoja, ka tā jārīkojas tautas dēļ. Šai ziņā viņš bija ļoti lepnīgs, svētdienās lielajā dievkalpojumā ieradās, vienmēr ģērbies parādes mundierī ar sarkanu lenti pār krūtīm, un viņu pavadīja četri sulaiņi lepnās livrejās un dzelteniem cimdiem rokās. Un tomēr mirdams viņš saviem kalpotājiem nenovēlēja neko, jo, kā bija teicis vikāram, kas atradās pie nāves gultas, tie visi esot jakobiņi. Taču kundze, kas palika šai pasaulē un no daudz kā baidījās, apgalvoja, ka vīrs tikai aizmirsis to ierakstīt testamentā; viņa lika izmaksāt nelielas pensijas vai arī paturēja kalpotājus pie sevis un reizēm par tīro sīkumu iedod viņiem četrdesmit franku. Viņa Ponlevē namā aizņem visu otro stāvu; tur jūs viņu redzējāt; taču tēvs pieprasa, lai viņa maksā īri. De Šastlē kundze maksā četrtūkstoš franku, kaut gan marķīzs par mājas otro stāvu nebūtu varējis dabūt no īrnieka vairāk par simt luidoriem. Tas ir br icsinīgs skopulis; bet citādi viņš ar visiem sarunājas ļoti laipni; viņš apgalvo, ka piedzīvosim jaunu republiku un jaunu emigrāciju, ka aristokrātiem un svētajiem tēviem ripos galvas utt. Un de Ponlevē kungs pirmās emigrācijas laika esot dzīvojis galīgā trūkumā. Stāsta, Ilamburgā viņš strādājis par grāmatsējēju, un tagad aiz dusmām kļūst gluži sarkans, ja viņa klātbūtnē piemin grāmatas. Skaidrs, ka viņš cer vajadzības gadījumā pārtikt no meitas rentes; tāpēc viņš negrib meitu izlaist 110 acīm, viņš teicis vienam manam draugam . ..

Bet cienītais,— Lisjēns sacīja,— kāda man daļa gar šī veča smieklīgajam dīvainībām? Pastāstiet par de Šastlē kundzil

Pie viņas piektdienās sanāk visi, kuriem viņa sprediķo gluži kā priesteris. Mājkalpotāji stāsta, ka viņa runājot tikpat kā eņģeļu mēlēs; kundzes vārdus saprotot itin visi; dažudien viņa tos saraudinot. Tīrie stulbeņi, es viņiem saku. Ši sieviete nikni ienīst tautu; ja tas būtu viņas spēkos, viņa mūs visus ieslodzītu Senmišcla kalnā.* Bet citādi viņa šos lutina, un šie mīl savu kundzi.

Sulainis stāsta, ka viņa ļoti nosodot tēvu, jo tas negribot saieties ar jaunāko brāli, Mecas karaliskās tiesas prezidentu, kurš nodevis zvērestu; to vecais sauc par aptraipīšanos; šajā sabiedrībā nepieņem nevienu mēreno. Šitais švītīgais prefekts, kurš jums pārdeva zirgu, norij apvainojumus kā ūdeni; viņš neiedrošinās spert soli de Šastlē kundzes namā, tā viņam visu pateiktu skaidri un gaiši. Kad prefekts ieradās vizītē pie d'Okenkūra kundzes, mūsu viselegantākās dāmas, viņa izkāpa pa logu uz ielas un lika viņam pasacīt, ka kundzes nav mājās… Bet piedodiet, es aizmirsu, ka kungs pats ir mērenais .. .

Pēdējais teikums izdevās veikli, un tikpat veikla bija arī Lisjēna atbilde:

Cienītais kungs, jūs sniedzat man ziņas, un es tās uzklausu kā informāciju par ienaidnieka ieņemtām pozīcijām. Bet nu palieciet •.veiks, uz redzēšanosl Kāda ir šejienes labākā viesnīca?

«Pie tris imperatoriem» Veco jezuītu ielas trīspadsmitajā numurā, bet to būs grūti atrast, man iznāk pa ceļam un es uzskatīšu par godu pats jūs turp aizvest.

«Nu gan par daudz samuldējos,» pasta stacijas priekšnieks nodomāja. «Jāpastāsta jaunajam vējgrābslim par mūsu dāmām.»

De Šastlē kundze ir visdīvainākā no viņām,— Bušārs turpināja vaļīgā tonī kā vienkāršs vīrs, kas grib slēpt apjukumu.— Var sacīt, ka d'Okenkūra kundze ir skaistāka par viņu, bet de Šastlē kundzei bijis viens vienīgs mīļākais, huzāru apakšpulkvedis Tomā de Bizāns de Sisils, kura vietā esat ieradies. Viņa vienmēr liekas sērīga un savāda, izņemot brīžus, kad iedegas Anrī Piektā* dēļ. Viņas kalpotāji stāsta, ka de Šastlē kundze reizēm liekot iejūgt zirgus, bet pēc stundas, tā arī nekur neaizbraukusi, pavēlot tos izjūgt. Kā jau redzējāt, viņai ir sevišķi skaistas acis, turklāt tādas, kuru skatiens izteic visu, ko vien viņa vēlas; taču d'Okenkūra kundze ir daudz jautrāka un asprātīgāka, viņa aizvien atrod kaut ko jocīgu pasakāmu. D'Okenkūra kundze tur vīru zem tupeles, viņš ir izbijis, Jūlija dienās ievainots kapteinis, manuprāt, visai krietns cilvēks. Nudien, pie mums te visi ir krietni ļaudis. Bet viņa dara, kas vien ienāk prātā, un bez kādām ceremonijām katru gadu maina mīļāko. Pašlaik viņas dēļ savu mantu putina d'Antēna kungs. Es viņam bez mitas izīrēju zirgus izbraukumiem uz Birelvileras mežu, kuru redzat tur, ielejas galā; un dievs vien zina, kas tajā mežā tiek darītsl Mani pasta puiši mūždien tiek piedzirdīti tā, ka nespēj vairs nedz ko redzēt, nedz dzirdēt. Atgriezušies viņi ne velna nevar pastāstīt.

Bet kur jūs redzat mežu?— Lisjēns vaicāja, vērdamies visskumīgākajā ainavā pasaulē.

Ljē attālumā no šejienes ir lielisks biezs mežs; tā ir skaista vieta. Tur atrodas kafejnīca «Zaļais mednieks», kura pieder vāciešiem un kur vienmēr spēlē mūzika; tā ir mūsu Tivolī.. .*

Lisjēns tā sakustējās zirgā, ka pļāpa satraucās; viņam šķita: upuris jau slīd ārā no rokām — un kāds upuris! Lielisks jauns cilvēks no Parīzes, tikko ieradies pilsētā — tam vajag klausīties!

Katru nedēļu skaistā gaišmate — de Šastlē kundze,— viņš steidzīgi atsāka,— kura drusciņ pasmējās, kad jūs nokritāt vai, pareizāk sakot, nokrita jūsu zirgs, bet tā ir pavisam cita lieta, ar vārdu sakot, viņa katru nedēļu noraida kādu precību piedāvājumu. De Blansē kungs, brālēns, kas vienmēr ir kopā ar viņu, de Goello, vislielākais intrigants, īsts jezuīts, nudien! Grāfs Ludvigs Rollers, brašākais no šejienes dižciltīgajiem,— viņi visi palikuši ar garu degunu. Bet viņa nav vis tāda muļķe, lai precētu provincieti! Glābdamās no garlaicības, viņa drosmīgi, kā jau teicu, stājās nelikumīgā laulībā ar divdesmitā

huzāru pulka apakšpulkvedi Tomā de Bizānu de Sisilu. Viņš gan bija mazliet par daudz ieķēries viņā, bet tas nekas, viņš bija rāms, turklāt, kā stāsta, viens no Francijas slavenākajiem aristokrātiem. Vēl ir marķīze de Pijlorāna un de Senvensāna kundze, kuras neatļaujas neko; un vispār mūsu pilsētā dāmas nevēlas pārkāpt tikumību. Šajā ziņā viņas ir velnišķīgi stingras, un man jums jāsaka, mīļais kungs, ka, par spīti visai cieņai, ko pret jums jūtu es, kurš neesmu bijis nekas vairāk kā kirasieru apakšvirsnieks (tiesa, desmit gados esmu piedalījies desmit karagājienos),— ar vārdu sakot, es šaubos, vai de Šastlē kunga atraitne, kuras vīrs bija brigādes ģenerālis un nupatējais mīļākais — apakšpulkvedis, vēlēsies pieņemt godinājumus no vienkārša apakšleit- nanta, lai cik patīkams viņš būtu. Jo,— stacijas priekšnieks līdzjūtīgā balsi piebilda,— pie mums tikumiem nav liela svara, te visu izšķir dienesta pakāpe un izcelšanās.

«Tāda gadījumā esmu visneizdevīgākajā stāvoklī,» Lisjēns nodomāja.

— Palieciet sveiks, mans kungs,— viņš teica Bušāram, palaizdams Laru rikšos.— Aizsūtīšu kādu ulānu pēc zirga, kas paliks jūsu stallī, un ar labvakaru!

Jaunais cilvēks tālumā bija pamanījis viesnīcas «Pie trīs imperatoriem» milzīgo izkārtni.

«Tomēr es viņu krietni aizķēru, viņu kopā ar visiem mērenajiem,» Bušārs nosprieda, smīnēdams bārdā. «Turklāt dabūju četrdesmit franku dzeramnaudas, ko izdalīt pasta puišiem: kaut tā notiktu biežāk]»

V  nodaļa

Bušāra kungam bija vairāk pamata smīnēt, nekā viņam pašam likās; kad šis vīrs ar urbīgo skatienu bija Lisjēnu atstājis un jaunais cilvēks varēja netraucēti nodoties pārdomām, viņš pavisam sašļuka. Jauneklim šķita, ka tāds iesākums — kritiens no zirga kavalērijas pulkā — ir briesmīga nelaime. «To nekad neaizmirsīs; ik reizi, kad parādīšos uz ielas, kaut turēšos sfeglos kā vecs ulāns, ļaudis teiks: «A, tas ir jaunais parīzietis, kas tik jocīgi novēlās no zirga, kad pulks ienāca pilsētā.»»

Mūsu varonis bija Parīze parastās audzināšanas upuris — tā tik vien attīsta kā patmīlību, bagātu cilvēku dēliem lemto bēdīgo daļu. Iesākot gaitas pulkā, Lisjēns bija uzkurinājis savu patmīlību; viņš jau bija gatavs divkaujai; bija gatavs visu darīt viegli un drošu roku, pierādīt drosmi utt. Taču notika tieši pretējais — apsmiekls un pazemojums nāca pār viņa galvu no augstā loga, pie kura stāvēja jauna sieviete, novada visdižciltīgākā dāma, fanātiska ultrarojāliste un pļāpa, kura gan pratīs apsmiet mēreno. Ko tik visu viņa sarunās!

I r.jons nespēja aizmirst smaidu, kādā pavērās viņas lūpas, kad viņš, dubļiem notašķījies, piecēlās un nikni iezvēla zirgam ar zobena maksti. « t ik muļķīgi — sist tādu mirlu ar zobena maksti! Un vēl dusmās! Kā l.u ueņirdz? Kurš katrs jātnieks var pakrist,— bet tik nikni belzt! Ļaut U) noprast, ka kritiens iegrūdis izmisumā! Vajadzēja palikt bezkaislīgam, izrādīt pretējo tam, ko no manis gaidīja, kā mēdz teikt tēvs . .. Varu iedomāties, ka šai de Šastlē kundzei nāks smiekli, ja kādreiz gadīsies viņu sastapt un viņa mani pazīs! Bet jums es iesaku ņirgāties paklusām, pulka zobgaļu kungi!»

Tadu nepatīkamu domu tirdīts, Lisjēns, kas bija sastapis savu sulaini vislepnākās viesnīcas «Pie trīs imperatoriem» istabās, divas stundas centīgi nodevās karavīra tualetei, jo domāja: «Viss atkarīgs no iesākuma, un man daudz kas ir labojams.»

«Mundieris pieguļ kā uzliets,» viņš prātoja, skatīdamies divos spoguļos, kurus bija licis novietot tā, lai varētu sevi aplūkot no galvas līdz kājām. «Tomēr de Šastlē kundzes smejošās acis, šīs acis, kas mirdz tādā šķelmībā, saskatīs dubļus uz kreisās piedurknes.» Un viņš skumīgi paraudzījās uz ceļojuma uniformu — tā bija nomesta uz krēsla un, par spīti rūpīgai sukāšanai, uz tās pārāk skaidri manīja nelaimīgā kritiena pēdas.

Pēc ilgas pošanās, kura, viņam nezinot, bija īsta izrāde viesnīcas ļaudīm un saimniecei, kas Lisjēnam bija aizdevusi savu lielo spoguli, viņš izgāja pagalma un tikpat kritiski aplūkoja Laru. Viņš atzina tas izskatu par apmierinošu, vienīgi labās pakaļkājas nagu lika no jauna nospodrināt savā klātbūtnē. Beidzot viņš ielēca seglos ar triku meistara vieglumu, nevis ar karavīra noteiktību un nopietnību. Viņam pārāk gribējās pierādīt pagalmā sanākušajiem viesnīcas kalpotājiem, ka viņš seglos turas nevainojami. Lisjēns pajautāja, kā nokļūt līdz Pompu ielai, un devās ceļā straujos rikšos. «Laimīgā kārtā,» viņš domāja, «de Šastlē kundzei, ģenerāļa atraitnei, vajadzētu prast to novērtēt.»

Taču papagaiļzaļās žalūzijas bija cieši jo cieši aizdarītas, un Lisjēns veltīgi jādelēja turp un atpakaļ. Tad viņš devās pie apakšpulkveža Filoto pateikties un apjautāties, kādus pienākumus pieklājība prasa 110 apakšleitnanta, kas pirmo dienu atrodas pulkā.

Viņš ieradās divās vai trīs desmitminūšu pieklājības vizītēs un izturējās ledaini šalli, kā jau pieklājas — it īpaši divdesmit gadu vecam jauneklim, un šī teicamas audzināšanas liecība guva visus vēlamos panākumus.

Tiklīdz Lisjēns bija ticis galā ar vizītēm, viņš devās uz vietu, kur no rīta bija nokritis. Strauji viņš piejāja pie de Ponlevē nama un tieši tur palaida zirgu sīkos, graciozos riksīšos. Vairākkārtīga pavadas paraustīšana, kas nezinātājam nemaz nebija pamanāma, mudināja prefekta zirgu, kurš jutās pārsteigts par jātnieka pārdrošību, izdarīt spējas kustības — tās lietpratējiem šķiet īsti burvīgas. Taču veltīgi Lisjēns turējās zirgā stalti un pat mazliet stīvi: zaļās žalūzijas palika aizvērtas.

Kā īsts karavīrs viņš nopētīja logu, aiz kura jaunā sieviete bija smējusies; tam bija gotisks ietvars, un tas bija mazāks par citiem; logs atradās liela, acīmredzot ļoti veca, bet pēc provinces labākās gaumes likumiem nesen nokrāsota nama otrajā stāvā. Tajā bija plati skaisti logi, bet trešajā vēl palikuši tādi ar šķērskokiem. Šo pusgotisko namu ietvēra grezns nesen kalts dzelzs režģu žogs gar Altāra ielu, kas taisnā leņķī krustojās ar Pompu ielu. Virs durvīm Lisjēns lasīja zelta burtiem tumšpelēkā granītā iegravētus vārdus: «De Ponlevē savrupnams».

Kvartāls šķita padrūms un Altāra iela — viena no skaistākajām, bet tukšākajām pilsētā; daudzās vietās tā bija apaugusi ar zāli.

«Cik vienaldzīgs man būtu šis drūmais nams,» Lisjēns domāja, «ja taja nedzīvotu jauna sieviete, kura par mani smējusies, turklāt pamatoti!»

«Bet pie velna provincieti! Kur šajā stulbajā pilsētā ir pastaigu vieta? Pameklēsim!» Lisjēns straujajā zirgā izjādelēja Nansī krustu šķērsu nepilnos trīs stundas ceturkšņos - pilsētiņa bija nožēlojamu mājeļu kopa ar nocietinājumu mūriem visapkārt. Lai cik viņš meklēja, vienīgā pastaigu vieta, kuru varēja atrast, bija garens laukums, ko abos galos šķērsoja smirdoši grāvji, kur saplūda pilsētas netīrumi; apkārt tam nīkuļoja kāds tūkstotis zemu, rūpīgi apcirptu vēdekļveida liepiņu.

«Vai pasaulē iedomājama vēl bēdīgāka vieta par šo pilsētu?» mūsu varonis atkārtoja ik reizi, kad atklāja ko jaunu, un sirds viņam sažņaudzās.

Dziļajā riebumā bija arī sava daļa nepateicības, jo, kamēr Lisjēns jādelēja pa zemes vaļņiem un ielām, viņu ievēroja d'Okenkūra kundze, dc Pijlorana kundze un pat Beršī jaunkundze — pilsonības skaistumka- raliene. Viņa sacīja: «Re, tas gan ir patiešām glits jātnieks!»

Citā reizē Lisjēns pavisam mierīgi varētu pastaigāties pa Nansī inkognito, bet tajā dienā visa sabiedrība — gan augstākā, gan zemāka, gan vidējā — bija satraukta: provincē pulka ierašanās ir milzīgs notikums. Parīziešiem nav ne jausmas par tādām jūtām, tāpat kā par daudzām citām. Kad ierodas pulks, tirgotājs sapņo par veikala uzplaukumu, cienījama ģimenes māte — par kādas savas meitas izdošanu pie vīra; vajag tikai iepatikties klientiem. Dižciltīgie jautā: «Vai šajā pulkā ir kāds, kas pieder pie slavenas dzimtas?» Garīdznieki: «Vai visi kareivji ir baudījuši pirmo komūniju?» Kāda simta dvēseļu pirmā iesvētīšana atstātu labu iespaidu uz monsenjoru bīskapu. Grize- tes nepārņem tik dziļas jūtas kā ta Kunga kalpus, taču tās varbūt ir dedzīgākas.

Kamēr Lisjēns pirmo reizi jāja pa pilsētu, meklēdams pastaigu vietu, mazliet bravūrīgā pārdrošība, ar kādu viņš valdīja labi pazīstamo un ļoti tramīgo prefekta kunga zirgu, tā pierādīdams, ka ir to nopircis, modināja daudzos cilvēkos cieņu. «Kas ir šis apakšleitnants,» viņi prātoja, «kurš, tikko ieradies mūsu pilsētā, nopērk zirgu par tūkstoš ekijiem?»

Starp tiem, kurus sevišķi pārsteidza nupat atbraukušā apakšleitnanta iespējamā bagātība, taisnības labad vispirms jānosauc Silviāna Beršī jaunkundze.

Māt, māt!— viņa iesaucās, ieraudzīdama visā pilsētā slaveno prefekta zirgu.— Tā ir prefekta kunga Lara, bet šoreiz jātnieks nav nobijies. ,

Tam jābūt ļoti bagātam jauneklim,— Beršī kundze atbildēja. Un drīz vien šī doma nodarbināja gan mātes, gan meitas prātus.

Tajā pašā dienā visa Nansī dižciltīgā sabiedrība sapulcējās pusdienās pie d'Okenkūra kunga, ļoti turīga jauna cilvēka, kuram jau ir bijis tas gods tikt iepazīstinātam ar lasītāju. Tika svinēta kādas trimdā izsūtītas princeses dzimšanas diena. Līdzās ducim muļķu, kas mīlēja pagātni un baidījās no nākotnes, ir jāpiemin septiņi vai astoņi agrākie virsnieki, jauni un degsmes pilni cilvēki, kuri vairāk par visu ilgojās pēc kara un nespēja mierīgu prātu pakļauties revolūcijas sekām. Pēc Jūlija dienām atstājuši armiju, viņi nedarīja neko un tādēļ jutās gaužām nelaimīgi. Viņus nepavisam neiepriecināja uzspiestā dīkā dzīve, kurā viņi garlaikojas; un apnicīgā dzīvības vilkšana nevērta viņus iecietīgus pret tagadējās armijas jaunajiem virsniekiem. Sliktais garastāvoklis maitāja arī diezgan gudrus ļaudis un izpaudās vienmēr klaji izrādītā nicināšanā.

Jādams pa pilsētu, lai iepazītu apkārtni, Lisjēns trīs reizes nodefilēja gar dc Sova-d'Okenkūra savrupnamu, kura dārzs aizšķērsoja ceļu uz nocietinājumiem; tajā laikā sabiedrība atstāja maltītes galdu; viņu nopētīja visi viscienījamākie — vai nu izcelsmes, vai arī nevainojamu principu ziņā. Viszinīgākie soģi — apakšpulkvedis de Vasinjī, trīs brāļi Rolleri, de Blansē kungs un d'Antēns — abi kavalērijas kapteiņi, de Goello, Mirsē un de Lanfora kungi — katrs bilda savu vārdu. Todien nabaga jaunie ļaudis garlaikojās mazāk nekā parasti. Pulka ierašanās no rīta deva viņiem iemeslu sarunām par karu un par zirgiem — šiem diviem vienīgajiem tematiem, par kuriem līdz ar akvareļglezniecību īstam muižniekam provincē bija atļauts kaut ko zināt; vakarā viņiem uzsmaidīja laime tuvumā apskatīt un pamatīgi nokritizēt jaunās armijas virsnieku.

Prefekta zirgs gan laikam ir pagalam pārsteigts par tik pārdrošu jātnieku,— d'Antēna kungs, d'Okenkūra kundzes draugs, sacīja.

Sis kundziņš nav nekāds pieredzējušais kavalērisls, kaut arī labi turas seglos,— bilda de Vasinjī kungs. Tas bija ļoti skaists četrdesmit gadus vecs vīrietis ar parupjiem vaibstiem un nepārvaramas garlaicības izteiksmi sejā pat tad, kad viņš jokoja.

Acīmredzot tas ir viens no tiem mēbeļu tirgotāju vai sveču fabrikantu dēliem, kuri sevi dēvē par Jūlija varoņiem,— noteica de

Goello kungs, kalsns un stīvs liela auguma jauns cilvēks, kam seju jau klāja skaudības grumbas.

Cik atpalicis jūs esat, nabaga Goello!— iesaucās de Pijlorāna kundze, vietējā asprāte.— Nelaimīgie Jūlija varoņi sen vairs nav modē;* šis te drīzāk būs dēls kādam resnam pērkamam deputātam.

Vienam no tiem daiļrunīgajiem ampelmaņiem, kuri, sastājušies rinda aiz ministriem, pēc signāla, ko dod ministra mugura, sauc «cst!» vai skaļi smejas par katordznieku uztura uzlabošanu,— sacīja de Lanfora kungs, de Pijlorāna kundzes draugs, kas ar skaisto, lēnām izsacīto teikumu izvērsa un ilustrēja savas gudrās draudzenes domu.

Viņš būs prefekta zirgu uz pāris nedēļām noīrējis par augsto nomu, ko tēvs saņem no pils,— de Sanreāla kungs sacīja.

Pietiks! Ja par cilvēkiem grib runāt, tie labāk jāpazīst!— pulkvedis dc Vasinjī iejaucās.

— Skudrai devība nav dabā, Tāds tai vienīgs netikums .. .*

drūmais Ludvigs Rollers traģiska balsī noskandēja.

Bet, kungi, jums tomēr jāvienojas: kur gan viņš ņēmis naudu, ko maksā šis zirgs?—de Sova-d'Okenkūra kundze vaicāja.— Jūsu aizspriedumi pret jauno sveču fabrikantu taču nebūs tik lieli, lai jūs apgalvotu, ka šobrīd viņš nesēž zirga mugurā.

Nauda, nauda!— d'Antēna kungs iesaucās.— Kas gan var būt vieglāk? Tētiņš būs no tribīnes vai budžeta komisijā aizstāvējis Žiskē šauteņu* iepirkšanu vai kādu citu militāru pasūtījumu! [4]

Ir jādzīvo pašiem un jāļauj dzīvot citiem,— de Vasinjī kungs izteica dziļu politisku domu. Lūk, to mūsu nabaga Burboni nekad nemācēs! Vajadzēja ļaut, lai pierijas visi jaunie pļāpīgie un nekaunīgie plebeji, kurus tagad dēvē par talantīgiem. Kurš gan varētu šaubīties, vai N., N. un N. kungs nebūtu tāpat pārdevušies Sarlam Desmitajam, kā pārdodas šim te? Un pat par lētāku cenu, jo viņi nejustos tik apkaunoti. Labākā sabiedrība būtu viņus pieņēmusi un ielūgusi savos salonos, tas pilsonim ir visaugstākais sapnis, ja atkritušas bažas par pusdienām.

[1] Ta runā ultrarojalists; kuram citam gan ienāktu prata apšaubīt nevainojamo godīgumu pasūtījuma līgumu noslcgšanā7

Dieva dēļ! Nu jau esam iestiguši lielajā politikā,— de Pijlorāna kundze sacīja.

La'i viņš būtu kas būdams — Jūlija varonis, galdnieka vai resnvēdera dēls,— de Sova-d'Okenkūra kundze atsāka,— viņš tomēr ļoti graciozi sēž seglos. Un tāpēc, ka viņa tēvs ir pārdevies, viņš vairīsies runāt par politiku un būs sabiedrībā patīkamāks nekā de

Vir.injt, kas aizvien skumdina draugus ar savām nozēlām un mūžīgajiem pareģojumiem. Vajadzētu aizliegt nopūtas, vismaz pēc pusdienām.

Patīkams jauneklis sveču fabrikants, galdnieks — vienalga, kas, sacīja puritāniskais Ludvigs Rollers, liela auguma jauns cilvēks gludi pieglaustiem melniem matiem un drūmu seju.— Es jau piecas minūtes vēroju šo kundziņu un esmu ar mieru derēt, uz ko vien vēlaties, ka viņš tikai nesen stājies dienestā.

Tātad viņš nav nedz Jūlija varonis, nedz sveču fabrikants,— dzīvi iesaucās d'Okenkūra kundze,— jo kopš slavenajām dienām jau pagājuši trīs gadi un viņam ir pieticis laika atgūt pašapziņu. Tas būs dēls kādam lāga resnītim, vienam no tādiem, kādi bija de Villēla kunga trīs simti;* ir pat iespējams, ka viņš iemācījies lasīt un rakstīt un prot uzvesties salonā gluži tāpat kā jebkurš cits.

Viņš nemaz neizskatās vulgārs,— de Komersī kundze piebilda.

Bet viņš nebūt neturas seglos tik droši, kā jums labpatīk domāt, kundze,— Ludvigs Rollers aizkaitināts attrauca.— Viņš sēž stīvi un nedabiski; ja viņa zirgs mazliet paklups, jātnieks izlidos no segliem.

Un tad tas šodien notiks jau otro reizi!— de Sanreāla kungs iesaucās uzvarētāja tonī kā nejēga, kurš nav pieradis, ka viņu uzklausa, un kuram ir kas interesants pastāstāms. De Sanreāla kungs bija visbagātākais un visresnākais turienes muižnieks; viņš tobrīd piedzīvoja sev tik reto prieku redzēt visu skatienus pievēršamies sev un ilgi to izbaudīja, pirms saņēmās stāstīt, kā Lisjēns nokritis ar visu zirgu. Tā kā viņš jauko stāstu nemitīgi putroja, vēlēdamies padarīt to asprātīgu, viņam sāka uzdot jautājumus, un tā de Sanreāla kungam radās patīkamā iespēja sākt visu no gala, taču viņš nemitīgi pūlējās padarīt notikuma varoni smieklīgāku, nekā tas īstenībā bija.

Jūs varat sacīt, ko gribat,— de Sova-d'Okenkūra kundze iesaucās, kad Lisjēns trešo reizi jāja gar viņas nama logiem,— tas ir burvīgs jauneklis! Un, ja vīram nebūtu par mani noteikšana, es viņu ielūgtu pie sevis uz kafiju kaut vai tikai tādēļ, lai jums iespītētu …

D'Okenkūra kungs uztvēra šos vārdus nopietni, un viņa rāmā, dievbijīgā seja šausmās nobāla.

Kā, mana dārgā! Svešu cilvēku! Nezināmas izcelsmes cilvēku, varbūt pat strādnieku!— viņš lūdzošā balsī teica savai skaistajai otrai pusei.

. — Nu labi, es upurēšos jūsu labā,— viņa attrauca, zobodamās par vīru. Un d'Okenkūra kungs maigi paspieda sievas roku.

Bet jūs, tik dūšīgs un tik zinošs cilvēks,— viņa pievērsās Sanreā- lam,— kur jūs saklausījāties tenkas par slaikā un glītā jaunekļa kritienu?

To uzzināju ne no viena cita kā no doktora Dipuarjē,— Sanreāls atbildēja, stipri aizskarts par māijenu uz viņa druknumu,— ne no

viena cita kā no doktora Dipuarjē, kas bija pie de Šastlē kundzes tieši tai brīdi, kad jūsu iedomātais varonis nožāvās kā pēdīgais muļķis.

Vai nu viņš ir varonis, vai nav, bet skauģus jau iemantojis, un tas ir labi sākts; katrā ziņā man labāk patiktu būt apskaustai nekā skaudīgai. Vai tā viņa vaina, ka viņš neizskatās pēc Bakha, kas atgriežas no Indijas,* vai tā pavadoņiem? Pagaidiet, pēc divdesmit gadiem viņš droši varēs turēties pretī kuram katram. Ilgāk es jūsu valodās neklausos,— d'Okenkūra kundze sacīja un devās uz viesistabas pretējo galu atvērt logu.

Dzirdot atveram logu, Lisjēns pagrieza galvu uz tā pusi, un Larai uznāca trakulības lēkme, kas gan zirgu, gan jātnieku spieda pāris minūtes uzkavēties labvēlīgās sabiedrības uzmanības lokā. Kad Lisjēns bija pajajis garām logam, zirgs, acīmredzpt pret viņa gribu, strauji pakāpās atpakaļ.

«Ta nav šorīt redzētā jaunā sieviete,» Lisjēns, mazliet vīlies, nodomāja un lika tobrīd stipri satrauktajam zirgam turpināt ceļu sīkiem solīšiem.

Āksts! Ludvigs Rollers sacīja, dusmās atiedams no loga,— Tas droši vien būs kads Frankoni trupas* staļļa puisis, ko Jūlijs pārvērtis par varoni.

Bet vai viņam tiešām mugurā ir divdesmit septītā pulka uniforma?— Sanreāls ieminējās lietpratēja tonī.— Divdesmit septītā mundierim vajadzētu būt citādiem apmalojumiem.

Izdzirdusi šos interesantos un gudros vārdus, visa sabiedrība sāka runāt, un diskusija par apmalojumiem aizņēma veselu pusstundu. Ikviens no kungiem vēlējās parādīt savas zināšanas šajā kara zinātnes jomā, kas tik cieši saskārās ar drēbniekmākslu un kādreiz sagādāja daudz prieka vienam lielam karalim — mūsu laikabiedram.*

Sabiedrība no apmalojumiem jau bija pārgājusi uz monarhijas principu un dāmas garlaikojās, kad de Sanreāla kungs, kas uz brīdi bija nozudis, aizelsies atgriezās.

Man ir jaunumi!— viņš iesaucās, vēl durvīs stāvēdams un tikko spēdams atvilkt elpu. Tai pašā mirklī monarhijas princips nožēlojamā kārtā tika aizmirsts, bet Sanreāls piepeši kļuva mēms: viņš bija pamanījis ziņkārību d'Okenkūra kundzes acis, tāpēc vārdi bija no viņa vilkšus jāizvelk, lai uzzinātu pieminētos jaunumus. Prefekta staļļa puisis agrāk bija kalpojis pie de Sanreāla, un dedzīgā vēlēšanās izdibināt vēsturisko patiesību bija dižciltīgo marķīzu aizvedusi līdz pat prefektūras staļļiem, un tur viņa agrākais mājkalpotājs sīki jo sīki izstāstījis visus darījuma noslēgšanas apstākļus. Bet gluži nejauši no šī cilvēka viņš uzzinājis, ka, pēc visa spriežot, auzu cenas celsies. Jo prefekta palīgs, kura pārziņā bija cenas, pavēlējis tūlīt pat papildināt prefekta kunga krājumus un pats, būdams bagāts zemes īpašnieks, paziņojis, ka savas auzas vairs nepārdos. To izdzirdīs, dižciltīgais

Markizs pilnīgi mainīja domu gaitu, viņš bija laimīgs, ka aizgājis uz pi« tūru, un jutās gandrīz kā aktieris, kurš, tēlodams lomu uz skatuves, uzzina, ka viņa mājā izcēlies ugunsgrēks. Sanreālam bija pārdodamas auzas, un provincē pat mazākās naudas intereses ņem virsroku pār visām citām: tad aizmirst viskutelīgāko sarunu, atstāj neievērotu visaizraujošāko skandālu. Atgriežoties d'Okenkūra namā, Sanreālu visvairāk nodarbināja doma, ka nedrīkst bilst ne pušplēsta vārda par auzām; starp viesiem bija vairāki bagāti zemes īpašnieki, kas varētu no tā gūt labumu un pirmie pārdot auzas.

Pa to laiku, kad Lisjēnam bija tas gods reizē izraisīt visas Nansī labākās sabiedrības skaudību, jo kļuva zināms, ka viņš nopircis zirgu par simt divdesmit luidoriem, jaunais cilvēks dziļā riebumā par pilsētas neglītumu skumīgi novietoja zirgu prefektūras stallī, ko Flerona kungs uz dažām dienām bija nodevis viņa rīcībā.

Nākamajā dienā pulkvedis Malērs de Senmegrēns stādīja visam pulkam priekšā Lisjēnu — apakšleitnantu. Pēc parādes Lisjēns devās pārbaudīt kazarmu; tikko viņš bija atgriezies viesnīcā, trīsdesmit seši taurētāji sarīkoja viņam pie logiem jauku rīta koncertu. Viņš veikli izkūlās no visām drīzāk nepieciešamajām nekā patīkamajām ceremonijām.

Lisjēns bija salts ka ledus, tomēr — nepietiekami; vairākas reizes viņa lupu kaktiņos pavīdēja ironisks smīns, kas nepalika nepamanīts; piemēram, kad pulkvedis Malērs, apkampdams Lisjēnu pulka priekšā, tik neveikli vadīja savu zirgu, ka tas mazliet attālinājās no Lisjēna zirga, bet Lara, apbrīnojami klausīga vieglam pavadas pievilcienam un jātnieka kājas kustībai, līgani sekoja pulkveža zirga kļūmīgajam solim.

Tā kā pulka komandieris tiek apskausts vēl vairāk nekā Parīzes švīts, kas ierodas jau kā apakšleitnants, ulāni pamanīja veiklo manevru, un tas mūsu varonim sagādāja lielu godu.

— Un tad vēl runā, ka šiem angļu zirgiem nav jutīgas lūpas!— sacīja seržants Larozs, tas pats, kurš iepriekšējā dienā bija aizstāvējis Lisjēnu pēc kritiena.— Tās šķiet nejūtīgas vienīgi tiem, kuri neprot rīkoties ar pavadu. Šis zaļknābis vismaz māk turēties seglos, var redzēt, ka viņš ir vingrinājies, pirms iestājies mūsu pulkā,—seržants,cienīgi piebilda.

Šo cieņas pierādījumu 27. pulkam ar labpatiku pieņēma visi, kas atradās blakus runātājam.

Taču brīdī, kad Lisjēns veikli manevrēja ar savu zirgu līdzi pulkveža zirgam, viņa sejai neviļus pārslīdēja ironisks smaids. «Ak tu nolāpītais republikāni, to es tev pieminēšu,» pulkvedis nodomāja; un tā Lisjēns ieguva ienaidnieku, kas augstā stāvokļa dēļ varēja viņam sagādāt daudz nepatikšanu.

Kad jaunais apakšleitnants beidzot bija ticis vaļā no virsnieku laipnībām, dežūras kazarmā, trīsdesmit sešiem taurētājiem utt., utt.,

viņš jutās bezgala bēdīgs. Viņa dvēselē valdīja viena vienīga doma: «Tas viss ir stipri pliekani; viņi runā par karu, par ienaidnieku, varonību un godu, bet ienaidnieku nav redzējuši veselus divdesmit gadus! Un mans tēvs domā, ka skopais parlaments nekad nebūs ar mieru maksāt par kaut cik nopietnu karu. Kam tad mēs esam derīgi? Varam tikai izrādīt centību tāpat kā pērkamie deputāti.»

Domādams šo dziļo domu, Lisjēns galīgā mazdūšībā atlaidās uz provinces dīvāna, kuram zem viņa-svara salūza viens roku balsts; viņš saniknots pielēca kājās un salauzīja veco mēbeli gabalu gabalos.

Vai nebūtu bijis labāk reibt aiz laimes, kā Lisjēna vietā būtu reibis jauns provinciālis, kura audzināšana nav izmaksājusi simttūkstoš franku? Varbūt pastāv viltus civilizācija? Tad mēs vēl neesam gluži sasnieguši pilnīgu civilizāciju! Un mēs augu dienu vingrināmies asprātībā par bezgalīgām neērtībām, kas pavada tās pilnveidošanu!

VI nodaļa

Nākamajā dienā Lisjēns noīrēja dzīvokli Lielajā laukumā pie labības tirgotāja Bonāra kunga un vakarā no tā paša Bonāra kunga uzzināja jaunumus, ko bija pastāstījusi markitante, kura apgādāja ar degvīnu apakšvirsniekus: pulkvedis Filoto pasludinājis sevi par viņa labvēli un aizstāvējis pret pulkveža Malēra dc Scnmegrēna ne visai glaimojošajiem izteicieniem.

Lisjēna dvēselē krājās rūgtums. To sekmēja viss: pilsētas neglītums, netīrās kafejnīcas, pilnas virsnieku, kuri valkāja tādu pašu uniformu ka viņš; un starp tik daudzām sejām nebija nevienas, kas paustu pat ne labvēlību, bet vismaz pieklājību, kāda Parīzē raksturīga kuram katram. Viņš apmeklēja Filoto kungu, bet tas vairs nebija tas cilvēks, ar kuru viņš bija kopā braucis šurp. Filoto bija Lisjēnu aizstāvējis; un, lai liktu to manīt, runāja ar viņu cienīgā un klaji aizbildnieciskā tonī, kas galīgi sabojāja inūsu varoņa jau tā slikto omu.

«Un tas viss jāiztur, lai nopelnītu deviņdesmit deviņus frankus mēnesī,» viņš domāja. «Kas tad ir jāizcieš cilvēkiem, kuriem pieder miljoni! Kā!» viņš nikni turpināja prātošanu. «Man jāatrodas kāda aizbildnībā! Turklāt tada cilvēka, kuru es negribētu sev pat par sulaini!» Bet velns nav tik melns, ka to mālē. Ja dzīvokļa saimnieks būtu cienījams parīzietis, viņi ar Lisjēnu — nocietinājušos, sarūgtinātu un nīgru, kāds jaunais cilvēks tobrīd bija,— nepārmītu ne desmit vārdu gadā. Taču druknajam Bonāra kungam piemita tikai viens briesmīgs netikums — naudkāre; citādi viņš bija saticīgs, pieklājīgs, izpalīdzīgs, ja vien neradās iespēja nopelnīt četrus sū par labības mēru. Bonāra kungs tirgojās ar labību. Viņš lika novietot jaunā viesa istabā dažas glīta. mēbeles, un notika tā, ka jau pēc pāris stundām viņi tērzēja ar lielu patikšanu.

Bonāra kungs ieteica Lisjēnam iegādāties stipros dzērienus pie Beršī kundzes. Ja cienījamais tirgonis nebūtu devis tādu padomu, parīzietim nemūžam neienāktu prātā vienkārša doma, ka apakšleitnantam, ko uzskata par bagātu un kas tikko sācis dienēt pulkā, ir jāpaspīd ar dzērienu krājumiem.

— Beršī kundzei, cienītais, ir ļoti skaista meita, Silviānas jaunkundze; pie viņas pastāvīgi iepirkās pulkvedis Bizārs. Viņai ir lieliska tirgotava — tur pie kafejnīcām; un iepērkoties mēģiniet atrast kādu ieganstu parunāt ar Silviānas jaunkundzi. Tā ir mūsu, pilsoņu, daiļava,— viņš piemetināja nopietnā tonī, kas nepavisam nesaskanēja ar viņa tuklo seju.— Nemaz nerunājot par krietnumu, ar kādu viņa apveltīta un kāda pietrūkst citām, viņa droši varētu sacensties glītumā ar d'Okenkūra, de Šastlē, de Pijlorāna kundzēm un daudzām citām.

Lādzīgais Bonāra kungs bija tēvocis Gotjē kungam, turienes republikāņu vadonim, bez kura ietekmes viņš nemūžam nebūtu atļāvies tik dzēlīgus vārdus, taču Lotringas amerikāniskās avīzes «L'Aurore» jaunie redaktori bieži iegriezās viņa mājā patērzēt pie punša kausa un ieskaidrot, ka viņam daudzkārt jājūtas aizvainotam par rīcību, ko atļaujas bagātie zemes īpašnieki, kuri pārdod viņam labību. Kaut arī jaunie ļaudis apgalvoja, ka ir dedzīgi republikāņi, un paši ticēja saviem vārdiem, sirds dziļumos viņi jutās aizskarti, redzot, ka dzelzs siena viņus šķir no dižciltīgām sievietēm, kuru daiļumu un valdzinošo burvību viņi varēja apbrīnot vienīgi pastaigas laikā vai baznīcā; viņi atriebās, palaizdami visādas nevalodas par šo dāmu apšaubāmo tikumību, turklāt netīrās tenkas gluži vienkārši savāca no viņu mājkalpotājiem, jo provincē starp naidīgajām šķirām nav cita, kaut netieša sazināšanās līdzekļa.

Taču atgriezīsimies pie mūsu varoņa. Bonāra kunga padomam klausīdams, viņš paņēma zobenu un cepuri un devās pie Beršī kundzes. Viņš nopirka kasti ķiršu degvīna, kasti konjaka, kasti ruma ar 1810. gada datumu; visu to viņš darīja uzsvērti nevērīgi, neizrādīdams nekādu interesi par cenām,— lai satrauktu Silviānas jaunkundzes iztēli. Lisjēns ar labpatiku pārliecinājās, ka viņa žesti, kas būtu Žimnāza teātra pulkveža cienīgi, droši sasniedz iecerēto mērķi. Tikumīgā Silviāna Beršī tūlīt bija klāt; pa lūciņu, kas bija ierīkota istabas grīdā virs veikala, viņa ieraudzīja, ka pircējs, kas liek apgriezt otrādi visu tirgotavu, nav neviens cits kā jaunais virsnieks, kurš iepriekšējā dienā bija redzēts Laras — prefekta slavenā zirga — mugurā. Pilsonisko aprindu skaistumkaraliene visžēlīgi uzklausīja dažus pieklājīgus viņai teiktus Lisjēna vārdus. «Viņa patiešām ir daiļa,» jaunais cilvēks nosprieda, «tikai nav manā gaumē. Junonas statuja*, ko pēc antīkās skulptūras veidojis mūsdienu tēlnieks: pietrūkst vienkāršības un smalkuma, formas ir smagnējas, taču apveltītas ar vācisku svaigumu. Lielas rokas, lielas kājas, ļoti pareizi vaibsti un bezgaldaudz klīrlbas, kas vāji slēpj pārāk vlzīgu iedomību. Un šie ļautiņi vēl apvainojas par sabiedrības dāmu augstprātību!» Lisjēnam sevišķi uzkrita vulgāri majestātiskā kustība, ar kādu jaunkundze mēdza atmest galvu, acīmredzot atgādinādama, ka viņai pūrā ir divdesmittūkstoš ekiju. Iedomādamies par garlaicību, kas gaida viņu mājās, Lisjēns ievilcināja veikala apmeklējumu. Silviānas jaunkundze pamanīja savas burvības varu un nosliecās diezgan veikli pateikt viņam dažas nodeldētas patiesības par virsniekiem un briesmām, ko slēpj šo kungu laipnības. Lisjēns atbildēja, ka briesmas draudot arī no pretējās puses, ka viņš to skaidri pats jūtot, utt., utt. «Šī jaunkundze visu to laikam iemācījusies no galvas,» viņš nosprieda, «jo, lai cik pliekani tie būtu, šie smukie teikumi viņas parastajā valodā tomēr izceļas.» Tāds bija apbrīns, ko viņam iedvesa Nansī daiļava Silviānas jaunkundze, un, kad viņš izgāja no veikala, pilsētiņa viņam rādījās vel jo drūmākā gaismā. Lisjēns domīgi sekoja savām trim kastēm grādīgo, ka izteicas Silviānas jaunkundze. «Tagad atliek tikai atrast piemērotu ieganstu un vienu vai divas kastes aizsūtīt apakšpulkvedim Filoto.»

Vakars šim jaunajam cilvēkam, kas bija uzsācis visspožāko un dzīvespriecīgāko karjeru pasaulē, likās briesmīgs. Viņa sulainis Obrī bija ilgus gadus nokalpojis Lisjēna tēva mājā; šis vīrs iedomājās izlikties par pedantu un dot padomus. Lisjēns pavēlēja viņam otrā rītā atgriezties Parīzē un aizvest Levēna kundzei kasti ar cukurotiem augļiem.

Izteicis šos rīkojumus, Lisjēns izgāja no mājas. Debesis klāja mākoņi, pūla as.s ziemeļu vējš. Mūsu apakšleitnants bija uzvilcis parādes mundieri, jo viņam vajadzēja pārraudzīt kazarmu; turklāt starp daudzajiem pildāmajiem pienākumiem viņam minēja arī to, ka nedrīkst ne sapņot par civilista redingotu, ja nav saņemta pulkveža īpaša atļauja to uzģērbt. Viņam atlika vienīgi kājām staigāt pa nocietinātās pilsētas netīrajām ielām un ik pēc divdesmit soļiem uzklausīt nekaunīgu uzkliedzienu: «Kas nāk?» Viņš smēķēja cigāru pēc cigāra: pēc divu stundu ilgām tādām izpriecām viņš sāka meklēt kādu grāmatnīcu, taču nevarēja to atrast. Grāmatas viņš pamanīja vienā vienīgā veikala un steidzīgi iegāja tajā; tās bija «Kristīga cilvēka dienas»,* ko pārdošanai bija izlicis siera tirgotājs netālu no kādiem pilsētas vārtiem.

Lisjēns pagāja garām vairākām kafejnīcām; to logi bija apsvīduši no apmeklētāju elpas, un viņš neiedrošinājās iegriezties kādā no tām, jo iedomājās, cik tur ir briesmīga smirdoņa. Viņš dzirdēja smieklus krodziņos un pirmo reizi iepazina skaudību.

Tovakar viņš iedziļinājās pārdomās par valdīšanas formām, par priekšrocībām, pēc kādām vajadzētu censties, utt., utt. «Ja te būtu

teātris, es mēģinātu savaldzināt kādu dziedātāju; varbūt viņa savās laipnībās nebūtu tik neveikla kā Silviānas jaunkundze un vismaz nemēģinātu mani apprecēt.»

Nekad vēl viņš nākotni nebija skatījis tādās tumšās krāsās. Katru gaišāku ainu apēnoja šāds spriedums, kas šķita neapgāžams: «Tā es pavadīšu vismaz vienu vai divus gadus, un, lai gudrotu ko gudrodams, vienmēr darīšu to pašu, ko daru šobrīd.»

Kādā no turpmākajām dienām apakšpulkvedis Filoto pēc mācībām gāja garām mājai, kur bija apmeties mūsu varonis, un ieraudzīja pie durvīm Nikolā Flamē, kas bija norīkots Lisjēnani par zirgu puisi. (Viņa angļu zirgs vienkārša kareivja kopšanā! Tāpēc Lisjēns desmitreiz dienā gāja uz stalli.)

Nu, ko tu teiksi par leitnantu?

Labs cilvēks, pulkvedi, ļoti devīgs, tikai priecīgs gan neizskatās.

Filoto kāpa augšā pa trepēm. ,

Atnācu pārlūkot jūsu mitekli, dārgais pulka biedri; jo esmu jūsu krusttēvs, kā mēdza teikt Brešinī*, kad es biju brigadieris, vēl pirms Ēģiptes karagājiena, jo par seržantu kļuvu tikai Abukirā, kur komandēja Mirats*, un divas nedēļas vēlāk — par apakšleitnantu.

Taču atgādinājums par varoņdarbiem paslīdēja Lisjēnam gar ausīm; izdzirdis vārdu «krusttēvs», viņš nodrebēja, tomēr tūlīt saņēmās.

Labi, krusttētiņ,— viņš jautri atbildēja, — jutos glaimots par tādu godu, taču pie manis ciemojas trīs cienījamas radinieces, ar kurām man ir tas gods jūs iepazīstināt. Tās ir trīs kastes: pirmā — atraitne Kiršvasere no Švarcvaldes …

Ņemu to sev,— Filoto atsaucās, gardi iesmiedamies. Un, piegājis pie atvērtās kastes, viņš paņēma krūku.

«Man pat nevajadzēja pūlēties un meklēt ieganstu,» Lisjēns nodomāja.

Taču, pulkvedi, šī godājamā radiniece ir zvērējusi nekad nešķir- ties no savas māsas, kas saucas Konjaka jaunkundze, dzimusi 1810. gadā, vai saprotat?

Velns ar ārā, nevaru iedomāties lielāku asprāti par jums! Jūs patiešām esat lāga zēns!— Filoto iesaucās.— Esmu pateicību parādā draugam Develruā, kas mani ar jums iepazīstināja.

Nav iemesla sacīt, ka mūsu cienījamais pulkvedis būtu tieši skops, taču viņam nekad neienāktu prātā izdot naudu par divām kastēm dzērienu, un viņš no sirds priecājās, ka tās tikpat kā no gaisa nokritušas. Nogaršodams te ķiršu degvīnu, te konjaku, viņš ilgi tos salīdzināja un stipri atmaiga.

Taču parunāsim nopietni, tieši tādēļ pie jums atnācu,— viņš noslēpumainā sirsnībā piebilda, smagi iezveldamies dīvānā.— Jūs šķiežaties ar naudu: trīs dienās esat nopircis trīs zirgus; es to nenosodu: jauki, jauki, ļoti jauki! Bet ko sacīs daži jūsu biedri, kuriem ir tikai

viens zirgs un tas pats bieži ar trim kājām?— pulkvedis jautāja, rešņi iesmiedamies.— Vai zināt, ko viņi sacīs? Viņi jūs nosauks par republikāni; tieši tā viņi mūs sit,— apakšpulkvedis viltīgi turpināja.— Un vai zināt, kā jāatbild? Ar skaistu Luija Filipa portretu, kurā viņš redzams zirga mugurā un kuru greznā zeltītā rāmī jūs pakārsiet virs kumodes, goda vietā; nu, visu labu, man ir tas gods!— Un viņš smagi pierausās kājās.— Gudram cilvēkam pietiek ar vienu vārdu, un jūs pēc muļķa neizskatāties; man ir tas gods!— tāds bija pulkveža parastais sveiciens.

Nikolā, Nikolā, pasauc man kādu no tiem blandoņiem, kas slaistās pa ielu, lai viņš aiznes tās divas kastes uz manu dzīvokli — tu jau zini, Mecas ielas ceturtajā numurā. Un papūlies viņu pavadīt, tikai pielūko — nesāc man stāstīt, ka viena krūka saplīsusi, tādus jokus tu, puis, netaisi! Taču man. liekas,— Filoto teica Lisjēnarrj,— dieva dāvana paliek dieva dāvana, bet kas saplīsis, tas saplīsis; es labāk sekošu soļus divdesmit aiz viņiem, izlikdamies, ka neko neredzu. Paliec sveiks, dārgais pulka biedri!— Un, ar cimdoto roku rādīdams uz sienu virs kumodes, piemetināja:

Klausiet man — tur vajag pakārt skaistu Luiju Filipu!

Lisjēnam jau šķita, ka viņš ticis no viesa vaļā, bet Filoto atkal

parādījās durvīs. —

Jā, un nekādas draņķīgas grāmatas jūsu lādēs, nekādus sliktus žurnālus, it sevišķi — brošūras. Neko no sliktās preses, kā mēdz teikt Markēns.— Šo vārdu izrunājis, Filoto paspēra četrus soļus uz Lisjēna pusi un klusām turpināja:— Tas garais bakurētainals leitnants, kas ieradies pie mums no Parīzes.— Un, piedūris plaukstu ar cieši kopā saliktiem pirkstiem pie lūpu kaktiņa, piebilda:— No viņa baidās pats pulkvedis; bet nu pietiks. Ne jau velti dievs mums devis ausis, vai ne?

«Galu galā viņš ir lādzīgs,» Lisjēns nodomāja. «Gluži tāpat kā Beršī jaunkundze — viņš man tīri labi patiktu, ja no viņa nemestos šķērma dūša. Ķiršu degvīna kaste man lieti noderēja.» Un viņš izgāja no mājas, lai nopirktu, cik vien iespējams, lielu karaļa Luija Filipa portretu.

Pēc stundas ceturkšņa Lisjēns atgriezās, viņam sekoja strādnieks, kas nesa milzīgu ģīmetni, ko apakšleitnants bija uzgājis jau ielogotu un sagatavotu ar Flerona kunga gādību tikko ieceltam policijas komisāram. Lisjēns domīgi nolūkojās, kā tiek iedzīta sienā nagla un pakārts portrets.

«Tagad saprotu tēva gudros vārdus, ko viņš man tik bieži ir teicis: varētu domāt, ka tu neesi dzimis parīzietis, tik ļoti tu atšķiries no šiem ļaudīm, kuru viltīgais prāts nekad nepaceļas pāri lietderīgiem mērķiem. Tev notikumi un cilvēki šķiet lielāki, nekā tie patiesībā ir, un visus sarunu biedrus tu pataisi par labiem vai ļauniem varoņiem. Tu izstiep savus tīklus pārāk augstu, kā Tukidids saka par beotiešiem.»* Un Lisjēns atkārtoja vārdus grieķu valodā, kuru es nezinu.

«Parīzieši,» tēvs vēl sacīja, «ja dzird runājam par nelietību vai nodevību, kas palīdzējusi kādam iedzīvoties, iesaucas: «Bravo, tas ir Taleirāna* cienīgs paņēmiens!» un apbrīno to.

Es prātoju par visādiem smalkiem, viltīgiem un gudriem paņēmieniem, kā panākt, lai ļaudis aizmirstu manu republikāņa slavu un liktenīgos vārdus «no Politehniskās skolas padzītais». Bet pilnīgi pietika ar ietvaru piecdesmit četru franku vērtībā un litogrāfiju par pieciem frankiem; lūk, kas vajadzīgs šiem ļaudīm! Filoto tādas lietas saprot labāk par mani. Tāds ir ģeniāla cilvēka īstais pārākums par parastību; daudzu sīku izdarību vietā viņš apmierinās ar vienu vienīgu skaidru un pārsteidzošu soli, kas dod atbildes uz visiem jautājumiem. «Ļoti iespējams,» viņš nopūzdamies piebilda, «ka par apakšpulkvedi kļūšu visai vēlu» utt.

Par laimi, Lisjēns, kas taisījās nostādīt sevi zemāk par visiem, uz tuvējā ielas stūra izdzirda atskanam taures pūtienu, un viņam vajadzēja steigties uz kazarmām, kur bailes no skarbiem priekšnieku aizrādījumiem darīja viņu visai uzmanīgu.

Vakarā, kad jaunais cilvēks pārradās mājās, Bonāra kunga kalpone pasniedza viņam divas vēstules. Viena no tām bija rakstīta uz bieza skolas papīra un ļoti rupji aizzīmogota. To atvēris, Lisjēns lasīja: Nansī, Mertas departaments, 18… gada …martā

«Apakšleitnant Zaļknābja kungs!

Brašie ulāni, kas pierādījuši varonību divdesmit kaujās, nav radīti tam, lai viņus komandētu Parīzes švīts: piesargies, ka tev neuzbrūk visādas sodības; iesi kur iedams, dabūsi pa ādu; žigli savāc mantiņas un lasies prom; to iesakām tevis paša labā. Trīci un drebi!»

Sekoja trīs paraksti: Šasbodē, Direlāms, Fumualekāns.

Lisjēns pietvīka sarkans kā gaiļa sekste un niknumā drebēja. Tomēr viņš atvēra arī otro vēstuli. «Tā būs no kādas sievietes,» viņš nodomāja, «jo rakstīta ļoti rūpīgi un uz visai skaista papīra.»

«Cienītais kungs!

Jūtiet līdzi godīgiem cilvēkiem, kuri sarkst par to, ka viņiem tādā ceļā jādara zināmas savas domas. Ne jau cēlas sirds priekšā mūsu vārdiem jāpaliek nezināmiem — pulks mudžēt mudž no nodevējiem un spiegiem. Cildenais karavīra arods pārvērsts par spiegošanas skolu! Tāda ir patiesība — vienai lielai nodevībai* seko tūkstoš sīku nelietību! Iesakām Jums, cienītais kungs, pašam pavērot, vai pieci leitnanti un apakšvirsnieki — D., R., Bl. un Bi. kungi, visi eleganti un, šķiet, piederīgi pie cienījamākajām sabiedrības aprindām — tādēļ baidāmies, ka viņi varētu Jums iepatikties —, vai tie nav okšķeri, kas uzglūn cilvēkiem ar republikāniskiem uzskatiem? Mēs no visas sirds esam šo svēto patiesību pusē; pienāks diena, kad savas pārliecības dēļ liesim asinis, un iedrošināmies cerēt, ka arī Jūs esat gatavs īstajā laikā un vietā nest upuri. Kad pienāks lielā atmodas diena, rēķinieties, cienītais kungs, ar draugiem, kas ar Jums var salīdzināties vienīgi līdzcietībā pret nabaga Franciju.

Marcijs, Publijs, Jūlijs, Marks, V indekss, kurš nonāvēs Markēnu,— visu šo kungu vārdā.»

Šī vēstule gandrīz pilnīgi izdzēsa nekrietnības un derdzīguma iespaidu, ko bija radījusi pirmā. «Uz slikta papīra rakstītās lamas,» Lisjēns sprieda, «ir anonīma vēstule no 1780. gada, kad par kareivjiem Parīzes krastmalā vervēja blēžus un padzītus sulaiņus; otrā ir 183 … gada anonīma vēstule.

Publijs! Vindekss! Nabaga draugi, jums būtu taisnība, ja jūsu būtu simt tūkstoši; bet jūsu varbūt ir divi tūkstoši, izkaisīti pa visu Franciju, un tādi ka Filoto, Malērs un pat Develruā pavēlēs jūs likuma vārdā nošaut, ja jūs parādīsiet savu īsto seju, un milzīgs vairākums būs viņu pusē.»

Visas Lisjēna izjūtas kopš ierašanās Nansī bija tik drūmas, ka, nevarēdams izdomāt neko labāku, viņš saka prātot par republikāņu vēstījumu. «Būtu gudrāk, ja viņi visi kāptu kuģī un dotos uz Ameriku . .. Bet vai es brauktu viņiem līdzi?» Par šo jautājumu viņš domāja ilgi un satraukti.

«Nē,» beidzot viņš sev atzinās, «kāpēc lolot veltīgas ilūzijas? Tādas piederas tikai muļķiem! Manī nav tik daudz nelokāmas pārliecības, lai es spētu domāt kā šis Vindekss. Amerikā mani mocītu garlaicība, jo tur ļaudis varbūt ir nevainojami taisnīgi un saprātīgi, taču dzenas tikai pēc dolāriem. Viņi man stāstītu par savām desmit govīm, kurām pavasari atnesīsies desmit teļi, turpretī man patīk spriest par de Lamnē kunga daiļrunību vai Malibrāna kundzes talantu, salīdzinot to ar Pasta* kundzes dotībām; es nevaru dzīvot kopā ar cilvēkiem, kam sveša domas izsmalcinātība, lai cik tikumīgi viņi butu; simtreiz labāk tad dodu priekšroku izvirtuša galma smalkajām paražām. Vašingtons mani garlaikotu līdz nāvei, tad labāk atrodos kādā salonā kopā ar de Taleirāna kungu. Tātad ar cieņu pašam pret sevi man vēl nepietiek; es nevaru iztikt bez vecās civilizācijas izpriecām…

Bet tad, nelga tāds, paciet arī šīs vecās civilizācijas augļus — izvirtu- šās valdības; vienīgi muļķis vai bērns var pūlēties īstenot pretējas vēlēšanās. Mani šausmina amerikāņu garlaicīgais veselais saprāts. Stāsti par jauno ģenerāli Bonapartu, uzvarētāju kaujā uz Arkolas tilta*, mani iejūsmina; man tie ir tikpat kā Homērs, Taso* un vēl simtreiz vairāk. Amerikāņu labie tikumi man šķiet neiedomājami pliekani, un, kad lasu viņu izcilo vīru darbus, man rodas viena vienīga vēlēšanās: nekad nesastapt tos sabiedrībā. Šī paraugzeme man rādās kā stulbas un egoistiskas viduvējības triumfs, un tai jāizdabā, lai paliktu dzīvs. Ja es būtu zemnieks ar četrsimt Iuidoru kapitālu un pieciem bērniem, es, bez

Šaubām, nopirktu un apstrādātu divsimt arpānu zemes Cincinatas apkaimē,— bet kas man kopīgs ar tādu zemnieku? Vai līdz šim esmu nopelnījis tik, cik maksā viens cigārs?

Arī brašos apakšvirsniekus nesajūsminātu Pasta kundzes spēle; viņi negūtu baudu no sarunas ar de Taleirāna kungu, par visu vairāk viņi vēlas kļūt kapteiņi; viņuprāt, īstā laime ir tieši tāda. Bez šaubām, ja runa ir tikai par kalpošanu tēvijai, viņi šos amatus varbūt ir pelnījuši simtreiz vairāk nekā tie, kuri tos ieņem un no kuriem daudzi ieradušies armijā tāpat kā es. Viņi gluži pamatoti cer, ka republika viņus padarītu par kapteiņiem, un jūtas spējīgi ar varonīgu rīcību pierādīt, ka ir tāda paaugstinājuma cienīgi. Bet vai es gribu kļūt par kapteini? Patiesību sakot, nē. Es nezinu, ko gribu. Es tikai nespēju iedomāties ikdienas dzīves priekus nekur citur kā tādā salonā, kāds ir manai mātei.

Tātad es nemaz neesmu republikānis, taču man derdzas Malēram un Markēnam līdzīgu cilvēku zemiskums. Kas tad es īsti esmu? Laikam jau tikai sīkalītis. Develruā gan zinātu man uzkliegt: «Tu esi laimes luteklis, jo tēvs tev ir iedevis parādzīmi Mertas galvenajam nodokļu piedzinējam!» Patiešām, naudas ziņā mani kalpotāji ir pārāki par mani; es drausmīgi ciešu, kopš pelnu deviņdesmit deviņus frankus mēnesī.

Bet ko gan ciena pasaulē, kuru sāku iepazīt? Cilvēku, kas sarausis vairākus miljonus, un tādu, kurš nopircis avīzi, lai tā viņu cildinātu astoņus vai desmit gadus pēc kārtas. (Vai tāds nav de Šatobriāna kunga nopelns?*) Ja kādam pieder bagātība kā man, vai viņam augstākā laime nav iegūt gudra cilvēka slavu gudras sievietes acīs? Taču tad man vajadzētu lakstoties ap sievietēm, man, kas tā nicina mīlestību un vēl jo vairāk — iemīlējušos vīrieti.

Vai gan de Taleirāna kungs nesāka savu karjeru ar to, ka trāpīgi atbildēja uzpūtīgi lepnajai hercogienei de Gramonai? Es sabiedrībā nespēju saskatīt nekā cieņas vērta, vienīgi neprāta sistos republikāņus; visos man pazīstamajos godājamajos vīros ir sava daļa blēdības. Republikāņi varbūt ir traki, bet viņi vismaz nav zemiski.»

Tālāk par šādu secinājumu Lisjēns savos spriedumos nelika. Gudrs cilvēks būtu viņam teicis: «Sasniedziet dzīvē kaut ko, tad redzēsiet lietas arī no citas puses; pagaidām gluži vienkārši apmierinieties ar to, ka nevienam nenodarāt ļaunumu! Jūs vēl esat pārāk maz pieredzējis, lai spriestu par tik svarīgiem jautājumiem; nogaidiet un neko neņemiet pārāk pie sirds!»

Tāda padomdevēja Lisjēnam nebija, un, gudram vārdam pietrūkstot, viņš maldījās kā pa miglu.

«.. . Tātad mana vērtība būtu atkarīga no kādas sievietes vai simt labi audzinātu sieviešu sprieduma? Kas gan var būt smieklīgāks! Cik nicīgi esmu izturējies pret mīlestības valgos kritušiem vīriešiem, pret brālēnu Edgaru, kas savu laimi un pat pašcieņu padarījis atkarīgu no tā, ko domā jauna sieviete, kura visu rītu pavadījusi pie Viktorīnas*, apspriezdama kādu tērpu vai zobodamās par cienījamu cilvēku, tādu kā Monžs*, tikai viņa necilā izskata dēļ!

Taču, no otras puses, pieglaimoties vienkāršajiem ļaudīm, kā tas jādara Amerikā, es arī nespētu. Man vajadzīgas izsmalcinātas paražas, Luija Piecpadsmitā netikumiskās valdīšanas augļi;* un kāds tad ir tāda laikmeta ievērojamākais cilvēks? Kāds hercogs de Rišeljē, kāds Lozāns, kura memuāri attēlo tā laika dzīvi.»

Šīs pārdomas Lisjēnu ārkārtīgi satrauca. Runa bija par viņa svētumu: vīrišķību un godu, un bez vīrišķības nebija laimes. «Augstais dievs! Kas man varētu dot padomu? Kur ir mana vieta no cilvēka patiesās vērtības viedokļa? Vai atrodos saraksta vidū vai pašās beigās? … Un Filoto, par spīti manam nicinājumam pret viņu, ir iemantojis godpilnu vietu; viņš drosmīgi cīnījies Ēģiptē; viņu atalgojis Napoleons, kas zināja karavīra īsto vērtību. Lai ko Filoto darītu tagad, tas viņam paliek, neviens viņam nevar atņemt šo godu: «Drosmīgs vīrs, ko Napoleons Ēģiptē iecēlis par kapteini.»»

Patiesības meklēšana bija nopietna, dziļa un, galvenais, mokoša. Lisjēnam piemita patmīlība, un patmīlību nemitīgi urdīja lieliskā audzināšana.

Dažas dienas pēc anonīmo vēstuļu saņemšanas, kad Lisjēns gāja pa kādu tukšu ielu, viņš sastapa divus slaidus apakšvirsniekus cieši piegulošās uniformās; viņi bija ģērbušies ar lielu rūpību, un viņu sveicienā bija kaut kas neparasts. Lisjēns pa gabalu noskatījās uz viņiem un drīz ieraudzīja abus it kā tīši pagriežamies atpakaļ. «Vai nu es dziļi maldos, vai arī šie kungi varētu būt Vindekss un Jūlijs: viņi tur nostājušies, goda jūtu mudināti, it kā parakstīdamies zem anonīmās vēstules. Šodien es esmu tas, kurš kaunas, man gribētos izkliedēt viņu maldus. Es cienu viņu pārliecību, viņu godkāres pamatā ir krietnums. Taču es dodu priekšroku Francijai, nevis Amerikai; nauda man nenozīmē visu, un demokrātija ir pārāk skarba manām izjūtām.»

VII nodaļa

Pārdomas par republiku nomāca Lisjēnu vairākas nedēļas. Patmīlība, labākajā sabiedrībā pieņemtās audzināšanas rūgtais auglis, bija viņa bende. Būdams bagāts un šķietami laimīgs, viņš nodevās izpriecām bez kādas degsmes kā tāds jauns puritānisks protestants. Tikai retumis viņš ļāvās jūtām un aizvien bija pārliecināts, ka jāievēro vislielākā piesardzība. «Ja tu tūlīt metīsies pie kājām kādai sievietei,» tēvs reiz teica, «viņa nekad tevi necienīs.» Ar vārdu sakot, sabiedrība, kas deviņpadsmitajā gadsimtā dod tik maz prieka, viņu biedēja. Tāpat kā lielākajai daļai viņa laikabiedru, ko varēja sastapt Bafa operas* balkonā, bērnišķīga patmīlība, milzīgas un nerimstošas bailes pārkāpt kādu no mūsu civilizācijas iedibinātajiem tūkstoš sīkajiem uzvedības likumiem bija izspiedušas no Lisjēna sirds Šarla X laika jauno franču dedzīgo aizrautību. Viņš bija bagāta cilvēka dēls, un vajadzēja paiet gadiem, lai izlīdzinātu šo vainu, ko lielākā daja cilvēku tā apskauda.

Atzīsim, ka Lisjēna patmīlība pastāvīgi tika ievainota; viņa dzīvesveids bija tāds, ka astoņas līdz desmit stundas dienā vajadzēja atrasties starp cilvēkiem, kas par vienīgajiem jautājumiem, par kuriem viņš atļāvās ar tiem runāt, zināja vairāk nekā viņš. Ik brīdi Lisjēna biedri ar pieklājīgu dzēlību, kāda raksturīga atriebīgai patmīlībai, lika manīt savu pārākumu. Šajos kungos rūga dusmas, nojaušot, ka Lisjēns viņus uzskata par muļķiem. Tad nu vajadzēja redzēt, cik augstprātīgi viņi nolūkojās uz Lisjēnu, kad tas nezināja pateikt, cik ilgs pēc noteikumiem ir staļļa puiša bikšu vai cepures valkāšanas laiks.

Lisjēns palika salts un stings starp biedriem, kas dzīvi žestikulēja un smaidīja ar pieklājīgu ironiju; viņš tos uzskatīja par ļauniem cilvēkiem, pietiekami skaidri nesaprazdams, ka šāda uzvedība ir tikai sīka atmaksa par viņa izšķērdību. «Galu galā,» jauneklis prātoja, «šie kungi var man ieriebt vienīgi tad, ja es pārāk daudz runāšu vai darbošos; atturēšanās tagad ir mana devīze, darboties iespējami mazāk — mans kaujas plāns.» Lisjēns smīkņāja, gandrīz vai svinīgi lietojot sava jaunā amata terminus, un, tā kā ne ar vienu nesarunājās vaļsirdīgi, bija spiests smieties, sarunājoties pats ar sevi.

Tajās astoņās līdz desmit stundās, kuras ik dienas vajadzēja strādāt, lai nopelnītu deviņdesmit deviņus frankus, Lisjēnam nebija iespējams runāt ne par ko citu kā vienīgi par mācībām, pulka atskaitēm un zirgu cenām, kur galvenais jautājums bija tāds: vai kavalērijas pulkam vajadzētu tos pirkt tieši no audzētājiem vai arī būtu izdevīgāk, ja valdība pati gādātu par zirgu sākotnējo dresūru kroņa zirgaudzētavās. Ja pirktu tādā veidā, zirgs maksātu deviņdesmit divus frankus, bet daudzi nobeidzas, utt., utt.

Apakšpulkvedis bija norīkojis vecu leitnantu, Goda leģiona virsnieku, mācīt Lisjēnam augstāko kara mākslu, bet brašais vīrs uzskatīja par savu pienākumu skandināt skaistas frāzes — un kādas frāzes! Lisjēns, nevarēdams pieklājīgā kārtā tikt no šā leitnanta vaļā, sāka kopā ar viņu lasīt garlaicīgu savārstījumu —«Francijas uzvaras un iekarojumi». Taču drīz vien Gotjē kungs viņam ieteica maršala Guvjona-Sensira lieliskos memuārus. Lisjēns izraudzījās stāstus par kaujām, kurās drosmīgais karotājs bija piedalījies, un tas viņam gan klāstīja paša pieredzēto, gan, aizkustināts līdz asarām, klausījās grāmatā nodrukātus savas jaunības notikumus. Vecais leitnants bija debešķīgs, vientiesīgā garā runādams par to varonības pilno laiku, kad nebija ne mazākās liekulības. Vienkāršais zemnieks sevišķi lieliski attēloja kauju vietas un neskaitāmus sīkumus, ko mums līdzīgi cilvēki nebūtu paturējuši atmiņā, bet viņa mutē tas viss skanēja tik patiesi, ka iededza Lisjēna mīlestību uz republikas armijām viskvēlākā entuziasma liesmās. Sirsnīgas atklātības brīžos leitnants ļoti jocīgi stāstīja par satraukumiem, kas pulkā izcēlušies negaidītu paaugstinājumu dēļ utt., utt.

Šīs mācībstundas, kuras Lisjēns atstāja mirdzošām acīm, viņa biedri vēroja ar izsmieklu. Divdesmit gadu vecs vīrietis ļauj sevi mācīt kā bērnu, turklāt skolotājs ir vecs zaldāts, kas pat runāt neprot bez kļūdām! Bet Lisjēna prātīgā atturība un ledainā nopietnība mulsināja zobgaļus un pasargāja viņu no tiešiem sabiedrības sprieduma izpaudumiem.

Lisjēns savā uzvedībā nesaskatīja nekā nosodāma, taču jāatzīst, ka būtu grūti pieļaut vēl vairāk kļūdu. Pat dzīvokļa izvēle bija viena vienīga aplamība. Parasts apakšleitnants izraugās mājokli, kāds pienāktos apakšpulkvedim! Jo vajag atkārtot to, ko runāja itin visi. Dzīvokli pie lādzīgā Bonāra kunga pirms viņa bija īrējis marķīzs Tomā de Bizans de Sisils, apakšpulkvedis huzāru pulkā, kuru nupat bija nomainījis 27. huzāru pulks.

Lisjēns visu to nesaprata; viņu uzņēma vairāk nekā vēsi, un to viņš izskaidroja ar plaisu, kas vienmēr pastav starp neaptēstajiem un labu audzināšanu baudījušajiem. Ikvienu labvēlības apliecinājumu viņš būtu atraidījis kā viltīgas lamatas, taču no slēptā, bet vienprātīgā naida, ko varēja lasīt visu acīs, viņam sažņaudzās sirds. Lasītājs tiek lūgts jaunekli tomēr neuzskatīt par galīgu muļķi: tā bija vēl ļoti jauna sirds. Pastavīgs spriegs darbs, aizrautīga interese par zinātni, brīvības mīlestība un agras jaunības dabiskā augstsirdība Politehniskajā skolā nobīdīja malā ļaunas kaislības un skaudību. Turpretī pulkos valdīja visgarlaicīgākā dīkdienība; ar ko lai nodarbojas pēc pusgada, kad amata pienākumi vairs neaizņem necik laika?

Četri pieci jauni virsnieki, kuru manieres bija patīkamākas un kuru uzvārdi nebija anonīmajā vēstule minētajā spiegu sarakstā, varētu mūsu varonī radīt zināmu vēlēšanos tuvināties; taču šie cilvēki izrādīja viņam varbūt vēl lielāku vai vismaz krasāk izpaustu vēsumu; labvēlību viņš sastapa vienīgi dažu apakšvirsnieku skatienos — tie Lisjēnu vienmēr steidzīgi un ar īpašu izteiksmi sveicināja, it sevišķi tad, ja sastnpa attālā ielā.

Apakšpulkvedis Filoto bija norīkojis Lisjēnam par skolotāju ne vien veco leitnantu Žubēru, bet ari kadu seržantu, lai tas ierādītu, kā manevrēt ar vadu, eskadronu un pulku.

— Jums vajadzēs,— Filoto sacīja,— šim brašajam vecajam vīram maksāt vismaz četrdesmit franku mēnesī.

Un Lisjēns, kura nomāktā sirds jau bija gatava nodibināt draudzību ar Filoto kungu, kas galu galā bija redzējis Dezē, Klēberu, Mišo un piedzīvojis Sambras un Mēzas skaistās dienas,* uzzināja, ka lādzīgais

I ilolo, ko viņš vēlētos uzskatīt par varoni, piesavinās pusi no .seržantam paredzētajiem četrdesmit frankiem.

Lisjēns lika uztaisīt milzīgu egles koka galdu un mazas riekstkoka figūriņas, kas bija izgrieztas kā divi kopā salikti spēļu kauliņi un apzīmēja pulka jātniekus. Pēc seržanta pavēles viņš lika šiem zaldātiem manevrēt divas stundas dienā; tie bija gandrīz vai visjaukakie brīži.

Pamazām vien Lisjēns pierada pie tādas dzīves. Visas jaunā apakšleitnanta izjūtas zaudēja spilgtumu, nekas viņam vairs nesagādāja ne mokas, ne prieku, un viņš neredzēja nekādu izeju. Viņam riebās visi cilvēki, un reizēm viņš bija pretīgs arī pats sev. Ilgu laiku viņš atsacījās svētdienās pusdienot kopā ar sava dzīvokļa saimnieku Bonāra kungu, labības tirgotāju. Reiz viņš uzaicinājumu pieņēma un pilsētā atgriezās kopā ar Gotjē kungu, kuru lasītājs jau pazīst kā republikāņu vadoni un avīzes «L'Aurore» galveno redaktoru. Gotjē bija spēcīgs jauns cilvēks augumā kā Hērakls, skaistiem gaišiem pārāk gariem matiem, taču tā bija vienīgā vaļība, kādu viņš atļāvās; vienkāršā izturēšanās, milzīgā enerģija, ar kādu Gotjē ķērās pie katra darba, un neapšaubāmā godprātība paglāba no jebkādas banalitātes. Turpretī pārējo republikāņu raksturīgākā īpašība bija visuzbāzīgākā un vispliekanākā vulgaritāte. Viņš bija nopietns un pilnīgi godīgs cilvēks, kurš vairāk par visu ienīda melus. Taču cauri fanātiskajai iedomai par Franciju, kas pati sevi pārvaldīs, varēja nojaust labu sirdi. Pa ceļam Lisjēns ar patiku salīdzināja viņu un Flerona kungu, pretējās partijas galvu. Gotjē nepavisam neblēdījās un pilnīgi iztika ar saviem kadastra mērnieka ienākumiem. Taču «L'Aurore» viņam izmaksāja piecsimt vai sešsimt franku gadā un vēl dažu mēnesi cietuma.

Pēc pāris dienām Gotjē Lisjēnam šķita vienīgais ievērības vērtais cilvēks visā Nansī. Milzīgo augumu, kas atgādināja viņa tēvoča Bonāra stāvu, vainagoja ģēnija galva skaistiem gaišiem, brīnumcirtainiem matiem. Reizēm Gotjē iedegās īstā daiļrunībā, sevišķi tad, kad apcerēja Francijas laimīgo nākotni un labos laikus, kad visi valsts pienākumi tiks pildīti bez atalgojuma, kad maksa par šo darbu būs vienīgi gods.

Daiļrunība Lisjēnu aizkustināja, bet Gotjē nekādi neizdevās iznīdēt viņa sīksto aizspriedumu pret republiku — pret nepieciešamību izdabāt sīkiem ļautiņiem.

Pēc sešas nedēļas ilgas gandrīz sirsnīgas draudzības Lisjēns nejauši uzzināja, ka Gotjē ir lielisks ģeometrs; šis atklājums viņu sajūsmināja: kāda atšķirība no Parīzes! Lisjēnam ārkārtīgi patika augstākā matemātika. Nu viņš pavadīja augus vakarus, ar Gotjē pārrunādams Furjē idejas par Zemes siltumu, Ampēra atklājumu pareizību*un, beidzot, fundamentālo jautājumu: vai pieradums analizēt liedz saskatīt izmēģinājuma apstākļus utt.

Esiet piesardzīgs,— Gotjē viņam sacīja,— esmu ne tikai ģeo- metrs, bet lielākā mērā — republikānis un viens no «L'Aurore» redaktoriem. Ja ģenerālis Teranss vai jūsu pulkvedis Malērs de Senmegrēns uzzinās par mūsu sarunām, man viņi jaunas nepatikšanas vairs nevarēs sagādāt, jo visu ļaunumu, kādu vien spējuši, man ir jau nodarījuši, bet jums viņi atņems dienesta pakāpi vai izsūtīs jūs uz Alžīriju kā noziedznieku.

Patiesībā tā man, iespējams, būtu īsta laime,— Lisjēns atbildēja,— jo, ja runājam ar mums abiem tīkamās matemātikas precizitāti, manu sodu nekas vairs nevar padarīt smagāku; manuprāt, daudz nepārspīlējot, varu sacīt, ka esmu sasniedzis garlaicības augstāko pakāpi.

Gotjē nepavisam nebija uz mutes kritis, kad centās Lisjēnam pierādīt amerikāņu demokrātijas priekšrocības; Lisjēns ļāva viņam pēc sirds patikas izrunāties un tad atklāti atzinās:

Jūs, dārgais draugs, mani patiešām nomierināt; esmu pārliecinājies: ja es butu apakšleitnants nevis Nansī, bet gan Cincinatā vai Pit.sburga, es garlaikotos vēl briesmīgāk, un, redzot lielāku nelaimi par to, kas uzbrukusi pašam, cilvēks, kā jau zināt, gūst mierinājumu — varbūt vienīgo, kāds man iespējams. Lai varētu pats nopelnīt deviņdesmit deviņus frankus mēnesī un sevi cienīt, es atstāju pilsētu, kur visai patīkami pavadīju laiku.

Kas jūs spieda to darīt?

Es no brīvas gribas metos šajā peklē.

Nu, tad tieciet no tās ārā, bēdziet!

Parīze man tagad vairs nebūtu tāda kā agrāk; atgriezies tur, es vairs nebūtu tas, kas biju, pirms uzģērbu šo liktenīgo zaļo mundieri: jauneklis, no kura dienās varbūt kaut kas vēl iznāks. Tagad mani uzskatītu par cilvēku, kas nav derīgs nekam, kas nespēj būt pat apakšleitnants.

Kāda jums daļa, ko domā citi, ja vien pats īstenībā jūtaties labi?

Ak vai! Esmu apveltīts ar patmīlību, ko jūs, gudrais draugs, nespējat saprast; mans stāvoklis būtu neciešams; es neprastu atbildēt uz dažu labu zobgalību. Karš ir vienīgā izdevība, kādu varu iedomāties, lai tiktu ārā no slazda, kurā kā pēdīgais nejēga pats esmu ieskrējis.

Lisjēns iedrošinājās uzticēt mātei šo grēksūdzi un pastāstīja par jauno draudzību, bet ļoti lūdza, lai vēstuli atsūta atpakaļ; māti un dēlu vienoja visvaļsirdīgākā draudzība. Viņš rakstīja: «Nevis mana nelaime, bet mans sarūgtinājums palielinātos, ja par mani sāktu zoboties tēvs vai patīkamie cilvēki, kuru trūkuma dēļ redzu dzīvi tikai tumšā krāsā.»

Lisjēnam par laimi, viņa attiecības ar Gotjē kungu, ar kuru viņš pa vakariem satikās pie Bonāra kunga, nesasniedza pulkveža Malēra ausis. Taču komandiera nelabvēlīgā attieksme pret viņu vairs nebija nekāds noslēpurns. Varbūt šis brašais vīrs pat vēlējās, lai kāds duelis atbrīvotu pulku no jaunā republikāņa, kuram bija pārāk spēcīgi labvēļi, lai uzdrīkstētos viņu klaji aizskart.

Kadu rītu pulkvedis lika viņu pasaukt, un Lisjēnu ieveda augstmaņa kabinetā tikai pēc tam, kad viņš krietnus trīs stundas ceturkšņus bija gaidījis netīrā priekšistabā starp divdesmit pāriem zābaku, ko spodrināja trīs ulāni. «Tas ir tīšām,» viņš nodomāja, «bet es varu izjaukt nelabo nodomu vienīgi tā, ja izlikšos neko nemanām.»

Man ir darīts zināms, cienītais kungs,— lūpas sakniebdams, pulkvedis uzsvērti prasīgā tonī sacīja,— man ir ziņots, ka jūs ieturat savā dzīvoklī lepnas maltītes, un es to necietīšu. Vai jūs esat bagāts vai ne, jums jāēd pansijā par četrdesmit pieciem frankiem kopā ar leitnantu kungiem — jūsu biedriem. Palieciet sveiks, cienītais kungs, tas ir viss, kas man bija jums sakāms.

Lisjēnam sirds niknumā dauzījās; nekad neviens ar viņu nebija runājis tādā tonī. «Tātad pat ēdienreizēs man būs jāatrodas blakus šiem laipnajiem biedriem, kuru vienīgais prieks, kad esam kopā, ir pazemot mani ar savu pārākumu. Patiešām, es varētu sacīt kā Bomaršē: «Mana dzīve ir cīņa. Nu labi,» viņš smiedamies iesaucās, «es to izturēšu! Develruā nepiedzīvos to prieku atkārtot, ka tik vien esmu papūlējies kā piedzimt; es viņam atbildēšu, ka pūlos ari dzīvot.» Un Lisjēns uz karstām pēdām devās samaksāt par pansiju mēnesi uz priekšu; vakariņas viņš ēda kopā ar visiem, un viņa izturēšanās tik tiešām bija apbrīnojami salta un nicīga.

Aiznākamajā dienā pulksten sešos viņš ieraudzīja ienākam to pulka apakšvirsnieku adjutantu, kuru uzskatīja par pulkveža uzticības personu un kurš komandierim kalpoja ar miesu un dvēseli. Šis cilvēks, "izlikdamies labvēlīgs, sacīja:

Leitnantu un apakšleitnantu kungiem bez pulkveža atļaujas nav brīv aiziet no pilsētas tālāk par divām ljē.

Lisjēns neatbildēja ne vārda. Aizskartais adjutants uzpūtīgi piedā- vaja atstāt sarakstu ar pazīmēm, pēc kurām uz dažādiem ceļiem vieglāk noteikt divu ljē apļa robežu. Jāpiebilst, ka pretīgajā, neauglī- gajā un sausajā līdzenumā, kur Vobāna ģēnijs novietojis Nansī, pazemi pakalni sākas tikai trīs ljē attālumā no pilsētas. Ko gan visu Lisjēns būtu devis, lai varētu izmest adjutantu pa logu!

Cienītais kungs,— viņš vientiesīgi jautāja,— vai apakšleitnanti, uzkāpuši seglos, lai dotos izjādē, drīkst palaist zirgus rikšos vai tikai soļos?

Cienītais kungs, jūsu jautājumu darīšu zināmu pulkvedim,— aiz dusmām piesarkušais adjutants atbildēja.

Pēc ceturtdaļstundas atauļoja ziņnesis un atnesa Lisjēnam šādu rīkojumu:

«Apakšleitnants Levēns tiek apcietināts uz divdesmit četrām stundām par pulkveža pavēles izsmiešanu. i ,

Malērs de Senmegrēns.»

«Galilejieti, tu neko neiespēsi pret mani!»* Lisjēns iesaucās.

Sī pēdējā liksta iedvesa viņam jaunu dzīves sparu. Nansī bija tik drausmīga, karavīra amatam Lisjēna uztverē bija visai attāla līdzība ar Flerisu un Marengo, taču viņam, lai tas maksātu ko maksādams, vajadzēja pierādīt tēvam un Develruā, ka viņš spēj tikt pāri visām nepatikšanām. ,f ,

Tajā dienā, ko Lisjēns pavadīja arestā, pulka augstākie virsnieki savā vientiesībā mēģināja apciemot d'Okenkūra, de Šastlē, de Pijlorāna, de Marsiljī kundzes un vēl citas, kuras, kā viņi zināja, bija apmeklējuši daži 20. huzāru pulka virsnieki. Nemocīsim lasītāju, minot neskaitāmos iemeslus, kas šo soli pārvērta par neiedomājamu aplamību, kādu nepie|autu pat visnenozīmīgākais parīzietis.

Pie politiskā ziņā mēreni noskaņota pulka piederošie virsnieki vizītēs tika pieņemti ar tādu klaju nekaunību, kas līdz sirds dzi|umiem iepriecināja mūsu arestēto varoni. Sīkumi, kas saistījās ar šo pieņemšanu, pēc viņa domām, darīja godu dāmu asprātībai.

De Marsiljī un de Komersī kundzes, dāmas jau stipri gados, ieraudzīdamas virsnieku kungus ienākam salonā, izlikās tik pārbijušās, it kā viņu priekšā būtu parādījušies 1793. gada teroristi. Pie de Pijlorāna un d'Okenkūra kundzēm pieņemšana norisēja citādi; viņu mājkalpotāji acīmredzot bija saņēmuši rīkojumu paņirgāties par 27. pulka augstākajiem virsniekiem, jo, kad tie promiedami Šķērsoja priekšistabu, tos pavadīja skaļi smiekli D'Okenkūra kundze un de Pijlorāna kundze savā bezgalīgajā pārsteigumā attapa izteikt vienīgi dažus vārdus, bet tie bija tik zobgalīgi, ka gandrīz jau robežojās ar rupjību, kas varētu mest ēnu uz sabiedrības cilvēku, kurš tos lieto. Pie de Šastlē kundzes, kuras kalpotāji bija labāk izdresēti, kungus gluži vienkārši nelaida iekšā.

— Nu jā, un pulkvedim tas viss bija kā pīlei ūdens,— Filoto sacīja, kad nakts jau bija satumsusi un viņš, neviena nepamanīts, varēja ierasties mierināt Lisjēnu apcietinājumā.— Vai tad pulkvedis, kad mēs gājām prom no d'Okenkūra kundzes, kura visu laiku smējās mums tieši sejā, neteica, ka īstenībā esam uzņemti ar prieku un patiku, bez ceremonijām — kā mīļi draugil Nolāpīts! Tajos labajos laikos, l&d mēs šķērsojām Franciju no Maincas līdz Baijonai, lai iesoļotu Spānijā,* mēs gan zinātu, kā tādām kundzītēm izdauzīt logus! Viena nolādēta vecene, grāfiene de Marsiljī, kurai droši vien ir deviņdesmit gadu, mums piedāvāja glāzi vīna kā tādiem ormaņiem, kad piecēlāmies un taisījāmies iet prom.

Ticis ārā no aresta, Lisjēns uzzināja vēl daudz citu sīkumu. ļļļU/inirsām pateikt, ka Bonāra kungs viņu bija ievedis piecos vai sešos cienījamu pilsoņu namos. Tur viņš sastapa to pašu klīrību, kas bija raksturīga Silviānas jaunkundzei, un to pašu māksloto labsirdību. Sev par lielu nepatiku, viņš saprata, ka pilsoniskajās ģimenēs vīri uzrauga cits cita sievas — bez šaubām, ne jau uz kādas vienošanās pamata, bet vienīgi aiz nenovīdības un ļaunuma. Divām vai trim dāmām, kā viņi paši tās dēvēja, bija ļoti skaistas acis, un šīs acis bija Lisjērm pagodinājušas ar daiļrunīgiem skatieniem; bet kā lai sievietes sastop vienatnē? Turklāt gan ap viņām, gan viņās pašās bija tik daudz izlikšanās! Cik bostona partiju jāizspēlē ar viņu vīriem un, galvenais, eik nedrošas ir cerības uz panākumieml Lisjēnam nebija nekādas pieredzes, tāpēc viņš vakaros labprātāk garlaikojās vientulībā, nekā spēlēja bostonu ar vīru kungiem, kuri aizvien papūlējās viņu nosēdināt ar muguru pret glītāko sievieti salonā. Nabaga sieviešu atpalicība bija neiedomājama. Līdzekļi ir ierobežoti, vīri lasa avīzes, kuras abonē vairāki kopā un kuras viņu otrās puses nekad nedabū redzēt. Viņu loma aprobežojas vienīgi ar bērnu dzemdēšanu un to kopšanu slimību reizēs. Tikai svētdienās, pastaigādamās vīriem zem rokas, viņas izrāda spilgtas kleitas un šalles, ar kurām tie atalgo savas laulātās draudzenes par mātes un sievas pienākumu uzticīgu pildīšanu.

Lisjēna attiecības ar Silviānu Beršī jaunkundzi bija pastāvīgākas vienīgi tāpēc, ka viņu bija ērtāk sastapt — pietika ieiet veikalā. Mūsu varonis šajā ziņā bija vienis prātis ar prefekta kungu, kas uzsvērtā cukurainā pieklājībā ik vakaru klauvēja pie dzērienu veikala sētas durvīm; departamenta augstākais ierēdnis, tirgotavā neapstādamies, devās uz tālākajām telpām. Tur viņš nonāca pie viena no departamenta lielāko nodokļu maksātājiem, kā pats papūlējās rakstīt savam ministram.

Lisjēns pie Silviānas jaunkundzēs neiegriezās biežāk kā vienreiz nedēļā un ik reizi, no viņas atvadīdamies, sev nosolījās iet uz turieni ne agrāk kā pēc mēneša. Kādu laiku viņš veikalu apmeklēja ik dienas. Lādzīgā Filoto stāsts un dusmas, tāpat arī neveiksmes, ko piedzīvoja augstākie virsnieki, kuru rīcības veids radīja nepārvaramu plaisu starp viņiem un Lisjēnu, iesvēla mūsu varonī pretestības garu. «Šeit ir sabiedrība, kas nevēlas pieņemt ļaudis, kuri valkā tādu pašu mundieri kā es, tāpēc pamēģināsim iekļūt tajā. Varbūt viņi galu galā ir tikpat garlaicīgi kā pilsoņi, bet par to vēl ir jāpārliecinās; man vismaz paliks tas prieks, ka esmu pārvarējis šķērsli; jāpalūdz tēvam ieteikuma vēstules.»

Taču nebija nemaz tik viegli rakstīt tēvam nopietnā tonī. Ārpus sava kantora Levēna kungs vēstules nemaz neizlasīja līdz galam, ja tās nebija pietiekami uzjautrinošas. «Jo vieglāk viņam ir ko izdarīt, jo drīzāk viņam ienāks prātā izspēlēt ar mani kādu joku. Viņš kārto aristokrātiskās priekšpilsētas notāra Bonpēna kunga biržas jautājumus, un šis kungs vada visu partijai paredzēto līdzekļu vākšanu provincē un to nosūtīšanu uz Spāniju. Pietiktu ar dažiem Bonpēna kunga vārdiem, un mani spoži uzņemtu visu Lotringas aristokrātu narnos.» Paturēdams prātā šo domu, Lisjēns aizrakstīja tēvam.

Taču no gādīgā tēva viņš saņēma nevis nepacietīgi gaidīto milzīgo sūtījumu, bet pavisam īsu vēstulīti, kas bija uzrakstīta uz tik maza papīra gabaliņa, kāds vien iespējams.

«Mīļo apakšleitnant, Jūs esat jauns, Jūs uzskata par bagātu, Jūs, bez šaubām, domājat, ka esat glīts, vismaz Jūsu zirgam jābūt skaistam, ja jau tas maksā simt piecdesmit Iuidoru. Un tur, kur atrodaties, zirgs ir vairāk nekā puse vira vērtības. Jums jābūt vēl nožēlojamākam par visparastāko sensimonistu, ja neesat pratis atdarīt Nansī muižnieķeļu piļu vārtus. Lieku galvu ķīlā, ka Melinē (Lisjēna sulainis) ir ticis tālāk par Jums un viņa vienīgās grūtības ir izvēlēties, kur pavadīt vakaru. Dārgo Lisjēn, studiate la matematicd*un kļūstiet gudrāks. Jūsu māte jūtas labi, tāpat ka Jūsu padevīgs kalps

Fransuā Levēns.»

Saņēmis tādu vēstuli, Lisjēns bija gatavs vai zemē ielīst. Un, lai viņa kauns būtu pilnīgs, vakarā, atgriežoties no pastaigas, kas nedrīkstēja būt tālāka par divām ljē, uz ielas kādas tirgotavas priekšā viņš ieraudzīja Melinē, kurš sēdēja sieviešu vidū,un bariņā skanēja jautri smiekli.

«Mans tēvs ir gudrs,» jaunais cilvēks nodomāja, «bet es esmu muļķis.»

Gandrīz tajā pašā brīdī viņš ieraudzīja lasāmkabinetu, kur tika iedegtas eļļas lampas; viņš lika aizvest zirgu uz stalli un iegāja veikaliņā, lai atbrīvotos no uzmācīgajām domām un mazliet izklaidētos. Nākamajā rītā septiņos pulkvedis Malērs viņu izsauca pie sevis.

Mans kungs,— komandieris svarīgi teica,— es zinu, ka pastāv republikāņi, un tā ir Francijas nelaime; taču es nevaru pieļaut, ka viņi atrodas pulkā, kuru man uzticējis karalis.

Lisjēns pārsteigts viņu uzlūkoja.

Nav vērts liegties, mans kungs,— pulkvedis turpināja,— jūs savu laiku pavadāt Šmita lasāmkabinetā Pompu ielā pretī Ponlevē savrupna- main. Man darīts zināms, ka tas ir anarhijas perēklis, ko apmeklē Nansī niknākie jakobīņi. Jūs neesat kaunējies saistīties ar plukatām, kas tur pulcējas katru vakaru. Jūs redz bez gala defilējam gar šo bodīti, un jūs apmaināties ar zīmēm ar tās apmeklētājiem. Varētu pat domāt, ka jūs esat tas anonīmais ziedotājs no Nansī, par kuru ministrs ziņojis baronam Teransa kungam, ka tas aizsūtījis astoņdesmit frankus «National» soda naudas vācējiem.

Labāk cietiet klusu!— pulkvedis nikni uzbrēca, kad viņam šķita, ka Lisjēns savukārt grib bilst kādu vārdu.— Ja jūs, sev par nelaimi, mēģināsiet atzīties tādā muļķībā, es būšu spiests jūs sūtīt uz štābu Mecā, bet es nevēlos pazudināt jaunu cilvēku, kurš jau reiz ir sabojājis savu karjeru.

Lisjēns bija pārskaities. Kamēr pulkvedis runāja, viņam divas vai trīs reizes uznāca kārdinājums paņemt spalvu no platā, ar tinti notraipītā un stipri netīrā egles galda, pie kura kā aiz barjeras stāvēja rupjais un vulgārais despots, un uzrakstīt ziņojumu par aiziešanu no armijas. No tāda soļa viņu atturēja doma par tēva zobgalībām; dažas minūtes vēlāk viņam šķita, ka vairāk vīrieša cienīgi būs piespiest pulkvedi atzīt, ka vai nu tas ir piemānīts, vai arī pats grib mānīties.

Pulkvedi,— Lisjēns teica dusmās drebošā balsī, taču tīri labi valdīdamies,— tiesa, esmu izslēgts no Politehniskās skolas; mani nosauca par republikāni, bet es biju tikai trakulis. Es neesmu tur mācījies neko citu kā augstāko matemātiku un ķīmiju. Nepavisam neesmu studējis politiku, un man ir nopietni iebildumi pret visām valdīšanas formām. Tāpēc man nevar būt savs uzskats par to, kas visvairāk būtu piemērots Francijai …

Kā, mans kungs, jūs iedrošināties apgalvot, ka nesaprotat, ka vienīgi karaļa vara …

Te izlaidīsim trīs lappuses, ko brašais pulkvedis bērtin nobēra un ko pirms dažām dienām bija izlasījis kādā valdības uzturētā avīzē.

«Es runāju pārāk augstā tonī ar šo zobenoto spiegu,» Lisjēns nodomāja un ilgā sprediķa laikā sāka gudrot, kā pavisam skopos vārdos pasacīt labi daudz.

Tajā lasāmkabinetā vakar iegāju pirmo reizi mūžā!— viņš beidzot iesaucās.— Esmu ar mieru dot piecdesmit Iuidoru tam, kurš pierādīs pretējo!

Te runa nav par naudu,— pulkvedis nīgri attrauca,— ir jau pietiekami labi zināms, ka jums tās ir daudz, un jūs pats to droši vien zināt vislabāk. Vakar, mans kungs, Smita lasāmkabinetā jūs lasījāt «National» un nepaņēmāt rokās nedz «Le Journal de Paris», nedz «Les Dēbats»,* kas atradās galda vidū.

«Tur ir bijis smalks novērotājs,» Lisjēns nodomāja. Viņš ņēmās stāstīt visu, ko tur darījis, un, attēlodams savu rīcību sīki jo sīki, piespieda pulkvedi nenoliegt,

ka viņš, Lisjēns, vakar patiešām lasījis avīzi publiskā vietā pirmo reizi, kopš ieradies pulkā;

ka Šmita lasāmkabinetā viņš pavadījis tikai četrdesmit minūtes;

ka visu šo laiku viņš lasījis vienīgi lielo sešsleju rakstu par Mocarta «Donu Žuanu», ko viņš piedāvājās pierādīt, atstāstot galvenās rakstā izteiktās domas.

Pēc divu stundu ilgas sarunas un pulkveža sarīkotas piekasīgas pratināšanas Lisjēns atstāja Malēra kabinetu gluži bāls aiz dusmām, jo komandiera nelabvēlīgie nodomi bija acīm redzami, taču mūsu apakšleitnants jutās ļoti iepriecināts, ka bija atspēkojis visus apsūdzības punktus.

«Labāk es savu mūžu pavadītu kopā ar tēva sulaiņiem,» Lisjēns niknojās, vārtos uzelpodams. «Kāds nelietis!» viņš sev atkārtoja neskaitāmas reizes dienā. «Bet draugi visu mūžu turēs mani par muļķi, ja divdesmit gadu vecumā un ar skaistāko zirgu pilsētā es cietīšu fiasco mēreni noskaņotā pulkā, kur nauda tātad nozīmē visu. Taču katram gadījumam, ja man pulks tomēr būtu jāatstāj, vajadzīgs kaut kas, ko Parīzē pieminēt, un tāpēc nepieciešama divkauja. Tāds ir paradums, sākot dienēt pulkā; tā vismaz domā mūsu salonos, un tik tiešām — ja arī zaudēšu dzīvību, zaudējums nebūs liels.»

Pēcpusdienā, kad bija beigusies zirgu sukāšana kazarmas pagalmā, viņš teica dažiem virsniekiem, kuri izgāja uz ielas reizē ar viņu:

Spiegi, kas te mudžēt mudž, mani nosūdzējuši pulkvedim vispliekanākajā no visiem grēkiem — viņi grib mani pataisīt par republikāni. Es tomēr domāju, ka man ir stāvoklis sabiedrībā un zināma bagātība, ko zaudēt. Es gribētu izdibināt, kurš ir sūdzētājs, lai, pirmkārt, attaisnotos viņa priekšā un, otrkārt, pāris reižu viņu noglaudītu ar jājampātagu.

Brīdi valdīja nāves klusums, pēc tam sākās sarunas par ko citu.

Kad vakarā Lisjēns atgriezās no pastaigas, sulainis pasniedza viņam rūpīgi salocītu vēstuli; viņš to atvēra un ieraudzīja vienu vienīgu vārdu: «Renegāts.» Tajā brīdī Lisjēns varbūt bija visnelaimīgākais cilvēks visos armijas ulānu pulkos.

«Vienīgi tā viņi kārto visas lietas! Gluži kā bērni,» viņš beidzot nolēma. «Kas šiem nabaga jaunajiem ļaudīm ir teicis, ka es spriežu tāpat kā viņi? Vai tad es pats zinu, ko domāju? Es būtu pēdīgais muļķis, ja gribētu vadīt valsti, jo nespēju taču vadīt pats savu dzīvi.» Pirmo reizi Lisjēnam pazibēja doma par pašnāvību; pārliecīgā garlaicība vērta viņu ļaunu, viņš vairs neredzēja pasauli tādu, kāda tā īstenībā bija. Piemēram, pulkā dienēja astoņi vai desmit ļoti patīkami virsnieki; viņš palika akls, neredzēja viņu labās īpašības.

Nākamajā dienā Lisjēns runāja par republikānismu vēl ar diviem vai trim virsniekiem.

Mīļais draugs,— viens no viņiem sacīja,— jūs ar savu nemitīgo atkārtošanos sākat mums apnikt; kāda, pie velna, mums daļa par to, ka esat mācījies Politehniskajā skolā, ka esat no tās padzīts, ka esat apmelots? Man arī ir savas klapatas, pirms sešiem gadiem sastiepu cīpslas, bet es ar to biedriem neuzmācos.

Lisjēns būtu varējis palaist gar ausīm apvainojumu uzmācībā. Kopš pirmajām dienām pulkā viņš pūlējās sev iestāstīt: «Es te neesmu tādēļ, lai mācītu labas manieres visiem slikti audzinātajiem cilvēkiem, kas šeit dien; pretspars jādod vienīgi tad, ja kāds mani pagodina ar lielāku rupjību, nekā te parasts.» Uz apsūdzību uzmācībā viņš, brīdi padomājis, atbildēja:

Laikam jau reizēm tiešām esmu uzmācīgs, tas ar mani var atgadīties, es jums pilnīgi ticu, mans kungs; taču nepavisam nedomāju Jaut sevi apsūdzēt republikānismā; savus vārdus gribu apliecināt ar zobena cirtienu, un es būtu jums ļoti pateicīgs, mans kungs, ja jūs piekristu divkaujai ar mani.

Šķita, ka šie vārdi iedveš nabaga jaunajiem ļaudīm dzīvību; Lisjēns acumirkli ieraudzīja ap sevi kādus divdesmit virsniekus. Divkauja bija necerēti laimīgs gadījums visam pulkam. Tā notika tajā pašā vakarā ļoti skumīgā un ļoti netīrā nocietinājumu stūrī. Virsnieki duelējās ar zobeniem, un abi pretinieki tika ievainoti, taču ne tik smagi, ka valstij draudētu kāda zaudējums. Lisjēnu trāpīja smags cirtiens pie labā pleca. Viņš atļāvās pajokot par savu brūci, taču, bez šaubām, neveiksmīgi, jo neviens joku nesaprata. Viņa sekundants jutās aizskarts, pajautāja, vai ievainotajam vajadzīga palīdzība un, saņēmis noraidošu atbildi, atstāja viņu turpat.

Lisjēns apsēdās uz akmens, bet, kad gribēja piecelties, sajuta, ka nav vairs spēka, un drīz vien viņam kļuva slikti; bija jau gandrīz pilnīgi tumšs. No nemaņas Lisjēnu pamodināja kluss troksnis; viņš atvēra acis un ieraudzīja kādu ulanu, kas smiedamies lūkojās uz viņu.

Re, kur mūsu milords, piesūcies kā ods,— ulāns sacīja.— Lai mani noliek uz beidzamo, es patiešām nodzeru visu naudu, tomēr nekad man nav izgājis tik greizi kā milordam. Pie velna, viņam nudien ir vairāk skanošā nekā man; un, ja viņš iedomājas nodzert visu, viņš viegli var pārspēt ulānu Žerāru Meniēlu.

Lisjēns skatījās ulānā, nespēdams izrunāt ne vārda.

Cienījamo leitnant, jums laikam ir pagrūti tikt uz priekšu; vai jums labpatiktu, ka uzslienu jūs kājās?

Meniēls neiedrošinātos tā pavilkt uz zoba virsnieku, ja nebūtu viņu noturējis par piedzērušu, bet viņš no visas sirds smējās, redzēdams milordu, kā Lisjēnu dēvēja kareivji, tādā stāvoklī, ka tas nevarēja noturēties taisni, un kā jau īsts francūzis priecājās par iespēju tā parunāt ar komandieri. Lisjēns skatījās viņā un beidzot saņēmies sacīja:

Palīdziet, lūdzu!

Meniēls satvēra apakšleitnantu zem padusēm un palīdzēja viņam piecelties stāvus. Meniēls juta, ka kreisā roka kļūst slapja, un ieraudzīja, ka tā ir asiņaina.

Tādā gadījumā apsēdieties,— viņš teica Lisjēnam.

Ulāna balsī skanēja cieņa un sirsnība. «Pie velna,» viņš nodomāja, «tas nav no dzēruma, tas ir no pamatīga zobena cirtiena.»

Leitnant, vai gribat, lai aiznesu jūs mājās? Esmu stiprs. Bet papriekš jāizdara kas cits: atjaujiet novilkt jums mundieri un pārsiet brūci.

Lisjēns neatbildēja, un Meniēls vienā mirklī novilka viņam formas svārkus, saplēsa kreklu, norāva tam piedurkni, iztaisīja no tās pārsēju, uzlika pie paduses un stingri savilka ar savu mutautu; tad viņš aizskrēja uz tuvāko krodziņu, atgriezās ar mēriņu degvīna un ar to saslapināja pārsēju. Nedaudz degvīna palika pāri, to viņš iedeva Lisjēnam iedzert.

Neejiet prom,— apakšleitnants sacīja.

Pēc brīža viņš jau spēja turpināt:

Lai tas paliek noslēpums. Aizejiet uz manu dzīvokli, lieciet iejūgt zirgu kalešā, kāpiet iekšā un atbrauciet man pakaļ. Jūs man izdarīsiet lielu pakalpojumu, ja par šo starpgadījumu neviens neuzzinās, it īpaši pulkvedis ne.

«Galu galā tas milords nav nekāds muļķis,» Meniēls prātoja, iedams pēc pajūga. Ulāns jutas lepns. «Es izrīkošu tos uzpūtīgos sulaiņus greznajās livrejās,» viņš nodomāja. Meniēls bija nicinājis Lisjēnu, bet viņš atrada to ievainotu un vīrišķīgi paciešam savu nelaimi, un ulāns viņu apbrīnoja tikpat stipri un nepamatoti, kā pirms stundas ceturkšņa bija nicinājis.

VIII nodaļa

Ticis kalešā, Meniēls nevis izplūda līdzjūtības apliecinājumos, bet gan centas Lisjēnu uzjautrināt — ne tik daudz ar teiktā jēgu kā ar toni.

Es jums, mans biedri, lūdzu dot godavārdu, ka nevienam nestāstīsiet par redzēto.

Dodu jums visādus vārdus, kādus vien vēlaties, bet vēl labāk būtu, ja kungs padomātu, vai man gribēsies sagādāt nepatikšanas apakšpulkveža Filoto mīlulim.

Meniēls devās mekiēt pulka ķirurgu, bet tas nebija atrodams; ulāns palika pie ievainotā, ko gan nepavisam nemocīja sāpes. Lisjēnu pārsteidza dabiskais saprāts, ar kādu bija apveltīts Meniēls,— nabaga velns visu uzņēma jautru garu un iemitinājās pie mūsu varoņa. Garlaicības pārmāktais, stīvu un klirīgu ļaužu sabiedrību apnikušais Lisjēns, kas vēl nebija paspējis īsti novērtēt vienkārša kareivja raksturu, nu vairs nekāvās ar drūmām domām, bet labprāt klausījās Meniēla nebeidzamajos stāstos.

Pulka ķirurgs, Ševaljē Bilārs, kā viņš pats mēdza sevi godāt, diezgan lādzīgs Augstajos Alpos dzimis šarlatāns, ieradās otrā dienā agri no rīta. Zobens bija trāpījis netālu no artērijas. Ševaljē Bilārs pārspīlēja

briesmas, kuru īstenībā nemaz nebija, un apmeklēja slimnieku divas trīs reizes dienā. Brašā apakšleitnanta bibliotēkā, kā to sauca ševaljē, bija atrodami lieliski izdevumi, tādi kā 1810. gada ķiršu degvīns, divpadsmit gadu vecs konjaks, Mārī Brizāras ražots Bordo anīsa degvīns, uz zālītēm nostādināts Dancigas degvīns utt., utt. Ševaljē Bilārs, kuram patika lasīšana, pavadīja pie ievainotā augas dienas un viņu stipri apgrūtināja, taču par atalgojumu Lisjēns dabūja Meniēlu, kurš, arī labi prazdams novērtēt mūsu varoņa bibliotēku, pilnīgi apmetās pie viņa. Lisjēns saņēma apakšpulkveža Filoto atjauju paturēt ulānu par slimnieku kopēju.

Meniēls pastāstīja dažus notikumus no savas dzīves [5] un sargājās runāt par pārējiem. Iestarpināsim kā epizodi šo vienkāršā kareivja dzīves stāstu. Ja dažkārt pulka reģistros ierakstīti cilvēki, kuru mūža gājums ir gluži parasts un visiem līdzīgs, reizēm turpretī zem vienkāršā kareivja svārkiem slēpjas sirds, kas pazinusi visai neparastas izjūtas.

Savā dzimtenē Senmalo Meniēls strādāja pie kāda grāmatsējēja. Viņš iemīlējās subretē no ceļojošas aktieru trupas, kas izrādīja lugas Senmalo, pameta sava meistara darbnīcu un kļuva par aktieri. Baijonā, kur viņš bija nodzīvojis vairākus mēnešus, kur bija iemīļots un sapelnījis žūksnīti naudas par paukošanas stundām, reiz kāds jauns baijonietis uzstājīgi atprasīja Meniēlam parādu — simt piecdesmit franku, kurus bija aizdevis kā draugam. Meniēla krājums bija mazliet lielāks par šo summu, taču viņam tik ļoti negribējās ķerties tam klāt vai, pareizāk sakot, to iztērēt, parādu samaksājot, ka viņš nolēma izdarīt viltojumu — uzrakstīt kvīti, kas bija sastādīta šādi: «No uzrādītāja saņemti simt piecdesmit franki. Perrē, dēls.» Kad uz Po aizbraukušā kreditora Perrē kunga draugs ieradās atprasīt parādu, Meniēlam pietika nekaunības paziņot, ka pirms kreditora aizbraukšanas minēto summu ir viņam nosūtījis. Perrē atgriezās no ceļojuma un pieprasīja to, kas viņam pienācās; Meniēls atbildēja ar rupjību; Perrē izaicināja viņu uz divkauju, kaut arī viņš bija gandrīz vai paukošanas skolotājs.

Meniēlu, kuru jau tāpat krimta sirdsapziņa, pārņēma šausmas par to, ko viņš taisījās darīt: noslepkavot cilvēku, lai noblēdītu simt piecdesmit franku! Viņš piedāvājās tos samaksāt. Perrē atbildēja, ka viņš laikam gan esot pēdīgais gļēvulis. To dzirdot, Meniēls atguva drosmi. Viņš nolēma cīnīties, bet cieši apņēmās Perrē saudzēt, cik vien būs iespējams. Pa ceļam uz dueļa vietu Meniēls teica:

— Pastāvīgi aizsargājieties, nekādā ziņā neatsedziet sevi, tad nevarēšu jūs nogalināt!

To viņš teica, vislabāko nodomu mudināts, runāja kā paukošanas skolotājs. Diemžēl Perrē turēja Meniēlu par tik viltīgu un zemisku, kāds nabaga puisis nepavisam nebija.

Kad zobeni divas vai trīs reizes jau bija krustoti, Perrē nolēma, ka viņam jārīkojas pretēji Meniēla padomiem; viņš metās pretiniekam virsū un pats uzdūrās uz asmeņa. Brūce bija bīstama. Meniēls krita izmisumā, bet viņa bēdas tika uzskatītas par liekulības un gļēvulības izpausmi. Visa pilsēta lika viņu kaunā un apsmieklā, un Perrē tēvs iesūdzēja par dokumentu viltošanu. Baijonieši bija saniknoti, un, tā kā Francijā viss atbilst modei, pat zvērināto tiesas spriedumi, Meniēlu norīkoja spaidu darbos.

Cietumā Meniēls ar sargu starpniecību dabūja vīnu un pastāvīgi dzīvoja vieglā skurbulī; viņš mocījās ar sirdsapziņas pārmetumiem un, uzskatīdams sevi par pazudinātu, vēlējās neilgo atlikušo mūža laiku pavadīt priecīgi.

Viņš patika visiem — gan uzraugiem, gan cietumsargiem. Kādu dienu viņš ieraudzīja, ka vārtnieka kambarītī tiek ienesti astoņi vai desmit lieli virvju rituļi, lai nomainītu vecās virves pie visiem cietuma logu slēģiem. Puisim ienāca prātā laba doma, un viņš acumirklī nozaga vienu rituli. Laimīgā kārtā neviens to nepamanīja, un viņam izdevās izbēgt taja pašā nakti, pārrāpjoties diviem ļoti augstiem mūriem. Meniēls steidzās pie Perrē drauga atdot naudu — simt piecdesmit franku; šis cilvēks bija viens no tiem, kuri visvairāk palīdzēja Perrē tēvam panākt viņa notiesāšanu. Taču Baijonā mode bija mainījusies, un ļaudis Meniēlam piespriesto sodu jau uzskatīja par nepelnīti bargu. Ieraudzījis Meniēlu, Perrē draugs par viņu iežēlojās un tūlīt pat nogādāja uz kuģa, kas pirms rītausmas devās zvejā.

Nākamajā naktī plosījās vētra, kas kuģi aizdzina gandrīz līdz Sansebastjēnai. Meniēls paaicināja kādu spāņu laivinieku un jau tajā pašā vakarā klejoja pa Sansebastjēnas ostmalu. Kāds vervētājs uzaicināja viņu iestāties dona Karlosa* leģitimitātes armijā; Meniēls piedāvājumu pieņēma un pēc dažām dienām atradās Spānijas troņa pretendenta karaspēkā. Viņš pierādīja, ka labi prot jāt, ka ir atjautīgs, un kļuva par kavalēristu.

Mēnesi vēlāk viņš kopā ar savu rotu devās apsargāt vezumus ceļā; viņiem uzbruka Cliristinos *, un Meniēlu sagrāba briesmīgas bailes. Pēc dažiem šāvieniem viņš aizauļo ja kalnos. Kad zirgs pārāk stāvajās klintis vairs netika uz priekšu, viņš sapina tam priekškājas, atstāja dzīvnieku izsusējuša strauta gultnē un turpināja bēgšanu kājām. Beidzot viņa dzirdi vairs neplosīja Šāvienu spraksti. Tad viņš sāka domāt.

«Kā es pēc šī brīnišķīgā notikuma lai atgriežos armijā, kur ar trim mazām divkaujām esmu iemantojis trakulīga pārdrošnieka slavu? Esmu visnožēlojamākais cilvēks pasaulē!» Meniēls turpināja prātot. «Spaidu darbos notiesāts kvīts viltotājs un piedevām gļēvulis!» Viņam iešāvās prātā doma par pašnāvību, bet, kad puisis sāka apsvērt, kā to izdarīt, viņu pārņēma šausmas. Naktij satumstot, Meniēls, mirdams vai

nost aiz izsalkuma, sāka gudrot, ka varbūt kāds markitantes mūlis ir ievainots vai nogalināts, tādā gadijumā grozi, ko tas nesis, varētu būt palikuši kaujas laukā; viņš bīlīgi atgriezās tur klusiem, uzmanīgiem soļiem. Ik pa gabaliņu viņš uz bridi apstājās, nogūlās un piespieda ausi pie zemes; bija dzirdams tikai, kā liegs nakts vējš šalc krūmos un zemajos korķa kokos.

Beidzot Meniēls nonāca pie mērķa un sev par lielu brīnumu ieraudzīja, ka pēc lielā cīniņa, pēc sešas stundas ilgas apšaudes kaujas laukā ir palikuši tikai divi kritušie. «Esmu gatavais zaķpastala,» viņš nodomāja, «ja tik mazās briesmās man uzbrūk tik šausmīgas bailes.» Izmisumā klejodams pa sadursmes vietu, viņš atrada pustukšu vīna maisu un mazliet tālāk — veselu klaipu maizes. Aiz piesardzības viņš vakariņas ieturēja kādus divsimt soļus no kaujas lauka, pēc tam, joprojām ausīdamies, atgriezās tur.

Viens no kritušajiem bija jauns francūzis, vārdā Meniēls, kura kabatas portfelī atradās daudz vēstuļu un jauka pase. Mūsu varonim ienāca prata spoža doma — pieņemt citu vārdu; viņš piesavinājās pasi, vēstules, kabatas portfeli, kreklus, kuri bija labāki par viņējiem, un, beidzot, Meniēla vārdu: pirms tam viņš saucās pavisam citādi.

Kad nu bija dabūts tāds vārds, viņš sāka gudrot: «Kāpēc lai es neatgrieztos Francijā? Es vairs neesmu notiesāts spaidu darbos, mans vārds nav zināms visās žandarmērijas; ja vien izvairos 110 Baijonas, kur biju iemantojis viltus spožumu, un 110 Monpeljē, kur šis nabaga Meniēls dzimis, visā Francijā varu justies brīvs.» Sāka svīst gaisma; viņš bija atradis kādus simt frankus abu kritušo kabatās un turpināja meklēt, līdz ieraudzīja tuvojamies divus zemniekus. Puisis nolēma izlikties par ievainotu, aizgāja pēc zirga un atgriezās pie zemniekiem, taču pamanīja, ka, uzskatīdami viņu par vārgu, tie taisās apieties ar viņu tieši tā, kā viņš pats nupat bija izrīkojies ar kritušajiem. Acumirklī Meniēls tapa vesels un, kad zemnieki atguva dabiskas jūtas, viens no tiem apņēmās par piastru, kas tiks izmaksāts ik vakaru, aizvest viņu uz Bidasoā strautu, gar kuru, kā zināms, stiepjas Francijas robeža.

Meniēls jutās ļoti laimīgs. Taču, līdzko viņš bija nokļuvis Francijā, viņam sāka likties (tas bija cilvēks ar rosīgu iztēli), ka ik sastaptais žandarms viņu tā dīvaini uzlūko. Jauneklis aizjāja līdz Bezjē, tur pārdeva zirgu un iesēdās Lionas diližansā, taču nauda strauji izsīka. Līdz Dižonai viņš aizkļuva daļēji ar tvaikoni, daļēji kājām, dažas dienas vēlāk sasniedza Kolmāru. Kad Meniēls nonāca šajā jaukajā pilsētā, viņam bija atlikuši tikai pieci franki. Viņš iegrima dziļās pārdomās. «Es ļoti labi paukoju,» viņš prātoja, «cīnos nevainojami, ja vien esmu noskaities; protu jāt; visas avīzes raksta, ka tuvākajā nākotnē karš nav paredzams; un, ja tas sāktos, es varētu dezertēt. Iestāšos ulānu pulkā, kura štābs atrodas Kolmārā. Atdošu pasi

komandantam un vēlāk papūlēšos to nočiept. Ja tikšu vaļā no šī bīstamā dokumenta, sacīšu, ka esmu dzimis Lionā, ko nupat labi izpētīju; saukšos par Meniēlu, un, lai velns par mazu puiku paliek, ja manī kāds sazīmēs notiesāto.»

Tas viss tika izdarīts sešus mēnešus pēc iestāšanās pulkā. Meniēls, paraugzaldāts, pats sadedzināja pasi, ko bija veikli izzadzis no rekrūšu pieņemšanu pārzinošā kapteiņa galda. Viņš bija iemīļots biedrs un lielisks paukošanas skolotājs, tika uzskatīts par dzīvespriecīgu cilvēku. Lai aizmirstu pārdzīvotās likstas, viņš krodziņos izšķieda naudu, ko ar rapieri nopelnīja. Meniēls bija cieši apņēmies iemantot pulkā daudz draugu, nekad nedzert vienatnē un nekad nepiedzerties tā, ka varētu pasprukt kāds nepārdomāts vārds.

Meniēls pulkā bija nodienējis divus gadus, un viņa dzīve šķita laimīga. Ja viņš nebūtu rūpīgi slēpis savu rakstītprasmi, rotas virsnieki, kuri bija ļoti apmierināti ar viņa vienmēr tīrajām drēbēm un kuriem viņš labprāt pakalpoja, būtu gādājuši, lai viņu ieceļ par brigadieri Meniēlam bija pulka jokdara slava. Viņam gadījās ļoti veiksmīga divkauja ar kādu paukošanas skolotāju; viņš spoži pierādīja visam garnizonam gan savu drosmi, gan veiklību. Taču, ieraudzīdams žandarmu, viņš neviļus sāka drebēt, un tādas sastapšanās sagandēja viņam dzīvi. Pret šo nelaimi viņam bija tikai vienas zāles — tuvākais krodziņš.

Kad Meniēlam laimējās nodibināt tuvākas attiecības ar Lisjēnu, viņa dzīve pārvērtās. «Tik bagāts cilvēks,» viņš prātoja, «ja vien gribētu, panāktu manis apžēlošanu, pat ja es tiktu pazīts. Viņš nav nekāds skopulis un vajadzīgajā brīdī vieglu roku samaksātu kādam biroja priekšniekam tūkstoš ekiju par manis apžēlošanu!»

No ševaljē Bilāra Lisjēns uzzināja, ka Nansī ir ārsts, kas kļuvis slavens ar neparastu talantu, turklāt daiļrunības un fanātiski leģitīmis- tisko uzskatu dēļ viņu labprāt uzņem augstākajā sabiedrībā; viņu sauca par Dipuarjē kungu. Pēc visa, ko stāstīja ševaljē Bilārs, Lisjēns noprata, ka šis ārsts varētu būt pilsētas uzticības persona vai vismaz intrigants, ar kuru šķita interesanti iepazīties.

Dārgo doktor, rīt jums katrā ziņā jāatved pie manis Dipuarjē kungs; sakiet, ka mana veselība ir apdraudēta.

Bet jūsu veselībai nekas nedraud!

Nu, vai tad nebūtu labi melojot uzsākt pazīšanos ar slavenu intrigantu? Kad viņš ieradīsies, nerunājiet man pretī ne vārda; ļaujiet man vaļu, un mēs dzirdēsim jaukas lietas par Anrī Piekto, Luiju Deviņpadsmito, un varbūt mums izdosies mazliet izklaidēties.

Jūsu vaina ir dziedināma vienīgi ķirurgam, un es nesaprotu, kas šai gadījumā būtu darāms iekšķīgo slimību ārstam, utt.

CJalu galā ševaljē Bilārs bija ar mieru uzmeklēt doktoru, jo saprata — ja viņš to neatvedis, Lisjēns varēs gluži vienkārši aizrakstīt tam pats.

Slavenais dakteris ieradās nākamajā dienā. «Šim cilvēkam ir drūma apsēstā izskats,» Lisjēns nodomāja. Doktors nebija pavadījis pie mūsu varoņa vēl ne piecas minūtes, kad runādams jau familiāri pliķēja viņam pa vēderu. Dipuarjē kungs bija ārkārtīgi vulgārs un šķita lepojamies ar savām prastajām manierēm un familiaritāti — tā cūka ar gandrīz nekaunīgu baudu vārtās dubļos visu acu priekšā. Taču Lisjēnam tikpat kā neatlika laika ievērot šo ārkārtīgi smieklīgo īpašību; bija pārāk skaidrs, ka Dipuarjē izturas pret viņu familiāri ne jau aiz iedomības vai tālab, lai izturētos pret apakšleitnantu kā līdzīgs pret līdzīgu vai izrādītu pārākumu. Lisjēnam šķita, ka doktors ir cienījams vīrs, kas nevaldāmā aizrautībā izsaka domas, kuru pārbagātība un spēks viņu plēš vai pušu. Par Lisjēnu vecāks cilvēks būtu pamanījis, ka Dipuarjē aizrautība nekavē lepoties ar familiaritāti, ko viņš pats sev bija piešķīris, un izbaudīt visas tās priekšrocības. Kad viņš runājot nebija aizrāvies, viņā jautās tāda pati sīka uzpūtība kā kurā katrā francūzī. Bet ševaljē Bilārs visu to nepamanīja un secināja, ka Dipuarjē ir rupjš cilvēks, ko vajadzētu padzīt pat no kroga.

«Ne jel,» nodomāja Lisjēns, kas uz mirkli bija noticējis aizrautīga cilvēka apsēstībai, «šis vīrs ir liekulis, pārāk gudrs, lai ļautos jūtām; viņš neko nedara, iepriekš labi neapsvēris. Tādam pārmēra vulgaritātes un slikta toņa apvienojumam ar pastavīgu domas pacēlumu ir jābūt mērķtiecīgam.» Lisjēns sāka ausīties; doktors runāja par visu ko, bet galvenokārt par politiku un lika manīt, ka ik lietā viņam zināms kas slepens.

Bet cienītais,— doktors Dipuarjē sacīja, pēkšņi pārtraukdams bezgalīgos spriedelējumus par Francijas labklājību,— jūs mani vēl noturēsiet par Parīzes ārstu, kas vingrinās asprātībā un runā ar pacientu par visu, tikai ne par viņa slimību.

Doktors apskatīja Lisjēna roku un ieteica nedēļu gulēt pilnīgi mierīgi.

Metiet pie malas visādas kompreses, nelietojiet nekādas zāles un, ja nekas jauns neatgadīsies, aizmirstiet šo skrambu.

Kamēr doktors Dipuarjē aplūkoja brūci un skaitīja pulsu, Lisjēns apbrīnoja viņa ārieni. Tikko brūce bija apskatīta, ārsts atgriezās pie sava iemīļotā temata, proti, Luija Filipa valdīšanas īslaicīguma. [6]

Mūsu varonis diezgan vieglprātīgi bija iedomājies, ka viegli varēs uzjautrināties par provinces asprāti, sava aroda lielībnieku; viņam bija jāsecina, ka provinces loģika ir vairāk vērta nekā tās rīmes. Viņam ne tikai neizdevās izjokot Dipuarjē, bet vēl pašam bija krietni jāpiesargās nekļūt smieklīgam. Taču viņš bija arī pilnīgi pārliecināts, ka sastapis dīvaini, kas noteikti paglābs no garlaicības. Dipuarjē bija gadus piecdesmit vecs virs rupji tēstiem, bet izteiksmīgiem sejas pantiem. Dobulos iegrimušas zaļganpelēkas ačeles brīnumātri šaudījās, un šķita, ka tās met dzirksteles: tādu acu dēļ varēja pieciest aplamgaro degunu, kurš tās atdalīja vienu no otras. Daudzos pavērsienos deguns nelaimīgā kārtā piešķīra doktora sejai līdzību ar izmanīgas lapsas purnu, un tas apustulim ir tīrais posts. Vērīgākiem skatieniem tādu līdzību vēl palielināja doktora biezās, uz pieres un deniņiem spurainās matu ceras rūsganums. Vispār, kaut reizi redzēta, šī galva iespiedās atmiņā; iespējams, Parīzē tā muļķus būtu atbaidījusi, bet provinces garlaicībā tiek apsveikts viss, kas vien sola izklaidēšanos, un te doktors bija labi ieredzēts.

Viņa manieres bija vulgāras, bet seja — neparasta un pārsteidzoša. Kati doktoram šķita, ka viņš ir pārliecinājis savu pretinieku,— tiklīdz viņš sāka runāt, viņam bija vai nu pretinieks pārliecināms, vai domubiedrs vervējams, viņa uzacis pacēlās neiedomājami augstu un pelēkās ačeles, ieplestas kā hiēnai, šķita sprāgstam ārā no nieres. «Pat Parīzē,» Lisjēns domāja, «šis mežakuiļa vieplis, šis neprātīgais fanātisms, šī nekaunīgā, bet daiļrunīgā un enerģijas pārpilnā izturēšanās viņu paglabtu no krišanas apsmieklā. Tas ir apustulis, tas ir jezuīts!» Un viņš raudzījās doktorā ar milzīgu interesi.

Lisjēna pārdomu laikā doktors metās visaugstākajā politikā; viņš acīmredzot bija aizrāvies. Vajagot atcelt īpašuma sadalīšanu pēc ģimenes galvas nāves; vispirmām kārtām vajagot saukt atpakaļ jezuītus.* Kas attiecas uz vecāko karaļnama zaru, tad Francijā nedrīkstot izdzert ne glāzi vīna, iekams šis zars neesot atguvis visas tiesībās, tas ir, Tilērijas utt., utt. Dipuarjē kungs nebilda ne vārda, lai mīkstinātu šo lielo patiesību skaudrumu vai ņemtu vērā sarunu biedra aizspriedumus.

Kā!— doktors piepeši iesaucās.— Jūs, labdzimis cilvēks ar izsmalcinātām paražām, cienījamu stāvokli sabiedrībā, lielisku audzināšanu, jūs pieslienaties pretīgajai mērenībai! Jūs kļūstat par tās kareivi, jūs iesiet tās karos — nevis īstā karā, kurā pat posts cildenām sirdīm ir apveltīts ar dižu cēlumu un valdzinājumu, bet policijas karā, muļķīgi šaudīsieties, stāsieties pretī nelaimīgiem, badā mirstošiem strādniekiem: ekspedīcija uz Transnonēnas ielu* būs jūsu kauja pie Marengo .. .

Dārgais ševaljē,— Lisjēns teica doktoram Bilāram, kurš jutās sašutis un uzskatīja par savu pienākumu aizstāvēt mērenos uzskatus,— dārgais ševaljē, man ienāca prāta pastāstīt doktoram par dažiem maziem jaunības grēkiem, kas pilnīgi attiecas uz medicīnu un ko es ari jums uzticēšu, tikai citā reizē, jo ir lietas, kuras mēdz pārrunāt tikai zem četrām acīm, utt., utt.

Par spīti tik skaidri izteiktai vēlmei, Lisjēns vienīgi ar milzu grūtībām tika vaļā no ševaljē Bilāra, kuram bija uznākusi nepārvarama tieksme runāt par politiku un kuru Lisjēns pilnīgi nepamatoti saka turēt par spiegu.

Ķirurga padzīšana nepavisam nemazināja Dipuarjē daiļrunību; viņš turpināja dedzīgi žestikulēt un pilnā kaklā sludināt.

— Ka, jūs taisāties nīkt garnizona garlaicībā un sīkmanībā? Vai tā ir īstā vieta tādam cilvēkam kā jūs? Atstājiet to, cik iespējams, drīzāk! Dienā, kad šaus lielgabals,— nevis nožēlojamais Antvcrpenes, bet nacionālais lielgabals,* kas liks straujāk pukstēt visu franču sirdīm, manējai, cienītais kungs, tāpat kā jūsējai, jūs izdalīsiet dažus luidorus kancelejās un kļūsiet par apakšleitnantu tāpat kā pirms tam; un vai gan tādam cilvēkam kā jums ir tik svarīgi, kādā dienesta pakāpē karojat — kā apakšleitnants vai kapteinis? Atstājiet stulbeņiem niekkalbīgo lepošanos ar uzplečiem; tādam kā jūs galvenais ir godam izpildīt savu pienākumu pret tēviju; galvenais ir saprātīgi vadīt divdesmit piecus zemniekus, kuru vienīgā bagātība ir drosme; galvenais jūsu patmīlībai ir apliecināt šajā šaubu laikmetā vienīgo varonību, ko nevar apsūdzēt liekulībā . .. Cilvēks, kas pat ne aci nepamirkšķina prūšu lielgabalu ugunī, nevar liekuļot vīrišķību; turpretī, paceļot zobenu pret strādniekiem, kuri aizstāvas ar medību bisēm un kuru ir četri simti pret desmit tūkstošiem, nav iespējams pierādīt neko citu kā vienīgi cēlsirdības trūkumu un vēlēšanos tikt dienestā uz augšu. Ievērojiet, kāda ir sabiedrisk i doma: šajā neģēlīgajā divkaujā vienmēr, tāpat kā Lionas notikumos, apbrīno tas puses varonību, kurai nav nedz lielgabalu, nedz petaržu. Bet spriedīsim Barēma* garā; pat tad, ja nogalesiet labi daudz strādnieku, jums, apakšleitnanta kungs, būs vajadzīgi vismaz seši gadi, lai tiktu vaļā no liktenīgā «apakš», utt., utt.

«Varētu domāt, ka šis nekrietnelis mani pazīst jau kādu pusgadu,» Lisjēns pratoja. Šīs tik personiskās lietas, kas varētu likties aizvainojošas, rakstiskā izklāstā zaudē visu. Vajadzētu dzirdēt, kā par tām runāja aizrāvies fanātiķis, kas tomēr prata būt smalkjūtīgs un vajadzības gadījumā pat godbijīgs, lai saudzētu labdzimuša jaunekļa patmīlību. Doktors mācēja piešķirt vispersoniskākajiem jautājumiem, intīmiem, neviena nelūgtiem padomiem, kuri ikviena cita mutē izklausītos kā galēja nekaunība, dzīvu, rotaļīgu un neaizskarošu skanējumu, un likās, ka viņam ne prātā nav nācis uzņemt pārākuma toni, tāpēc vajadzēja vien viņam visu piedot. Turklāt šos dīvainos vārdus pavadīja tik pārspīlēti komiskas grimases un uzjautrinoši vulgāri žesti, ka Lisjēns, lai cik parīzisks viņš bija, nespēja saņemties un parādīt doktoram tā īsto vietu,— un tieši uz to Dipuarjē cerēja. Starp citu, man liekas, viņš nekristu izmisumā arī tad, ja viņu bargi apsauktu,— tādiem nekauņām mēdz būt bieza āda.

Piepeši un tik negaidīti ar veca provinces daktera palīdzību atbrīvojies no drausmīgās garlaicības, kas viņu nomāca jau veselus divus mēnešus, Lisjēns nespēja atsacīties no uzjautrinošās izrādes. «Es būtu smieklīgs,» viņš domāja gandrīz vai birdinādams asaras aizturētos smieklos, «ja liktu šim krusta karu sludinātājam ākstam saprast, ka viņa uzvedība nepavisam nav tāda, kāda pieklājas pirmajā vizītē; turklāt — ko es iemantotu, viņu aizbiedēdams?»

Vienīgais, ko Lisjēns iespēja, bija pievilt jezuītu un Anrī V dedzīgā piekritēja cerības, kad tas mēģināja izvilināt no viņa grēksūdzi, bet dakterim izdevās tikai izgāzt pār jaunekli veselu gūzmu nepiedienīgu teikumu, nesaņemot nedz atbildes, nedz iebildumus; taču Dipuarjē kā jau īsts apustulis acīmredzot bija pieradis pie tā, ka atbildes izpaliek, un tas viņu ne mazākajā mērā nemulsināja.

Lisjēns spēja piemuļķot manīgo ārstu tikai jautājumos, kas attiecās uz viņa veselību. Viņš pūlējās rīkoties tā, lai doktors nenojaustu, ka ir ataicināts aiz tīrās garlaicības. Lisjēns izlikās, ka viņu briesmīgi moka klejojoša ģikts — kaite, ar kuru sirga viņa tēvs un kuras pazīmes viņš zināja no galvas. Doktors viņu uzmanīgi iztaujāja un deva vērtīgus padomus.

Kad bija beigusies otrā izmeklēšana, Dipuarjē piecēlās, bet nebūt vēl negāja prom; viņš netaupīja sājos un klajos glaimus, gribēja piespiest Lisjēnu izteikties, lai maksātu ko maksādams. Piepeši mūsu varonis jutās pietiekami drosmīgs, lai runātu nesmiedamies. «Ja neparādīšu savu nostāju jau pirmajā vizītē, šis nelietis neatklās kārtis līdz galam un vairs nebūs tik uzjautrinošs.»

— Es nebūt netaisos to noliegt, mans kungs; taču nepavisam neuzskatu sevi par tādu, kas būtu piedzimis sētmalē; esmu uzsācis dzīvi ar zināmām priekšrocībām; uzskatu, ka Francijā pastāv divi vai trīs lieli tirdzniecības nami, kuri sacenšas par sabiedrisko labumu monopolu. Vai man jāiestājas Anrī V un Co namā, vai «Le National» un Co namā? Gaidīdams vēlāku laiku, kad man radīsies iespēja izvēlēties, esmu ņēmis nelielu dalību Luija Filipa namā, vienīgajā, kas man var piedāvāt kaut ko reālu un noteiktu: un es varu jums apgalvot, ka ticu vienīgi kaut kam skaidram un noteiktam,— pat gadījumā, ja runa ir par materiālām interesēm, es vienmēr uzskatu, ka sarunu biedrs grib mani piekrāpt, ja tas man nepiedāvā neko noteiktu. Karalis, ko esmu izvēlējies, dod man to priekšrocību, ka ļauj iemācīties amatu. Lai cik cienījama un godājama ir republikas partija, Anrī V vai Luija XIX partija, neviena no tām nevar man dot iespēju iemācīties eskadronu komandēt klajā laukā. Kad pratīšu amatu, es droši vien izjutīšu dziļu cieņu, kādu izjūtu arī tagad, pret saprāta priekšrocībām, tāpat kā pret sabiedrībā iegūtu labu stāvokli; taču nolūkā arī pašam sasniegt labu stāvokli es no trim tirdzniecības namiem galīgi izvēlēšos to, kas man piedāvās pieņemamākos noteikumus. Jūs, cienītais kungs, piekritīsiet, ka pārsteidzīga izvēle būtu liela kļūda, jo šobrīd man nav nekā, ko vēlēties; tas man būs jādara nākotnē, ja vien kāds man parādīs to godu un iedomāsies par mani.

Pēc šīs negaidītās tirādes, kas tika norunāta ārkārtīgi dedzīgi, jo Lisjēns vai mira nost aiz bailēm, ka sāks smieties pilnā kaklā, doktors uz mirkli apjuka. Beidzot viņš izstomīja lauku mācītāja tonī:

Ar vislielāko prieku redzu, mans kungs, ka jūs cienāt visu, kas ir cieņas vērts.

Līdzšinējo brīvo, sātanisko sarunas manieri aizstāja tēvišķa moralizētāja tonis, un Lisjēns labpatikā nosarka. «Esmu bijis pret šo cilvēku pietiekami blēdīgs,» viņš nodomāja. «Esmu piespiedis viņu atmest spriedelējumus par politiku un pāriet uz jūtu ietekmēšanu.» Viņš jutās lieliski.

Es respektēju visu vai nerespektēja neko, dārgo doktor,— Lisjēns nevērīgi atbildēja un, pamanījis doktora izbrīnu, piebilda:— Es cienu visu, ko ciena mani draugi,— viņš piemetināja, kā izskaidrodams savu domu.— Bet kādi būs mani draugi?

Atbildot uz šo tiešo jautājumu, doktors uzreiz krita pliekanībā; viņš bija spiests runāt par idejām, kas pirms jebkuras pieredzes pastāv cilvēka apziņā, par atklāsmēm, kādas rodas katram kristietim, par padevību dievam utt., utt.

Vai tas viss ir taisnība vai meli, tas man neko nenozīmē,— Lisjēns vel nevērīgāk turpināja.— Neesmu studējis teoloģiju; pagaidām vēl palieku praktisku interešu jomā; ja kādreiz mums iekritīs brīvs laiks, varēsim kopīgi gremdēties vācu filozofijā,* kas izredzēto acīs ir tik patīkama un skaidra. Kāds mācīts draugs man reiz teica, ka tā, atsaukdamās uz ticību, lieliski izskaidro visu, kas nav izskaidrojams ar prātu vien. Un, kā man jau bija tas gods paskaidrot, neesmu vēl izšķīries, vai vēlāk iesaistīšos lietišķās attiecībās ar tirdzniecības namu, kas ticību uzskata par nepieciešamu sava pamatkapitāla daļu.

Palieciet sveiks, mans draugs; redzu, ka drīz būsiet kopā ar mums,— doktors visai apmierināts noteica.— Mēs esam pilnīgi vienis prātis,— viņš piebilda, uzsizdams Lisjēnam pa krūtīm.— Pagaidām ceru, ka varēšu jūs kādu laiku paglābt no klejojošās ģikts lēkmēm.

Viņš uzrakstīja recepti un devās prom.

«Mazais nav tāds muļķis,» doktors promiedams sprieda, «kā lielākā daļa parīziešu, kas ik gadus brauc te cauri, lai apskatītu Linevilas nometni vai Reinas ieleju. Viņš saprātīgi atkārto, ko Parīzē iemācījies no kāda Institūta ateista. Laimīgā kārtā viņa jaukais makiavelisms nav nekas cits kā pļāpāšana, un ironija, kura jūtama viņa runās, vēl nav iezīdusies dvēselē. Mēs tiksim ar to galā. Jāpanāk, lai viņš iemīlas kādā mūsu dāmā: d'Okenkūra kundze gan būtu varējusi atbrīvoties no d'Antēna, kurš ir niecība, jo drīz būs izputējis,» utt., utt.

Lisjēns jutās mundrāks, un viņā atgriezās Parīzes dzīvesprieks; viņš atcerejas tās jaukumus tikai pēc tam, kad Nansī viņu bija apņēmis tukšums un galīga vienaldzība.

Ļoti vēlā stundā pie viņa iegriezās Gotjē. — Esmu sajūsmā par šo doktoru,— Lisjēns sacīja,— pasaulē nav burvīgāka šarlatāna par viņu.

Viņš nav tikai šarlatāns,— republikānis Gotjē atbildēja.— Jaunībā, kad viņam bija maz pacientu, viņš uzrakstīja recepti un tad steidzās pie aptiekāra pats pagatavot zāles. Vēl pēc divām stundām viņš atgriezās pie slimnieka, lai pārbaudītu zāļu iedarbību. Tagad viņš politika ir tāds pats, kāds agrāk bija savā arodā; tieši viņam vajadzēja būt departamenta prefektam. Par spīti piecdesmit gadiem, šī cilvēka rakstura pamatā joprojām ir dziņa darboties un bērna dzīvīgums. Ar vārdu sakot, viņš līdz neprātam mīl to, kas sagādā mokas lielākajai daļai cilvēku,— mīl darbu. Viņš jūt nepieciešamību runāt, pārliecināt, izraisīt notikumus un galvenais — pārvarēt grūtības. Viņš skriešus uzskries piektajā stāvā, lai dotu lietussargu fabrikantam padomus mājsaimniecībā. Ja Francijas leģitīmistu partijai būtu divsimt tādu cilvēku ka šis te un ja tā prastu tos izmantot, valdība pret mums, republikāņiem, izturētos labāk. Jus vēl nezināt, ka Dipuarjē ir patiešam daiļrunīgs; ja viņš nebutu bailīgs, turklāt bailīgs kā mazs bērns, tads, kadi cilvēki nemaz vairs nemēdz būt, viņš būtu bīstams, pat mums bīstams. Ka rotaļādamies viņš vada šejienes muižniecību; viņš satricina Reja kunga — jezuīta un mūsu bīskapa galvenā vikāra autoritāti; pirms nepilnas nedēļas kādā notikumā, ko jums pastāstīšu, viņš guva virsroku pār abatu Reju. Es neatlaidīgi pūlos atklāt viņa intrigās, jo viņš ir nikns mūsu avīzes «L'Aurore» ienaidnieks. Tuvākajās vēlēšanās, kurām šis nemiera gars jau nododas, viņš ļaus iekļūt municipalitātē vienam vai varbūt diviem valdības kandidātiem, ja prefekts Flerons viņam apsolīs sagraut mūsu «L'Aurore» un iesēdināt mani cietumā, jo viņš mani novērtē pēc nopelniem, tāpat kā es viņu, un izdevīga gadījuma mēs abi liekam lietā savus argumentus. Salīdzinājuma ar mani viņam ir divas ncapSaubāmas priekšrocības: viņš ir daiļrunīgs un uzjautrinošs, un lielisks sava aroda pratējs; viņš pamatoti tiek uzskatīts par prasmīgako ārstu Austrumfrancija, un biežj viņu aicina uz Strasbūru, Mecu un Lillu, pirms trim dienām viņš atgriezās no Briseles.

Tatad jūs sauktu viņu, ja būtu smagi slims?

Es gan piesargātos; vislabākās zāles, ko neiedotu īstajā laikā, laupītu avīzei «L'Aurore» vienīgo redaktoru, kuru, kā viņš mēdz teikt, pats velns dīda.

Jūs sakāt, ka nevienam no viņiem netrūkst drosmes?

Bez šaubām, daži ir pat gudrāki par mani; bet ne visiem vienīgā mīlestība pasaulē ir Francijas un republikas laime.

Lisjēns bija spiests paciest lādzīgā Gotjē medusmaizi,— tā jaunie parīzieši dēvē garlaicīgu sprediķi, proti, spriedelēšanu par Ameriku, demokrātiju, par prefektiem, kurus katra ziņā izraugās centrālā vara no ģenerālpadomju locekļu vidus, utt.

Klausīdamies šos prātojumus, kas jau kļuvuši par nodeldētām patiesībām, viņš domāja: «Cik milzīga atšķirība domāšanā starp Dipuarjē un Gotjē! Tomēr viens droši vien ir tādā pašā mērā godavīrs k.i otrs — blēdis. Par spīti dziļajai cieņai, ko jūtu pret Gotje, miegu ciet, viņā klausoties. Vai tādā gadījumā varu uzskatīt sevi par republikāni? Tas man pierāda, ka neesmu radīts, lai dzīvotu republikā; tā man būtu visādu viduvējību tirānija, un es nespēju vēsu prātu paciest pat visgodājamāko no tām. Manuprāt, premjerministram jābūt blēdim, turklāt amizantam blēdim, tādam kā Valpols* vai de Taleirāna kungs.»

Pa to laiku Gotjē beidza savu runu ar vārdiem: «Bet pie mums Francijā nav amerikāņu.»

Paraugieties uz kādu Ruānas vai Lionas sīktirgotāju, rausēju bez iztēles, lūk, jums būs amerikānis.

Ak, kā jūs mani sarūgtināt!— Gotjē iesaucās, piecēlās un skumīgs gāja prom, jo pulkstenis jau bija viens.

«Grenadier, tu sarūgtini mani,» Lisjēns nodziedāja, kad Gotjē bija aizgājis. «Un tomēr es jūs cienu no visas sirds.» Pēc tam viņš sāka prātot: «Doktora vizīte ir mana tēva vēstules uzskatāms piemērs. Kā maizi ēd, tā dziesmu dzied. Dipuarjē kungs, bez šaubām, grib mani pievērst savai pārliecībai. Labi, es darīšu viņiem to prieku un ļaušu sevi pārliecināt… Tikko atradu līdzekli, kā šos blēžus piespiest pie sienas: uz viņu cildenajām doktrīnām un liekulīgajiem aicinājumiem es pazemīgi atbildēšu: «Ko jūs man par to dosiet?»»

IX nodaļa

Nākamajā dienā agri no rīta doktors Dipuarjē, šis nemiera gars, jau klauvēja pie Lisjēna durvīm; viņš vēlējās izvairīties no Bilāra, jo taisījās nākt klajā ar tādiem pamatojumiem, kurus labāk izklāstīt zem četrām acīm, lai paliktu iespēja vajadzības gadījumā tos noliegt.

«Ja es vairs nespriedīšu kā blēdis,» Lisjēns prātoja, ieraudzījis Dipuarjē, «tas nelietis sāks mani nicināt.» Doktors gribēja viņu iekārdināt. Jaunajam cilvēkam, kuram nebija sabiedrības un kurš droši vien beidzās nost aiz gara laika, viņš stāstīja par Nansī augstākās sabiedrības namiem un par pilsētas skaistulēm.

«Ak tu, lapsa kūmiņ,» Lisjēns nodomāja, «nu man tavi nolūki ir skaidri.»

Visvairāk mani, cienītais kungs,— viņš bažīgi ierunājās kā tirgotājs, kas cieš zaudējumus,— visvairāk mani interesē jūsu Civilkodeksa reformu projekti un projekts par mantojuma sadalīšanu; tas var skart manas intereses, jo arī man pieder daži arpāni zem saules (Lisjēns ar baudu atdarināja doktora provinces runas veidu). Tātad jūs vēlaties,

lai pēc ģimenes galvas nāves mantojums netiktu sadalīts starp bērniem līdzīgi?

Bez šaubām, mans kungs; citādi mēs piedzīvosim demokrātijas šausmas. Gudram cilvēkam vajadzēs izdabāt savam kaimiņam — sērkociņu pārdevējam, lai viņam nedraudētu nāvessods. Mūsu dižciltīgās un cienījamās ģimenes, Francijas cerība, vienīgās, kas apveltītas ar cildenām jūtām un cēlām domām, tagad dzīvo laukos, un tām ir daudzi bērnu; vai mums būtu jāpieredz, ka to īpašumi tiek sadrumstaloti, sadalīti starp visiem bērniem? Tad viņiem vairs nebūtu laika izkopt sevī daiļas jūtas un pacelties cildenu domu augstumos; tad viņi prātotu tikai par naudu, viņi kļūtu par rupjiem proletāriešiem kā viņu kaimiņa — tipogrāfijas īpašnieka pēcnācēji. Bet, no otras puses, ko iesāksim ar jaunākajiem dēliem, kā lai viņus iekārto armijā par apakšleitnantiem, ja tiem nolādētajiem apakšvirsniekiem ir dotas visas iespējas izvirzīties dienestā?

Taču tas ir jautājums, kam varēs pievērsties vēlāk, otrās šķiras jautājums; jus nevarat atgriezties pie monarhijas, ja nenostiprināt baznīcu, ja nav vismaz viena garīdznieka, kas savaldītu simt zemniekus, kurus jūsu bezjēdzīgie likumi ir padarījuši par anarhistiem. Tāpēc, manuprāt, par garīdznieku vajadzētu kļūt vismaz vienam no katra kārtīga muižnieka dēliem — tādu piemēru mums jau rāda Anglija.*

Es saku — pat starp vienkāršajiem ļaudīm mantojums nav sadalāms vienlīdzīgās daļās. Ja ļaunums netiks apturēts un visi mūsu zemnieki drīz vien mācēs lasīt. tad. varat nešaubīties, radīsies musinoši rakstnieki; viss tiks apstrīdēts, un nepaies ilgs laiks, kad mums nebūs vairs neviena svēta principa. Tāpēc, aizbildinoties ar pašas zemkopības interesēm, jāizskaidro, ka zemi nedrīkst sadalīt gabalos, kuri būtu mazāki par vienu arpanu …

Ņemsim par piemēru to, ko labi pazīstam, tas vienmēr ir visdrošākais veids. Aplūkosim Nansī dižciltīgo ģimeņu intereses.

«Ak tu blēdi!» Lisjēns nodomāja.

Drīz vien doktors sāka neatlaidīgi iegalvot, ka de Sova-d'Okenkūra kundze ir visvaldzinošākā sieviete pilsētā, ka nav iedomājama lielāka gudriniece par de Pijlorāna kundzi, kura savulaik to spoži pierādījusi de Dirasa* kundzes sabiedrībā Parīzē. Pēc tam doktors stipri nopietnāk piebilda, ka de Šastlē kundze ir spoža partija, un sāka uzskaitīt visu viņas bagātību.

Dārgo doktor, ja man prāts riestos uz precēšanos, tēvs būtu sameklējis ko labāku; Parīzē ir partijas, kas bagātākas par visām šīm dāmām kopā.

Bet jūs aizmirstat vienu sīku apstākli,— doktors ar pārākuma smaidu iebilda,— dižciltību.

Tiesa, tai ir sava vērtība,— Lisjēns atbildēja kā īsts aprēķinātājs.— Jauna dāma, kas saucas par de Monmoransī vai de Latrenuiju,* mana stāvoklī, iespējams, būtu līdzvērtīga simt, varbūt pat divsimt tūkstošiem franku. Ja man pašam būtu vārds, kuru varētu pieņemt par dižciltīgu, ievērojams manas sievas vārds spētu sasniegt simttūkstoš ekiju vērtību. Bet, dārgo doktor, jūsu provinces aristokrātiju neviens nepazīst trīsdesmit ljē attālumā no tās dzīvesvietas.

Kā, mans kungs,— doktors sašutis izsaucās,— vai to jūs sakāt ari par de Komersī kundzi, Austrijas imperatora radinieci, kura cēlusies no Lotringas seno valdnieku dzimtas?*

Tieši tā, dārgo doktor, tāpat kā par de Gontrāna kungu vai de Bervala kungu, kuru nemaz nav. Parīzē provinces aristokrātiju pazīst vienīgi pēc de Vilēla kunga kliķes trīssimt deputātu smieklīgajām runām. Man precēšanās nav ne prātā, šobrīd es tad labāk ietu cietumā. Ja es domātu citādi, tēvs man sameklētu kāda Holandes baņķiera meitu, kas aiz laimes, ka viņa varētu valdīt manas mātes salonā, ar lielāko prieku steigšus nopirktu šo priekšrocību par vienu, diviem vai pat trim miljoniem.

Kad Lisjēns, izrunādams šos pēdējos vārdus, uzlūkoja doktoru, tas izskatījās pavisam jocīgs.

Vārda «miljoni» iespaids skaidri atspoguļojās ārsta sejā. «Viņš nav pietiekami aukstasinīgs, lai būtu labs politiķis,» Lisjēns nosprieda. Doktors nekad nebija sastapis lielā bagātībā augušu jaunekli, kuram nepiemīt ne vismazākā liekulība; viņš jau brīnījās par Lisjēnu un apbrīnoja viņu.

Doktors bija ļoti gudrs cilvēks, bet nekad nebija dzīvojis Parīzē, citādi viņš pamanītu izlikšanos; Lisjēns nepiederēja pie tiem, kas spētu piemānīt tādu blēdi; mūsu apakšleitnants nepavisam nebija aktieris; viņš bija apveltīts ar dabiskumu un dedzību.

Doktoram, tāpat kā visiem, kas jezuītismu padarījuši par savu arodu, bija pārspīlēts priekšstats par Parīzi: viņam šķita, ka tā čum un mudž no trakiem bezdievjiem, tādiem kā Didro, vai ņirgām kā Voltērs un vareniem tēviem jezuītiem, kas liek pārbūvēt par kazarmām lielākus seminārus. Tāpat pārspīlēts bija viņa spriedums par Lisjēnu; viņaprāt, tas bija cilvēks pilnīgi bez sirds. «Tādus vārdus nevar iemācīties,» doktors sprieda. Un viņš sāka cienīt mūsu varoni. «Ja šis jauneklis būtu pulkā pavadījis četrus gadus un pāris reižu aizceļojis uz Prāgu vai Vīni, viņš būtu vairāk vērts nekā mūsu d'Antēni* vai Rolleri. Vismaz tad, kad mēs būtu savā lokā, viņš nekļūtu patētisks.»

Pēc trīs nedēļu ilgas piespiedu vientulības, kuras garlaicību kliedēja doktora gandrīz pastāvīgā klātiene, Lisjēns beidzot atstāja dzīvokli, un viņa pirmais gājiens bija pie pasta priekšnieces — lādzīgās Prišāra jaunkundzes, kura bija izslavēta ar savu dievbijību. Tur viņš, aizbildinādamies ar nogurumu, apsēdās un uzsāka prātīgu un vienkāršu sarunu un galu galā pasūtīja «Quotidienne», «Gazette», «Mode»* utt. Labsirdīgā pasta priekšniece ar cieņu raudzījās ļoti elegantā uniformā tērptajā jauneklī, kas pasūtīja tik daudz avīžu, turklāt tādas avīzes.

Lisjēns bija sapratis, ka pulkā, kas pieder pie mērenajiem, katra loma ir labāka par republikāņa lomu, jo šis republikānis cīnās par valdību, kurai nav naudas, ar ko samaksāt algu. Daudzi cienījami deputāti galīgi nesaprot tādu absurda pakāpi un uzskata to par netikumisku.

«Ir vairāk nekā skaidrs,» Lisjēns domāja, «ja es palikšu saprātīgs cilvēks, es te neatradīšu pat visnožēlojamāko salonu, kur pavadīt vakarus. Spriežot pēc tā, ko stāsta doktors, šie ļaudis ir reizē pārāk aizrāvušies un pārāk dumji, lai uzklausītu saprāta balsi. Viņi savās runās ne mirkli neatmet vispārāko pakāpi. Tāpat gaužam pliekani ir būt mērenajam, kāds šķiet pulkvedis Malērs, un katru ritu gaidīt atšūtam pa pastu banalitātes, kuras jāsludina divdesmit četras stundas pēc kārtas. Būdams republikānis, es nesen duelējos, lai pierādītu, ka tāds neesmu; vienīga ma l a, kada man atliek, ir privilēģiju un to balsta — baznīcas — piekritēja maska.

Sādu lomu nosaka mana tēva bagātība. Ja vien cilvēks nav ļoti gudrs, tik apbrīnojami gudrs ka tēvs, katrs bagātnieks ir konservators. Man aizrādīs, ka man ir tikai parasts pilsonisks vārds. Es turpretī norādīšu uz saviem daudzajiem un teicamajiem šķirnes zirgiem. Patiešām, vai par to mazumiņu cieņas, kuru te baudu, es neesmu pateicību parādā vienīgi savam zirgam? Turklāt nevis tāpēc, ka tas ir labs, bet gan tālab, ka ir dārgs. Pulkvedis Malērs de Senmegrēns mani vajā. Pie velna! Es mēģināšu viņu uzveikt ar stāvokli labākajā sabiedrībā!

Doktors droši vien būs man ļoti noderīgs. Manuprāt, viņš pieder pie cilvēkiem, kuri pieķeras privileģētiem ļaudīm, uzņemoties pienākumu domāt viņu vielā, lapai ka N. un N. kungi Parīzē. Kādreiz tāda loma piekrita Ciceronam pie Romas patriciešiem, kas bija godinājumu apbērti un aristokrātijas laimīgas valdīšanas gadsimtu samaitāti. Būtu visai uzjautrinoši, ja šis savādnieks doktors ticētu Anrī Piektajam tāpat kā Dievam tam Kungam.

Bargi tikumīgais Gotjē kungs varbūt izteiktu nopietnus iebildumus par šādu priecīgu prātu pieņemtu lēmumu; taču Gotjē kungs mazliet atgādina tiklās sievietes, kuras slikti izsakās par aktrisēm; viņš neuzjautrinājās, runājot par cilvēkiem, kas tika uzskatīti par amizantiem.

Todien, kad Lisjēns iepazinās ar Prišāra jaunkundzi, doktors vakaru pavadīja pie viņa; Dipuarjē satracināta Juvenāla* tonī teica sprediķi par strādniekiem; viņš runāja par to galējo postu, kura dēļ, jakobīņu pamfletu samulsināti, tie gāzīs no troņa Luiju Filipu. Taču, tiklīdz pulkstenis nosita pieci, viņš, teikumu nepabeidzis, piecēlās.

— Kas jums notika, doktor?— ļoti pārsteigtais Lisjēns jautāja.

Pienācis vakara lūgšanas laiks,— lāga doktors mierīgā garā atbildēja, svētulīgi nodurdams ačeles un vienā mirklī atmezdams satracināta Juvenāla toni, kādā bija vērsies pret Tilēriju galmu.

Lisjēns skaļi iesmējās. Juzdamies neomulīgi, viņš mēģināja doktoram atvainoties, bet viņu no jauna sagrāba nevaldāmi smiekli, acīs saskrēja asaras; un galu galā, iztaujādams ārstu, viņš aiz smiekliem raudāja.

Apžēlojieties, mans kungs, uz kurieni jūs ejat? Es lāgā nesadzirdēju jūsu vārdus.

Uz vakara lūgšanu Grēku nožēlnieku kapelā.— Un doktors nopietni un pamatīgi izskaidroja ceremoniju dievbijīgā grēku nožēlo- tāja tonī, aprauti izrunādams vārdus, un tas bija dīvainā pretstatā ar viņa tik parasto kliedzošo, nekaunīgo un spalgo balsi.

«Tas ir dievišķīgi,» Lisjēns domāja, cenzdamies ieildzināt izskaidrošanos un apspiest smacējošos smieklus. «Šis cilvēks ir mans labdaris, bez viņa es būtu nonācis galīgā apātijā. Tomēr jāattop, ko viņam pasacīt, citādi viņš apvainosies.»

Ko par mani teiktu, dārgo doktor, ja es jums pievienotos?

Nekas jums nevarētu darīt lielāku godu,— doktors mierīgi atbildēja, itin nemaz nedusmodamies par muļķīgajiem smiekliem. — Bet sirdsapziņa mani mudina iebilst pret šo otro pastaigu, tāpat kā es iebildu pret pirmo; vēsais vakara gaiss var izraisīt iekaisumu, un, ja tiks skarta artērija, vajadzēs posties tala ceļā.

Un citu iebildumu jums nav?

Jums būs jāpacieš virsnieku kungu volterānkkās zobgalības.

Ak, no tā es nebaidos, pret šo pienākumu viņi ir pārāk goddevīgi. Pirmajā sestdienā pēc mūsu ierašanās pulkvedis ierindas priekšā zīmīgi teica, ka viņš apmeklē mises.

Un tomēr deviņi no jūsu biedriem pagājušajā svētdienā neizpildīja šo savu pienākumu. Bet patiesi — ko gan jums var nozīmēt zobgalības? Nansī ir zināms, kā jūs protat tās apklusināt. Turklāt jūsu saprātīgā rīcība jau ir nesusi augļus.

Vēl vakar, kad pie marķīza de Ponlevē izteicu domu, ka jūs esat viens no tā blēža Šmita lasāmkabineta pastāvīgajiem apmeklētājiem, de Šastlē kundzei labpatika jūs aizstāvēt. Viņas istabene, kas augas dienas pavada pie loga Pompu ielas pusē, kundzei sacījusi, ka pulkvedis Malērs de Senmegrēns bijis ļoti netaisns, sarīkodams jums tādēļ scēnu, ka tā nekad nav jūs redzējusi tajā bodītē un, noskatoties, kā jūs jājat ar savu skaisto tūkstoš ekiju zirgu — tik elegants un glīti ģērbies, jūs izskatoties . .. piedodiet par istabmeitas rupjajiem vārdiem . ..— un doktors saminstinājās.

Turpiniet vien, dārgo doktor, es apvainojos vienīgi par to, kas var man kaitēt.

Nu labi, ja jūs tā vēlaties: jūs izskatoties pavisam citāds nekā kaut kāds republikāņu lamzaks.

Es jums atgādinu, mans kungs,— Lisjēns ļoti nopietni sacīja, — ka es pat iedomāties nevaru lasīt kaut kādā bodelē.— Pēdējais vārds bija izraudzīts ļoti veiksmīgi; Senžermēna priekšpilsētā dzimis cilvēks nevarētu izteikties labāk.— Pēc dažām dienām,— Lisjēns turpināja, — varēšu jums piedāvāt vairākas avīzes, kuru lasīšanā var atzīties katrs godājams cilvēks.

Zinu, cienītais, zinu,— doktors provinciālā pašapmierinātībā sacīja.— Pasta priekšnieces jaunkundze, pareizi domājoša sieviete, šorīt mums sacīja, ka Nansī drīz saņemšot piekto «Quatidienne» eksemplāru.

«Tas nu ir par daudz,» Lisjēns sprieda. «Varbūt šis savādnieks zobojas par mani?» Vārdi «piektais eksemplārs» tika izrunāti ar zināmu nožēlu, kuras nolūks bija aizskart mūsu varoņa patmīlību.

Lisjēns bija jauns, tāpēc šobrīd, tāpat kā daudzas citas reizes,— netaisns. Būdams cieši pārliecināts par savu uzskatu pareizību, viņš domāja, ka ir skaidrībā par itin visu, kaut arī nebija sapratis ne ceturto daļu dzīves parādību. Kā gan viņš varēja zināt, ka šādi sīki dzēlieni ir tikpat nepieciešami provinces liekulībai, cik smieklīgi tie būtu Parīzē? Un, tā kā doktors dzīvoja provincē, viņam bija pietiekams iemesls izteikties provinciālā manierē.

«Drīz es redzēšu, vai šis cilvēks smejas par mani vai ne,» Lisjēns nodomāja. Viņš pasauca sulaini, kas ar elegantām melnām lentēm sasēja uniformas labo piedurkni, un sekoja doktoram uz vakara lūgšanu. Kristīgā ceremonija notika pie Grēku nožēlniekiem — skaistā, ļoti tīri izbalsinātā baznīciņā, kuras vienīgā rota bija daži spoži nopulēti riekstkoka biktskrēsli. «Tas ir nabadzīgs, bet izcili gaumīgs dievnams,» Lisjēns nodomāja. Pavisam drīz viņš ievēroja, ka te ierodas vienīgi Nansī labākā sabiedrība. (Visa Austrumfrancijas pilsonība ir noskaņota patriotiski.*)

Lisjēns redzēja, ka baznīcas sargs pasniedz sū kādai vienkāršai sievietei, kas bija tīri labi ģērbusies; ieraudzījusi atvērtu baznīcu, viņa grasījās tajā ieiet.

Ejiet vien savu ceļu, māt,— sargs sacīja,— te ir privāta kapela.

Ubagdāvana acīmredzot bija apvainojums; sīkpilsone tumši pietvīka pār visu seju un nometa monētu zemē; sargs paraudzījās apkārt, vai kāds viņu neredz, 1111 iebāza sū kabatā.

«Visas sievietes un nedaudzie vīrieši, kas viņas pavada, izskatās patiesi cienīgi; doktors par mani nesmejas vairāk kā par visiem pārējiem; un prasīt vēl ko man nav nekāda pamata.» Kad Lisjēna patmīlība bija apmierināta, viņš uzjautrinājās no visas sirds. «Te, tāpat kā Parīzē,» viņš domāja, «aristokrātija ir pārliecināta, ka pār ticīgiem cilvēkiem ir vieglāk valdīt. Un mans tēvs uzskata, ka tieši naids pret garīdzniekiem gāzis no troņa Šarlu Desmito! Izlikdamies dievbijīgs, tikšu tuvāk dižciltīgajiem.»

Lisjēns redzēja, ka ikvienam rokā ir lūgsnu grāmata: «Nepietiek ar to, ka esmu uz šejieni atnācis, man arī jāizturas tāpat, kā izturas visi citi.» Viņš lūdza palīdzību doktoram. Tas tūlīt atstāja savu vietu un gāja aizņemties lūgsnu grāmatu no grāfienes de Komersī, kuras laika kavētājas samta maisiņā tādas bija vairākas. Doktors atgriezās, nesdams lielisku in quarto, un izskaidroja Lisjēnam ģerboņus, kas bija iespiesti brīnišķīgajā iesējumā. Vienu vapeņu stūri aizņēma Habsburgu dinastijas ērglis. Grāfiene de Komersī kundze tiešām piederēja pie Lotringas valdnieku dinastijas, bet pie vecākā, netaisnīgi malā nobīdītā atzara un diezgan neskaidru iemeslu dēļ uzskatīja, ka ir dižciltīgāka par Austrijas imperatoru. Klausīdamies šo interesanto stāstījumu, pārliecināts, ka uz viņu raugās, turklāt par visu vairāk baidīdamies no nevaldāmu smieklu lēkmes, Lisjēns uzmanīgi pētīja vākā ar aukstu dzelzi iespiestos bezgalvu un bezkāju ērglēnus.

Uz dievkalpojuma beigām Lisjēns, kura krēsls atradās cieši blakus doktora sēdeklim, pamanīja: nekļūstot nesmalkjūtīgam, iespējams ļaut doktoram nojaust, ka viņš noklausās, ko doktors runā ar piecām sešām gados vecākām kundzēm vai jaunkundzēm. Dāmas vērsās pie labā doktora, kā to dēvēja, bet bija vairāk nekā skaidrs, ka visas sarunas notiek par godu spožajai uniformai, kuras klātbūtne Grēku nožēlošanas kapelā ir vakara galvenais notikums.

Tas ir tas jaunais virsnieks miljonārs, kas pirms divām nedēļām duelējās,— klusām sacīja dāma, kas sēdēja triju soļu attālumā no doktora.— Šķiet, viņš ir pareizi domājošs cilvēks.

Bet bija taču paklīdušas valodas, ka viņš smagi ievainots, — runātājas kaimiņiene atbildēja.

Labais doktors viņu izrāvis nāvei no zobiem,— piebilda trešā.

Vai tad nestāstīja, ka viņš ir republikānis un ka pulkvedis gribējis viņu pazudināt ar divkauju?

Jūs taču skaidri redzat, ka tā nav,— neslēptā pārākumā atteica pirmā.— Jūs skaidri redzat, ka tā nav; viņš ir mūsējais.

Otrā dzēlīgi atbildēja:

Jūs varat sacīt, ko gribat, dārgā; man tika apgalvots, ka viņš ir tuvs radinieks Robespjēram, kas cēlies no Amjēnas: Levēns ir ziemeļnieku uzvārds.

Lisjēns saprata, ka sarunas vērpjas ap viņu, un mūsu varonis nespēja pretoties tādai laimei; vairākus mēnešus viņš neko līdzīgu nebija piedzīvojis. «Es pārāk nodarbinu provinciāļu prātus,» viņš domāja, «un doktors agrāk vai vēlāk stādīs mani priekšā šīm dāmām, kuras parāda man godu, uzskatīdamas par nelaiķa de Robespjēra kunga radinieku. Pavadīšu vakarus kādā salonā, klausīdamies to pašu, ko tikko dzirdēju te, un tēvs mani par to cienīs; būšu ticis tikpat tālu kā

Melinē*. Pret šīm cienījamām personām var atļauties visu, kas vien ienāk prātā; te nav jābaidās kļūt smieklīgam, viņi nekad nezobosies par to, kurš izdabā viņu ērmībām.» Tai brīdī bija runa par ziedojumiem slavenā Košēna* labā — viņš divas vai trīs reizes gadā pierāda ievērojamu talantu un paglābj partiju no smieklīgā stāvokļa. Košēns, tāpat kā visi ģeniāli cilvēki, kas pilnīgi nodevušies kādai dižai domai, varēja būt spiests pārdot savus zemes īpašumus.

Es labprāt iedotu kādu Iuidoru,— teica viena no ērmīgajām būtnēm doktoram līdzās (atstājot kapelu, Lisjēns uzzināja, ka tā ir marķīze de Marsiljī),— bet galu galā šis Košēna kungs nav augsldzi- mis (nav muižnieks). Man līdzi ir tikai zelts, un es lūdzu labo doktoru rīt atsūtīt savu kalponi pie manis pēc dievkalpojuma pulksten pusdeviņos, tad iedošu kādu summu.

Jūsu vārds, marķīzes kundze,— visai apmierināts atbildēja doktors,— būs pirmais četrpadsmitajā mana liela reģistra lappusē — reģistrā ar lokano iesējumu, ko saņēmu vai, pareizāk sakot, ko mēs saņēmām kā dāvanu no draugiem Parīzē.

«Es te esmu ka Zablo* kungs Versaļā — pašā uzmanības centrā,» Lisjēns, panākumu pacilāts, domāja; tiešām, visu skatienus saistīja uniforma. Savam varonim par attaisnojumu piebildīsim, ka viņš kopš aizbraukšanas no Parīzes nebija apmeklējis nevienu salonu. Bet vai dzīve bez asprātīgas sarunas var būt laimīga?

Un es,— viņš skaļā balsī piebilda,— iedrošinos lūgt Dipuarjē kungu no manas puses pierakstīt četrdesmit frankus. Taču es savā godkārībā vēlētos, lai mans vārds atrastos tieši aiz marķīzes kundzes vārda; tas man nestu laimi.

Labi, ļoti labi, jaunais cilvēk! — Dipuarjē tēvišķīgi patētiskā tonī iesaucās.

«Ja mani biedri to zinātu,» Lisjēns prātoja, «otrs duelis būtu neizbēgams; mani apsaukātu par svētuli. Bet ka lai viņi to uzzina? Viņiem nav sakaru šai sabiedrībā; vienīgi pulkvedis ar saviem okšķeriem to varētu uzost; un galu galā ir labāk, ja mani uzskata par svētuli nekā par republikāni.»

Dievkalpojuma beigās Lisjēnam vajadzēja nest lielu upuri: lai gan viņa bikses bija visbaltākajā baltumā, neatlika nekas cits kā mesties ceļos uz Grēku nožēlnieku kapelas netīrās akmens grīdas.

X nodaļa

Drīz pēc tam visi atstāja baznīcu, un Lisjēns, redzēdams, ka bikses ir pagalam notraipītas, devās mājup. «Bet šī mazā nelaime varbūt nāks man par labu,» viņš nosprieda un tīšām gāja lēnām, cenzdamies neaiziet priekšā svētulīgajām sievietēm, kuras tipināja pa kluso, zālaino ielu.

«Labprāt gribētos zināt, ko pulkvedis man šajā gadījumā varētu pārmest,» Lisjēns prātoja, kad doktors viņam piebiedrojās; un, tā ka izlikšanās nebija viņa stiprā puse, viņš šo domu ļāva nojaust jaunajam draugam.

— Jūsu pulkvedis ir tikai visparastākais mērenais, mēs viņu labi pazīstam!— Dipuarjē bez mazākās šaubīšanās iesaucās.— Nabaga nelaimīgais, kas nemitīgi baidās ieraudzīt kādā «Moniteur»* lappusē ziņu par savu atstādināšanu; bet es te neredzu virsnieku vienroci, pie Briennas* apbalvoto liberāli, tas viņam kalpo par spiegu.

Viņi bija nonākuši ielas galā, un Lisjēns, kas visu laiku gāja lēnā solī, ieklausīdamies sarunās, kuras attiecās uz viņu, baidījās, ka ar kādu nejaušu kustību varētu nodot savu prieku. Viņš tikai viegli paklanījās trim dāmām, kuras gāja viņam gandrīz blakus un ļoti skaļi sarunājās. Lisjēns cieši paspieda roku doktoram un devās prom. Jaunais cilvēks ielēca seglos un ļāva vaļu skaļiem smiekliem, kas viņam ar mokām bija jāapspiež jau veselu stundu. Jādams garām Šmita lasāmkabinetam, viņš nodomāja: «Lūk, kāds prieks ir būt mācītam!» Viņš pamanīja liberālo vienroci virsnieku, kurš, sēdēdams aiz lasāmkabineta zaļganās rūts, turēja rokā «Tribune»* un ar vienu aci šķielēja uz garām jājošo Lisjēnu. Nākamajā dienā visā Nansī augstākajā sabiedrībā runāja vienīgi par uniformu, kas bija parādījusies Grēku nožēlnieku baznīcā, turklāt mundiera labā piedurkne bijusi atārdīta un sasieta ar melnām lentēm. Šis jaunais cilvēks esot gandrīz stājies dieva priekšā; Lisjēnam tā bija triumfa diena. Viņš neiedrošinājās ierasties dievkalpojumā pusdeviņos. «Tam varētu būt nevēlamas sekas,» viņš sprieda. «Tad man vajadzētu apmeklēt misi katru reizi, kad nav jāpilda dienesta pienākumi.»

Ap desmitiem viņš svinīgi devās nopirkt lūgsnu grāmatu lieliskā Millera iesējumā. Viņš neļāva to iesaiņot zīdpapīrā, viņam šķita amizantāk nest to, iežmiegtu kreisajā padusē. «Labāk nevarētu rīkoties pat Restaurācijas ziedu laikos,» viņš sprieda, «es atdarinu maršalu N., mūsu kara ministru.»

«Attiecībās ar provinciāļiem var atļauties visu,» viņš smaidot domāja. «Tas tāpēc, ka te nav neviena, kas smieklīgo nosauktu īstajā vārdā.» Joprojām turēdams grāmatu padusē, Lisjēns pats aiznesa savus četrdesmit frankus Dipuarjē kungam, kas ļāva viņam palasīt ziedotāju sarakstu. Lappušu augšējā malā bija tikai uzvārdi ar «de» priekšā, un izrādījās, ka vienīgais izņēmums ir vārds «Lisjēns Levēns», ar ko sākas lappuse tieši aiz tās, kurā ierakstīta de Marsiljī kundze.

Lisjēnu pavadīdams, Dipuarjē dziļdomīgi sacīja:

Varat būt pārliecināts, cienītais, ka pulkveža kungs vairs neliks jums stāvēt kājās, kad aicinās pie sevis uz sarunu; viņš būs vismaz pieklājīgs; kas attiecas uz labvēlību — tā jau ir pavisam cita lieta.

Nekad vēi paredzējums nebija piepildījies tik drīz. Pēc dažām stundām pulkvedis, ko Lisjēns pastaigas laikā iztālēm pamanīja, deva viņam zīmi tuvoties un ielūdza nākamajā dienā pusdienās. Lisjēns nosprieda, ka pulkvedim ir pilsoniski familiāras un prastas manieres. «Par spīti spožajam mundierim un drošsirdībai, šis cilvēks ir līdzīgs draudzes vecākajam, kas ielūdz pusdienās savu kaimiņu prokuroru.» Kad Lisjēns taisījās jāt prom, pulkvedis sacīja:

Jūsu zirgam ir apbrīnojamas lāpstiņas. Tādam rumakam divas ljē ir tīrais nieks; atļauju jums izjādēs doties līdz pat Darnē.

Tas bija miests sešu ljē attālumā no Nansī.

«Ak, visspēcīgais šarlatānisms!» Lisjēns iesmiedamies nodomāja un aizauļoja uz Daniē pusi.

Pēcpusdiena Lisjēns guva vēl citas uzvaras; doktors Dipuarjē katrā ziņā gribēja viņu stādīt priekšā grāfienei de Komersī kundzei, dāmai, kura iepriekšējā dienā bija viņam aizdevusi lūgsnu grāmatu.

De Komersī nams, kas atradās plaša, daļēji bruģēta un apcirptu liepu dzīvžoga ieskauta pagalma galā, pirmajā brīdī šķita pavisam drūms; taču mājas otrā pusē Lisjēns pamanīja burvīgu angļu dārzu, kur viņš pastaigātos ar vislielāko prieku. Viņu pieņēma lielā salonā, kura sienas klāja ar zeltītām līstītēm apmalots sarkans damasts. Damasts bija padilis, bet šo trūkumu slēpa lieliski ģimenes portreti. Tajos attēlotajiem senčiem galvas sedza sarmaini pūderētas parūkas, tie bija bruņās tērpti. Milzīgie krēsli, kuru šķobīgās koka daļas lepojās ar mirdzošu zeltījumu, nobiedēja Lisjēnu, kad viņš izdzirda de Komersī kundzi izrunājam vārdus: «Krēslu kungam!» Laimīgā kārtā šajā namā nebija pieņemts izkustināt no vietas godājamos milzeņus; Lisjēnam pasniedza modernu un visai ērtu sēdekli.

Grāfiene bija kalsna, liela auguma sieviete, kas, par spīti gadu nastai, turējās ļoti taisni. Lisjēns pamanīja, ka viņas mežģīnes nepavisam nav sadzeltējušas; viņam derdzās sadzeltējušas mežģīnes. Taču dāmas sejā nebija nekā iezīmīga. «Viņas vaibsti nav cildeni, bet viņa prot piešķirt tiem cildenu izteiksmi,» Lisjēns nodomāja.

Saruna, tāpat kā salona iekārtojums, bija cēla, vienmuļa un gausa, bet tajā nemanīja nekā sevišķi smieklīga. Vismaz Lisjēns varēja iztēloties, ka viesojas kādā vecāku ļaužu namā Senžermēna priekšpilsētā. De Komersī kundze nerunāja pārāk skaļi, viņas žesti nebija pārspīlēti, kādi šķita raksturīgi augstākās sabiedrības jaunekļiem, ko Lisjēns reizēm pamanīja ielās. «Tās vēl ir atliekas no labu manieru laikmeta,» viņš nodomāja.

De Komersī kundze ar labpatiku pamanīja, ka Lisjēns brīžiem pamet apbrīna pilnu skatienu uz viņas dārzu. Grāfiene pastāstīja, ka viņas dēls, kas divpadsmit gadu nodzīvojis Hartvelā* (Luija XVIII nams Anglijā), licis ierīkot tieši tādu pašu dārzu, kāds bijis tur, tikai mazāku, kā jau pieklājas vienkāršai privātpersonai. De Komersī kundze uzaicināja Lisjēnu daždien nākt un pastaigāties šajā dārzā.

Vairāki cilvēki te ierodas un nepavisam nejūtas spiesti tāpēc apmeklēt veco dārza īpašnieci: vārtsargam ir zināmi viņu vārdi.

Lisjēnu tāda uzmanība aizkustināja, un, tā kā viņam bija dižciltīga dvēsele, viņa atbildē jautās sirsnīga pateicība. Pēc tik vienkārši izteiktā piedāvājuma viņam ne prātā vairs nenāca par kaut ko zoboties; viņš jutās kā atdzimis. Jau vairākus mēnešus Lisjēns nebija bijis labā sabiedrībā.

Kad viņš piecēlās, lai atvadītos, de Komersī kundze atrada par iespējamu, nemainot sarunas vispārējo toni, pasacīt:

Es atzīšos, mans kungs, ka pirmo reizi redzu savā salonā kokardi, kādu jūs valkājat; taču lūdzu jūs ciemoties labi bieži. Man vienmēr būs patīkami pieņemt cilvēku, kuram ir tik izsmalcinātas manieres un kurš, kaut arī vēl ļoti jauns, domā tik saprātīgi.

«Un tas viss — vienīgi tāpēc, ka ierados Grēku nožēlnieku baznīcā!» Lisjēnam tik traki gribējās smieties, ka viņš vienīgi ar pūlēm apspieda neprātīgo vēlēšanos izdalīt piecfranku monētas nama sulaiņiem, kas priekšnamā bija nostājušies rindā.

Sulaiņu ierinda palīdzēja viņam apjēgt, kas darāms. «Cilvēks, kas sācis domāt tik labticīgi kā es, pieļautu rupju kļūdu, ja apmierinātos ar vienu pašu sulaini.» Viņš palūdza Dipuarjē kungu sameklēt viņam trīs drošus puišus, kuriem, galvenais, būtu pareiza domāšana.

Atgriezies mājās, Lisjēns jutās gandrīz kā karaļa Mida bārddzinis*: viņš dega nepacietībā kādam pastāstīt par savu laimi. Viņš aizrakstīja astoņas vai desmit lappuses garu vēstuli mātei un palūdza atsūtīt piecas sešas lepnas sulaiņu livrejas. «Tēvs, par tām maksādams, skaidri sapratīs, ka es nemaz neesmu kļuvis par sensimonistu.»

Dažas dienas vēlāk de Komersī kundze uzaicināja Lisjēnu pusdienās; salonā, kur viņš papūlējās ierasties tieši pusčetros, jaunais cilvēks sastapa de Serpjēra kungu un kundzi ar vienu no viņa sešām meitām, Dipuarjē kungu un divas tris vecākas dāmas ar vīriem, lielākoties Svētā Luija ordeņa kavalieriem*. Varēja nojaust, ka vēl kāds tiek gaidīts; drīz vien sulainis pieteica de Sovu-d'Okenkūra kungu un kundzi; Lisjēns jutās pārsteigts. «Skaistākas sievietes pasaulē nemaz nav,» viņš nodomāja, «un pirmo reizi ļaužu valodas ir bijušas patiesas.» Viņas samtainās acis zvīļoja tādā dzīvespriekā un vaļsirdībā, ka patīkamā iespēja tajās lūkoties jau bija gandrīz laime. Taču, ieskatoties vērīgāk, burvīgajā sievietē varēja pamanīt arī kādu trūkumu. Divdesmit piecu vai divdesmit sešu gadu vecumā viņai jau bija zināma slieksme uz tuklumu. Dāmai sekoja gara auguma gaišmatis šķidrām ūsiņām, ļoti bāls, augstprātīgs un nerunīgs; tas bija viņas vīrs. D'Antēna kungs, mīļākais, ieradās reizē ar laulāto pāri. Pie galda viņu nosēdināja pa labi no kundzes; diezgan bieži viņa d'Antēna kungam kaut ko čukstēja un pēc tam smējās. «Tādi vaļsirdīgi jautri smiekli ir dīvainā pretrunā ar sabiedrības drūmo un vecmodīgo garu,» Lisjēns domāja. «Parīzē mēs to katrā ziņā nosauktu par visai pārdrošu jautrību. Cik daudz ienaidnieku iemantotu šī skaistā sieviete! Pat gudri cilvēki viņu nosodītu par kautrības trūkumu, kura dēļ viņa sevi pakļauj visām bīstamajām tenku sekām! Tātad provincē ir arī kaut kas labs! Vai gan galvenais nav tas, ka starp visām šīm garlaicībai dzimušajām personām jaunā varone ir apburoša? Un viņa patiešām ir lieliska! Vienu šādu pusdienu dēļ esmu gatavs divdesmit reizes apmeklēt Grēku nožēinieku baznīcu.»

Kā jau prātīgs cilvēks, Lisjēns centās būt pieklājīgs pret de Sovu-d'Okenkūra kungu, kas lepojās ar saviem diviem vārdiem, no kuriem pirmais bija slavens Šarla IX un otrais — Luija XIV laikā.

Klausīdamies d'Okenkūra kunga gausajā, elegantajā un neizteiksmīgajā valodā, Lisjēns pētīja ta sievu. D'Okenkūra kundzei varēja būt divdesmit četri vai divdesmit pieci gadi. Viņa bija gaišmate lielām zilām, nepavisam ne sapņainām acīm, kurās dzirkstīja burvīgs dzīvesprieks un kuras vienīgi garlaicības brīžos kļuva skumīgas, taču iezaigojās līksmē, tiklīdz viņa izdzirda kaut ko patīkamu vai vismaz neparastu. Brīnumsvaigo lūpu daiļās, skaidri iezīmētās līnijas apveltīja seju ar karalisku dižciltību. Uzkumpais deguns pasvītroja burvību, kāda piemita d'Okenkūra kundzes cēlajiem, taču nemitīgi mainīgajiem vaibstiem, kuros atspoguļojās vissmalkākās viņas jūtu nianses. Viņā nebija ne vismazākās liekulības. Šīs īpašības sievietei ar tādu seju nemaz nevarēja būt.

Parīzē d'Okenkūra kundzi uzskatītu par vienu no izcilākajām skaistulēm; Nansī viņu atzina vienīgi par skaistu. Galvenais — viņas manierēs nebija provincē tik iecienīta stīvuma, viņa bija dzīvespriecīga, brīva, vienkārša un neviltota kā princese, kas izklaidējas, un tāpēc bija iemantojusi visu sieviešu neremdināmu naidu. Sevišķi svētules runāja par viņu tikai ar niknumu. Gribēdamas d'Okenkūra kundzi dziļi sarūgtināt, viņas apgalvoja, ka uzskata jauno sievieti gandrīz vai par neglītu. D'Okenkūra kundze to zināja un par šo spriedumu labprāt uzjautrinājās. Lisjēns saprata, kādu naidu pret d'Okenkūra kundzi te izjūt, redzēdams, ka viņu uzrunā de Serpjēra kundze. Pēc viņa domām, gan svētuļu naids, gan jaunas sievietes devīze «kāda man daļa!» izpaudās pārāk klaji. Marķīzē itin nemaz nebija jūtama viņas kārtai raksturīgā uzpūtība, viņa pēc dabas bija koķeta, vieglprātīga un dzīvespriecīga. Un ari viņas slava bija daudz sliktāka, nekā būtu pelnīts. Provincē gandrīz neticamas varbūtības dēļ d'Okenkūra kundze nespēja ļauties ne vismazākajai liekulībai, un Lisjēnu tas dziļi aizkustināja. Viņai bija brīnumdaiļas acis, un viņa ļāva tām dzirkstīt tik (I.ilmkā šķelmībā, ka tā vairs nebija koķetērija. Viņa brauc karietē kopā ar mīļāko un viru pa Parīzes ceļu, kas Nansī ir iecienīta pastaigu vieta. Garām jāj jauns aristokrāts. Viņš vada zirgu neparastā graciozā solī. Vai arī pasaka ko tādu, kas d'Okenkūra kundzei patīk. Tūlīt viņa pievēršas tikai šim jauneklim. Un, ja d'Antēna kungs iedomājas bilst kādu vārdu, iekams garāmgājēja pievilcība ir aizmirsta, viņš var būt drošs, ka debešķīgo mirdzumu, kas nupat laistījās skaistajās acīs, nodzēsīs nepacietība un nepatika. Lisjēns atklaja d'Okenkūra kundzē vēl kādu ļoti retu un ļoti skaistu īpašību. Viņa galīgi neatcerējās, ko bija teikusi vai darījusi iepriekšēja dienā. Tā bija dzīvespriecīga būtne, kas dzīvoja mirklim. «Viņa ir radīta,» Lisjēns domāja, «lai būtu par favorīti dižam karalim, ko nogurdinājusi galminieku un mīļāko iedomība un glaimi.» Lisjēns bieži apsvēra, ka varētu tuvoties šai brīnumainajai sievietei. «Varbūt - tad,» viņš domāja, «Nansī man neliktos tik pretīga.» Bet iegūt mīļāko nebija tik vienkārši. Vispirms jānodibina sirsnīga draudzība ar vīru, tas provincē ir vēl svarīgāk nekā Parīzē, un sērīgais d'Okenkūra kungs, kas mūžīgi likās nožēlojams un mūžīgi runāja par 93. gada notikumiem,* tos sagrozīdams, Lisjēnam šķita varbūt visgarlaicīgākais no visiem Nansī iedzīvotājiem.

«Tādi nu ir šo cilvēku rīcības galvenie dzinuļi,» viņš domāja. «Viņi nākotnē nojauš kādu nākamo Robespjēru un apskauž tos, kuri tikuši viņu vietā pie valsts kases labumiem. Uzsvērtajai jauno laužu atturībai pret mani galvenais iemesls ir tie deviņdesmit trīs franki mēnesī, kurus es viņiem atņemu.» Diendienā Lisjēns manīja aukstākās sabiedrības skaudību pret pilsoņiem, kuri 'kraja mantu, sūri grūti pūlēdamies tirdzniecībā. Kad pusdienas tuvojās beigām, Lisjēns juta īstu labvēlību pret marķīzu d'Antēnu un viņa patīkamo mīļāko. Vīrs,— de Sovs-d'Okenkūra kungs — bija ļoti maigs un ļoti labsirdīgs.

Kad pasniedza kafiju, Dipuarjē kungs varēja pietiekami piesardzīgi atbildēt uz Lisjēna daudzajiem prašņājumiem par d'Okenkūra kundzi.

— Viņa no visas sirds dievina savu draugu un pilnīgi zaudē piesardzību. D'Okenkūra kundzes nelaime, pareizāk sakot, neiaime viņas slavai ir ta, ka, apbrīnojusi savu draugu divus vai trīs gadus, viņa sak saskatīt tu ja daudz ko smieklīgu. Drīz vien viņš iedveš viņai neciešamu garlaicību, ko nekas nespēj izkliedēt. Tad sākas tāda izrāde, ka skatītajiem būtu vērts maksāt par vietām; mēs redzam, ka garlaicība cīnās ar labsirdību, jo viņa ir vislabsirdīgākā sieviete pasaulē un nekāda ziņā negrib nodarīt kādam ļaunu. Visjocīgāk bija tajā reizē — par to pastāstīšu sīkāk —, kad iepriekšējais draugs neprātīgi, pat traģiski iemīlējās viņā tieši tad, kad sāka viņu garlaikot; tas d'Okenkūra kundzei sagādāja briesmīgas mokas un veselu pusgadu viņa nevarēja izdomāt, kā saudzīgā veidā tikt no viņa vaļā. Es redzēju, ka vienu brīdi viņa taisījās lūgt man padomu; tādās reizēs viņa ir ārkārtīgi asprātīga.

Un cik ilgi pastāv viņas tuvība ar d'Antēna kungu?— Lisjēns jautāja tik naivi, ka atlīdzināja doktoram par visiem viņa pūliņiem.

Jau vairāk nekā divus gadus; visi par to brīnās; bet viņš ir tikpat gaisīgs kā viņa, un tas šim kungam nāk par labu.

Un vīrs? Manuprāt, šejienes pilsoņu aprindās viņi ir aizdomu pilni kā sātani.

Vai tad neesat ievērojis,— Dipuarjē kungs jocīgā vientiesībā atbildēja,— ka dzīvesprieks un dzīvotprasme ir saglabājušās tikai dižciltīgo aprindās? D'Okenkūra kundze vīru iemīlinājusi sevī līdz neprātam; viņš iemīlējies tā, ka nespēj kļūt greizsirdīgs. Viņa pati atver visas vīram adresētās anonīmās vēstules.

D'Okenkūra kungs no tīras sirds gatavojas moceklībai,— doktors piebilda.

Kādai moceklībai?

Deviņdesmit trešajam gadam, kas atgriezīsies, ja kritīs Luijs Filips.

Un jūs gribat viņu gāzti Tas nu gan ir dīvaini.

Nakamais moceklis kādreiz bija bijis grenadieru kapteinis Šarla X gvardē un pierādījis lielu drošsirdību Spānijā un citur. Viņa bālie vaigi mazliet iesārtojās tikai tad, kad bija runa par dzimtas seno izcelsmi — tā tiešām bija saistīta ar Vodemoniem, Sastlī un Libello- niem, ar visām labākajām provinces aristokrātu dzimtām. Lisjēns pamanīja kādu dīvainu drosmīgā muižnieka iedomu: viņš bija pārliecināts, ka de Sova-d'Okenkūra vārds ir zināms Parīzē,un greizsirdības dēļ ienīda visus, kuri ieguva popularitāti ar rakstīšanu. Viņš pieminēja Beranžē un izteicās par dzejnieku kā par briesmīgu dēmonu, kas sagatavojis Šarla X* krišanu.

Par to viņš droši vien ir lepns,— kāds ieminējās.

Manuprāt, tomēr mazāk,— d'Okenkūra kungs diezgan sparīgi atbildēja,— kā lepotos, ja viņa senči būtu sekojuši Svētajam Luijam krusta karā.*

Lisjēns bija sajūsmā par sarunu, jo izbaudīja divkāršu prieku — uzzināt ko interesantu un neuzķerties uz sarunas biedra makšķeres. Tērzēšana tika spēji pārtraukta — Lisjēnu aicināja de Komersī kundze; tā viņu svinīgi stādīja priekšā de Serpjēra kundzei, sausnējai, dievbijīgai liela auguma sievietei, kam bija ļoti ierobežoti līdzekļi un sešas izprecināmas meitas. Tā, kura sēdēja blakus mātei, bija gandrīz piecas pēdas sešas collas gara jaunava visai divainas nokrāsas gaišiem matiem, ģērbusies svinīgi baltā tērpā ar zaļu jostu sešu pirkstu platumā, kas īpaši izcēla plakanu, kārnu vidukli. Zaļā krāsa uz baltā fona Lisjēnam šķita drausmīgi neglīta; bet tā nepavisam nebija politiķa nepatika, kuru pārsteidz ārzemnieku sliktā gaume.

Vai pārējās piecas meitas ir tikpat valdzinošas?— viņš jautāja doktoram, atgriezies pie tā.

Doktors piepeši sadrūma un kļuva nopietns; viņa sejas izteiksme, apnkšleitnantam par lielu uzjautrinājumu, pārvērtās kā pēc pavēles. I isjēns klusībā atkārtoja paša reiz izdomātu komandu, kas sastāvēja no diviem paņēmieniem: «Blēdies — savelc drūmu ģīmi!» Pa to laiku Dipuarjē gari klāstīja jaunkundžu dižciltīgo izcelsmi un cildenos likumus — visai godājamas īpašības, ko Lisjēns pat nedomāja apstrīdēt. Pēc patētisku vārdu plūdiem doktors izsacīja savu īsto izveicīga cilvēka atziņu:

Kāpēc runāt ļaunu par neglītām sievietēm?

Nu gan vienreiz jūs pieķēru, doktora kungsl Jūs pateicāt, ka de Serpjēra jaunkundze nav glīta, un es to varu atkārtot, atsaucoties uz jums.

Pēc tam viņš nopietni un dziļdomīgi piebilda:

Ja es gribētu melot pastāvīgi un par visu, es ietu pusdienot pie ministriem, no viņiem vismaz var sagaidīt izdevīgu vietu un naudu; bet nauda man jau ir, un neesmu tik godkārīgs, lai vēlētos apmainīt savu tagadējo vietu pret citu. Kāda jēga virināt muti tāpēc vien, lai melotu, turklāt tālā provincē un pusdienās, kurās piedalās viena vienīga skaista sieviete! Tas no jūsu padevīgā kalpa prasītu pārliecīgu piepūli.

Pēc šīs sarunas mūsu varonis burts burtā izpildīja doktora norādījumus. Viņš apbēra ar laipnībām de Serpjēra kundzi un tās meitu un uzsvērti nepievērsa uzmanību spožajai d'Okenkūra kundzei.

Par spīti neiedomājamai matu krāsai, izrādījās, ka de Serpjēra jaunkundze ir vienkārša, saprātīga un pat nav dzēlīga, par ko Lisjēns ļoti nobrīnījās. Pēc pusstundu ilgas sarunas ar māti un meitu viņš nelabprāt tās atstāja, lai klausītu de Serpjēra kundzes padomam; viņš lūdza de Komersī kundzi stādīt viņu priekšā citām vecīgajām dāmām salonā. Risinādams garlaicīgas sarunas, viņš iztālēm vēroja de Serpjēra jaunkundzi, un tā viņam nepavisam vairs nelikās tik neciešama. «Jo labāk,» viņš domāja, «mana loma nebūs tik grūta; es varu zoboties par doktoru, bet man jātic viņam: es nespēšu izturēt šai ellē, ja neglaimošu vecumam, neglītumam un smieklīgumam. Biežas sarunas ar d'Okenkūra kundzi no manas puses diemžēl liecinātu par pārlieku iedomību, jo neesmu nedz šajā sabiedrībā pazīstams, nedz dižciltīgs. Šodien mani uzņem apbrīnojami sirsnīgi; droši v:en tam ir kāds slepens nolūks.»

De Serpjēra kundze jutās tik pacilāta tās pieklājības dēļ, kādu viņai izrādīja apakšleitnants, kas drīz atgriezās pie viņas bostona galda, ka, nepavisam vairs nesaskatīdama viņā jakobīni vai Jūlija varoni (tie bija viņas pirmie vārdi par Lisjēnu), viņa apgalvoja, ka jaunajam cilvēkam ir izmeklētas manieres.

Kā īsti viņu sauc?— viņa vaicāja de Komersī kundzei. Un jutās ārkārtīgi nelaimīga, kad atbilde deva viņai liktenīgo apstiprinājumu, ka jauneklim ir pilsoniska izcelšanās.

— Kāpēc viņš nav nosaucis savu īpašumu dzimtā ciema vārdā, tā taču dara visi viņam līdzīgie. Par to viņiem ir jāparūpējas, ja viņi grib tikt pieņemti labākajā sabiedrībā.

Labsirdīgā Teodelinda de Serpjēra, uz kuru šis pēdējais teikums zīmējās, kopš pusdienu sākuma juta līdzi Lisjēnam, kas visu laiku cieta neērtības, jo nespēja rīkoties ar labo roku.

Ienāca cienījama izskata dāma, de Serpjēra kundze sacīja Lisjēnam, ka stādīs viņu tai priekšā, un, atbildi nenogaidījusi, sāka stāstīt, cik sena ir de Fironjēru dzimta, pie kuras pieder šī dāma, kas ļoti labi dzirdēja, ko par viņu runā.

«Tas ir muļķīgi,» Lisjēns domāja, «un to vēl klāstīt man, kurš nepavisam nepieder pie aristokrātijas, cilvēkam, kuru redz pirmo reizi un pret kuru vēlas būt laipni! Parīzē mēs to saucam par neveiklību, bet provinciāļi ir dabiskāki.»

Iepazīstināšana ar de Fironjēra kundzi tikko bija beigusies, kad de Komersī kundze lika paaicināt Lisjēnu, lai viņu stādītu priekšā vēl vienai likko atnākušai dāmai. «Būs jāiet tik daudzās vizītēs,» Lisjēns domāja katras iepazīstināšanas rei/.ē. «Man vajadzēs pierakstīt šos vārdus un šo to no attiecīgās heraldikas un vēstures, citādi es visu aizmirsīšu un pieļaušu kādu drausmīgu kļūdu. Galvenais sarunās ar šiem paziņam būs jautājumi par viņu dižciltību un aizvien jaunām tās iezīmēm.»

Nākamajā dienā Lisjēns kāpa tilbirī un, divu sulaiņu jāšus pavadīts, devās atstāt vizītkartes pie dāmām, ar kurām viņam bija tas gods iepriekšējā vakarā tikt iepazīstinātam. Pašam par lielu brīnumu, viņu pieņēma gandrīz visur. Katrs gribēja jauno cilvēku redzēt, un dāmas, kuram bija zināms par viņa divkauju, nemitīgi izteica līdzjūtību par ievainojumu; viņš izturējās teicami, bet, kad nonāca pie de Serpjēra kundzes, bija nogarlaikojies līdz nāvei. Lisjēns mēģināja mierināt sevi ar domu, ka sastaps Teodelindas jaunkundzi, garo jaunavu, kura iepriekšējā dienā bija likusies tik neglīta.

Sulainis, ģērbies gaišzaļā livrejā, kas viņam bija sešas collas par garu, ieveda Lisjēnu milzīgā, diezgan labi mēbelētā, bet slikti apgaismotā salonā. Viņam ieejot, visa ģimene piecēlās. «Tās ir viņu žestikulācijas mānijas sekas,» viņš nodomāja; un, kaut augumā nebija nekāds sīkais, izrādīja:., ka viņš ir gandrīz mazākais no visiem. «Tagad saprotu, kāpēc viesistaba tik milzīga,» Lisjēns sprieda. «Parastā telpā šai ģimenei nepietiktu vietas.»

Lisjēns izbrīnījās, ieraugot ģimenes galvu — vīru ar sirmiem matiem. Gan pēc apģērba, gan manierēm viņš pilnīgi atgādināja cildeno tēvu no provinces komediantu trupas. Viņš valkāja Svētā Luija krustu ļoti garā, ar platu, baltu joslu apmalotā lentē, kas acīmredzot norādīja uz piederību pie Lilijas ordeņa.* De Serpjēra kunga valoda bija raita, ar zināmu augstprātīgas laipnības pieskaņu, kāda piederas septiņdesmit divus. gadus vecam muižniekam. Viss ritēja lieliski līdz brīdim, kad, Mii !o! par pagātni, viņš Lisjēnam sacīja, ka ir bijis karaļa leitnants kolmārā.

Izdzirdot šos vārdus, Lisjēnu pārņēma šausmas, kas acīmredzot neviļus izpaudās viņa vienkāršajā un labsirdīgajā sejā, jo vecais virsnieks godīgi un bez kāda aizvainojuma piebilda, ka pulkveža Karona* lietas laikā nav atradies Kolmārā.

Lisjēns jutās tik saviļņots, ka acumirklī aizmirsa visus savus nodomus; braucot pie de Serpjēriem, viņš bija stipri noskaņots pasmieties par sarkanmatainajām māsām grenadieru augumā un viņu mūžam neapmierināto un purpinošo māti, kura, par spīti tādam raksturam, pūlējās viņas visas izdot pie vīra.

Vecā virsnieka godīgie vārdi par Kolmāras lietu vērta viņa namu cildenu; no tā brīža Lisjēnam nekas tajā vairs nelikās smieklīgs.

Labvēlīgais lasītājs tiek lūgts ņemt vērā, ka mūsu varonis ir ļoti jauns, īsts iesācējs bez jebkādas pieredzes; taču tālab nevaram nejust zināmu nepatiku, redzot, ka esam spiesti atzīt: viņam vēl piemīt vājība sašust par politiskiem notikumiem. Tolaik tā bija vientiesīga dvēsele, kas pati sevi nepazina; tas nepavisam nebija pašpārliecināts cilvēks vai asprātis, kas steidzas visu iznīcinoši nokritizēt. Mātes salonā, kur zobojās par visu, viņš iemācījās izsmiet un diezgan labi saskatīt liekulību; taču, starp citu, pats nezināja, par ko dienās kļūs.

Kad Lisjēns piecpadsmit gadu vecumā sāka lasīt avīzes, mistifikācija, kas bija cēlonis pulkveža Karona nāvei, bija toreizējās valdības pēdējā lieta, kura sacēla lielu troksni; to izmantoja visas opozīcijas avīzes. Slavenā neģēlība turklāt palika zēna prātam neaptverama, kaut gan viņš to pārzināja visos sīkumos kā ģeometrijas teorēmas pierādījumu.

Attapies no saviļņojuma, ko radīja Kolmāras pieminēšana, Lisjēns sāka ar interesi vērot de Serpjēra kungu. Tas bija glīts piecas pēdas astoņas collas garš vīrs, kas turējās ļoti taisni; skaistie sirmie mati vērta viņu īsti patriarhālu. Mājās, ģimenes lokā, viņš valkāja vecu gaišzilu militāra piegriezuma svārku ar stāvapkakli. «Acīmredzot viņš to nonēsā,» Lisjēns nodomāja. Tas viņu dziļi aizkustināja. Jauneklis bija pieradis pie Parīzes švītīgajiem večiem. De Serpjēra kunga dabiskums un gudrā, faktiem bagata runa pilnīgi savaldzināja Lisjēnu; sevišķi dabiskums viņam šķita kaut kas provincē pilnīgi neiedomājams.

Lielu vizītes laiku Lisjēns daudz vairāk uzmanības veltīja brašajam karavīram, kas ilgi stāstīja par savām gaitām emigrācijā un netaisnīgajiem austriešu ģenerāļiem, kuri vēlējušies iznīcināt emigrantu korpusus, nekā sešām garajām meitām turpat līdzās. «Tomēr jāpievēršas arī viņām,» Lisjēns beidzot iedomājās. Jaunkundzes strādāja rokdarbus, sēdēdamas ap vienīgo lampu, jo togad eļļa bija dārga.

Viņu valoda bija vienkārša. «Varētu domāt,» Lisjēns sprieda, «ka jaunavas lūdz piedošanu par savu neglītumu.»

Viņas nerunāja pārāk skaļi; viņas nepiešķieba galvu sarunas visinteresantākajās vietās; viņas nepavisam nelikās pastāvīgi norūpējušās par to, kādu iespaidu atstāj uz klātesošajiem; viņas neklāstīja sīki un smalki, cik reta ir drāna, no kuras darināts tērps, nestāstīja, kādā fabrikā tā austa; viņas nesauca gleznu par dižu vēstures lappusi utt., utt.. Ar vārdu sakot, ja starp viņām nerēgotos mātes — de Serpjēra kundzes — sausā un nīgrā seja, Lisjēns tovakar būtu juties pilnīgi laimīgs; turklāt viņš ātri aizmirsa mājasmātes piezīmes; tērzēšana ar Teodelindas jaunkundzi sagādāja īstu prieku.

XI nodaļa

Šaja vizītē, kurai vajadzēja ilgt divdesmit minūtes un kura turpinājās divas stundas, vienīgie nepatīkamie vārdi, ko Lisjēns dzirdēja, bija daži naidīgi de Serpjēra kundzes izteikumi. Šīs dāmas seja bija majestātiska, bet apvītuši un kā pārakmeņojusies. Viņas lielās, nespodras un bezkaislīgās acis sekoja katrai Lisjēna kustībai, stindzinot viņu. «Ak dievs, kāda šausmone!» viņš domāja.

Aiz pieklājības Lisjēns laiku pa laikam atstāja de Serpjēru jaunkundžu loku, kas bija izveidojies ap lampu, un gāja patērzēt ar kādreizējo karaļa leitnantu. Tas mīļuprāt skaidroja, ka nevarēs ateJpot un atgūt mieru, iekams nebūs atjaunota tieši tāda kārtība, kāda valdīja 1786. gadā.*

Tas bija mūsu pagrimšanas sākums,— lāga sirmgalvis vairākas reizes atkārtoja.— Inde mali labes.*

Lisjēna uztverē tiekas nevarēja būt smieklīgāks par tādiem vārdiem, jo, pec viņa domam, tieši 1786. gadā Francija sāka izkūņoties no barbarisma, 110 kura joprojām nav pilnīgi atbrīvojusies.

Cits pēc cita salona ienāca četri pieci jauni un, bez šaubām, dižciltīgi cilvēki. Lisjēns pamanīja, ka viņi ieņem pozas, eleganti atbalstīdamies ar vienu roku pret melna marmora kamīnu vai zeltītu konsoli, kas atradās starp logiem. Kad viņi atmeta vienu tādu graciozu pozu, lai nostātos citā, ne mazāk graciozā, viņi kustējās gandrīz drudžainā ātrumā, it kā paklausīdami militārai pavēlei.

Lisjēns domāja: «Varbūt tā ir jākustas, lai iepatiktos provinces jaunkundzēm,» taču filozofiskās pārdomas bija jāpārtrauc, jo viņš nevarēja nepamanīt, ka glītie kungi, kas stāvēja akadēmiskās pozās, pūlējās pierādīt, ka viņiem ar Lisjēnu nav nekā kopīga, un mūsu varonis mēģināja provinciāļiem atmaksat simtkārtīgi.

Vai jūs tas kaitina?— Teodelindas jaunkundze, pienākdama klāt, jautāja.

Šajā jautājumā izskanēja tāda vienkāršība un dabiska labsirdība, ka Lisjēns atbildēja tikpat atklāti:

Tas mani kaitina tik maz, ka lūgšu jūs nosaukt šo skaisto kungu vārdus, ja nemaldos, viņi cenšas jums iepatikties. Varbūt tieši jūsu skaistajām acīm man vajadzētu pateikties par vēsumu, ar kādu viņi mani šobrīd pagodina.

Jaunais cilvēks, kas sarunājas ar manu māti, ir de Lanfora kungs.

Viņš ir ļoti patīkams un šķiet labi audzināts, bet kas ir tas kungs, kas atspiedies pret kamīnu un izskatās tik nikns?

Tas ir Ludvigs Rollera kungs, kādreizējais kavalērijas virsnieks. Blakus stāv viņa brāļi, arī virsnieki, kas aizgāja no armijās pēc 1830. gada revolūcijas. Šie kungi nav bagāti, alga viņiem bija nepieciešama. Tagad viņiem pieder viens zirgs pa trim, turklāt jaunekļiem dīvainā kārta izsikst sarunu viela. Viņi vairs nevar spriedelēt par to, ko jūs, karavīri, saucat par zirglietām, amunīciju un citiem jaukumiem. Viņi zaudējuši cerību kļūt par Francijas maršaliem, kāds bija maršals Larnaks, vienas viņu vecmāmiņas vecvectēvs.

Jūsu paskaidrojumi dara viņus man tīkamus; un kas ir tas plecīgais, īsais un druknais vīrs, kas man reizēm uzmet tik augstprātīgu skatienu un sprauslā kā mežakuilis?

Kā! Jūs viņu nepazīstat? Tas ir marķīzs de Sanreāla kungs, mūsu provinces bagātākais muižnieks.

Lisjēna un Teodelindas jaunkundzes saruna bija ļoti dzīva, tāpēc to pārtrauca de Sanreāla kungs, kas, Lisjēna apmierinātā izskata nokaitināts, piegāja pie Teodelindas jaunkundzes un pusbalsī viņu uzrunāja, neveltīdams Lisjēnam ne mazāko uzmanību.

Provincē bagātam un neprecētam cilvēkam ir atļauts viss.

Šī daļēji naidīgā rīcība atgādināja Lisjēnam pieklājības likumus. Vecajam pulkstenim, kas karājās pie sienas astoņu pēdu augstumā, alvas ciparnīca bija tā izrakstīta, ka nevarēja saskatīt nedz ciparus, nedz rādītājus. Pulkstenis nozvanīja, un Lisjēns saprata, ka pavadījis pie Serpjēriem vairāk nekā divas stundas. Viņš devās prom.

«Palūkosimies, vai man piemīt aristokrātiskie aizspriedumi, par kuriem tēvs augas dienas tā zobojās.» Viņš brauca pie Beršī kundzes; tur viņš sastapa prefektu, kas beidza bostona partiju.

Redzēdams ienākam Lisjēnu, Beršī kungs sacīja sievai, piecdesmit līdz sešdesmit gadus vecai blāķīgai dāmai:

Mazulīt, pasniedz tasi tējas Levēna kungam!

Tā kā Beršī kundze vīra sacīto nedzirdēja, Beršī kungs divreiz atkārtoja teikumu, kas sākās ar vārdu «mazulīt».

«Vai esmu vainīgs,» Lisjēns domāja, «ka man nāk smiekli par šiem ļaudīm?» Paņēmis tējas tasi, viņš gāja apbrīnot patiešām skaisto tērpu, ko tovakar bija uzvilkusi Silviānas jaunkundze. Tas bija šūts no Alžīrijas auduma ar ļoti platām sarkanbrūnām un tādām kā bāldzeltenām svītrām; uguns gaismā tās izskatījās brīnumjauki.

Daiļā Silviāna uz Lisjēna cildinājumu atbildēja, sīki jo sīki stāstīdama par neparasto kleitu; tā atvesta no Alžīrijas; tā jau sen atrodoties Silviānas jaunkundzes skapī utt., utt. Skaistā Silviāna, aizmirsusi savu palielo augumu, nepalaida garām izdevību piešķiebt galvu aizkustinošā stāsta visinteresantākajās vietās. «Cik daiļas formas!» Lisjēns nodomāja, pūlēdamies būt pacietīgs. «Nav šaubu, ka Silviānas jaunkundze varētu būt viena no tām 1793. gada Saprāta dievietēm,* par kurām de Serpjēra kungs nupat tik daudz stāstīja. Silviānas jaunkundze droši vien justos ļoti lepna, ja astoņi vai desmit vīri viņu nestuvēs stiepļu pa pilsētas ielām.»

Kad stāsts par svītroto tērpu bija pabeigts, Lisjēnam pietrūka drosmes turpināt sarunu. Viņš klausījās, kā prefekta kungs ar lempīgu uzpūtību atkārto kādu «Dēbats» iepriekšējās dienas numura rakstu. «Šie cilvēki vienmēr sludina, viņi nekad nesarunājas,» Lisjēns domāja. «Ja es apsēdīšos, noteikti aizmigšu. Jābēg, kamēr vēl pietiek spēka.» Priekšnamā viņš paskatījās sava pulksteni; pie Beršī kundzes viņš bija uzkavējies tikai divdesmit minūtes.

Lai neaizmirstu nevienu no jaunajiem paziņām un, galvenais, lai tos nesajauktu, kas provinciāļu patmīlības dēļ būtu visai nevēlami, Lisjēns nolēma sastādīt tikko iegūto draugu sarakstu. Viņš tos sadalīja pēc rangiem, kā dara angļu žurnāli, aprakstot publikai Olmakas balles.* Saraksts bija šāds:

«Grāfiene de Komersī kundze, Lotringas dinastija.

Marķīzs un marķīze de Pijlorāna kungs un kundze.

De Lanfora kungs; citē Voltēru un atkārto Dipuarjē spriedelējumus par civilkodeksu un mantojuma sadalīšanu.

MarķiZs un marķīze de Sova-d'Okenkūra kungs un kundze; d'Antēna kungs, kundzes draugs. Marķīzs — ļoti drosmīgs cilvēks, kas parasti beidzas nost aiz bailēm.

Marķīzs de Sanreāls — īss, drukns, neiedomājami uzpūtīgs, simt livru rentes.

Marķīzs de Ponlevē un viņa meita de Šastlē kundze, labākā partija provincē, miljonu īpašniece, de Blansē, de Goello u. c. iekāres objekts. Esmu brīdināts, ka de Šastlē kundze nekad negribēs mani pieņemt kokardes dēļ: vajadzētu panākt, lai varu pie viņas ierasties civilās drēbēs.

Grāfiene de Marsiljī, sarkanās lentes kavaliera atraitne; viens no senčiem — Francijas maršals.

Trīs grāfi Rolleri — Ludvigs, Sižismons un Andrē, braši virsnieki, nenogurdināmi mednieki un ļoti neapmierināti. Visi trīs brāļi runā pilnīgi vienu un to pašu. Ludvigs liekas draudīgs un skatās uz mani greizi.

Grāfs de Vasinjī, kādreizējais pulkvedis, saprātīgs un asprātīgs; jāpapūlas nodibināt ar viņu attiecības. Gaumīgs mājas iekārtojums, labi un kārtīgi sulaiņi.

Grāfs Zevernē, deviņpadsmit gadus vecs lāga zēns, resns un vienmēr iespīlēts pārāk šaurā frakā; melnas ūsas, katru vakaru divreiz atkārto, ka bez leģitimitātes Francijai laime nav iespējama; būtībā labsirdīgs; lieliski zirgi.

Ļaudis, kurus pazīstu, bet ar kuriem nevajag ielaisties sarunās, jo jau pirmā saruna uzliek par pienākumu izturēt divdesmit citas, un viņi spriedelē kā vakardienas avīzes:

De Luvala kungs un kundze, de Sensirāna kundze, de Bernheima kungs, de Žorē, de Volpuāla, de Serdāna, de Pulī, dc Senvensēna, de Pelletjē-Lizī, dc Vinēra un de Šalremona kungi utt., utt.»

Tādi bija ļaudis, starp kuriem Lisjēns pastāvīgi dzīvoja. Reti gadījās diena, kad viņš nesastapa doktoru, un pat sabiedrībā šis uzplijīgais doktors bieži vērsās pie viņa ar savām dedzīgajām izdomām.

Lisjēns bija tik nepieredzējis, ka nemaz nebrīnījās nedz par to, ka Nansī labākā sabiedrība, vienīgi jaunie cilvēki ne, viņu tik labi uzņem, nedz arī par pastāvību, ar kādu Dipuarjē viņu izglītoja un protežēja.

Par spīti kvēlajai un nekaunīgajai daiļrunībai, Dipuarjē bija ārkārtīgi bikls; viņš nepazina Parīzi un iedomājās, ka turienes dzīve ir briesmīga, taču tvīka ilgās tur nonākt. Ļaudis, ar kuriem viņš sarakstījās, jau sen bija viņam darījuši daudz ko zināmu par Levēna kungu, tēvu. «Tajā namā,» viņš prātoja, «es par velti dabūšu lieliskas pusdienas, tur sastapšu ievērojamus cilvēkus, ar kuriem varēšu runāt un kuri mani aizstāvēs nelaimē. Ja Levēni palīdzēs, es šajā Bābelē nebūšu vientuļš. Jauneklītis raksta vecākiem par visu; viņi, bez šaubām, jau zina, ka es šeit esmu dēla aizbildnis.»

De Marsiljī un de Komersī kundzes, abas vairāk nekā sešdesmit gadu vecas, kurām Lisjēns, būdams pietiekami saprātīgs, ļāva sevi bieži ielūgt pusdienās, bija jaunekli iepazīstinājušas ar visu pilsētas sabiedrību. Lisjēns burts burtā klausīja Teodelindas jaunkundzes padomiem.

Viņš bija pavadījis labākajā sabiedrībā tikai nepilnu nedēļu, kad jau pamanīja,, ka laja valda nikna šķelšanās.

Sākumā aristokrāti kaunējās par savām domstarpībām un gribēja tās noslēpt svešām acīm, taču naids un kaislības ņēma pārsvaru, jo tāda ir viena 110 provinces priekšrocībām: tur vēl ļaujas kaislībām.

De Vasinjī kungs un citi saprātīgi domājošie cilvēki pieņēma, ka dzīvo Anrī V valdīšanas laikā, turpretī Sanreāls, Ludvigs Rollers un pārējie galēji noskaņotie noraidīja Rambuijē notikušo atsacīšanos* un gaidīja Luija XIX valdīšanu, kurai vajadzēja sākties pēc Šarla X kundzības beigām.

Lisjēns bieži apmeklēja tā saucamo de Pijlorānu savrupnamu; tā bija liela celtne ādmiņu priekšpilsētas malā netālu no divpadsmit pēdu platas smirdošas upītes.

Virs maziem kvadrātīgiem lodziņiem, kas apgaismoja ratnīcas un staļļus, stiepās gara rinda lielu logu ar mazu kārniņu jumtiņu virs katra — šo jumtiņu uzdevums bija aizsargāt Bohēmijas stikla* rūtis. Jau divdesmit gadu tā pasargātas no lietus, tās ne reizi nebija mazgātas un pa tām telpās iespīdēja dzeltenīga gaisma.

Visskumīgākajā šo netīro logu apgaismotajā istabā aiz Bula* darināta veca rakstāmgalda mēdza sēdēt garš kalsns vīrs, kas politisku principu dēļ pūderēja matus un valkāja bizi; viņš bieži un labprāt apgalvoja, ka īsi apcirpti nepūderēti mati ir ērtāki. Šis principu moceklis bija stipri gados un saucās marķīzs de Pijlorāns. Emigrācijas laikā viņš uzticīgi pavadīja kādu ļoti augstu personu; kad šī persona kļuva visspēcīga, tai lika manīt, ka ir kauna liela nekā nedarīt tā cilvēka labā, kuru galminieki dēvēja par trīsdesmit gadu draugu. Beidzot pēc daudzkārtīgiem lūgumiem, ko de Pijlorāna kungs bieži izjuta ka pazemojošus, viņu iecela par .. . galveno nodokļu piedzinēju.

Kopš laika, kas pagāja nepatīkamās rūpēs un beidzās ar amatu finansu nozarē, de Pijlorāna kungs, juzdams sarūgtinājumu pret ģimeni, kurai viņš ziedojis visu mūžu, pasauli redzēja tumšās krāsās. Tomēr viņa principi bija palikuši nesatricināmi, un, tāpat kā agrāk, ja vajadzētu, viņš, tos aizstāvot, būtu ziedojis dzīvību.

Šarls Desmitais ir mūsu karalis ne jau tāpēc, ka ir patīkams cilvēks,— viņš bieži mēdza sacīt.— Vai nu viņš ir, vai nav patīkams, viņš paliek Luija Piecpadsmitā dēla — troņmantnieka pēctecis: ar to pietiek. — Un šaurā lokā piebilda:— Vai varam vainot likumīgo varu, ja tās pārstāvis ir muļķis? Vai mans fermeris lai tiktu atbrīvots no nodokļa par savu fermu tikai tāpēc, ka esmu dumjš vai slikts cilvēks?

De Pijlorāna kungs nevarēja ciest Luiju XVIII.

Šis drausmīgais egoists,— viņš bieži atkārtoja,— deva revolūcijai kaut ko līdzīgu likumīgam ieganstam. Viņa vainas dēļ dumpība ieguva pieņemamu pamatojumu, kas mums liekas smieklīgs,— viņš piemetināja,— bet var aizraut vājos.

Jā, mans kungs,— marķīzs teica Lisjēnam nākamajā dienā pēc jaunā cilvēka stādīšanas priekšā viņam,— tā kā kronis tiek piešķirts uz visu mūžu, nekas no tā, ko dara pašreizējais tā īpašnieks, nevar būt obligāts pēctecim, pat zvērests ne, jo zvērēdams viņš bija pavalstnieks, kurš nedrīkstēja pretoties sava karaļa gribai.

Šādās un līdzīgās runās Lisjēns klausījās ļoti uzmanīgi un pat godbijīgi, kā pieklājas jaunam cilvēkam, taču ļoti centās to darīt tā, lai pieklājība neatgādinātu piekrišanu. «Es, plebejs un liberālis, šo iedomības apsēsto cilvēku vidū varu iegūt kādu svaru vienīgi tad, ja pretojos viņiem.»

Kad tadas reizēs bija klāt Dipuarjē, tas bez kautrēšanās pārtrauca marķīzu.

Tā visa dēļ,— doktors sacīja,— nonāksim pie īpašuma vienlīdzīgas sadalīšanas starp iedzīvotājiem. Gaidot, kad piepildīsies šis visu liberāļu galamērķis, civilkodekss uzņemas pataisīt mūsu bērnus par sīkpilsoņiem. Kāds aristokrātu mantojums varēs saglabāties, ja pēc katra ģimenes galvas nāves pastāvīgi tiks sadalīts? Un tas vēl nav viss; mūsu jaunākajiem dēliem agrāk atlika armija, bet, tā kā civilkodekss, ko es nosauktu par velnišķīgu, sludina vienlīdzību īpašuma ziņā, armijā pieņem tā, ka tur iesakņojas vienlīdzības princips; paaugstināšanu dienesta pakāpē parastā kārtā nosaka likums; nekas vairs nav atkarīgs no monarha žēlastības; kāpēc tad jāpūlas iegūt karaļa labvēlību? Un, mans kungs, tiklīdz tiek uzdots šāds jautājums, monarhija vairs nepastāv. Ko es redzu no otras puses? Lielu mantojamu īpašumu iznīkšanu un līdz ar to — monarhijas bojāeju. Mums atliek vienīgi zemnieku dievticība, jo, tiklīdz nav reliģijas, nav arī vairs cieņas pret bagātu un augstdzimušu cilvēku, rodas sātanisks apstrīdēšanas gars un cieņas vietā — skaucūba; un, tiklīdz notiek kaut mazākā netaisnība,— dumpis.

Marķīzs de Pijlorāns piebilda:

— Tātad vienīgais glābiņš ir saukt atpakaļ jezuītus un uz četrdesmit gadiem ar likumu nodot tiem diktatūru audzināšanā.

Vissmieklīgākais ir tas, ka, piekrizdams šiem spriedumiem, marķīzs bija pārliecināts un apgalvoja, ka ir patriots; šai ziņā viņš ne tuvu netika līdzi vecajam blēdim Dipuarjē, kas, iedams ārā no de Pijlorāna kunga nama, reiz teica Lisjēnam:

' — Viņš ir dzimis hercogs, miljonārs un Francijas pērs; neba nu viņam pētīt, vai viņa stāvoklis atbilst vai neatbilst tikumības principiem, vispārības laimei un citām skaistām lietām. Viņa stāvoklis ir labs, tātad jādara viss, lai to noturētu un vēl uzlabotu, citādi sabiedrība viņu uzskatītu par gļēvuli vai muļķi.

Ļoti pieklājīgi un uzmanīgi jāklausās tādos sprediķos, nekad nedrīkst nožāvāties, lai cik gari būtu prātojumi — tāds bija Lisjēna sine qua non* pienākums, tāda bija maksa par ārkārtējo laipnību, kādu Nansī augstākā sabiedrība viņam parādīja, uzņemot savā vidū. «Jāatzīst,» kādu vakaru Lisjēns sprieda, dodamies mājās un uz ielas gandrīz migdams ciet, «jāatzīst, ka cilvēki, kas ir simtkārt dižciltīgāki par mani, parāda ārkārtīgu laipnību, runājot ar mani tik cēli un glaimojoši, tomēr nežēlīgi beidz mani nost! Es to vairs nespēju izturēt. Tiesa, atgriezies mājās, es varu uzkāpt trešajā stāvā pie sava dzīvokļa saimnieka Bonāra kunga; tur es varbūt sastaptu viņa radinieku Gotjē. Šis pilnīgi godīgais cilvēks tūlīt pat mestu man acīs neapstrīdamas patiesības, kuras tomēr attiecas uz galīgi neinteresantām lietām, un tik vienkāršā veidā, ka īsta iekaisuma brīžos var pārvērsties par rupjību. Un ko man tā dod? No tādas rupjības uznāk tikai žāvas.

Vai tiešām liktenis man lēmis visu mūžu atrasties starp fanātiskiem, egoistiskiem un pieklājīgiem leģitīmistiem, kuri dievina pagātni, un trakiem, augstsirdīgiem un garlaicīgiem republikāņiem, kas dievina nākotni? Tagad es saprotu, ko tēvs gribēja teikt, izsaukdamies: «Kāpēc es neesmu piedzimis 1710. gadā ar piecdesmit tūkstošiem livru rentes?»»

Daiļrunīgie spriedelējumi, ko Lisjēns pacieta ik vakaru un ko lasītājam vajadzēja izturēt tikai vienu reizi, bija Nansī un citu provinces aristokrātu ticības apliecība, kura mazliet pacēlās pāri avīžu «Quotidienne», «Gazette de France» utt. rakstu vientiesīgai pārstāstīša- nai. Pēc mēnesi ilgas pacietības pārbaudes Lisjēns vairs nemaz nespēja izturēt lielo un dižciltīgo zemes īpašnieku sabiedrību,— tie vienmēr runāja tā, it kā vienīgie dzīvotu pasaulē, un aizvien tikai par lielo politiku vai auzu cenām.

Briesmīgajā garlaicībā bija viens vienīgs izņēmums: Lisjēns Joti priecājās, kad dc Pijlorānu savrupnamā viņu pieņēma marķīze. Tā bija trīsdesmit četrus vai trīsdesmit piecus gadus veca vai varbūt vēl vecāka slaida auguma sieviete brīnišķīgām acīm, lielisku ādu, un galvenais, izskatījās tāda, it kā no sirds smietos par it visām teorijām. Viņa nepārspējami stāstīja, izsmēja visus, gandrīz nešķirodama, pie kādas partijas katrs pieder. Lielākoties viņas dzēlības bija trāpīgas, un grupiņā, kur atradās viņa, gandrīz vienmēr skanēja smiekli. Lisjēns labprāt viņā iemīlētos, bet vieta jau bija aizņemta, un de Pijlorāna kundzes galvenā nodarbošanās bija ķircināt kādu ļoti patīkamu jaunu cilvēku — de Lanfora kungu. Zobgalības tika izsacītas vismaigākās intimitātes tonī, bet tas nevienā neradīja sašutumu. «Te nu ir vēl viena provinces priekšrocība,» Lisjēns nodomāja. Turklāt viņš ļoti labprāt redzējās ar de Lanfora kungu; tas bija gandrīz vienīgais no uugstdzimu- šajiem, kas nerunāja pārāk skaļi.

Lisjēns pieķērās marķīzei, un pēc pāris nedēļām de Pijlorāna kundze viņam jau likās skaista. Provincei raksturīgais jūtu svaigums šajā sievietē kairinoši apvienojās ar parīzisku smalkumu. Patiešām, viņas audzināšana tika pabeigta Šarla X galmā, kad vīrs bija galvenais nodokļu piedzinējs kādā diezgan attālā departamentā.

Lai izpatiktu vīram un vīra partijai, de Pijlorāna kundze katru dienu divas vai trīs reizes apmeklēja baznīcu; taču, tiklīdz viņa iegāja tā Kunga namā, tas pārvērtās par salonu; Lisjēns nolika savu krēslu iespējami tuvāk de Pijlorāna kundzei un tā rada iespēju izpildīt augstākās sabiedrības likumus, garlaikodamies, cik vien maz varēdams.

Kādu dienu, kad marķīze kopā ar blakus sēdošajiem jau desmit minūtes pārāk skaļi smējās, pie grupiņas piegāja kāds garīdznieks un iedrošinājās viņai aizrādīt.

Man gan liktos, marķīzes kundze, ka dieva nams…

Vai šī «kundze» varbūt zīmējas uz mani? Jūs man liekaties ļ'cti jo» īgs, mīļo abat! Jūsu pienākums ir glābt mūsu dvēseles, un jūs visi c-.it tik daiļrunīgi, ka gadījumā, ja mēs baznīcā nenāktu principa pēc, pie jums te nebūtu nevienas dzīvas dvēseles. Kancelē jūs varat runāt, cik vien tīk; bet neaizmirstiet, ka jūsu pienākums ir atbildēt, kad jautāju es; jūsu tēva kungam, kurš bija manas vīramātes sulainis, gan būtu vajadzējis jūs labāk apmācīt.

Žēlsirdīgo pamācību pavadīja vispārēji, kaut ari aizturēti smiekli. Tas bija uzjautrinoši, un Lisjēns nepalaida garām ne nieka no mazās scēnas. Bet par atmaksu viņam vajadzēja stāstu par šo notikumu- noklausīties vismaz simt reižu

De Pijlorāna kundze un de Lanfora kungs pamatīgi sastrīdējās. Lisjēns kļuva-vēl neatlaidīgāks. Nekas nevarētu užjautrihāt vairāk kā abu naidīgo pušu izturēšanās — tās turpināja satikties ik dienās; veids, kādu viņi sadzīvoja, bija visas Nansī uzmanības lokā.

Li.sjcnS bieži atstāja de Pijlorānu savrupnāmu kopā ar de Lanfora kungu starp viņiem bijā radusies zināma sirsnība. De Lanfora kungs bija d/.imK zelto laimīgās zvaigznes un neko nenožēloja. 1830. gada revolūcijas laika viņš bija kavalērijas kapteinis un priecīgu prātu izmantoja gadījumu, lai atbrīvotos no nepatīkamā amata.

Kādu dienu, kad de Lanfora kungs kopa ar Lisjēnu atstāja de Pijlorānu savrupnamu, kur pret viņu necienīgi izturējās visu acu priekšā, viņš sacīja: .

Ne par kādiem pasaules labumiem es nebūtu ar mieru slepkavot audējus vai ādmiņus, un šajos laikos tāds ir jūsu pienākums.

Ir jāatzīst, ka pēc Napoleona dienests armijā nav neko vērts,—Lisjēns atbildēja.—Šarla Desmitā laikā jums vajadzēja būt provokatoriem kā Karona lietā vai doties uz Spāniju saņemt ciet ģenerāli Riego, iai karalis Ferdinands to pakārtu.* - Jāatzīst, ka cilvēkiem, kādi esam mēs, tādas lietas nepiedienas.

Bulu labi dzīvot Luija Četrpadsmitā valdīšanas gados; tad laiks paietu galma vislabakajā sabiedrībā — ar de Sevinjē kundzi, hercogu de Vilmā kungu* un hercogu de Sensimona kungu, kopā ar kareivjiem vajadzētu būt tikai tad, kad vadītu tos kaujā, un pie reizes varbūt gūtu slavu. … . ,

- Jā, jums tas būtu ļoti labi, marķīza kungs, bet es Luija Četrpadsmitā laikā varētu būt vienīgi tirgotājs, labākajā gadījumā mazs Samiēls Bernārs.*

Abiem par lielu nožēlu, viņiem piebiedrojās marķīzs de Sanreāls, un saruna ievirzījās cilā gultnē. Tika pārspriests, ka sausums izputinās neapūdeņoto zemju īpašniekus, sākās strīds, vai vajadzīgs kanāls, pa 1 kuru ūdeni no Bakarā mežiem novadīt uz tīrumiem.

Lisjēna vienīgais mierinājums bija tuvumā vērot Sanreālu, viņprāt, tipisku provinces zemes lielīpašnieku. Sanreāls bija trīsdesmit trīs gadus vecs drukns vīrietis ar nespodri melniem matiem. Viņš pretendēja uz ļoti daudz ko, it sevišķi uz labsirdību un vienkāršību, taču tālab neatsacījās no smalkuma un asprātības. Šāds nesavienojamu pretenziju sajaukums, ko izcēla provincei milzīgā bagātība un atbilstoša pašapziņa, padarīja viņu par neparastu muļķi. Nevarētu sacīt, ka viņa galvā nav nekādu domu, bet viņa pārmērīgā uzpūtība un iedomība bija pilnīgi neizturama, sevišķi tad, kad viņš gribēja būt asprātīgs.

Ja viņš sniedza roku, tad viena no viņa izpriecām bija tā parādīt savu spēku, lai cilvēks iekliegtos; jautrības labad viņš arī bļāva pilnā kaklā, ja nebija, ko teikt. Viņš centīgi pārspīlēja manieres, kas liecinātu par labsirdību un nepiespiestību, un bija skaidri redzams, ka simtreiz dienā sev atkārto: «Esmu lielākais zemes īpašnieks provincē, tāpēc man jāatšķiras no citiem.»

Ja nesējam uz ielas iznāca domstarpības ar kādu no Sanreāla ļaudīm, viņš skriešus metās izbeigt strīdu un labprāt būtu nesēju nositis. Slavenakais darbs, kas Sanreālu izvirzīja provinces enerģisko un labticīgo cilvēku priekšgalā, bija tāds: šis muižnieks pats apcietināja vienu no nelaimīgajiem zemniekiem, kurus, pēc Burbonu pavēles, nezināmu iemeslu dēļ nošāva sakarā ar sazvērestību vai drīzāk nemieriem, kas izcēlās viņu valdīšanas laikā. To Lisjēns uzzināja daudz vēlāk. Sanreāla domubiedri kaunējās viņa dēļ, un arī viņš pats, izbrīnījies par savu rīcību, sāka šaubīties, vai muižniekam, lielam zemes īpašniekam, būtu vajadzējis pildīt žandarma pienākumus un, kas vēl ļaunāk, izraut no pūļa kādu nelaimīgu zemnieku, lai liktu viņu nošaut bez tiesas un izmeklēšanas, tikai aizvedot uz kara tribunālu.

Šim marķīzam bija viena vienīga līdzība ar laipnajiem reģences laika* marķīziem: ik dienas pēc pusdienlaika vai pulksten vieniem viņš bija gandrīz pilnīgi piedzēries, un de Lanfora kungam viņš piebiedrojās divos. Šādā stāvoklī marķīzs runāja bez mitas un bija visu savu stāstu varonis. «Šim te gan nepietrūktu spara, un viņš nebūtu no tiem, kas padevīgi noliek galvu zem 93. gada cirvja kā dievbijīgās avis d'Okenkūri,» Lisjēns nosprieda.

Marķīza de Sanreāla namā galds viesiem bija klāts gan vakarā, gan rītā, un, runādams par politiku, mājastēvs nekad nenolaidās no vispatētiskākās sparības augstumiem. Tam bija savs pamats: viņš zināja no galvas kādus desmit de Šatobriāna kunga izteikumus, arī to, kurā ir runa par bendi un vēl sešām personām, kas nepieciešamas departamenta pārvaldei.

Tādas daiļrunības pakāpes uzturēšanai viņam uz sarkankoka galdiņa blakus krēslam vienmēr atradas pudele konjaka, dažas vēstules no Reinas viņa krasta un «France» numurs — avīze, kas cīnījās pret 1830. gadā Rambuijē pilī notikušo atsacīšanos no tiesībām uz troni. Neviens, kir; iegriezās pie Sanreāla, nevarēja neiedzert uz karaļa un viņa likumīgā mantinieka Luija XIX veselību.

Velns parāvis, mans kungsl— Sanreāls iekliedzās, vērsdamies pie I isjēna.— Varbūt mēs vēl kopā karosim, ja kādreiz Parīzes lielie Irģitimisti gribēs nokratīt advokātu jūgu."

Lisjēns atbildēja tā, ka viņam uzsmaidīja laime iepatikties krietni iereibušajam marķīzam, un kopš tā rīta, kas beidzās pie karstvīna glāzes kādā pilsētas ultrarojālistu kafejnīcā, Sanreāls pilnīgi pierada pie Lisjēna sabiedrības.

Taču varonīgais marķīzs savā ziņā sagādāja neērtības: izdzirdis pieminam Luiju Filipu, viņš vienmēr pārvērstā spiedzīgā balsī izkliedza vienu vienīgu vārdu: «Zaglis!»* Tāda bija viņa asprātība, par kuru lielākā daļa Nansī dižciltīgo dāmu ik reizi skaļi jo skaļi smējās. Lisjēnam riebās gan nebeidzamā atkārtošanās, gan neizbēgamie smiekli.

XII nodaļa

Kad Lisjēns jau sešdesmito vai astoņdesmito reizi bija novērojis šā smalka joka spējo iedarbību, viņš nolēma: «Es būtu pēdīgais muļķis, ja ulklatu šiem lauku komediantiem kaut vienu savu domu; viss viņiem ir nedabisks — arī smiekli; un pat vislielākās jautrības brīžos viņi domā par deviņdesmit trešo gadu.»

Tāds lēmums izšķīra Lisjēna panākumus. Daži pārāk vaļsirdīgi vārdi jau bija atvēsinājuši pret viņu radušās draudzīgās jūtas. Tiklīdz jauneklis sāka melot kuram katram, draudzība auga augumā. Par piesardzību Lisjēns maksāja dārgi: viņš garlaikojās. Ieraudzījis jebkuru no grāfienes de Komersī kundzes draugiem, viņš jau iepriekš zināja, kas tam jāsaka un kāda būs atbilde. Arī vispatīkamākajiem no šiem kungiem krājumā nebija vairāk kā astoņas vai desmit asprātības, un par to jaukumu var spriest pēc marķīza de Sanreāla joka, kas tika uzskatīts par vienu no jautrākajiem.

Bet garlaicība provincē ir tik mokoša, no tās cieš pat ļaudis, kas to sēj sev visapkārt riekšavām, ka Nansī uzpūtīgie muižnieki tīri labprāt sarunājās ar Lisjēnu un apturēja viņu uz ielas. Šis pilsonis, kas, par spīti sava tēva miljoniem, domāja pietiekami labticīgi, šķita kaut kas neredzēts. Turklāt de Pijlorāna kundze bija paziņojusi, ka viņš ir visai gudrs. To varēja uzskatīt par LLsjēna pirmo uzvaru. Patiešām, viņš vairs nebija tāds zaļknābis kā tad, kad tikko atstāja Parīzi.

Starp cilvēkiem, kuri ar viņu nodibināja ciešākas attiecības, jauneklis sevišķi ievēroja pulkvedi grāfu de Vasinjī. Tas bija liela auguma gaišmatis, vēl jauns, kaut ari stipri grumbains, pēc izskata saprātīgs un laipns. 1830. gada jūlijā viņš tika ievainots, taču pārāk neplātījās ar milzīgo priekšrocību. Atgriezies Nansī, grāfs nelaimīgā kārtā iedvesa lielu kaislību mazajai de Vilbela kundzei, nodeldētu patiesību vācelei ar ļoti skaistām acīm, kuras tomēr kvēloja piedauzīgi izaicinoši. Viņa uzkundzējās de Vasinjī, mocīja viņu, neļāva doties uz Parīzi, kur atgriezties viņš no sirds vēlējās, un, galvenais, gribēja, lai grāfs kļūtu Lisjēnam draugs. De Vasinjī kungs ieradās vizītē pie Lisjēna. «Tas ir pārāk liels gods,» mūsu varonis domāja, «bet kas ar mani te notiks, ja pat mājās nevarēšu pabūt viens?» Beidzot Lisjēns pamanīja, ka, pietiekami viņu atmaidzinājis ar visglaimīgākajiem un veiklākajiem komplimentiem, grāfs sāk neatlaidīgu iztaujāšanu. Lisjēns pūlējās atbildēt divdomīgi, lai garo apmeklējumu laikā mazliet izklaidētos, jo šķiet, ka provinciāļiem, pat vispieklājīgākajiem, laiks nemaz nerit uz priekšu, un divas stundas ilga vizīte nav nekas neparasts.

Cik dziļš ir grāvis starp Tilēriju pili un dārzu?— grāfs de Vasinjī kādu dienu viņam jautāja.

Es nezinu,— Lisjēns atbildēja,— bet, manuprāt, ar ieročiem rokās būtu grūti tikt tam pāri.

Kā, vai tiešam tas būtu divpadsmit vai piecpadsmit pēdas dziļš? Tad tajā ieplūstu Sēnas ūdens.

Japadomā… Šķiet, grāvja dibens vienmēr ir mitrs, bet varbūt grāvis nav dziļāks par trim vai četrām pēdām. Man nekad nav ienācis prātā šo grāvi papētīt, tomēr esmu dzirdējis par to runājam kā par militāru nocietinājumu.

Un Lisjēns minūtes divdesmit mēģināja tādā divdomīgā sarunā izklaidēties.

Kādu dienu Lisjēns pamanīja, ka d'Antēna kungs novedis d'Okenkūra kundzi līdz izmisumam. Patīkamais jaunais cilvēks, tik īstens francūzis, tik maz noraizējies par nākotni un tik ļoti patikt gribošs, todien bija kā neprātīgs aiz mīlestības un maigām skumjām; viņš tiktā] zaudēja galvu, ka mēģināja būt vel sirsnīgāks nekā parasti. Viņš nesaprata d'Okenkūra kundzes pieklājīgos ieteikumus iet mazliet izvēdināties un atgriezties vēlāk, bet aprobežojās ar to, ka staigāja pa viesistabu šurpu turpu.

Kundze, es ļoti vēlētos,— Lisjēns viņai sacīja,— uzdāvināt jums mazu angļu gravīru brīnišķīgā gotiskā ietvarā; es jums lūgtu atļauju novietot to salonā, un no dienas, kad es to neredzētu parastajā vietā, es vairs nespertu kāju jūsu namā un tā parādītu, ka esmu aizvainots par tik nežēlīgu rīcību.

Jā, jūs jau nu esat gudrinieks,— viņa smiedamās atbildēja,— neesat vis tāds muļķis, lai iemīlētos… Ak dievs! Vai gan iespējams kaut kas garlaicīgāks par mīlestību? …

Tomēr tādas runas nabaga Lisjēns dzirdēja ļoti reti; viņa dzīve ritēja bēdīga un vienmuļa. Viņu pieņēma Nansī salonos; viņam kalpoja lieliskās livrejās tērpti sulaiņi; viņa tilbirī un kaleša, ko māte izrakstīja no I indonas, bija tik jaunas, ka varēja sacensties ar de Sanreāla un utu hagatāko proviticiešu ekipāžām; viņš ar prieku rakstīja tēvam anekdotes par Nansī lepnākajiem namiem. Tomēr viņš joprojām garlaikojās tāpat kā tolaik, kad nevienu nepazina un pavadīja vakarus, stnigadams pa Nansī ielām.

Biezi vien Lisjēns, piegājis pie kāda nama, apstājās uz ielas, pirms padevās mokām klausīties klaigāšanā, no kuras ausis krita ciet. «Vai iet iekšā?» viņš prātoja. Reizēm viņš jau ārpusē sadzirdēja skaļas balsis. Sludinātājs provinciālis, kas cieš sakāvi, ir baismīgs; kad vairs nav ko teikt, viņš meklē glābiņu plaušu spēkā: šķiet, viņš tāpēc lepojas, turklāt pamatoti, jo bieži vien tādā veidā pārspēj un apklusina pretinieku.

«Parīzes ultrarojālisti ir piemērojušies,» Lisjēns domāja, «bet te es tos redzu dabiskā izskatā: tie ir briesmīgi, trokšņaini radījumi, kas lādas, ir pieraduši, ka neviens nebilst ne vārda pretī, un vienu teikumu maļ trīs stundas ceturkšņus. Parīzes neciešamākie ultrarojālisti, kuru dēļ tukšojas de Grandē kundzes salons* te liktos gluži pieklājīgi labākās sabiedrības cilvēki, kas runā pieņemamā tonī.» …

Skaļas runāšanas netikums Lisjēnam likās ļaunākais no visiem; viņš nekādi nespēja ar to samierināties. «Man viņi jāstudē, kā studē dabas vēsturi. Kivjc kungs Botāniskajā dārzā* mums sacīja, ka pētīt vajag inclīidr.ki, rūpīgi nosakot atšķirīgo un kopīgo — tā varot iegūt drošu līdzekli pret r iebumu, l.o iedveš tārpi, kukaiņi un kroplīgi krabji,» utt., utt.

Kad Lisjēns uz ielas sastapa kadu 110 saviem jaunajiem paziņām, viņš nevareja neapstāties un neaprunāties. Tad abi vērās viens otrā, neattapdami, ko sacīt, pārmija dažus vārdus par karstumu, par aukstumu utt., jo provinciālis nelasa neko citu kā vienīgi avīzes, un, kad pārrunāti pēdējā numura raksti, nezina, ko vēl piebilst. «Būt bagātam te ir īsta nelaime,» Lisjēns prātoja. «Bagātajiem ir mazāk ko darīt nekā pārējiem, acīmredzot tāpēc viņi ir tik ļauni. Viņi vada mūžu, kā mikroskopā pētīdami savu kaimiņu dzīvi; vienīgais viņiem zināmais līdzeklis pret garlaicību ir citu īzspiegošana, un tieši tas pirmajos mēnešos kaut cik noslēpj svešiniekam viņu gara tukšibu. Kad vīrs sāk stāstīt svešajam kādu notikumu, ko uzzinājis no sievas un bērniem, tie deg nepacietībā runāt 1111 apklusināt tēvu, lai paši notikumu izklāstītu, 1111 bieži vien, it kā iestarpinādami kādu aizmirstu apstākli, sāk visu 110 gala.»

Reizēm Lisjēnu tas viss tik ļoti nogurdināja, ka, nokāpis no zirga, viņš nevis posās un gāja iedzert dižciltīgo sabiedrībā, bet palika majas iebaudīt glāzi alus kopā ar dzīvokļa saimnieku Bonāra kungu.

- Man vajadzēs piedāvāt simt Iuidoru pašam prefekta kungam,— kadu dienu Lisjēnam sacīja brašais tirgonis, kas nepavisam necienīja valsts varu,— man vajadzēs piedāvāt simt Iuidoru, lai dabūtu atļauju ievest no ārzemēm divtūkstoš maisu labības, bet viņa tēvam ir divdesmittūkstoš franku liela alga.

Vietējos aristokrātus Bonārs cienīja tikpat maz kā ierēdņus.

Bez doktora Dipuarjē,— viņš teica Lisjēnam,— šie te … nebūtu pārāk ļauni; jūs, kungs, viņus pieņemat ļoti bieži, esiet piesardzīgs! Šejienes dižciltīgie,— Bonārs piebilda,— dreb aiz bailēm, ja pasts no Parīzes četras stundas aizkavējas; tad viņi nāk pie manis jau priekšlaikus pārdot labības ražu; aristokrāti metas manā priekšā ceļos, lai dabūtu zeltu, un nākamajā dienā, kad beidzot pienākušais pasts šos kungus ir nomierinājis, viņi uz ielas tikko atņem sveicienu. Manuprāt, esmu tikai godīgs, paturot prātā katru nepieklājību un liekot viņiem par to samaksāt Iuidoru. Es to nokārtoju ar sulaini, kuru viņi atsūta pārdot graudus; jo iedomājieties tikai, cienītais kungs, par spīti lielajam skopumam, viņiem nav dūšas pat nākt un paskatīties, kā tiek mērīta viņu labība. Kad piebērts ceturtais vai piektais dubultdekalitrs, resnais de Sanreāla kungs sāk sūdzēties, ka putekļi viņam sastrēgstot krūtīs; tas tikai ir tips,— šis taisās atjaunot mums klaušas, jezuītus un visu veco režīmu.

Kādu vakaru, kad virsnieki pēc apmācībām pastaigājās pa laukumu, pulkvedis Malērs de Senmegrēns iesvēlās dusmās pret mūsu varoni.

Kas tās par četrām vai piecām spilgtām livrejām ar milzīgām tresēm, ko jūs izrādāt ielās? Pulkā tās atstāj sliktu iespaidu.

Goda vārds, pulkvedi, neviens reglamenta paragrāfs neaizliedz šķiest naudu, ja kādam tā ir.

Vai esat jucis, ka runājat ar pulkvedi tādā tonī?— Lisjēna draugs Filoto čukstēja, pavilkdams jaunekli sānis.— Viņš jums vēl sagādās nepatikšanas!

Kadas nepatikšanas man vēl varētu sagādāt? Liekas, viņš mani ienīst ta, ka vien var ienīst kādu, kuru reti sastop, bet es tik tiešām ne par sprīdi nepiekāpšos cilvēkam, kas mani neieredz, kaut neesmu devis nekādu iemeslu. Tagad, šaja mirkli man iešāvās prātā doma par livrejām, un tāda paša iemesla dēļ tūlīt likšu atsūtīt no Parīzes floretes — divpadsmit pāru.

Ak jūs, karstgalvi!

Nepavisam nē, pulkveža kungs; dodu godavārdu, ka jums pulkā nav miermīlīgāka un mazāk ģeķiga virsnieka par mani. Es vēlos, lai mani neviens neaiztiek, un arī pats negribu nevienu aizskart. Būšu pret visiem nevainojami pieklājīgs un izturēšos nevainojami prātīgi, bet, ja mani kaitinās, es pratīšu aizstāvēties.

Divas dienas vēlāk pulkvedis izsauca Lisjēnu un mazliet neveiklā, mākslotā tonī aizliedza turēt vairāk par diviem livrejās tērptiem sulaiņiem. Lisjēns lika ieģērbt savus kalpotājus elegantās pilsoņu drēbēs, kas bija pašūtas pēc pēdējās modes un vērta vienkāršos, neaptēstos puišus visai smieklīgus. Jaunos tērpus viņš pasūtīja pie kāda vietēja drēbnieka. Pēdējais apstāklis — Lisjēns gan par to iepriekš nebija īpaši domājis — sagādāja viņa jokam panākumus; sabiedrībā tas tika augstu novērtēts, un de Komersī kundze izteica Lisjēnam komplimentus. D'Okenkūra kundze un de Pijlorāna kundze vai galvu zaudēja viņa dēļ.

Par livreju aizliegumu Lisjēns aizrakstīja mātei; pulkvedis savukārt par šo notikumu ziņoja ministram — Lisjēns kaut ko tādu jau bija gaidījis. Šai laikā varēja manīt, ka Nansī salonos viņu sāk daudz vairāk cienīt: Dipuarjē bija parādījis savu Parīzes draugu atbildes uz vēstulēm, kurās tika lūdzis ziņas par Van Petersa, Levēna un Co nama stāvokli sabiedrībā un bagātību. Labvēlīgāku atbildi nemaz nevarētu iedomāties. «Šis nams,» viņam rakstīja, «pieder pie tiem nedaudzajiem, kuri, izmantojot gadījumu, pērk jaunas ziņas no ministriem un liek tās lietā, dalot ienākumus uz pusēm.»

Tieši Levēns, tēvs, nodevās tādiem apšaubāmiem darījumiem, kas ar laiku mēdz izputināt, bet sagādā patīkamus un augstus sakarus. Kancelejās viņam bija savi ļaudis, tie laikus brīdināja, ka pulkvedis Malērs iesniedzis sūdzību par viņa dēlu.

Notikums ar dēla sulaiņu livrejām Levēna kungu ļoti uzjautrināja; viņš pievērsās tam, un nepagāja ne mēnesis, kad pulkvedis Malērs de Seninegrcns šai sakāra saņēma no ministrijas ārkārtīgi nepatīkamu vēstuli.

Viņam ļoti gribējās aizsūtīt Lisjēnu labi tālu uz kādu manufaktūru pilsētu, kuras strādnieki sāka dibināt savstarpējās palīdzības biedrību. Bet, galu galā, ja cilvēks ir daļas komandieris, viņam jāprot apspiest savas vēlmes, tāpēc, Lisjēnu sastapis, pulkvedis viņam, lišķīgi smaidot kā lāga vīrs, kas grib būt asprātīgs, teica:

Jaunais cilvēk, man darīts zināms, ka esat paklausījis manam rīkojumam par livrejām; esmu ar jums apmierināts; tagad varat turēt tik livrejotu sulaiņu, cik vien vēlaties; bet pasaudzējiet tētiņa maku!

Man ir tas gods jums pateikties, pulkvedi,— Lisjēns sausi atbildēja.— Tētiņš šai sakarā rakstīja; esmu pat gatavs derēt, ka viņš runājis ar ministru.

Smīns, kas pavadīja pēdējo vārdu, pulkvedi dziļi aizvainoja. «Ak, ja es nebūtu pulkvedis un nevēlētos kļūt par ģenerālmajoru,» Malērs domāja, «šis pēdējais vārds tev gan maksātu pamatīgu zobena cirtienu, nekaunīgo smurguli!» Un viņš atvadījās no apakšleitnanta strauji un skarbi kā vecs karotājs.

Tādā veidā, apvienojot spēku un apdomību, kā tiek rakstīts gudrās grāmatās, Lisjēns pulkā patiešām vairoja naidu pret sevi, bet skaļi viņam netika izsacīts neviens ļauns vārds. Daži biedri bija patīkami cilvēki, taču viņam piemita slikts paradums sarunāties ar virsniekiem tik maz, cik maz vien pieļauj nevainojamas pieklājības likumi. Šādā vidē Lisjēns garlaikojās līdz nāvei un nepiedalījās nekādās jauno virsnieku izpriecās; viņam piemita laikmetam raksturīgās kļūdas.

Ap to laiku Nansī sabiedrība nespēja sniegt vairs neko jaunu mūsu varoņa uztverei. Visus tis pārstāvjus viņš pazina kā savus piecus pirkstus. Atlika vienīgi filozofēt. Viņaprāt, provincē bija vairāk dabiskuma nekā Parīzē, bet no tā loģiski izrietēja, ka Nansī muļķi ir daudz grūtāk paciešami. «Šiem cilvēkiem, pat vislabākajiem,» Lisjēns sprieda, «vairāk par visu pietrūkst savdabības.» Oriģinalitāti Lisjēns reizēm saskatīja vienīgi doktorā Dipuarjē un de Pijlorāna kundzē.

XIII nodaļa

Lisjēns nekad nebija saticis sabiedrībā de Šastlē kundzi, kura toreiz, kad jaunais cilvēks ieradās Nansī, redzēja viņu nokrītam no zirga; viņš šo dainu bija aizmirsis, bet, ka jau paradis, gandrīz katru dienu jaja pa Pompu ielu. Tiesa, viņš biežāk skatījās uz liberālo virsnieku, kas lūreja Sinita lasāmkabinetā, nekā uz papagaiļzaļajām žalūzijām.

Kadu pēcpusdienu žalūzijas bija atvērtas; Lisjēns redzēja glītus izšūta muslīna aizkarus; tūlīt pat, gandrīz nedomādams, kāpēc to dara, viņš piecirta piešus, lai visā spožumā parādītu savu jāšanas māku. Šoreiz viņš jāja nevis ar prefekta angļu zirgu, bet gan ar mazu ungāru kumeļu, kuram jātnieka rīcība nepavisam nepatika. Ungārs tā satrakojās nu lēca tik neaprēķināmi, ka divas vai trīs reizes Lisjēns tikko neizlidoja no segliem.

«Atkal lajā paša vietā!» viņš nosodījās, niknumā piesarkdams; lai nelaime būtu pilnīga, viskritiskākajos brīžos viņš manīja aizkariņus .mazliet paveramies. Nebija šaubu, ka Lisjēnu kāds vēro. Tā patiešām bija de Šastlē kundze, kura nodomāja: «Re, kur mans jaunais virsnieks, kas tūlīt vēlreiz nokritīs!» Viņa bieži redzēja jaunekli jājam garām: virsnieka apģērbs bija elegants, taču tajā nemanīja nekādas švītības.

Beidzot Lisjēns piedzīvoja galēju pazemojumu: ungāru zirdziņš viņu izmeta no segliem desmit soļu no vietas, kur viņš bija nokritis, ierodoties pilsēta kopā ar pulku. «Varētu domāt, ka tas ir liktenis,» viņš nosprieda aklās dusmas, kapdanis atpakaļ seglos. «Esmu nolādēts palikt smieklīgs šis sievietes acis.» y

Visu vakaru viņš nespēj.i samierināties ar notikušo. «Man vajadzētu uzmeklēt šo sievieti un redzet, vai viņa spej nesmejoties mani uzlūkot.»

Vakarā pie de Komersī kundzes Lisjēns pastāstīja par savu neveiksmi, kas kļuva par dienas galveno notikumu, un pieredzēja to prieku noklausīties, kā šis gadījums tiek atstāstīts katram, kurš ierodas. Kad viesošanās tuvojās beigām, viņš dzirdēja pieminam de Šastlē kundzes vardu un pajautāja de Serpjēra kundzei, kāpēc šī dāma nekad nav .sastopama sabiedrībā.

De Šastlē kundzes tēvam, marķīzam de Ponlevē kungam, tikko !>ija ģikts lēkme; viņa meita, kaut ari audzināta Parīzē, uzskatīja par savu pienākumu atrasties pie tēva; turklāt mums nav tā laime viņai patikt.

Kāda dāma, kas sēdēja blakus de Serpjēra kundzei, piebilda dažus dzēlīgus vārdus, ko de Serpjēra kundze papildināja.

«Bet tā taču ir tīrā skaudība,» Lisjēns domāja. «Vai varbūt tiešām de Šastlē kundzes uzvedība dod tenkām kādu ieganstu?» Tad viņam ienāca prātā Bušāra kungs, pasta priekšnieks, kas viņa ierašanās dienā bija pieminējis de Bizāru de Sisila kungu, 20. huzāru pulka apakšpulkvedi.

Nākamās dienas rīta pusē, manevru laikā, Lisjēns spēja domāt vienīgi par iepriekšējās dienas neveiksmi… «Un tomēr jāšana ir varbūt vienīgā lieta pasaulē, ko protu labi. Dejotājs esmu ļoti slikts, salona nespēju būt nekāds spīdeklis; providence, bez šaubām, gribējusi mani pazemot… Velns lai parauj! Ja es jelkad sastapšu šo jauno sievieti, man viņa jāsveicina; manu kritienu dēj mēs jau esam iepazinušies, un, ja sveicienu viņa uzskatīs par pārdrošību, jo labāk — atceroties to, izgaisis atmiņas par maniem smieklīgajiem kritieniem.»

Četras vai piecas dienas velak, zirgu kopšanas laikā iedams uz kazarmu, Lisjēns ielas pagriezienā, desmit so|u attālu, ieraudzīja paliela auguma sievieti ļoti vienkāršu cepuri galvā. Viņam šķita jau redzēti ārkārtīgi biezie, spožie mati neparasti skaistā krāsā, kas viņu bija pārsteiguši pirms trim mēnešiem. Tā tiešām bija de Šastlē kundze. Viņš jutās gauži izbrīnījies par šīs sievietes parīzietēm raksturīgo vieglo, meitenīgo gaitu.

. «Ja viņa mani pazīs, viņa nevarēs novaldīties un sāks smieties man tieši sejā.»

Un viņš ielūkojās dāmai acīs, bet to skaidrā un nopietnā izteiksme liecināja par mazliet skumju sapņainību, tajā nebija ne jausmas no zobgalības. «Nav nekādu šaubu,» viņš domāja, «skatienā, ko viņa bija spiesta man veltīt, iedama tik tuvu garām, nevarēja manīt ne drusciņu izsmiekla. Viņa paraudzījās manī tā, kā mēdz pamest mirkli uz ceļā pagadījušos šķērsli, uz kādu priekšmetu… Tas nu gan ir liels gods! Man ir bijusi tāda pati loma kā ceļā sastaptiem ratiem… Skaistajās acīs pavīdēja pat biklums… Bet vai viņa galu galā manī pazina neveiksmīgo jātnieku?»

Nodomu sveicināt de Šastlē kundzi Lisjēns atcerējās tikai labu brīdi pēc tam, kad viņa jau bija pagājusi garām; jaunās sievietes kautrais un pat nedrošais skatiens šķita tik cildens, ka Lisjēns, nonācis viņai blakus, neviļus nodūra acis.

Manevri, kas mūsu varonim torlt aizņēma vairāk nekā trīs stundas, nelikās tik ilgi kā parasti; iztēlē viņš nemitīgi redzēja provincei gluži neraksturīgo skatienu, kas bija sastapies ar viņējo. «Kopš atrodos Nansī, manā sirdī mājo viena vienīga vēlēšanās: panākt, lai jaunā sieviete aizmirst atgadījumu, kas mani padara smieklīgu viņas acīs. Es būtu ne vien garlaicībā aptrulis cilvēks, bet arī galīgs muļķis, ja man neizdotos pat tāds nevainīgs nodoms.»

Vakarā Lisjēns bija sevišķi laipns un uzmanīgs pret de Serpjēra kundzi un piecām vai sešām viņas draudzenēm, kas sēdēja šīs dāmas tuvumā; izlikdamies visai ieinteresēts, viņš uzklausīja bezgalgaras un rūgtuma pilnas žēlošanās par Luija Filipa galmu, kuras beidzās ar dzēlīgu de Sova d'Okenkūra kundzes nopaļāšanu. Gudrais sagatavošanas manevrs deva Lisjēnam iespēju pēc stundas tuvoties mazajam galdiņam, pie kura i/.šuva Teodelindas jaunkundze. Viņš pastāstīja viņai un viņas draudzenēm jaunus sīkumus par savu pēdējo kritienu.

Visļaunākais bija tas, viņš piebilda,— ka netrūka arī skatītāju, kuriem šis notikums nebija nekas jauns.

Un kas tie bija? Teodelindas jaunkundze vaicāja.

Kāda jauna sieviete, ka dzīvo Ponlevē savrupnama otrajā stāvā.

A, tā ir de Šastlē kundze!

Tas mani mazliet nomierina, par viņu runā daudz slikta.

Viņa ceļ degunu pārāk augstu, un Nansī sabiedrība viņu necieš, taču mēs de Sastlē kundzi pazīstam vienīgi pēc dažām vizītēm vai, pareizāk sakot,— labsirdīgā Teodelinda piebilda,— nepazīstam nemaz. Atbildes vizītēs de Šastlē kundze ierodas ar lielu nokavēšanos. Es gribētu sacīt, ka viņai raksturīga zināma nevērība un nepatīk dzīve talu no Parīzes.

Bieži padoties,- viena 110 de Serpjēra jaunkundzes draudzenēm piebilda,— ka viņa liekot iejūgt zirgus un, kad pajūgs ir gaidījis stundu vai divas, paveļot tos atkal izjūgt; stāsta, viņa esot savādniece un vairoties no cilvēkiem.

Smalkjūtīgai dvēselei,— Teodelinda atsāka,— ir ārkātīgi nepatīkami, ja nav iespējams nodejot kaut vienu vienīgu deju ar vīrieti, lai tas tūlīt nesāktu prātot par laulībām.

Gluži pretēji tam, kas notiek ar mums, nabaga jaunavām bez pūra,— draudzene piemetināja.— Dāma ir bagātākā atraitne visā provincē.

Tika runāts par de Ponlevē kunga ārkārtīgi valdonīgo raksturu. Lisjēns joprojām gaidīja kadu vārdu par de Bizāna kungu.

«Bet cik es esmu izklaidīgs,» viņš beidzot attapās. «Vai tad jaunavas drīkst tādas lietas pamanīt?»

Salonā ienāca pliekana izskata jauns gaišmatis.

Redziet,— Teodelinda sacīja,— tas ir cilvēks, kas de Šastlē kundzi droši vien apgrūtina visvairāk,— de Blansē kungs, viņas

brālēns, kurš viņu mīlot piecpadsmit vai divdesmitu gadu un bieži aizkustināts runā par jau bērnu dienās dzimušo mīlestību, kas kļuvusi jo karstāka, kopš de Šastlē kundze ir ļoti bagāta atraitne. De Blansē kunga tīkojumus atbalsta de Ponlevē kungs, kuram šis radinieks ir padevīgs kalps un kurš to trīs reizes nedēļā aicina pusdienot kopā ar dārgo māsīcu.

Un tomēr mans tēvs ir pārliecināts,— kāda Teodelindas jaunkundzes draudzene iebilda,— ka de Ponlevē kungs vairāk par visu pasaulē baidās no savas meitas precībām. De Blansē kungu viņš izmanto, lai atvairītu citus tīkotājus, bet de Blansē kungs nekad nedabūs lielo īpašumu, kura pārvaldīšanu savās rokās pārņēmis de Ponlevē kungs; tāpēc jau viņš neļauj meitai atgriezties Parīzē.

Pirms dažām dienām, kad ģikts lēkme bija gandrīz pārgājusi, de Ponlevē kungs sarīkojis meitai drausmīgu scēnu,— Teodelindas jaunkundze stāstīja,— jo viņa neesot gribējusi atlaist savu kučieri. «Es vēl ilgi pa vakariem neiešu ārā no mājas,» de Ponlevē kungs sacījis, «un jūs ļoti labi varat iztikt ar manu kučieri; kāpēc jātur tāds dīkdienis, kam gandrīz nekad nav darba?» Scēna esot bijusi bezmaz tikpat nikna kā toreiz, kad viņš gribējis meitu sanaidot ar tās sirdsdraudzeni de Konstantēna kundzi.

Vai ar to asprātīgo sievieti, par kuras jocīgajām izdarībām pirms pāris dienām stāstīja de Lanfora kungs?

Kā tad. De Ponlevē kungs ir briesmīgi skops un bailīgs, viņš bīstas no de Konstantēna kundzes stingrā rakstura. Ja Luijs Filips kristu un tiktu pasludināta republika, viņš emigrētu. Pirmās emigrācijas laikā de Ponlevē kungam klājies ārkārtīgi grūti. Stāsta, ka viņam piederot lieli zemes īpašumi, bet maz skaidras naudas, un viņš cerot izmantot meitas bagātību, ja vajadzētu doties pāri Reinai.

Lisjēna, Teodelindas un viņas draudzeņu patīkamā saruna turpinājās, līdz de Serpjēra kundzei ienāca prātā, ka viņas pienākums ir iejaukties sirsnīgajā domu apmaiņā, kaut arī viņa to uzlūkoja ar lielu patiku.

Par ko tad jūs tā tērzējat?— viņa kā jokodamās jautāja, piegājusi pie viņiem.— Jūs izskatāties visai aizrāvušies.

Mēs runājam par de Šastlē kundzi,— draudzene atbildēja.

Acumirklī de Serpjēra kundzes seja pilnīgi pārvērtās, tā pauda

vislielāko bardzību.

Šīs damas dēkas — viņa sacīja,— nekādā ziņā nevar būt jaunu meiteņu sarunu viela; viņa mums no Parīzes atvedusi manieres, kuras jums, jaunavām, var nopietni apdraudēt nākotnes laimi un cieņu sabiedrībā. Nelaimīgā kārtā šīs sievietes bagātība un plātīgā greznība, ko viņa izplata ap sevi, var radīt nepareizu priekšstatu par viņas kļūdu nopietnību; un jūs parādīsiet man lielu laipnību, cienītais

kungs,— viņa skarbi piebilda,— ja nekad ar manām meitām nerunāsiet par de Šastlē kundzi!

«Pretekle tāda!» Lisjēns domāja. «Mums palaimējās mazliet izklaidēties, un viņa ņēma un visu samaitāja; un es veselu stundu klausījos šīs dāmas garlaicīgajās runās, turklāt tik pacietīgi!»

Lisjēns devās prom, savilcis tik augstprātīgu un dzedru seju, kādu vien spēja iztēloties; viņš atgriezās mājās un bija priecīgs, tur sastopot savu dzīvokļa saimnieku Bonāra kungu, labības tirgotāju.

Pamazām vien, aiz tīras garlaicības, nepavisam nedomādams par mīlestību, Lisjēns sāka uzvesties kā visparastākais mīlētājs un pats par to uzjautrinājās. Svētdienas rītā viņš lika vienam no saviem sulaiņiem nostāties pretī. Ponlevē .savrupnama durvīm. Tiklīdz sulainis viņam paziņoja, ka dc Šastlē kundze iegājusi mazajā Propagācijas dievnamā, vietējā baznīciņā, viņš steidzās turp.

Taču baznīca bija lik maza un zirgi, bez kuriem Lisjēns bija nolēmis nekustēt ārā no mājas, uz bruģakmeņlem sacēla tādu troksni, un viņa uniforma ierašanos vērta ti-k uzkrītošu, ka jauneklis nokaunējās par savu nesmalkjutību. De Šastlē kundzi, kas bija apsēdusies patumšās kapelas dziļumā, viņš lāgā nevarēja saskatīt. Lisjēnam šķita, ka jaunās sievietes izturēšanās ir ļoti vienkārša. «Vai nu es dziļi maldos, » viņš domāja, «vai arī viņa tikpat kā nedomā par visiem pārējiem; turklāt, šķiet, ka viņa tiešām varētu būt ļoti dievbijīga.»

Nākamajā svētdienā Lisjēns uz Propagācijas baznīcu gāja kājām, taču pat tad glītās neērti, jo izskatījās pārāk uzkrītošs.

Grūti iedomāties sievieti, kurai būtu cēlāka stāja nekā de Šastlē kundzei, taču Lisjēns, kas bija izraudzījies tādu vietu, ka varēja labi redzēt, ka viņa iziet no baznīcas, pamanīja: kad jaunā dāma nebija nodūrusi acis, to brīnumainais skaistums neviļus izpauda viņas jūtas. «Luk, tādas acis sievietei droši vien sagādā nepatīkamus brīžus; lai kā pūlētos, viņa nespētu padarīt tās neizteiksmīgas.»

Todien tas pauda laipnību un dziļas skumjas. «Vai tāds aizkustinājums šajos skatienos atkal būtu godinājums de Bizānam de Sisila kungam?»

Šis jautājums, ko Lisjēns pats sev uzdeva, viņam sagandēja visu prieku.

.

XIV nodaļa

«Es nebūtu domājis, ka garnizona romāni sagādā tādas grūtības.» Šis • saprātīgais, bet vulgarais prātojums padarīja Lisjēnu mazliet nopietnāku; viņš iegrima dziļās pārdomās.

«Labi, lai nu tas ir viegli vai grūti,» viņš pēc krietna brīža nosprieda, «bet sirsnīga saruna ar tādu sievieti būtu burvīga» Tomēr Lisjēna sejas izteiksme neatbilda vārdam «burvīga». «Es nevaru izlikties nesaprotam,» viņš ļoti aukstasinīgi turpināja, «ka apakšpulkvedi no apakšleitnanta šķir nežēlīgs attālums; un vēl satriecošāks ir attālums starp dižciltīgo de Bizāna de Sisila — Anžū Šarla līdzgaitnieka un svētā Luija brāļa* vārdu un sīkpilsonisko Levēna vārdu … No otras puses, sulaiņu košajām livrejām, tāpat kā angļu zirgiem, vajadzētu padarīt mani šīs provincietes acīs gandrīz dižciltīgu … Varbūt pat,» viņš smiedamies piebilda, «pilnīgi dižciltīgu . ..»

«Nē,» viņš atsāka, tādā kā niknumā pieceldamies, «maziskas domas nav savienojamas ar tik cildeniem vaibstiem … Bet, ja viņa tā domātu, tas būtu saskaņā ar viņas kārtas pārliecību. Šai sievietē tā nav smieklīga, jo viņa to ieguvusi reizē ar katķismu sešu gadu vecumā; tās nav domas, tās ir jūtas. Provinces aristokrātija piešķir lielu nozīmi livrejām un ekipāžu spožumam.

Bet kam man tāda muļķīga jūtelība? Jāatzīst, ka esmu pagalam smieklīgs. Vai man ir tiesības pētīt tik dziļi slēptas īpašības? Es vēlos pavadīt dažus vakarus viesistabā, kuru viņa apmeklē… Tēvs meta izaicinājumu — panākt, lai man atveras Nansī salonu durvis — un es tiku tajos pieņemts. Tas bija diezgan grūti izdarāms, bet ir pienācis bridis ar kaut ko nodarboties šajos salonos. Es tur beidzos nost aiz garlaicības, un pārmērīgā garlaicība varētu notrulināt uzmanību; un šejienes uzpūtīgie inuižnieķeļi, pat labākie no viņiem, man to nekad nepiedotu.

Kāpēc es nevarētu izraudzīties par dzīves mērķi, kā mēdz teikt Silviānas jaunkundze, pavadīt dažus vakarus kopā ar šo jauno sievieti? Es nepavisam nedomāju par mīlestību un netaisos sev kaut ko pārmesti Tāda izklaidēšanās man neliegs būt cienījamam cilvēkam un kalpot dzimtenei, ja radīsies nepieciešamība.»

«Turklāt,» viņš ar skumju smaidu piebilda, «viņas laipnās sarunas mani ļoti drīz izārstēs no priekpilnām ilgām tikties ar viņu; ja neņemtu vērā mazliet cildenāku izturēšanos un runas veidu, kāds piemērots citiem dzīves apstākļiem, tas būtu tikpat kā Beršī jaunkundzes otrs izdevums. Viņa būtu skarba un svētulīga kā de Serpjēra kundze vai pārjūsmīga par savu muižniecisko izcelsmi un skandinātu senču titulus kā de Komersī kundze, kura vakar, jaukdama gadus, un, kas vēl ļaunāk, gari jo gari stāstīja, kā viens no viņas senčiem, vārdā Angcrāns, sekojis Fransuā Pirmajam karā pret albiģiešiem un kļuvis par Overņas armijas virspavēlnieku . . .* Tieši tā būs, bet viņa ir skaista; kas vairāk vajadzīgs, lai pavadītu pāris stundu? Visas šīs muļķības klausīdamies, es atradīšos dažus soļus no viņas. Būtu pat interesanti filozofiskā mierā vērot, kā smieklīgas vai zemiskas domas nespēj sabojāt tādu seju. Jo īstenībā nav nekā nesaprātīgāka par Lafatera mācību.»*

Visus Lisjēna prātus saistīja doma, ka viņš būtu gatavais tūļa, ja neiekļūtu salonos, kurus apmeklē de Šastlē kundze, vai viņas pašas viesistabā, ja nu jaunā sieviete ne pie viena neiet. «Tas prasīs zināmus pūliņus. Tas būs tāpat kā triecienā ieņemt Nansī salonus.» Šie filozofiskie prātojumi atvairīja liktenīgo vārdu «mīlestība», un viņam vairs nebija, ko sev pārmest. Viņš taču tik bieži bija zobojies par sava brālēna Edgara nožēlojamo stāvokli! Padarīt savu pašcieņu atkarīgu no tā, ko domā sieviete, kura sevi ciena tālab, ka viņas sencis slepkavojis albiģiešus Fransuā Pirmā svītā,— tas ir augstākajā mērā smieklīgi. Šādā sadursmē vīrietis sevi nostāda muļķīgākā stāvoklī nekā sieviete.

Par spīti visiem spriedelējumiem, de Bizāns de Sisils satrauca mūsu varoņa dvēseli vismaz tikpat daudz kā de Šastlē kundze. Ar apbrīnas vērtu veiklību viņš uzdeva netiešus jautājumus par de Bizāna kungu un to, kā apakšpulkvedis ticis uzņemts. Gotjē kungs, Bonāra kungs, viņu draugi un visa pilsoniskā sabiedrība, kā parasti, visu pārspīlēdama, nezināja par de Bizāna kungu neko, vienīgi apstākli, ka viņš pieder pie visaugstākās aristokrātijas un ir bijis de Šastlē kundzes mīļākais. De Komersī un de Pijlorana kundžu salonos neizteicās tik klaji. Kad Lisjēns uzdeva jautajutnus par de Bizānu, šķita, visi uzreiz atceras — Lisjēns pieder pie ienaidnieku nometnes, un nekad viņš nedabūja skaidru atbildi. Par šo lietu viņš nevarēja runāt tikai ar savu draudzeni Teodelindas jaunkundzi, kura galu galā bija vienīgā, kas nevēlējās viņu mānīt. Lisjēns nekad neuzzināja patiesību par de Bizāna kungu, īstenībā tas bija ļoti lādzīgs un drosmīgs, taču visai aprobežots muižnieks. Ieradies Nansī un pārpratis viņam parādīto uzmanību, aizmirsis tuklumu, neizteiksmīgo izskatu un savus četrdesmit gadus, de Bizāna kungs iemīlējās de Šastlē kundzē. Viņš bez mitas mocīja de Ponlevē kungu un viņa meitu ar saviem apmeklējumiem, un viņai nekad neizdevās padarīt šīs vizītes retākas. Viņas tēvs, de Ponlevē kungs, gribēja palikt labās attiecībās ar Nansī izvietotajiem bruņota- jem spēkiem. Kam uzdotu viņu apcietināt, ja atklātos viņa gluži nevainīgā sarakste ar Šarlu X? Kas varētu palīdzēt aizbēgt? Un, ja nu piepeši kļūtu zināms, ka Parīzē pasludināta republika, kam būtu pa spēkam pasargāt viņu no pūļa?

Taču nabaga Lisjēnam nebija nekādas iespējas visu to izdibināt. Dipuarjē kungs no viņa jautājumiem pastāvīgi izvairījās ar apbrīnojamu veiklību.

Labākajā s^iedrībā jauneklim bez mitas atkārtoja: «Šī augstā virsnieka sencis ir viens no Anžū hercoga adjutantiem, svētā Luija brālis, kas piedalījās Sicīlijas iekarošanā.»

Mazliet vairāk Lisjēns uzzinaja no d'Antēna kunga, kurš kādu dienu sacīja:

— Jūs izdarījāt ļoti pareizi, noīrēdams viņa kādreizējo dzīvokli; tas ir viens no labākajiem pilsētā. Nabaga Bizāns bija īsts brašulis bez nevienas domas galvā, bet ar nevainojamām manierēm, viņš rīkoja «Minām ļoti jaukas brokastis Birelvileras mežā vai «Zaļajā medniekā», kas atrodas ceturdaļljē attālumā no šejienes; un ik dienu neilgi pirms pusnakts viņš jutās visai jautrs, jo bija mazliet iereibis.

Kad Lisjēns sāka gudrot par iespējām sastapt de Šastlē kundzi kādā no Nansī saloniem, agrāko rīcības dzinuli — vēlēšanos paspīdēt Nansī iedzīvotāju acīs, kurus viņš sāka nicināt varbūt vairāk, nekā viņi pelnījuši,— nomainīja vēlme saistīt vismaz šīs skaistās lelles prātu, ja ne dvēseli. «Viņas galvā droši vien rosās dīvainas domas,» mūsu varonis secināja. «Jauna provinces ultrarojāliste, kas no Sakrēkēras* nonāk Šarla Desmitā galmā un 1830. gada jūlija dienās tiek padzīta no Parīzes.» Tāds patiešām bija de Šastlē kundzes dzīves stāsts.

1814. gadā pēc pirmās Restaurācijas marķīzs de Ponlevē kungs jutās izmisis, ka atrodas Nansī, nevis galmā.

— Es redzu: tiek atjaunota barjera starp mums un galma aristokrātiju. Radinieks, kam ir tāds pats vārds kā man un kas pieder pie galma, divdesmit divu gadu vecumā būs ieguvis pulkveža pakāpi un komandēs pulku, kur es labākajā gadījumā uzdienēšos par kapteini, kad būšu sasniedzis četrdesmit gadus.

Tā bija de Ponlevē kunga lielākā bēda, un viņš to nevienam neslēpa. Drīz tai pievienojās vēl viena. 1816. gadā viņš izvirzīja savu kandidatūru deputātu palatas vēlēšanās un ieguva sešas balsis, ieskaitot savējo. Viņš aizbēga uz Parīzi, paņemdams lidzi piecus vai sešus gadus veco meitu un apgalvodams, ka pēc šada apvainojuma atstāj provinci uz laiku laikiem. Lai iegūtu stāvokli Parīzē, viņš visiem spēkiem tiecās pēc pēra titula. De Pijlorāna kungs, kas tobrīd bija ļoti labi ieredzēts galmā, ieteica nodot meitu Sakrēkēras klosterī; de Ponlevē kungs ņēma vērā šo padomu un pilnībā izjuta tādas rīcības svarīgumu. Viņš metās vislielākajā dievbijībā un tā 1828. gadā panāca meitas laulību ar vienu no ģenerālmajoriem, kas bija saistīts ar Šarla X galmu. Laulība tika uzskatīta par ļoti izdevīgu. De Šastlē kungam piederēja prāva bagātība. Viņš šķita vecāks par saviem gadiem, jo bija pilnīgs plikgalvis, bet apbrīnojami rosīgs, ar tik smalkām manierēm, ka tās likās gandrīz vai salkanas. De Šastlē kunga ienaidnieki galmā atvedināja uz viņu Bualo vārsmas par dzejnieka laika romāniem:

Un viss, pat «nīstu jūs», skan piemīlīgi.

Šastlē kundzi, kuru vadīja laulātais draugs, galmā tik iemīļotu sīku intrigu liels cienītājs, princeses uzņēma ļoti laipni, un viņa drīz vien iemantoja labu stāvokli; viņas rīcībā bija galma ložas Bufa teātri un operā, bet vasarā — divi apartamenti: viens Medonā, otrs — Ram- buijē.* Laimīgā kārtā viņa nenodevās politikai un nelasīja avīzes. No politikas viņa zināja tikai to, ko dzirdēja Franču akadēmijas atklātajās sēdēs,* kuras apmeklēja pēc vīra prasības — viņš karsti vēlējās tajā iekļūt: de Šastlē kungs ļoti cienīja Milvuā* dzeju un de Fontēna* kunga prozu.

Šo nevainīgo nodomu izjauca 1830. gada jūlija zalves.

Ieraudzījis tautu izejam ielās, kā viņš pats izteicās, de Šastlē kungs atcerējās Fulona un Bertjē kungu noslepkavošanu* revolūcijas pirmajās dienās. Pārliecībā, ka visdrošākais patvērums meklējams Reinas tuvumā, viņš paslēpās kādā sievas zemes īpašumā netālu no Nansī.

De Šastlē kungs, varbūt mazliet patētisks, bet ļoti patīkams un parastos apstākļos pat jautrs cilvēks, nevarēja lepoties ar izcilām prāta spējām; viņš nemūžam nespēja samierināties ar dievinātās ģimenes trešo bēgšanu. «Tas ir dieva pirksts,» viņš raudādams runāja Nansī salonos un drīz vien nomira, atstājis atraitnei divdesmit piecus tūkstošus livru rentes valsts vērtspapīros. Šo bagātību viņam palīdzēja iemantot karalis 1817. gada aizņēmumu laikā, un skaudīgie Nansī salonu ļaudis bez kautrēšanās runāja, ka tā ir miljons astoņi simti tūkstoši vai pat divi miljoni franku liela.

Lisjēnara bija ārkārtīgi grūti savākt tik vienkāršās ziņas. Par de šastlē kundzes uzvedību vieglāk tikt pie patiesības palīdzēja naids, ar kādu viņu pagodināja de Serpjēra kundzes salonā, un Teodelindas jaunkundzes veselais saprāts.

Astoņpadsmit mēnešus pēc vīra nāves de Šastlē kundze iedrošinājās izrunāt vārdus «atgriezties Parīzē». «Kā, mana meita,» viņai atbildēja dižais de Ponlevē kungs tādā tonī un ar tādiem žestiem, kādi piederētos sašutušajam Alcestam* komēdijā, «jūsu prinči atrodas Prāgā,* un jūs sastaps Parīzē! Ko teiktu nelaiķis de Šastlē kungs? Ak, ja nu mēs atstājam savu pavardu, tad ne jau uz to pusi jāpagriež zirgi. Aprūpējiet savu veco tēvu Nansī vai arī, ja mēs spējam spert kādu soli, steigsimies uz Prāgu!» utt.

I)o Ponlevē kunga runas bija garas un pilnas izskaistinājumu kā l.uija XIV laika elegantajiem sarunu mākslas meistariem — toreiz tadas ii/..skat ija par gudrib&s pazīmi.

De šastlē kundzei vajadzēja atmest domu par Parīzi. Tiklīdz to pieminēja, tjvs atsāka nīgrās runas un sarīkoja scēnu. Toties viņai piederēja skaisti zirgi, skaista kaleša un kalpoja eleganti ģērbti sulaiņi. Tas viss retāk bija redzams Nansī nekā uz apkārtnes lielceļiem. De Šastlē kundze, cik bieži vien varēja, brauca apmeklēt draudzeni no Sakrēkēras laikiem — de Konstantēna kundzi, kura dzīvoja mazā pilsētiņa dažus Ije no Nansī; taču de Ponlevē kungs bija bezgala j-in/siitlijjr.N tu viņu un darīja visu, lai draudzenes sanaidotu.

Garajā* izjadē Lisjēns divas vai trīs reizes sastapa de Šastlē kundzes pajugu vairāku Ijē attālumā no Nuusi. Kadu dienu pēc tādas tikšanās jaunais cilvēks ap pusnakti gaja i/smeķēt dažus ar lakricas papīru uztītus cigārus Pompu ielā. Tur viņš turpināja sevi iedrošināt ar labvēlību, ko de Šastlē kundzes acis baudīja krāšņas uniformas. ViņS mēģināja likt zināmas cerības uz savu zirgu un sulaiņu spožumu. Pret šīm cerībām viņš cīnījās, atgādinādams sev necilo pilsonisko vārdu;

latu, pats sev visu to iestāstīdams, viņš īstenībā domāja par ko citu. Lisjēns nebija pamanījis, ka de Šastlē kundze bija mainījusi attieksmi pret viņu apmēram kopš divām nedējām, kad viņš jauno sievieti bija redzējis dievkalpojumā un viņa jauneklim joprojām pastāvēja tādā kā ideālu sfērā.

Sākumā, uzzinājis viņas dzīves stāstu, viņš sprieda: «Šo jauno sievieti moka tēvs; jādomā, viņu aizvaino tēva alkatīgā pieķeršanās viņas mantai; province viņu garlaiko; nav nekāds brīnums, ka viņa meklē mazu izklaidēšanos godīgā flirtā.» Vēlāk de Šastlē kundzes nemākslotā un kautrā sejas izteiksme sāka modināt neticību pret visu to — pat pret flirtu.

Beidzot, vakarā, par kuru te ir runa, viņš domās izsaucās: «Bet pie velna! Esmu gatavais stulbenis! Man taču vajadzētu priecāties par viņas vājību pret mundieriem!»

Jo vairāk viņš domāja par šo cerības iedvesošo slieksmi, jo drūmāks kļuva.

«Vai tiešām es būtu muļķīgā kārtā iemīlējies?» beidzot viņš pusbalsī sev jautāja un apstājās ielas vidū kā zibens ķerts. Par laimi, pusnakts stundā nebija neviena, kas varētu viņu redzēt un apsmiet.

Aizdomas par iemīlēšanos iesvēla viņā kaunu, un viņš jutas kritis pats savās acīs. «Tad taču es kļūšu līdzīgs Edgaram,» Lisjēns šausminājās. «Acīmredzot daba man devusi siku un vāju dvēseli. Audzināšana kādu laiku spēja to noturēt zināma augstumā, bet ārkārtējos gadījumos un neparedzētās situācijās atklājas tās pamats. Vai tiešām laikā, kad visu Francijas jaunatni nodarbina dižas interesēs, es vadīšu savas dienas, lūkodamies divās skaistās acis kā smieklīgie Korneija varoņi? Lūk, kādas bēdīgas sekas ir manai šejienes godīgajai un prātīgajai dzīvei!

Kam svešs ir sava laika gars, Tam laikmets — tikai bēdu kauss.*

Būtu biiis daudz labāk, ja es ataicinātu uz šejieni dejotāju no Mecas, kā vienu brīdi jau gribēju darīt. Daudz labāk būtu vismaz nopietni aplidot de Pijlorāna kundzi vai d'Okenkūra kundzi. Sakaros ar šīm dāmām man nedraudētu nekas vairāk par parastu sabiedrības romā- niņu.

Ja tas turpināsies, es zaudēšu saprašanu un kļūšu banāls. Tas ir pavisam kas cits nekā sensimonisms, kuru man pārmet tēvs! Kas tad mūsdienās noņemas ar sievietēm? Kāds, kas līdzīgs hercogam de …, manas mātes draugam, kas godīga mūža novakarē, kad izpildījis savu pienākumu kaujas laukā un pēru palātā, atsacīdamies nodot savu balsi, uzjautrinās, nolīdzinādams ceļu mazai dejotājai, ,kā mēdz rotaļāties ar ķivuli.

Bet es! Savos gados! Kur redzēts jauneklis, kas iedrošinātos kaut vai tikai runāt par nopietnu pieķeršanos sievietei? Ja tā ir izklaidēšanās — lai notiek; ja tās ir nopietnas jūtas, man nav piedošanas; un pierādījums, ka es tās ņemu par pilnu, ka šis neprāts vairs nav parasta izklaidēšanās, ir tas, ko nupat atkārtoju: man nepavisam nepatīk de Šastlē kundzes vājība pret spožiem mundieriem, tā mani skumdina. Līdz šim es sevi cienīju galvenokārt tāpēc, ka neesmu egoists, kuru nodarbina vienīgi gadījuma piešķirtā lielā bagātība; esmu sevi cienījis, jo vienmēr esmu pirmām kārtām apzinājies pienākumu pret dzimteni un vēlējies iemantot cildenu cilvēku cieņu. Esmu tajā vecumā, kad nepieciešams darboties; kuru katru brīdi varu izdzirdēt tēvijas aicinājumu; es varu tikt saukts; man vajadzētu sakopot visus piecus prātus, lai izprastu Francijas īstenās intereses, ko blēži mēģina aizmiglot. Viena pati galva, viena pati dvēsele nespēj tikt skaidrībā par tik sarežģītiem pienākumiem. Un tieši šo bridi esmu izraudzījies, lai kļūtu par provinces ultrarojālistes vergu! Lai velns parauj viņu un viņas ielu!» Lisjēns steidzīgi atgriezās mājās, bet urdošs kauns laupīja viņam mieru. Ritam austot, jaunais cilvēks pastaigajās kazarmas priekšā; ar nepacietību viņš gaidīja sasaukšanos. Kad tā beidzās, viņš dažus simtus soļu gaja kopa ar diviem biedriem: pirmo reizi to sabiedrība viņam bija patīkama.

Beidaftt atgriezies mājās, viņš prātoja: «Es neko nevaru darīt: šīs dzelmainās, bet kautrās acis nespēju salīdzināt ar kādas operdejotājas acīm, lai arī tā būtu tikpat skaista!» Visu dienu viņš domāja par de Šastlē kundzi un nevarēja tikt ar sevi skaidrībā. Lai kā būtu, viņš nespēja šajā sievietē saskatīt visu Nansī garnizonā nonākušo apakšpulkvežu pastāvīgu mīļāko. «Un tomēr,» prāts teica, «viņa katrā ziņā briesmīgi garlaikojas. Tēvs spiež viņu atsacīties no Parīzes; viņš grib meilu sanaidot ar sirdsdraudzeni; šai nabaga dvēselei atliek viens vienīgs mierinājums — kāds mazs romāns.»

Tāds gluži saprātīgs attaisnojums tikai padziļināja mūsu varoņa skumjas. Īstenībā viņam bija skaidrs sava stavokļa smieklīgums: viņš mīlēja un, bez šaubām, alka veiksmes, taču jutās nelaimīgs un gatavs nicināt iemīļoto tieši tāpēc, ka saskatīja veiksmes iespēju.

Tā viņam bija grūta diena; visi šķita kā sarunājuši stāstīt Lisjēnam par Tomā de Bizāna kungu un patīkamo dzīvi, kādu viņš pratis sev iekārtot Nansī. Šā kunga dzīvesveids tika salīdzināts ar apakšpulkveža Filoto un triju eskadrona komandieru laika pavadīšanu krodziņos un kafejnīcās.

Ziņas nāca no visām pusēm, jo de Šastlē kundzes vārds bija visiem mutē sakarā ar de Bizānu, tomēr Lisjēna sirds ietiepīgi juta, ka šī sieviete ir šķīstības eņģelis.

Nansī ielās apbrīnoja viņa sulaiņu greznās livrejas, skaistos zirgus un ekipāžu, kura drebināja visas koka mājas, bet tas viņam vairs nesagādāja nekādu prieku. Lisjēns sevi gandrīz vai nicināja, ka tādas muļķības viņu varējušas iepriecināt; viņš bija aizmirsis neciešamo garlaicību, ko tās kliedēja.

Turpmākajās dienās Lisjēnu tirdīja drausmīgs nemiers. Tas vairs nebija agrākais vieglprātis, kuru uzjautrināja katrs nieks. Dažubrīd viņš sevi neizsakāmi nicināja; taču, par spīti sirdapziņas pārmetumiem, jauneklis nespēja neiegriezties Pompu ielā vairākas reizes dienā.

Nedēlu pēc tam, kad Lisjēns savā sirdī bija atklājis kaut ko tik pazemojošu, viņš ieraudzīja de Komersī kundzes viesistabā de Šastlē kundzi, kura bija ieradusies vizītē; jauneklis nespēja izteikt ne vārda, te sarka, te bālēja, un, kaut arī bija vienīgais vīrietis salonā, neattapa, ka vajadzētu pasniegt de Šastlē kundzei roku un pavadīt viņu līdz karietei. Atstādams de Komersī kundzes salonu, viņš sevi nicināja vēl mazliet vairāk nekā parasti.

Šis republikānis, darbības cilvēks, kam patika jāšanas sports kā gatavošanās kaujai, par mīlestību vienmēr bija domājis kā par bīstamu un nicināmu bezdibeni, kur nekādā ziņā neiekritīs. Turklāt Lisjēns bija pārliecināts, ka ārpus teātra tās ir ārkārtīgi reti sastopamas jūtas. Viss, kas ar viņu notika, jauno cilvēku pārsteidza kā savvaļas putnu, kurš iekļuvis tīklā un tiek ielikts būrī; tāpat kā pārbiedētais gūsteknis, viņš spēja tikai neprātīgi sisties ar galvu pret krātiņa režģiem. «Kā!» viņš domāja. «Es neprotu izrunāt ne vārda, aizmirstu pat visparastākos pieklājības likumus! Mana vajā sirdsapziņa tā padodas grēka vilinājumam, un man pat pietrūkst vīrišķības krist šajā grēkā?»

Nākamā diena Lisjēnam bija brīva. Viņš izmantoja pulkveža doto atļauju un iejāja dziļi Birelvileras mežā . .. Vakarpusē kāds zemnieks viņam pateica, ka viņš atrodas septiņas ljē no Nansī.

«Jāatzīstas, ka esmu vēl lielāks muļķis, nekā iedomājos! Vai tā, klejodams pa mežiem, es iemantošu Nansī sabiedrības labvēlību, radīšu iespēju sastapt de Šastlē kundzi un izlabot savu aplamību?» Viņš steidzīgi atgriezās pilsētā un devās pie Serpjēriem. Teodelindas jaunkundze bija viņa draudzene, un Lisjēna dvēsele, ko viņš bija iedomājies tik neievainojamu, todien alka pēc draudzīga skatiena. Viņš nepavisam neiedrošinājās runāt par savu vājību, bet jaunavas tuvumā viņa sirds kaut cik atveldzējās. Gotjē kungu viņš patiesi cienīja, taču tas bija republikas pravietis, un viss, kas neskāra pašas tautas pārvaldītas Francijas laimi, tam šķita nenozīmīgs un bērnišķīgs. Dipuarjē varētu būt lielisks padomdevējs: viņš ne tikai labi pazina Nansī ļaudis un pārzināja to darīšanas, bet arī reizi nedēļā pusdienoja kopā ar personu, ar kuru Lisjēns tik ļoti vēlējās iepazīties. Tomēr Lisjēns pūlējās būt piesardzīgs, lai doktoram nerastos iegansts viņu nodot.

Brīdī, kad Lisjēns stāstīja Teodelindas jaunkundzei par garajā izjādē redzēto, tika pieteikta de Šastlē kundze. Acumirklī jauneklis jutās kā sasaistils; viņš veltīgi mēģināja runāt; nedaudzie teikumi, ko viņš izdabūja pār lūpām, bija gandrīz nesaprotami.

Viņš nejustos vairāk pārsteigts, ja, kopā ar pulku dodoties uzbrukumā, nevis auļotu pretī ienaidniekam, bet mestos bēgt. Šī doma viņu pilnīgi satrieca — tātad viņš nevienā gadījumā nespēj atbildēt pats par savu rīcību! Cik necili! Cik nepieciešami ir darboties, lai beidzot atgūtu pašapziņu, kas balstītos nevis uz iedomām, bet uz faktiem!

No dziļajām pārdomām Lisjēnu iztraucēja gluži neticams notikums: Serpjēra kundze viņu stādīja priekšā de Šastlē kundzei, pavadot šo ceremoniju ar veselu birumu uzslavu. Lisjēns nosarka kā biete, velti meklēdams kādu pieklājīgu vārdu, kaut gan sevišķi tika cildināta viņa parīziskā asprātība un elegance. Beidzot pat de Serpjēra kundze pamanīja jaunā cilvēka stāvokli.

De Šastlē kundze minēja kādu ieganstu, kura dēļ viņas vizīte bija ārkārtīgi īsa. Kad jaunā sieviete piecēlās, Lisjēnam ienāca prātā, ka vajadzētu sniegt damai roku un pavadīt viņu līdz karietei, taču viņš drebēja tā, ka neiedrošinājās atstāt krēslu. De Šastlē kundze varētu sacit: «Cienītais kungs, man pašai vajadzētu sniegt jums roku.»

XV nodaļa

— Es nebūtu domājusi, ka esat tik jūtīgs pret zobgalībām,— Teodelindas jaunkundze sacīja, kad de Šastlē kundze bija atstājusi salonu.— Vai de Šastlē kundzes klātbūtne jūs tik briesmīgi samulsināja tāpēc, ka viņa jūs redzējusi tādā pašā ne visai glaimojošā stāvoklī, kādā atradās apustulis Pāvils, kad viņš tika aizrauts trešajās debesīs?

Lisjēns piekrita šim izskaidrojumam; viņš baidījās jelko iebilst, jo tā varētu sevi nodot, un, tiklīdz šķita, ka aiziešana nevienam neliksies dīvaina, steidzīgi nozuda. Kad beidzot viņš palika vienatnē, notikušā arkartigais smieklīgums jaunekli mazliet nomierināja. «Vai es būtu nelaba apsēsts?» viņš praloja. «Ja mani pārņem tik briesmīgs fizisks nespēks, morāli neesmu parak nosodāms. Tapat es nevarētu doties līdzi pulkam, ja būtu lauzis kāju.'>

Serpjēri rīkoja pusdienas; gan ļoti vienkāršas, jo viņi nepavisam nebija bagāti, taču, ņemot vērā provincē neiznīdējamos aizspriedumus, kuri turklāt vienīgie varēja nākt par labu kādreizējā karaļa leitnanta sešu meitu izprecināšanai, ielūgums pusdienās šajā namā bija liels gods. Tāpēc de Serpjēra kundze ilgi svārstījās, pirms aicināja Lisjēnu — viņa vārds bija neapšaubami pilsonisks —, tomēr beidzot, kā jau deviņpadsmitajā gadsimtā parasts, praktiskie apsvērumi guva virsroku: Lisjēns bija jauns un neprecējies.

Labsirdīgā un vienkāršā Teodelinda nepavisam nepiekrita viltīgajiem aprēķiniem, bet nevarēja nepadoties. Viesu vārdi bija uzrakstīti uz mazām, pie salvetes noliktām kartītēm, un Lisjēna vieta atradās blakus viņējai. Kādreizējais karaļa leitnants bija uzrakstījis: «Ševaljē I eviina kungs.» Teodelinda saprata, ka negaidītā dižciltības piešķiršana Lisjēnu nepatīkami pārsteigs.

Arī de Šastlē kundze tika aicināta, jo pirms diviem mēnešiem rīkotajās pusdienās viņa nevarēja ierasties de Ponlevē kunga ģikts lēkmes dēļ. Brīdī, kad viesiem jau vajadzēja pulcēties, Teodelinda, kaunēdamās par mātes nākotnes nodomiem, ar lielām pūlēm panāca, ka de Šastlē kundzei paredzēja vietu pa labi ņo ševaljē Levēna kunga, bet viņai pašai — pa kreisi.

Tiklīdz Lisjēns ieradās, de Serpjēra kundze viņu paveda sānis un tik liekulīgi, cik vien liekulīgi var runāt sešu izprecināmu meitu māte, sacīja:

—Es jūs nosēdināju blakus skaistajai de Šastlē kundzei; viņa ir mūsu provinces labākā partija, turklāt stāsta, ka viņai nav, aizspriedumu pret uniformām; tā jums radīsies iespēja turpināt pazīšanos, kas sākusies, pateicoties man.

Pusdienu laikā Teodelindai Lisjēns šķita diezgan garlaicīgs; viņš runāja maz, un tas, ko viņš teica, īstenībā nebija neko vērts.

De Šastlē kundze tērzēja ar mūsu varoni par to, par ko tobrīd spriedeleja visa Nansī sabiedrība. Gaidīja no Parīzes ierodamies Grandē kundzi — galvenā nodokļu piedzinēja laulāto draudzeni, kura, bez šaubām, rīkos lieliskas viesības. Lisjēns atcerējās, ka viņam tikusi piedevela radniecība ar Robespjeru, un viņam pietika dūšas pasacīt, ka viņš Grandē kundzi bieži salicis pie savas males — Levēna kundzes. Mūsu apakšleitnants spēja izteikt vienīgi nedaudzus teikumus, pūlējās runāl dzīvi, bet, tā kā nekas nenāca prata, viņa spēkos bija tikai uzdot de Šasllē kundzei kokainus jautājumus.

Pēc pusdienām tika piedāvāta gara pastaiga, un Lisjēnam piekrita tas gods vizināt Teodelindas jaunkundzi un de Šastlē kundzi laivā pa dīķi, kuram bija dots skanīgs nosaukums—Komandoru ezers. Viņš uzņēmās stūrēt, un, kaut gan piecas vai sešas reizes bija ļoti labi izvizinājis de Serpjēra jaunkundzes, Teodelindas jaunkundzi un de Šastlē kundzi gandrīz vai iegāza četras pēdas dziļajā ezerā.

Aiznākamajā dienā bija vārdadiena kādai augstai personai, kura atradās ārpus Francijas.

Marķīze de Marsiljī kundze, sarkanās lentes kavaliera atraitne, uzskatīja par pienākumu sarīkot balli, taču tās iemesls ielūgumā netika minēts; septiņām vai astoņām sevišķi leģitīmistiski domājošām dāmām , tā šķita apkaunojoša gļēvulība, tāpēc viņas nepagodināja viesības ar savu klātbūtni.

No visa 27. ulānu pulka ballē bija ielūgti vienīgi pulkvedis, Lisjēns un mazais Rikbūrs. Bet, kad visi sapulcējās salonos, izrādījās, ka partijas gars ir varen stiprs un. parasti pieklājīgie, pat nogurdinoši pieklājīgie cilvēki pilnīgi aizmirsa visvienkāršākos labas uzvedības likumus. Pret .pulkvedi Malēru de Seņmegrēnu viņi izturējās kā. pret iznireli, gandrīz vai kā pret policistu, bet pret Lisjēnu — kā pret nama mīluli; šie (audis patiešām bija sajūsmā par glīto apakšleitnantu.

Kad viesi bija sanākuši, visi devās uz balles zāli. Dārzā, ko savā laikā ierīkojis Luija XV sievastēvs karalis Staņislavs* un kas saskaņā ar tālaika modi veidoja aleju labirintu, bija ļoti elegants, bet kopš Šarla XII drauga nāves galīgi nolaists paviljons. Lai noslēptu laika zoba nodarītos bojājumus, tas bija pārvērsts par brīnišķīgu telti. Cietokšņa komandants, ļoti sarūgtināts par to, ka nevar piedalīties ballē un svinēt augstās personas vārdadienu, no cietokšņa noliktavām aizdeva divas milzīgas teltis, tā dēvētās marķīzes. Teltis uzslēja blakus paviljonam, ar ko tās savienoja lielas durvis ar kokvilnas auduma drapērijām, kurās pārsvarā bija baltā krāsa; neko labāku nevarētu izveidot pat Parīzē; visus dekorēšanas darbus bija uzņēmušies Rolleru kungi.

Skaisto telšu, dzīvās burzmas un, bez šaubām, viņam parādītās patiešām glaimojošās uzņemšanas dč| Lisjēns ballē pilnīgi aizmirsa skumjas un sirdsapziņas pārmetumus. Dārza un deju zāles skaistums viņu apbūra kā mazu bērnu; jaunie iespaidi jaunekli padarīja par gluži citu cilvēku.

Nopietnais republikānis blēņojās kā skolas puika: viņš bieži gāja garām pulkvedim Malēram, neteikdams ne vārda, nepagodinādams to pat ar skatienu. Šai ziņā viņš sekoja pārējo priekšzīmei; ne vārds netika bilsts pulkvedim, kas tā lepojās ar savu stāvokli sabiedrībā, viņu atstūma kā kraupainu avi; tieši tādiem vārdiem visi izteicās par viņa nožēlojamo lomu. Un Malēram nepietika attapības sacelties pret tik vienprātīgu nepieklājību un balli atstāt. «Te viņš ir tas, kurš nedomā labticifļi,» Lisjēns sprieda, «un es pašlaik atmaksāju viņam par scēnu, ko viņš toreiz man sarīkoja lasāmkabineta dēļ. Ja ir darīšana ar tādiem biezādaiņiem, nedrīkst palaist garām izdevību parādīt nicinājumu; kad godīgi cilvēki no viņiem novēršas, viņi vēl iedomājas, ka iedveš bailes.»

Ieiedams viesību namā, Lisjēns pamanīja, ka visas dāmas izgreznojušās ar zaļām un baltām lentēm,* tomēr tas viņu nepavisam neaizskāra. Izaicinājums taču tika mests valsts galvam, turklāt nodevīgam. Nācija stāv pārāk augstu, lai kāda ģimene, kaut varoņa ģimene, spētu to apvainot.

Vienas paviljonam pievienotās telts dziļumā spožās ugunīs laistījās kadas četrdesmit sveces, kuru mirdzums saistīja Lisjēna uzmanību. «Tas atgādina lauku altari Ta Kunga svētkos,» viņš domāja. Sveču ieskauts, izcilakajā vielā, kur varētu būt relikviju šķirstiņš, atradās kāda jauna skota* portrets. Gleznotājs, kas, bez šaubām, domāja pareizāk nekā gleznoja, bija mēģinājis zēna sejā savienot agras bērnības piemīlīgo smaidu ar cildenu ģēnija domu apdvestu pieri. Tā māksliniekam bija izdevies radīt apbrīnojamu, izdzimumam līdzīgu karikatūru.

Visas sievietes, iegājušas balles zālē, žiglā gaitā aizsteidzās tai pāri pir jaunā skota portreta. Tur viņas klusēdamas pastāvēja, izlikdamās ārkārtīgi nopietnas. Atpakaļceļā visas atguva ballei piedienīgu līksmes izteiksmi un devās sasveicināties ar mājasmāti. Divas vai trīs dāmas, kas piegāja pie de Marsiljī kundzes, pirms bija godinājušas portretu, tika uzņemtas gaužām strupi un nokļuva tik smieklīgā stāvoklī, ka viena neveiksminiece atrada par labāku notēlot ģīboni. Lisjēns nepalaida garām ne mazāko ceremoniāla sīkumu. «Kad mēs, aristokrāti,» viņš, klusībā smiedamies, domāja, «turamies kopā, tad nebaidāmies neviena, bet cik daudz muļķību toties jānoskatās un jāizliekas nopietnam! Uzjautrinoši,» viņš prātoja, «ka abi sāncenši — Šarls Desmitais un Luijs Filips —, kuriem maksā nācija, kuri maksā nācijas kalpiem nācijas naudu, iedomājas, ka mēs esam kaut ko parādā viņiem personiski.»

Pārlaidis skatienu ballei kopumā,— tā bija ļoti skaista —, Lisjēns aiz pateicības apsēdās pie imperatora māsīcas grāfienes de Komersī bostona galda. Neciešami garlaicīgas pusstundas laikā Lisjēns noklausījās, kā viņa sarunā piecas vai sešas reizes pati sevi apveltī ar šo titulu.

«Uzpūtība iedveš provinciāļiem pilnīgi neticamas domas,» viņš prātoja. «Man šķiet, ka ceļoju pa svešu zemi.»

Jūs esat brīnišķīgs, mans kungs,— imperatora māsīca sacīja,— un es patiešām negribētu šķirties no tik laipna kavaliera. Taču jaunkundzes ļoti vēlas dejot, un, ja es jūs aizkavētu vēl ilgāk, viņas sāktu mani neieredzēt.

Un de Komersī kundze viņam norādīja uz vairākām vislabāko ģimeņu jaunavām.

Mūsu varonis vīrišķīgi uzņēmās savu lomu: viņš ne tikai dejoja, bet arī runāja; viņš atrada dažas vienkāršas, provinces aristokrātijas jaunavu aprobežotajam prātam saprotamas domas. Viņa drosmi atalgoja de Marsiljī, de Komersī, de Serpjēra un citu kundžu vienprātīgās uzslavas; viņš juta, ka ir uzmanības centrā. Francijas austrumos, īsti kareivīgā novadā, ciena mundierus; un lielā mērā tieši uniforma, kas viņam labi piestāvēja un bija šajā sabiedrībā gandrīz vienīgā, padarīja Lisjēnu par balles spožāko kavalieri.

Beidzot viņam radās iespēja dejot kadriļu ar d'Okenkūra kundzi, un viņš bija gan atjautīgs, gan dzirkstoši asprātīgs. D'Okenkūra kundze izteica viņam visai glaimojošus komplimentus.

Jūs vienmēr esat man licies ļoti patīkams, bet šovakar jūs ne pazīt nevar.

Šos vārdus dzirdēja de Sanreāla kungs, un Lisjēns iemantoja sabiedrības jauno vīriešu lielu nepatiku.

Jūsu panākumi padara šos kungus nīgrus,— d'Okenkūra kundze teica; un, kad viņai tuvojās Rollera kungs un d'Antēns, jaunā sieviete skaļi sacīja Lisjēnam, kurš jau gāja prom:

— Levēna kungs, es jūs. lūdzu dejot ar mani nākamo kadriļu!

«Tas ir lieliski,» Lisjēns sprieda, «Parīzē kaut ko tādu vis neatļautos. Svešajās zemēs patiešām ir daudz laba. Šie ļaudis nav tik atturīgi kā mēs.»

Kamēr viņš dejoja ar d'Okenkūra kundzi, pie viņas piegāja d'Antēna kungs. D'Okenkūra kundze izlikās, ka aizmirsusi norunu, un ņēmās taisnoties tik jocīgā un d'Antēnam aizvainojošā veidā, ka Lisjēns, turpinādams dejot, tikai ar milzīgām pūlēm spēja apspiest smieklus. Varēja skaidri manīt, ka d'Okenkūra kundze grib nokaitināt d'Antēna kungu, kas veltīgi centās iestāstīt, ka nekad nav cerējis uz šo kadriļu.

«Kā vīrietis var pieļaut tādu izturēšanos pret sevi?» Lisjēns prātoja. «Kādiem pazemojumiem cilvēku pakļauj mīlestība!» D'Okenkūra kundze veltīja mūsu varonim sevišķu laipnību un runāja gandrīz vienīgi ar viņu, taču Lisjēnu kaitināja viņas attieksme pret nabaga d'Ant,ēna kungu. Viņš devas uz zāles pretējo galu un dejoja ar de Pijlorāna kundzi, kura lāpai pret viņu izturējās burvīgi. Lisjēns bija popularakais kavalieris balle, kaut dejoja pavisam slikti; viņš to labi apzinājās un pirmo reizi baudīja šo izpriecu. Dejojot galopu ar Teodelindu de Serpjēra jaunkundzi, viņš kādā salona stūrī ieraudzīja de Šastiē lyjndzi,

Lisjēna spožā vīrišķība un asprātība acumirklī noplaka. De Šastiē kundze bija ģērbusies necilā baltā tērpā, un viņas vienkāršība ballē uzaicinātajiem jaunajiem vīriešiem būiu likusies pagalam smieklīga, ja viņai nepiederētu tik iiela bagātība. Novados, kur valda bērnišķīga dī/.manība, balles ir kauju dienas, un, ja kāds atstāj novārtā savas priekšrocības, viņa rīcību uzskata par nekaunīgu izlikšanos. Sabiedrība bulu vēlē jušu ., lai de Šastlē kundze valkā briljantus;'viņas izraudzītais vienkaiseis un diezgan lelais tērps šķila untums, ko de Ponlevē kungs nopēla liekuļolā sarūgtinājumā un klusībā nosodīja pat biklais de Blansē kungs, kurš jocīgā cienīgumā veda jauno sievieti zem rokas.

Abiem kungiem bija sava daļa taisnības; de Šastlē kundzes rakstura iezīmīgākā īpašība bija pilnīga nevērība. Kaut arī viņa izskatījās ļoti nopietna un tāpēc skaistums vērtās iespaidīgs, patiesībā jaunā sieviete pēc dabas bija dzīvespriecīga. Vairāk par visu viņai patika sapņot. Varētu likties, ka viņa nepievērš itin nekādu uzmanību apkārtējās dzīves nenozīmīgajiem notikumiem, taču īstenībā viņa neko neatstāja neievērotu: viņa tos pamanīja ļoli labi, un tieši šikie notikumi mudināja uz sapņainibu, ko sabiedrība uzskatīja par augstprātību. Neviena dzīves norise nepaslīdēja garam viņas uzmanībai, taču satraukt spēja tikai retais notikums, un tas, kas viņu aizkustināja, nekad nebija nekas svarīgs.

Piemēram, balles dienas rītā de Ponlevē kungs sarīkoja meitai īstu scēnu, jo viņa gluži vienaldzīgi izlasīja vēstuli par kādu bankrotu. Bet nedaudz vēlāk de Šastlē kundzi līdz asarām aizkustināja uz ielas sastapta sīciņa vecum veca večiņa, kas tikko spēja pavilkt kājas un kam caur skrandām rēgojās saplēsts krekls, bet zem tā — saulē nomelnējusi āda. Nansī neviens neizprata de Šastlē kundzes raksturu; vienīgi tuvākajai draudzenei de Konstantēna kundzei viņa reizēm atklāja sirdi, un tā par de Šastlē kundzi bieži smējās.

Ar visiem pārējiem de Šastlē kundze runāja tieši tik, cik bija nepieciešami, bet pašai uzsākt sarunu viņai šķita neiedomājami grūti.

Atceroties Parīzi, viņa nožēloja vienīgi itāliešu mūziku, kas ļoti veicināja viņas sapņainību, bet tagad bija laupīta. Par sevi de Šastlē kundze domāja maz, un pat balle, kuru te aprakstām, nespēja pienācīgi atgādināt lomu, kāda būtu jātēlo, lai piešķirtu sev tik daudz nevainīgas koķetērijas, cik, pēc vispārības atzinuma, piemīt katrai sievietei.

Kad Lisjēns aizveda Teodelindas jaunkundzi pie viņas mātes, tā skaļā balsī sacīja:

— Ko nozīmē de Šastlē kundzes vienkāršā baltā muslīna kleita? Vai tā drīkst reprezentēties tādā dienā kā šī? Ģenerālis, viņas nelaiķa virs, bija tieši saistīts ar pašu karali; viņa dzīvo no bagātības, ko mūsu Burbonu labvēlība ir triskāršojusi un četrkāršojusi. De Šastlē kundzei būtu vajadzējis saprast, ka ierasties pie de Marsiljī kundzes mūsu dievinātas princeses vārdadienu ir tikpat kā ierasties Tilērijās. Ko teiks republikāņi, redzēdami, cik vieglprātīgi mēs izturamies pret vislielākajiem svētumiem? Un vai tad, kad nācijās vulgarais pūlis uzbrūk svētumiem, vai tad katram cilvēkam atbilstoši viņa stāvoklim nav jāsakopo visa drosme un bez svārstišanās jāpilda savs pienākums? Turklāt viņa,— de Serpjēra kundze piebilda,— ir de Ponlevē kunga vienīga meita, un viņš — vai nu pamatoti, vai nepamatoti — uzskata sevi par mūsu provinces aristokrātijas vadoni, vismaz viņš mums dod norādījumus kā karaļa komisārs! Šī mazā muļķe par visu to nemaz nav iedomājusies!

De Serpjēra kundzei bija taisnība; de Šastlē kundze pelnīja nopēlumu, taču ne tik bargu. «Ko teiks republikāņi?» visas dižciltīgās dāmas izsaucās; un viņas domāja par «L'Aurore» numuru, kam vajadzēja iznākt parīt.

XVI nodaļa

De Šastlē kundze tuvojās dāmu grupai, kur de Serpjēra kundze pilnā balsi vēl turpināja kritisko spriedelēšanu monarhistiskā garā. Dzēlīgās paļas acumirkli aprāva sāji un pārspīlēti komplimenti, kas provincē pieder pie labā toņa. Lisjēns tīksminājās par de Serpjēra kundzes smieklīgo stāvokli. Pirms stundas ceturkšņa viņš par to būtu smējies no visas sirds, bet tagad ļaunā sieviete viņam šķita kā vēl viens lieks akmens, kas pagadījies pa kājām uz slikta kalnu ceļa. Kamēr de Šastlē kundzei vajadzēja atbildēt uz nebeidzamajām pieklājības frāzēm, Lisjēns varēja viņu vērot pēc sirds patikas. De Šastlē kundzes sejas krāsai piemita tas neatkārtojamais svaigums, kurš, šķiet, liecina par cildenu dvēseli, ko provinces balles sīkā godkārība un nenovīdība nemaz nevar skart. Lisjēns jutās viņai pateicīgs par šo izteiksmi — pats savas iztēles augli. Tā viņš gremdējās apbrīnā, līdz bālās daiļavas skatiens pievērsās viņam- jauneklis nespēja izturēt tā mirdzumu: šīs acis bija tik skaistas 3n nepauda ne mazko valšķību! Pats to nemanīdams, Lisjēns sastinga triju soļu attālumā no de Šastlē kundzes — tur, kur jaunās sievietes skatiens viņu pārsteidza.

Viņš zaudēja visu balles varoņa jautrību un spožo pašapziņu; viņam vairs ne prātā nenāca izpatikt sabiedrībai, un, ja arī šī briesmone neizgaja 110 prāta, tad vienīgi tālab, ka vajadzēja bīties tās sprieduma. Vai gan šī pati sabiedrība bez gala nepieminēja Tomā de Bizāna kungu? Kritiskajā bridi Lisjēns nevis stiprināja savu drosmi darbībā, bet ļavas prātošanas un filozofēšanas dziņai. Lai attaisnotu nespēju pretoties mīlestībai, ko uzskatīja par nelaimi, viņš centās sev iestāstīt, ka nekad nav redzējis tik dievišķīgu seju; viņš nodevās daiļuma vērošanas priekam, un viņa neveiklība auga augumā.

Viņa acu priekšā de Šastlē kundze apsolīja d'Antēna kungam kadriļu, uz kuru Lisjēns pirms stundas ceturkšņa bija nolēmis viņu uzlūgt. «Līdz šim,» viņš domāja, noskatīdamies, kā viņam nolaupa de Šastlē kundzi, «šejienes glīto sieviešu smieklīgā klīrība man bija tikpat kā vairogs pret viņu valdzinājumu. Bet, tiklīdz de Šastlē kundze ir spiesta runāt vai rīkoties, viņas nežēlīgais saltums pārvēršas piemīlībā, kadu es pat nebūtu spējis iedomāties.»

Jāatzīst, ka tādas apbrīnas pārņemts, sastindzis kā sālsstabs, Lisjēns izskatījas gaužam muļķīgs.

De Šastlē kundzei bija ļoti skaistas rokas. Tā kā viņas acis Lisjēnu biedēja, viņš nenovērsa skatienu no jaunās sievietes rokām. De Šastlē kundze, kuras namā par Lisjēnu runāja ik dienas, pamanīja viņa biklumu. No svētlaimes mūsu apakšleitnantu iztraucēja doma, ka visi, kas nedejo, vēro viņu pikti un cenšas atrast viņā kaut ko smieklīgu. Pietika jau ar uniformu un mirdzošo kokardi, lai ikviens, kas šajā ballē nepiederēja pie visaugstākās sabiedrības, justu pret viņu nepatiku un pat naidu. Lisjēns jau sen bija pamanījis: jo mazāk prāta ir cilvēkam ar galējiem uzskatiem, jo fanatiskaks viņš ir.

Taču prātīgās pārdomas drīz lika aizmirstas — pārāk lielu prieku viņam sagādāja de Šastlē kundzes rakstura pētīšana un minēšana.

«Kāds kauns,» pēkšņi viņā ierunājās milestībai pretējas jūtas, «kāds kauns cilvēkam, kas pienākumu un dzimteni mīlējis ar uzticību, ko varētu nosaukt par patfesu! Viņš redz vairs tikai mazu provinces leģitīmisti, kura savas kastas intereses zemiski stāda augstāk par visas

Francijas interesēm. Bez šaubām, drīz vien ari man divsimttūkstoš aristokrātu vai… sava laime būs svarīgāka nekā pārējo trīsdesmit miljonu franču laime. Un galvenokārt tikai tāpēc, ka šiem divsimttūk- stošiem privileģēto ir viselegantākie saloni, tādi, kur es varētu gūt izsmalcinātas baudas, kādas citur būtu velti meklēt; ar vārdu sakot, saloni, kas noder manai paša laimei. Visparastākais Luija Filipa līdzskrējējs domā tieši tāpat.» Tas bija grūts brīdis, un, kad Lisjēns pūlējās izkliedēt un aizgaiņāt šo drausmīgo vīziju, viņš nepavisam neizskatījās priecīgs. Jauneklis kā sastindzis stāvēja netālu no vietas, kur kadriļu dejoja de Šastlē kundze. Tai pašā brīdī mīlestība, apklusinot saprāta balsi, mudināja uzlūgt de Šastlē kundzi uz deju. Viņa palūkojās Lisjēnā, taču jaunais cilvēks šoreiz nespēja izprast viņas skatienu; tas viņu it kā apsvilināja, iededza gaišās liesmās. Bet īstenībā de Šastlē kundzes skatienā nebija nekā cita kā priecīga ziņkāre, ieraugot tuvumā ar neparastām kaislībām apveltītu jaunu cilvēku, kurš duelējas katru dienu, par kuru daudz runā un kurš ļoti bieži pastaigājas zem viņas logiem. Un jaunā virsnieka skaistais zirgs saniķojas tieši tad, kad viņa to vēro! Bija skaidrs, ka jātnieks grib parādīt savu interesi par viņu — vismaz tad, kad atrodas Pompu ielā, un viņai tas nelikās aizvainojoši, viņa neuzskatīja Lisjēnu par nekauņu. Tiesa, de Serpjēra kundzes rīkotajās pusdienās, kur Lisjēns sēdēja viņai blakus pie galda, šķita, ka viņam nav ne mazākās asprātības dzirksts un ka viņa manieres ir pat neveiklas. Jaunais cilvēks droši stūrēja laivu pa Komandoru ezeru, bet tā bija apdomīgā drosme, kāda varētu būt raksturīga gadus piecdesmit vecam vīram.

Tā visa dēļ de Šastlē kundze, dejodama ar Lisjēnu, neskatījās viņā un saglabāja pienācīgu nopietnību, taču joprojām domāja par viņu. Drīz viņa pamanīja, ka jaunekļa biklums robežojas ar neveiklību.

«Šis patmīlis,» de Šastlē kundze prātoja, «noteikti nespēj aizmirst, ka es redzēju viņu nokrītam no zirga, kad ulānu pulks ienāca pilsētā.» No tā de Šastlē kundze bez pūlēm secināja, ka Lisjēna bikluma cēlonis ir viņa. Tāds pašapziņas trūkums jaunekli patīkami izcēla starp augstprātīgajiem provinciāļiem, kas pat dejodami nezaudēja ne kripatiņas uzpūtības.

Jaunais virsnieks vismaz seglos turējās braši; ik dienas viņu biedēja jaunekļa pārdrošība, turklāt reizēm neveiksmīga pārdrošība, viņa gandrīz smiedamās domās piemetināja.

Klusēšana Lisjēnu nomāca, un galu galā viņš saņēmās un bilda de Šastlē kundzei dažus vārdus, taču, lai kā pūlējās, spēja vienīgi visai nesakarīgi izteikt pāris nodrāztu patiesību — tāds taisnīgs sods piemeklē tos, kas nevingrina atmiņu.

De Šastlē kundze izvairījās no vairāku sabiedrības jaunekļu ielūgumiem uz deju — to iemīļotos jokus viņa jau zināja no galvas — un pēc brīža ar sievietēm piemītošo veiklību, ko mēs pamanām tikai tad, kad

mums vairs nav nekādas intereses to pamanīt, viņa dejoja tajā pašā kadriļā, kur Lisjēns, bet pēc tās nosprieda, ka jaunekļa prāts tiešām nav nekāds asais un gandrīz pārstāja par viņu domāt. «Tas ir parasts kavalērists, kurš tikai jāj staltāk par citiem un kuram ir patīkamāka' seja.» Tas vairs nebija tas pats straujais,. veiklais, bezbēdīgais un augstprātīgais jauneklis, kas bieži jādelēja gar viņas logu. Nepatikā par tādu atklājumu, kas Nansī viņai padarīja vēl garlaicīgāku, de Šastlē, kundze uzbilda Lisjēnu un izturējās pret viņu gandrīz koķeti. Viņa jau tik sen vēroja jauno cilvēku savā ielā, ka šķita — viņi ir veci paziņas, kaut ari Lisjēnu stādīja viņai priekšā tikai pirms nedēļas.

Lisjēns vienīgi retumis uzdrošinājās palūkoties, saltajā skaistulē, kura ar viņu runāja, un nebūt nevarēja iedomāties, kādu labvēlību tā pret viņu jūt. Viņš dejoja un dejojot kustējās pārāk daudz, bet viņa kustībām pietrūka grācijas.

«Tik tiešam, šis glītais parīzietis labi izskatās tikai zirga mugurā; nokāpis zemē, viņš zaudē pusi pievilcības, bet dejodams zaudē to pavisam. Viņš nav gudrs — žēl, jo viņa seja pauž tādu dvēseles smalkumu un dabiskumu! Tas būs domu trūkuma dabiskums.» Un viņa uzelpoja brīvāk. Viņa nebija skaudīga, tikai mīlēja savu neatkarību un baidījās to zaudēt.

Pilnīgi nomierinājusies par Lisjēna rīcībā esošajiem valdzināšanas līdzekļiem, piešķirdama mazu nozīmi tā vienīgajai priekšrocībai — jāšanas prasmei, viņa nodomāja: «Šis glītais jauneklis, tāpat kā citi, grib izlikties, ka esmu viņu apbūrusi.» Un viņa pārcilāja prātā visus, kas mēģināja viņu aplidot un apbērt ar komplimentiem. D'Antēna kungam tas dažreiz izdevās. Novērtēdama viņu pēc nopelniem, de Šastlē kundze dusmojās, ka Lisjēns nevis sarunājas ar viņu, bet vienīgi smaida par d'Antēna kunga laipnībām. Visnepatīkamākie bija pārlieku kvēlie mirkļi, ko jauneklis viņai raidīja un citi varēja pamanīt.

Mūsu nabaga varoni pārāk nodarbināja iemīlēšanās radītie sirdsapziņas pārmetumi un pilnīgā nespēja atrast kādu piemērotu vārdu, ko pasacīt, lai viņš vēl spētu domāt par savu acu izteiksmi. Kopš aizbraukšanas no Parīzes viņš sastapa vienīgi nepatīkami pārspīlētu kokainību. Es izsakos ļoti saudzīgi: viņš sastapa pliekanas vēlmes, bērnišķīgas pretenzijas un, galvenais, provinces neveiklo liekulību .-r>- tik lielu, ka pie Parīzes netikumu izsmalcinātības pieradušā cilvēkā tā radīja riebumu.

Lisjēns, ko parasti mocīja dzēlīgs rūgtums, tagad nevarēja vien noskatīties jaunajā sievietē, un viņa jūsmai nebija robežu. Mīlestības raditie sirdsapziņas pārmetumi tika satriekti un izkliedēti apbrīnojamā ātrumā. Patmīlība palaikam gan viņu brīdināja, ka nepārtrauktā klusēšana, kurā viņš ar baudu noslēdzās, nevar nākt par labu viņa — sabiedrības cilvēka slavai, bet viņš bija tik pārsteigts, tik

•..« ļu .mināts, ka nerada sevī vīrišķību nopietni padomāt par iespaidu, k .tiIii pats atstāj.

Valdzinošā pretstatā visam, kas tik ilgi bija nepatīkami dūries acīs, viņš sešu soļu attālumā redzēja sievieti, kuru varētu pielūgt viņas dievišķā daiļuma dēļ, taču daiļums bija gandrīz mazākā no viņas burvībām. Viņā nebija nekā no Serpjēru namam raksturīgās lišķīgās, neveiklās, neīstās un pretīgi iztapīgās pieklājības, nekā no de Pijlorāna kundzes nevaldāmās vēlēšanās paspīdēt ar asprātību jebkurā gadījumā: de Šastlē kundze bija vienkārša un atturīga, taču tā bija apburoša vienkāršība, jo ļāva nojaust viscēlākajām jūtām radītu dvēseli, bet saltums bija rada liesmām un šķita gatavs pārvērsties par labvēlību un pat aizrautību, ja kāds prastu tās iedvest.

XVII nodaļa

De Šastlē kundze devās pastaigā pa deju zāli. De Blansē kungs atkal atradās savā postenī — apņēmīgi veda viņu zem rokas; varēja nomanīt, ka viņš sapņo par laimi sniegt jaunajai sievietei roku ar laulāta drauga tiesībām. De Šastiē kundze nejauši nonāca Lisjēna tuvumā. Jaunekli ieraudzījusi, viņa spēji sadusmojās pati uz sevi. Kā, viņa bija apveltījusi ar skatieniem tik vulgāru puisi, kura vienīgais valdzinājums, tāpat kā Ariosto varoņiem,* ir prasme labi jāti Un viņa jaunekli uzrunāja, mēģinādama uzmundrināt, panakt, lai viņš kaut ko sacītu.

lzdzirdis de Šastlē kundzes vārdus, Lisjēns pilnīgi pārvērtās. Viņam šķita, ka cildenais skatiens, kam labpaticis izraudzīties viņu, atbrīvo no visam pliekanībām, kuras izteikt viņš jau apnicis un arī lāgā neprot, bet kuras Nansī joprojām bija galvenais temats sarunās starp cilvēkiem, kas redzējās astoto vai desmito reizi. Piepeši viņš iedrošinājās runāt, turklāt daudz. Viņš runāja par visu, kas varētu ieinteresēt vai izklaidēt skaisto sievieti, kura, joprojām balstīdamās uz sava garā brālēna rokas, laipna izbrīnā klausījās jaunekļa vārdos. Lisjēna balss, nezaudējot glasnumu un cieņas izteiksmi, kļuva skaidra un skaņa. Viņam vairs netrūka nedz viegli uztveramu un izklaidējošu domu, nedz trāpīgu un gleznainu vārdu to izteikšanai. Cēli vienkāršajā tonī, kādā viņš neviļus iedrošinājās runāt ar de Šastlē kundzi, protams, neatļaujoties neko tādu, kas varētu aizvainot vislielāko smalkjūtību, Lisjēns ļāva pavīdēt liegas garīgas tuvības nojausmai, kāda piederas radnieciskām dvēselēm, kuras sastopas un pazīst viena otru starp maskām neķītrajā maskarādē, ko sauc par sabiedrību. Tā sarunātos eņģeļi, ja nejauši sastaptos, nolaidušies kādā sūtībā uz zemes.

Tiesa, šāda cildena vienkāršība zināmā mērā saistās ar ilgas pazīšanās svētītu valodas vienkāršību, taču katrs vārds zemtekstā pauda: «Piedodiet man uz brīdi; tiklīdz vēlēsieties uzlikt masku, mēs, kā pieklājas, atkal kļūsim pilnīgi sveši viens otram. Nebaidieties, ka es rīt varētu jelkādā mērā uzmākties ar pazīšanos, un nosliecieties sev kādu brīdi prieka, nedomājot par sekām.»

Parasti sievietes baidās no sarunām tādā tonī, taču nezina, kurā brīdī tās pārtraukt. Jo vīrietis, kas izskatās tik laimīgs par rasto iespēju, šķietami saka: «Tādām dvēselēm kā mūsējās jāatmet viltus likumi, kas radīti tikai viduvējībām, un jūs, bez šaubām, tāpat kā es, domājat, ka …»

Taču, par spīti Lisjēna spožajam valodīgumam, jāatzīst, ka viņam nebija nekādas pieredzes. Ne jau ārkārtīgā prāta piepūlē viņš vienā mirklī pacēlās līdz tonim, kas tik labi atbilda viņa godkārei,— viņš domaja tieši to, ko izteica; un tā viņa runas veids gan bija nevainojams, taču tas neliecināja par kādu sevišķu veiklību. Ta bija tikai vientiesīgas sirds ilūzija. Lisjēns vienmēr neviļus juta riebumu pret pliekanībām, kas līdzīgi dzelzs sienai pacēlās starp viņu un pieredzi. Viņš novērsās no visa, kas šķila parak neglīts, un divdesmit trīs gadu vecumā vēl nebija ticis vaļā no vientiesības, kādu ikviens jauns parīzietis no labas ģimenes uzskalītu par apkaunojošu jau sešpadsmit gadu vecumā, koležu beidzot. Zinīga cilvēka toni viņš bija uzņēmis gluži nejauši. Bez šaubām, viņš nepieprata mākslu pakļaut sievietes sirdi un iedegt tajā jūtas.

Tik neparastais, tik pievilcīgais un tik bīstamais tonis šķita vienīgi pārsteidzošs un gandrīz nesaprotams de Blansē kungam, kas tomēr pūlējās iestarpināt sarunā kādu vārdu. Lisjēns bija ieguvis nedalītu de Šastlē kundzes uzmanību. Jaunā sieviete, lai arī ļoti pārsteigta, nevarēja nepiekrist daudzām Lisjēna domām un reizēm atbildēja gandrīz tādā paša gara; tomēr, joprojām klausīdamās ar nepārprotamu patiku, viņa brīnījās aizvien vairāk un vairāk.

Mēģinādama attaisnot savus diezgan labvēlīgos smaidus, de Šastlē kundze domāja: «Viņš runā tikai par balli un ne vārda par sevi.» Taču Lisjēns attieksmē pret sievieti de Šastlē kundzes gados, kura turklāt bija radusi pie ārkārtīgas atturības, ieguva stāvokli, ko varētu nosaukt ne vairāk un ne mazāk kā par vienreizīgu, iedrošinādamies spriest par gluži parastām lietām tādā veidā, ka īstenībā runāja par sevi pašu.

Sākuma de Šastlē kundzi pārsteidza un uzjautrināja viņas acu priekša notikusī pārvērtība, tomēr drīz viņa pārstāja smaidīt un savukārt izbijās. «Kāda tonī viņš iedrošinās ar mani runāt, un es pat neapvainojos! Es nemaz nejūtos aizskarta! Augstais dievs! Tas nepavisam nav vienkāršs un labsirdīgs jauneklis … Es gan biju muļķe, tā domādama! Man ir darīšana ar vienu no tiem veiklajiem, pievilcīgajiem un dziļi sevī noslēgtajiem cilvēkiem, par kādiem raksta romānos. Viņi prot patikt, bet tieši tāpēc, ka nespēj mīlēt. Levēna kungs te, manā priekšā, jūtas laimīgs un priecīgs un tēlo neapšaubāmi tīkamu lomu, bet laimīgs viņš ir vienīgi tāpēc, ka jūt, cik pats labi runā

Acīmredzot sākumā viņš gribēja kādu stundu tēlot tik lielu aizgrābtību, kas robežojās ar stulbumu. Bet gan es pratīšu izvairīties no šā bīstamā cilvēka un veiklā komedianta.»

Un, kaut arī viņa domāja loti saprātīgi, kaut pieņēma tādu lielisku lēmumu, Lisjēns bija jau ieguvis varu pār viņas sirdi; viņa jaunekli jau mīlēja. Tieši tajā brīdī dzima sevišķas labvēlības jūtas pret Lisjēnu. Piepeši de Šastlē kundze apzinājās savu vainu, ka tik ilgi sarunājas ar Lisjēnu, sēdēdama krēslā tālu no pārējām sievietēm, bet pavadonis viņai ir vienīgi lādzīgais de Blansē kungs, kas no visa runātā varbūt nesaprot ne vārda. Lai izkļūtu no nepatīkamā stāvokļa, viņa nenoraidīja Lisjēna aicinājumu uz kadriļu.

Pēc kadriļas un tai sekojošā valša d'Okenkūra kundze vedināja de Šastlē kundzi apsēsties viņai blakus, jo tur bija vairāk gaisa un varēja kaut cik patverties no briesmīgā karstuma, kāds bija iestājies balles zālē.

Lisjēns izmantoja labās attiecības ar d'Okenkūra kundzi un neatstāja dāmas. Te nu de Šastlē kundze varēja pārliecināties, ka Lisjēns ir balles varonis. «Un īstenībā tam ir pamats,» viņa sprieda, «jo neatkarīgi no glītās uniformas, ko viņš labi prot valkāt, jauneklis patiešām izplata ap sevi prieku un jautrību.»

Visi gatavojās iet uz blakus telti, kur bija klāts vakariņu galds. Lisjēns iekārtojās tā, ka varēja sniegt elkoni de Šastlē kundzei, kurai šķita, ka vairākas dienas viņu šķir no dvēseles stāvokļa, kādā viņa atradās vakara sakuma. Viņa bija tikpat kā aizmirsusi visu, pat garlaicību, kas pēc pirmās ballē pavadītās stundas gandrīz noslāpēja viņas balsi.

Pienāca pusnakts; vakariņas tika pasniegtas burvīgā zālē, kuras sienas veidoja divpadsmit līdz piecpadsmit pēdu augstu skābaržu rindas. Lai pasargātu maltīti no iespējamās vakara rasas, pāri zaļumu mūrim bija izstiepts nojums ar platām sarkanām un baltām svītrām. Tās bija izraidītās personas — vārdadienas svētku gavilnieces krāsas. Cauri skābaržu lapotnei varēja redzēt skaistu mēnesnīcu, kas apspīdēja plašu un mierīgu ainavu. Dabas burvība pievienojās jaunajām jūtām, kas strāvoja de Šastlē kundzes sirdī, un vareni palīdzēja atgaiņāt un vājināt prāta spriedumus. Lisjēns atrada savu vietu — ne gluži blakus de Šastlē kundzei (vajadzēja rēķināties ar jaunās paziņas vecajiem draugiem, un skatiens, mīlīgāks, nekā viņš uzdrīkstējās cerēt, lika manīt, ka citādi rīkoties nevar), bet tā, lai ļoti labi viņu redzētu un dzirdētu.

Viņš iedomājās izpaust savas īstās domas vārdos, ko šķietami zīmēja uz blakus sēdošajām dāmām. Tāpēc viņam vajadzēja runāt daudz, un viņam tas veicās, turklāt neuzvedoties pārāk ekstravaganti. Drīz viņš pilnīgi pārņēma sarunas pavedienu un pēc brīža, joprojām uzjautrinādams de Šastlē kundzes galda kaimiņienes, iedrošinājās iztālēm izteikt vārdus, kuriem varēja būt visai maiga nozīme,— viņš nekad nebūtu domājis, ka pēc tik neilga laika iedrošināsies darīt ko tādu. Bez šaubām, de Šastlē kundze varētu izlikties, ka nesaprot netieši izsacīto. Lisjēnam izdevās sasmīdināt pat kungus, kuri sēdēja blakus dāmām un viņa panākumos vēl nesaskatīja nopietnu iemeslu skaudībai.

De Šastlē kundzes tuvumā visi pie galda dzīvi sarunājās, bieži atskanēja smiekli. Tie, kas sēdēja citur, apklusa, pūlēdamies saprast, kas tik ļoti uzjautrina de Šastlē kundzes kaimiņus. Jauno sievieti stipri nodarbināja gan tas, ko viņa dzirdēja un kas reizēm uzjautrināja, gan arī ļoti nopietnas pārdomas, kuras bija dīvainā pretstatā šī vakara jautrajam noskaņojumam.

«Vai tas tiešām ir tas pats stivais jauneklis, kurš man šķita īsts tukšgalvis? Cik bīstams cilvēks!»

Lisjēns varbūt pirmo reizi mūža bija asprātīgs, turklāt spoži asprātīgs. Vakariņām beidzoties, viņš saprata, ka panākumi pārspēj cerības. Viņš bija laimīgs, ļoti rosīgs, tomēr brīnumainā kārtā nepateica neko nepiedienīgu. Taču lepno lotringiešu vidū viņš atradās aci pret aci ar trīs vai četriem nežēlīgiem aizspriedumiem, par kuriem inums Parīzē ir tikai bāla nojausma: Anrī V, aristokrātija, blēdība un muļķība, kā arī pārliecība, ka cilvēciska attieksme pret vienkāršo tautu ir gandrīz noziegums. Lisjēna jautrība pat viegli neieskraīnbāja nevienu no šīm lielajām patiesībām — Senžermēna priekšpilsētas ticības apliecības pamatus, ko nedrīkst aizskart nesodīts.

Tas tāpēc, ka savas cildenās dvēseles dziļumos Lisjēns izjuta īstu cieņu pret visu šīs sabiedrības jauno vīriešu kļūmīgo stāvokli. Pirms četriem gadiem viņi aiz uzticības politiskajai pārliecībai un visu mūžu lolotām jūtām atsacījās no nelielās valsts budžeta daļas, kas viņu eksistencei bija noderīgs vai pat nepieciešams atspaids. Viņi zaudēja vēl vairāk: vienīgo iespējamo nodarbošanos, kas varēja paglābt no garlaicības, nespiežot atkāpties no tradīcijām.

Sievietes nosprieda, ka Lisjēns ir nevainojami patīkams. Šos sakra- mentālos vārdus izrunāja de Komersī kundze visaugstākajai aristokrātijai paredzētajā zāles daļā. Jo neliels septiņu vai astoņu dāmu pulciņš nicināja pārējo sabiedrību, kura savukārt nicināja citus pilsētas iedzīvotājus, tāpat kā imperatora Napoleona gvarde būtu varējusi dumpja gadījumā iebiedēt visu 1810. gada armiju, kura iedvesa bailes Eiropai.

De Komersī kundzes izšķirošie vārdi sacēla īstu sašutuma vētru Nansī zelta jaunatnē. Kungi, kas prata eleganti stāvēt pie kafejnīcas durvīm, parasti klusēja ballē, kur spēja pierādīt vienīgi labu un nenogurdināmu dejotāju priekšrocības. Pamanījuši, ka Lisjēns pretēji savam paradumam runā daudz un turklāt tiek uzklausīts, viņi sāka spriest, ka šis cilvēks ir ļoti skaļš un ļoti nepatīkams, ka tāda trokšņaina laipnība varbūt ir modē Parīzes pilsoņu aprindās un Sentonorē ielas Iii tirgotāju vidū, bet nekad nesavaldzinās Nansī augstāko sabiedrību lai ko šie kungi apgalvoja, Lisjēna joki tika uzņemti visai atsaucīgi  un apgāza viņu spriedumus. Jaunajiem vīriešiem aliika ar drūmu gandarijumu atkārtot: «Galu galā tas ir tikai nezināmas izcelsmes pilsonis un var baudīt vienīgi personiskās muižnieka priekšrocības, ko viņam dod apakšleitnanla uzpleči.»

Šajos Lotringas atvaļināto virsnieku vārdos izpaudās lielā apstrīdēšana, kas met ēnu uz visu deviņpadsmito gadsimtu: dižciltīgas izcelsmes niknums pret dienestā iegūtu dižciltību.

Bet neviena dāma par kaut ko tādu nebūt nedomāja; tajā brīdī viņas pilnīgi atraisījās no apgrūtinošās civilizācijas nastas, kas nomāca provinces vīriešu prātus. Vakariņas spoži noslēdza šampanietis, kas viesus uzmundrināja un vērta viņu manieres brīvākas. Mūsu varoni sajūsmināja visai maigie vārdi, ko pats bija iedrošinājies iztālēm raidīt savu domu valdniecei. Pirmo reizi mūžā panākumi viņu tā apreibināja.

Atgriezusies balles zālē, de Šastlē kundze dejoja valsi ar de Blansē kungu, kuru saskaņā ar vācu paražu pēc dažām tūrēm nomainīja Lisjēns. Dejodams viņš ar vientiesīgu veiklību, laimīga gadījuma un veiksmes meitu, prata no jauna uzņemt sarunu ļoti godbijīgā tonī, kas tomēr dažā ziņā atgādināja noskaņu, kādā mēdz tērzēt seni paziņas.

Izmantojot lielo kotiljonu, ko nevēlējās dejot nedz Lisjēns, nedz de Šastlē kundze, viņš, smiedamies un daudz nemainīdams sarunas koptoni, teica:

- lai tiktu tuvāk jūsu skaistajām acīm, esmu nopircis lūgsnu grāmatu, duelējies un iepazinies ar Dipuarjē kungu.

Šai bridi de Šastlē kundze nobāla, viņas izbrīnītais skatiens pauda milzīgu pārsteigumu un gandrīz šausmas. Izdzirdusi pieminam Dipuarjē, viņa pusbalsī, it kā vairs nespēdama skaidri izrunāt vārdus, sacīja:

Tas ir ļoti bīstams cilvēks!

To izdzirdis, Lisjēns apreiba aiz laimes: viņa nedusmojās par iemesliem, ar kādiem viņš izskaidroja savu uzvedību Nansī. Bet vai viņš drīkstēja ticēt šim sapnim?

Divas trīs sekundes Lisjēns izteiksmīgi klusēja -— viņš raudzījās de Šastlē kundzes acīs; pēc tam viņš iedrošinājās atbildēt:

Manuprāt, doktors ir lielisks — bez viņa manis te nebūtu . . Starp citu, man ir kādas drausmīgas aizdomas,— Lisjēns nepiesardzīgā vientiesībā piebilda.

Kādas? Un par ko?— de Šastlē kundze vaicāja.

Viņa tūlīt aptvēra, ka pieļāvusi briesmīgu nepieklājību, uzdodama jautājumu tik tieši un ar tādu interesi, taču jaunā sieviete bija to izteikusi neviļus. Viņa koši pietvīka. Pamanījis, ka sārtums sniedzas līdz pat pleciem, Lisjēns galīgi apmulsa.

Taču izrādījās, ka uz tādu vienkāršu de Šastlē kundzes jautājumu jauneklis nemaz nevar atbildēt. «Ko viņa par mani domās?» viņš gudroja. Tai brīdī viņš pārvērtās sejā: jaunais cilvēks nobāla, it kā viņu būtu sagrābušas stipras un spējas sāpes, viņa vaibsti pauda briesmīgas ciešanas, ko sagādāja uz dažām stundām aizmirstā, bet aikal pēkšņi atmiņā iznirusī doina par de Bizānu de Sisila kungu.

Tas, ko viņš panācis, taču nav nekas cits kā parasta labvēlība, kas tiek parādīta drīzāk uniformai nekā tās valkātajam! Alkas uzzināt patiesību un neiespējamība atrast piemērotu veidu tik aizvainojošas domas izteikšanai radīja viņa galvā pilnīgu jucekli. «Viens vienīgs vārds var mani pazudināt uz visiem laikiem,» viņš domāja.

Negaidītu jūtu uzbangojums Lisjēnu it kā sastindzināja un acumirkli parņēma arī de Šastlē kundzi. Viņa nobāla, redzēdama Lisjēna jauneklīgajos un atklātajos vaibstos spēji atspoguļojamies nežēlīgas ciešanas, kuras, bez šaubām, saistījas ar viņu: jaunā cilvēka seja kļuva bāla kā krīts, nupat vēl tik mirdzošās acis — nespodras un tukšas.

Viņi pārmija dažus nenozīmīgus teikumus.

Bet par ko tad īsti ir runa?— de Šastlē kundze jautāja.

Es nezinu — Lisjēns izvairīgi atbildēja.

Bet kā, cienītais kungs, jūs varat nezināt?

Nē, kundze … Mana cieņa pret jums .. .

Lai lasītājs man tic, ka de Šastlē kundze, kuras satraukums augtin auga, ārkārtīgi neuzmanīgi iebildās:

Vai šīm aizdomām būtu kāds sakars ar mani?

Vai citādi tās mani nodarbinātu kaut simto daļu sekundes?— Lisjēns dedzīgi atsāka tikko, skaudri izjustās nelaimes ietekmē.— Vai tās mani nodarbinātu, ja nesaistītos ar jums, jums — vienīgo pasaulē? Par ko citu es varētu domāt, ja ne tikai par jums? Un vai šīs aizdomas neskaitāmas reizes dienā nedzeļ manu sirdi, kopš esmu Nansī?

De Šastlē kundzes plaukstošajai simpātijai tā vien vēl pietrūka kā aizdomu par viņas godīgumu. Viņa pat neattapās slēpt izbrīnu par Lisjēna atbildes toni. Degsme, ar kādu viņš tikko bija runājis, un nepārprotamais jaunā cilvēka vārdu patiesīgums vērta nāves bālumu jaunās sievietes sejā nodevīgā pietvīkumā; pat viņas acis šķita piesarkušas. Bet vai šajā kokainības laikmetā, kas liekas gluži kā salaulāts ar liekulību, varu iedrošināties apgalvot, ka de Šastlē kundze nosarka aiz laimes, nevis tālab, ka dejotāji, kuri kotiljona figūrās bezgalīgā virknē slīdēja viņiem garām, varētu nodoties dažādiem minējumiem.

Viņai bija iespējams izvēlēties — atbildēt vai neatbildēt uz šo mīlestību, bet cik tā bija patiesa! Cik dievinoši viņa tika mīlēta! «Iespējams, un droši vien būs tieši tā,» de Šastlē kundze domāja, «ka šī aizraušanās nepastāvēs ilgi, bet viņš ir tik neliekuļots! Tik brīvs no pārspīlējumiem un tukšas jūsmas! Bez šaubām, tā ir īsta mīlestība; bez '..tūbām, ir arī tīkami būt mīlētai. Bet viņš mani tur aizdomās, kas apdraud pat mīlestību! Tātad par mani melš kaut ko apkaunojošu?»

De Šastlē kundze domīgi atbalstīja galvu pret vēdekli. Laiku pa laikam viņas acis pievērsās Lisjēnam, kurš, nekustīgs un bāls kā rēgs, pilnīgi pagriezās pret viņu. Lisjēna skatiens bija tik klaji nepārprotams, ka viņa būtu nodrebējusi, ja padomātu par to.

XVIII nodaļa

De Šastlē kundzes sirdi satrauca citas, vēl briesmīgākas šaubas. «Vakara sākumā viņš klusēja nevis tukšprātības dēļ, kā es savā vientiesībā nospriedu,— tam par iemeslu bija aizdomas, briesmīgas aizdomas, kas liedz viņam mani cienīt. . . Bet kādēļ? Kādas tenkas var būt tik netīras, ka atstāj tādu drausmīgu iespaidu uz jaunu un labsirdīgu cilvēku?

Kaut arī Šķietami sastingusi, de Šastlē kundze bija tā satraukta, ka, neapdomadamās, ko drīkst un ko nedrīkst sacīt, tādā pašā jautrā noskaņa, kāda valdīja sarunā pie vakariņu galda, uzdeva Lisjēnam dīvainu jautājumu:

Bet ka tas var but vakara sākumā jūs nevarējāt atrast kaut pavisam nenozīmīgus vārdus, ko man pasacīt. Vai tas bija aiz pārliecīga bikluma? Vai ta bija. .. atturība, kas starp tik maz pazīstamiem cilvēkiem liekas pilnīgi dabiska? Vai (viņas balss neviļus pieklusa) tās bija aizdomas?— viņa beidzot izteica, pēdējo vārdu izrunādama spēji apslāpētā, bet ļoti izteiksmīgā balsī.

Vienīgais iemesls bija pārmērīgs biklums: man nav nekādas dzīves pieredzes, nekad neesmu mīlējis; es izbijos, ieraudzījis jūsu acis tik tuvu, jo pirms tam biju jūs redzējis vienīgi no tālienes.

Šie vārdi tika izrunāti tik patiesīgi, tik maigā sirsnībā un liecināja par tādu mīlestību, ka, pirms de Šastlē kundze paguva apdomāties, viņas bezgala izteiksmīgās un vaļsirdīgās acis jau bija atbildējušas: «Es mīlu tapat kā jūs.»

Viņa attapās ka no ekstāzes un pēc mirkļa steidzīgi novērsās, taču Lisjēns paspēja uztvert nodevīgo skatienu.

Viņš piesarka tik tumši, ka izskatījās smieklīgs. Jauneklis gandrīz neiedrošinājās ticēt savas laimes pilnībai. De Šastlē kundze savukārt juta, ka viņas vaigos deg sārtums. «Augstais dievs! Cik drausmīgi es sevi kompromitēju! Visi skatieni droši vien ir pievērsti svešiniekam, ar kuru tik ilgi* un tik dzīvi sarunājos!»

Viņa pasauca de Blansē kungu, kas dejoja kotiljonu.

Pavadiet mani uz dārza terasi — smacējošais karstums mani moka jau piecas minūtes. Izdzēru puspokālu šampanieša un, liekas, esmu galīgi apreibusi.

Taču, de Šastlē kundzei par šausmām, vikonts de Blansē kungs nevis izrādīja iejūtību, bet tikai pasmīnēja par tādiem meliem. Ilgā sirsnīgā saruna ar Lisjēnu, kura viņai acīmredzot ļoti patika, iesvēla vikontā negantu greizsirdību, turklāt pulkā viņam bija iestāstīts, ka nevajag ticēt daiļu dāmu kaitēm.

De Blansē kungs jau bija padevis elkoni de Šastlē kundzei un veda viņu ārā no balles zāles, kad viņam ienāca prātā kāda cita visai gaiša doma. Jaunā sieviete atbalstījās uz viņa rokas neparastā paļāvībā.

«Varbūt mana daiļā māsīca beidzot pasacīs, ka dalās manās jūtās vai vismaz jauš sevī kādu maigumu pret mani?» de Blansē kungs gudroja. Tomēr vakara gaitā, kura sīkās norises viņš savā prātā pārcilāja, nekas nevēstīja tik laimīgu pavērsienu. Vai tas noticis negaidīti, vai arī de Šastlē kundzei iegribējies ar viņu ko slepenu pārrunāt? Vikonts aizveda māsīcu puķu dobju Otrā pusē. Tur atradās marmora galds un pie tā — liels dārza sols ar atzveltni un kāju balstu. Nemaz nebija tik viegli de Šastlē kundzi tur nosēdināt, jo šķita, ka viņa vairs lāgā nespēj pakustēties.

Kamēr vikonts de Blansē nodevās veltīgiem sapņiem, nesaprazdams, kas notiek viņa acu priekšā, de Šastlē kundze krita izmisumā. «Es uzvedos drausmīgi!» viņa domāja. «Esmu sakompromitējusies visu dāmu acīs, un šajā mirklī viņas mani aprunā visnekrietnākiem un vispazemojošākiem vārdiem. Pati nezinu, cik ilgi izturējos tā, it kā mani neviens neredzētu,— nedz mani, nedz Levēna kungu. Šie ļaudis man nepiedos neko . . . Bet Levēna kungs?

Viņa nodrebēja, domās izsakot šo vārdu. «Un esmu sakompromitējusies Levēna kunga acīs!»

Ta bija īstā nelaime, kuras dēļ viņa tobrīd aizmirsa visas pārējās; un no veselas gūzmas domu par tikko notikušo neviena nespēja viņu remdināt.

Drīz de Šastlē kundzes izmisumu padziļināja vēl kāds minējums. «Levēna kungs bija tik pārliecināts tāpēc, ka ir uzzinājis, kā es stundām ilgi gaidu aiz loga žalūzijām, kad viņš parādīsies ielā.»

Lasītājs tiek lūgts neuzskatīt de Šastlē kundzes domas par pārāk smieklīgām; pilnīga pieredzes trūkuma dēļ viņa nezināja, uz kādām neprātībām ir spējīga mīloša sirds: nekad viņa nebija izjutusi neko līdzīgu tam, kas ar viņu notika tajā liktenīgajā vakarā. Viņa nespēja atrast savā prātā nevienu domu, pie kuras pietverties, un viņai nebija nekādas dzīves gudrības. Līdz tam de Šastlē kundzi bija spēji pārņēmis vienīgi biklums tajā brīdī, kad tika stādīta priekšā kādai ievērojamai princesei, vai dziļš sašutums par jakobīņiem, kuri mēģināja iedragāt Burbonu troni. Ja atmet šos apstākļus, kas skāra galvenokārt jūtas un sirdi spēja satraukt tikai īsu mirkli, de Šastlē kundze pēc dabas bija nopietna un maiga, un tas šoreiz varēja vienīgi vēl palielināt viņas postu. Sīkās ikdienas intereses atstāja viņu vienaldzīgu, un tas nelai- mīgā kārtā mazināja jaunās sievietes piesardzību. Tāpēc viņa vienmēr bija dzīvojusi mānīgā drošībā, jo raksturi, kuri, paši sev par Jaunu, paceļas pāri nožēlojamiem sīkumiem, kas nodarbina |aužu lielākās daļas prātus, ir jo vairāk sliecīgi nodoties vienīgi tam, kam reiz izdevies tos aizkustināt.

De Šastlē kundzei bija dāvāts možs, ass un skaidrs prāts, bet viņa pati to nemaz nenojauta. Burboni bija nelaimīgi, un viņa domāja vienīgi par to, kā tiem palīdzēt. Viņa jutās pārliecināta, ka ir tiem pateicību parādā par visu. Viņasprāt, būtu gļēvi un zemiski spriedelēt, par ko īsti vajadzētu tiem pateikties.

Jaunajai sievietei nebija ne miņas, ka viņa varētu būt apveltīta ar kādiem talantiem, un pati atzina, ka daudzreiz ir maldījusies politikā un rīkojusies aplami pat sīkos darījumos. Viņa nesaprata, ka maldās tikai tāpēc, ka klausa citu padomam: ja nenozīmīgās, kā arī svarīgās lietās viņa būtu rīkojusies saskaņā ar sava prāta spriedumu, viņai tikai retumis vajadzētu to nožēlot. Bezkaislīgs filozofs, kas mēģinātu izpētīt dvēseli, kada slēpās aiz glītā izskata, pamanītu ārkārtīgi spēcīgu pašaizliedzības slieksmi un tikpat lielu riebumu pret visu māksloto un liekuli)', >. Kopš Jūlija revolūcijas dienās krita Burboni, de Šastlē kundzi vadīja vienas vienīgas jūtas — šo dievišķo būtņu bezgalīga apbrīnu ,ana. Viņa be/ mīlas domaja par tiem, kam bija pašaizliedzīgi uzticīga. No dabas jaunajai sievietei bija cildena dvēsele, tāpēc niecīgais viņai šķita patiešam niecīgs un tatad diženai misijai dzimuša cilvēka uzmanības necienīgs. Šī pārliecība viņu vērta vienaldzīgu un nevērīgu pret visu sīko, un nekādi nieki viņu nenodarbināja, tāpēc de Šastlē kundzes dzīvotprieks šķita neizsīkstošs. Viņas tēvs to uzskatīja par bērnišķību. De Ponlevē kungs vadīja dienas, baidīdamies no jauna 93. gada un sevi mierinādams ar meitas bagātību, kas viņam šķita glābiņš neizbēgamu briesmu brīdī. Viņa ļoti bagātā meita maz domāja par nau^u, un tāda vieglprātība sirmgalvi nemitīgi kaitināja. Pret sīkām nepatikšanām meita izturējās vienaldzīgi vai, pareizāk sakot, filozofiski, tāpēc tās viņu tā nenomāca kā tēvu. Varētu sacīt, ka de Ponlevē kungs ne tik daudz mīlēja Burbonus kā baidījās no 93. gada. De Šastlē kundzei liktos pazemojoši priecāties par katru nieku, kas spētu liecināt par viņas vīrišķību.

Tēvs pūlējās pamazām vien atsvešināt de Šastlē kundzi no viņas sirdsdraudzenes de Konstantēna kundzes un gādāja, lai meitas pastāvīgais pavadonis būtu viņas brālēns de Blansē kungs — brašs virsnieks un lādzīgs, taču ļoti garlaicīgs cilvēks. De Ponlevē kungs bija pārliecināts, ka meita apnicīgo Blansē nekad neizraudzīsies par vīru, un vairāk par visu viņš baidījās piedzīvot brīdi, kad viņa no jauna apprecētos. Viņa attieksme pret de Šastlē kundzi pamatojās vienīgi uz šīm bailēm.

De Šastlē kundzes valodai piemita valdzinošs vieglums. Viņas domas bija skaidras, interesantas, un, galvenais, sarunas biedram patīkamas. Ja nu tomēr retu reizi iznāca kādā salonā sastapt vienaldzīgu egoistu vai ari ideologu ar republikānisku noslieci, viņa pūlējās modināt tajā vēlību uz Burboniem vai kaut mazināt naidu pret valdnieku dinastiju. Aiz mīlestības uz Burboniem un arī iedzimtas augstsirdības dēļ viņa savu namu Nansī turēja greznu. Par spīti de Ponlevē kunga prasībām, jaunā sieviete nebija ar mieru atlaist nevienu no de Šastlē kunga kalpotājiem. Otrdienās, kad de Šastlē kundze pieņēma viesus, viņas salonā valdīja Parīzes ievērojamākiem namiem raksturīgais omulības un labā toņa gars, kas provincē likās tīrais brīnums. Sestdienās, kas bija paredzētas šaurākam lokam, viesistabā pulcējās dižciltīgākie un bagātākie cilvēki no Nansī un trīs ljē plašas apkaimes. Citas augstdzi- mušās dāmas viņu par visu to mazliet apskauda, bet viņa bija labsirdīga un sāncenses skaidri redzēja, ka de Šastlē kundze vismīļāk būtu dzīvojusi laukos kopā ar savu draudzeni de Konstantēna kundzi un ka lielā greznība nedara viņu laimīgu, tāpēc skaudība netika sevišķi uzurdīta. Provincē tas ir patīkams izņēmums.

Pa īstam de Šastlē kundzi neieredzēja vienīgi jaunie republikāņi, kas pārāk skaidri manīja, ka tiem nekad netiks dota iespēja pateikt viņai kaut vārdu.

De Šastlē kundze prata pienācīgi un pat graciozi izturēties Tilēriju izcilajos salonos, sveicināt karali un princeses, izpatikt augstākajām galma dāmām, taču ārpus šīm svarīgajām jomām viņai nebija nekādas pieredzes. Tiklīdz jaunā sieviete juta satraukumu, viņa apjuka un ārkārtējos apstākļos aiz piesardzības vienīgi klusēja un palika it kā sastingusi.

«Lai dievs dod, ka es nekad vairs nebilstu ne vārda Levēna kungam,» viņa tajā brīdī domaja. Sakrekērā kāda mūķene, kas, izdabādama katram meitenes bērnišķīgam untumam, bija ieguvusi varu pār viņas prātu, ar pavisam vienkāršiem vārdiem —«izdariet to aiz draudzības pret mani»— panāca, ka audzēkne visus pienākumus pildīja svētā dedzībā. Jo sacīt mazai meitenei «izdariet to, jo tas ir saprātīgi», būtu zaimošana, tā būtu nekaunīga pārdrošība, kas ved uz protestantismu. «Izdariet to aiz draudzības pret mani»— tādi vārdi atbilst visam un nerosina prātot par to, kas ir un kas nav saprātīgi. Taču šī iemesla dēļ de Šastlē kundze, likko uztraucās, vairs nezināja, kā rīkoties, kaut arī viņai būtu vislabākie nodomi.

Sēdēdama uz sola pie marmora galda, jaunā sieviete jutās galīgi izmisusi un nesaprata, kur rast mierinājumu nežēlīgajos pašpārmetumos par to, ka sarunā ar Levēnu nav bijusi pietiekami atturīga. Pirmā doma bija uz mūžu ieslēgties kādā klosterī.

«Labprātīga atsacīšanās no pasaulīgās dzīves gan viņu pārliecinās, ka man ne prātā nav nācis apdraudēt viņa brīvību.» Pret tādu rīcību varēja rasties vienīgi iebildums, ka tad visa sabiedrība sāktu runāt par viņu. pārspriest iemeslus, pieņemt, ka viņas solim bijis kāds slepens iemesls, utt.

•■Kas par to! Es viņus nekad vairs neredzētu … Jā, bet es zinātu, ka viņi mēļo par mani, turklāt ļauni, un tas mani padarītu vai traku. Tādu stāvokli es nevarētu izturēt … Ak!» Viņa izsaucās aizvien pieaugošās ciešanās. «Vai tas viss vēl nenostiprinās Levēna kunga jau tā vairāk nekā ciešo pārliecību, ka esmu nesavaldīga sieviete, kura neprot ievērot sievišķīgas kautrības svētās robežas?»

De Šastlē kundze bija tik satraukta, tik maz radusi apsvērt savu rīcību, ka tobrīd aizmirsa padomāt par savu izmisuma un kauna cēloni. Viņa taču nekad nebija apsēdusies aiz žalūzijām un ķērusies pie izšuvuma, pirms nebija aizsūtījusi prom istabeni un aizslēgusi durvis.

«Esmu sakompromitējusies Levēna kunga acīs,» viņa gandrīz drudžaini atkārtoja, ar elkoņiem atspiezdamās pret marmora galdu, pie kura de Blansē kungs viņu bija apsēdinājis. «Kādā liktenīgā mirklī blakus jaunajam cilvēkam es varēju aizmirst savu svēto un .. . kautrību, bez kuras sievietei nav ko cerēt uz sabiedrības cieņu, bez kuras pat viņa pati nevar sevi cienīt. Ja Levēna kungs jel kādā mērā ir apveltīts ar viņa vecumam tik dabisko pašapziņu, par ko, šķiet, es varēju pārliecināties pee viņa izturēšanās, kad viņš jāja gar manu logu, esmu uz visiem laikiem sevi pazudinājusi, vienā aizmiršanās mirklī sagravusi viņa iespējamo pārliecību par manu tiklību. Ak vai! Es varētu aizbildināties, ka pirmo rei/.i mūžā esmu piedzīvojusi nevaldāmas aizraušanās mirkli. Bet vai to maz iespējams nosaukt par attaisnojumu? Vai tas ir kaut kas iedomājams? Jā, esmu aizmirsusi visus kautrības likumus.»

Viņa iedrošinājās pateikt sev šos drausmīgos vārdus. Acīs sakāpušās asaras tūlīt nosusēja.

— Dārgo brālēn,— viņa teica vikontam de Blansē mazliet saspringti noteiktā balsī (taču vikonts nespēja saklausīt tādu niansi, viņš pūlējās vienīgi saprast, cik atklāta jaunā sieviete ir pret viņu),— man uznākusi īsta nervu lēkme. Ejiet un atnesiet glāzi ūdens, tikai, dieva dēļ, tā, lai neviens ballē to nepamanītu.— Un, kad viņš jau bija dažus soļus pagājies, piebilda:— Ūdeni ar ledu, ja iespējams.

Nepieciešamība notēlot šo mazo komēdiju mazliet pakliedēja drausmīgās ciešanas; mulsu skatienu viņa pa gabalu vēroja vikontu aizejam. Kad de Blansē bija tik tālu, ka nekādā ziņā nevarēja neko dzirdēt, de Šastlē kundzi sagrāba visbriesmīgākais izmisums, smacēja elsas, tās bija rūgtas dziļu bēdu un vēl vairāk — kauna asaras.

«Esmu uz visiem laikiem zaudējusi labo slavu Levēna kunga acīs. Mans skatiens sacīja: «Es jūs neprātīgi mīlu!» Nežēlīgo patiesību es atklāju vieglprātīgam un nekautrīgam jaunam vīrietim, kas lepojas ar gūtajām uzvarām, un to izdarīju pirmajā dienā, kad viņš mani uzrunāja. Savā neprātā uzdrošinājos uzdot jautājumus, ko diezin vai spētu attaisnot pat pusgadu ilga pazīšanās un laba draudzība. Ak dievs! Kur bija mana saprašana?»

«Vakara sākumā jūs nevarējāt atrast kaut pavisam nenozīmīgus vārdus, ko man pasacīt,»— tātad bezgalīgi ilgajā laikā, kad es alku izdzirdēt no jums kaut vienu vārdu,— «vai tas bija aiz pārliecīga bikluma?» Bikluma! Augstais dievs! (Elsas draudēja viņu noslāpēt.) tVai tas bija aiz bikluma,»viņa atkārtoja, klīstošu skatienu, galvu purinādama, «jeb vai tās bija aizdomas?» Stāsta, ka sieviete reizi mūžā zaudējot prātu; acīmredzot nu ir situsi mana stunda.»

Un piepeši viņas apziņā uzplaiksnīja vārda «aizdomas» nozīme.

«Pirms es nepiedodami nepieklājīgi metos viņam ap kaklu, viņam jau bija aizdomas. Un es nolaidos tik zemu, ka sāku taisnoties šo aizdomu dē|? Un gluži svešam cilvēkam? Augstais dievs, vai mana neiespējama uzvediba tik tiešām nemudina viņu visam tam noticēt?»

XIX nodaļa

Lai nelaimju mērs būtu pilns, vairākas sievietes saskaņā ar jo tīkamo provinces dzīves paradumu visas kopā atstāja balles zāli un devās uz marmora galda pusi, kaut arī pret de Šastlē kundzi nejuta nekādu sevišķu draudzību. Dažām rokā bija svece. Katra skaļi pauda savu līdzjūtību pret de Šastlē kundzi un vēlēšanos viņai palīdzēt. De Blansē kungam pietrūka stingrības nosargāt no viņām ieeju skābaržu birzītē.

Briesmīgās ciešanas un sarūgtinājums kopā ar pretīgo kņadu darīja savu de Šastlē kundzei uznāca īsta nervu lēkme.

«Palūkosimies, ka sieviete, kas tā lepojas ar savu bagātību un atturīgajam manierēm, uzvedas, kad jūtas slikti,» mīļās draudzenes domāja.

«Ja es mēģināšu kaut ko darīt, pieļaušu vēl kādu briesmīgu kļūdu,» de Šastiē kundzei iešāvās prātā, kad viņa dzirdēja dāmas tuvojamies. Viņa nolēma aizvērt acis un neatbildēt ne vārda.

De Šastlē kundze neredzēja nekāda attaisnojuma saviem šķietamajiem pārkāpumiem, viņa bija tik nelaimīga, cik vien nelaimīgs cilvēks var būt grūtā brīdī. Ja jūtīgas dvēseles ciešanas nepārsniedz robežu, ko tās speķi spēj izturēt, par to varbūt jāpateicas vienīgi nepieciešamībai rīkoties, kas liedz tai pilnīgi nodotiem uzbrukušajām bēdām.

Levēnam neizsakāmi gribējās iziet terasē kopā ar nesmalkjūtīgajām dāmām; viņš paspēra dažus soļus uz to pusi, taču tūlīt satrūkās, noģizdams, cik klaji egoistiska ir tāda vēlme, un, pretodamies kārdinājumam, atstāja balli, kaut arī gausā gaitā. Viņam bija žēl atsacīties no vakara turpinājuma. Levēns bija izbrīnījies un sirds dziļumos pat nobažījies; viņš nepavisam neaptvēra savas uzvaras pilnību. Jauneklis gluži neapzināti alka pārdomāt un apsvērt, mierīgu prātu novērtēt nolikumus, kas nupat bija norisinājušies tādā milzu ātrumā. Viņam v.iļ vajadzēja sakopot domas un noskaidrot, kā pret tiem izturēiies.

šo vel tik jauno cilvēku bija satriecis lielums, kuram viņš tikko bija viegli pieskāries kā kaut kam niecīgam; viņš nespēja neko skaidri saskatīt. Visu cīņas laiku jauneklis ne mirkli neļāvās pārdomām, baidīdamies palaist garām iespēju darboties. Tagad viņš kopumā apjauta, ka nupat noticis kaut kas ārkārtīgi svarīgs. Viņš neiedrošinājās noticēt savai neskaidri vīdošajai laimei un drebēja bailēs, ka ilgākās pārdomās piepeši atklās kādu vārdu vai soli, kas viņu uz mūžiem šķirs 110 de Šasllē kundzes. Tobrīd vairs nebija ne miņas 110 sirdsapziņas pārmetumiem mīlestības dēļ.

Dipuarjē kungs, kā jau īsti veikls vīrs, nopietni nododamies augstākajām interesēm, neatstāja novārtā arī mazāk ievērojamās un baidījās, ka labo dejotāju vidū varētu gadīties kāds jauns ārsts, kas varbūt mestos palīdzēt pēkšņi savārgušajai de Šastlē kundzei. Drīz vien Dipuarjē kungs ki ja lapenē pie marmora galda, kas vēl kaut cik pasargāja de Šasllē kundzi no labo draudzeņu gādības. Jaunā sieviete aizvērtām acīm, galvu rokas atbalstījusi, klusa un gluži kā sastingusi sēdēja starp divdesmit aiz ziņkārībās altu " tām svecēm — divpadsmit vai piecpadsmit sieviešu uzbrukuma mērķis: tas runāja visas reizē, apliecinādamas draudzību un ieteikdamas labākos līdzekļus pret ģīboni.

Tā kā Dipuarjē kungam nebija nekādu slepenu interešu, viņš teica tīru patiesību — de Šasllē kundzei pirmām kārtām nepieciešams miers un klusums.

Esiet tik laipnas, cienītās' kundzes, un atgriezieties balles zālē! Atstājiet de Šastlē kundzi vienatnē ar viņas ārstu un vikonta kungu! Mēs drīz nogādāsim viņu mājās.

Izdzirdusi doktora vārdus, nabaga nelaimīgā jutās viņam no sirds pateicīga.

Es parūpēšos par visu!— iesaucās de Blansē kungs, kas varēja paspīdēt vienīgi gaužām retajos brīžos, kad svarīgs bija fiziskais spēks. Viņš aizdrāzās zibens ātrumā, nepilnās piecās minūtēs nonāca pilsētas pretējā malā — Ponlevē savrupnamā; viņš lika iejūgt vai, pareizāk sakot, pats iejūdza zirgus, un drīz varēja dzirdēt, kā viņš auļos piebrauc ar de Šastlē kundzes karieti. Nekad vēl neviens pakalpojums viņam nebija sagādājis tādu prieku.

De Šastlē kundze apliecināja de Blansē kungam vislielāko pateicību, kad viņš sniedza elkoni, lai pavadītu jauno sievieti uz karieti. Palikt vienai, atbrīvoties no nežēlīgās sabiedrības, atmiņas par kuru vēl padziļināja viņas ciešanas, vienatnē pārdomāt savu kļūmi — tobrīd tā de Šasllē kundzei likās gandrīz vai laime.

Viņai bija vienkārša dvēsele, kas nepazina nedz ikdienas dzīvi, nedz pati sevi. Viņa bija pavadījusi desmit gadu klosterī un turpat pusotru gadu augstākajā sabiedrībā. Septiņpadsmit gadu vecumā viņa apprecējās, divdesmit gadu vecumā kļuva atraitne un nespēja Nansī saskatīt jelko patīkamu.

Ilgu laiku Levēns neko nezināja par de Šastlē kundzi. Tas, kas te pateikts pāris rindās, un pasta stacijas priekšnieka Bušāra kunga ļaunās tenkas bija viss, ko viņš bija noskaidrojis par šo grūti izprotamo sievieti.

Mīlestība viņam sagādāja sirdsapziņas pārmetumus, tāpēc viņš bieži liedzās darīt to, ko prasīja kalpošana šai kaislībai. Dažkārt jauneklim šķita, ka viņa skatiens pauž mīlestību, un viņš neiedrošinājās uzdot tiešus jautājumus.

Tikko de Šastlē kundze atgriezās mājās, viņai pietika gribasspēka aizsūtīt prom istabeni, kura vēlējās ne vairāk un ne mazāk kā dzirdēt sīku stāstījumu par notikušo. Beidzot viņa palika viena. Viņa ilgi raudāja. Jaunā sieviete ar rūgtumu atcerējās savu sirdsdraudzeni de Konstantēna kundzi, no kuras tēvam, gudri ievērojot pieklājību, bija izdevies viņu šķirt. De Šastlē kundze neiedrošinājās uzticēt pastam neko vairāk kā parastus sirsnības apliecinājumus, jo nevarēja būt droša, ka tēvs nepieprasa darīt zināmu visu viņas vēstuļu saturu. Nansī pasta priekšniece bija labticīgi domājoša, un de Ponlevē kungam piederēja pirmā vieta komisijā, kas Šarla X vārdā bija nodibināta viņa interešu aizstāvēšanai Lotringā, Elzasā un Franškontē.

«Um tā es esmu viena, viena pati pasaulē ar savu kaunu,» de Šastlē kundze domāja.

Kad viņa ilgu laiku bija raudājusi klusumā un tumsā pie liela, plaši atvērta loga, pa kuru varēja redzēt Birelvileras mežu divas ljē uz austrumiem un augšā — tīras, melnas, mirdzošām zvaigznēm nosētas debesis, de Šastlē kundzes nervi nomierinājās, viņa spēja saņemties un pasaukt istabeni, lai aizsūtītu to gulēt. Pirms tam cilvēciskas būtnes tuvums pārlieku nežēlīgi urdīja viņas kaunu un bēdas. Kad jaunā sieviete dzirdēja istabeni uzkāpjam las istabā, viņa iedrošinājās tuvāk aplūkot visas liktenīgajā vakarā pieļautās kļūdas.

Sākumā viņas satraukumam un apmulsumam nebija robežu. Šķita, lai kurp viņa vērtos, visur redzami aizvien jauni iemesli sevi nicināt un bezgalīgi pazemot. Sevišķi viņu satrieca aizdomas, par kurām Levēns bija uzdrīkstējies ieminēties: vīrietis, jauns vīrietis bija atļāvies pret viņu tādu vaļību! Šķita taču, ka Levēns ir labi audzināts, tātad acīmredzot viņa pati dīvainā kārta bija to iedrošinājusi. Kādā veidā? Viņa nespēja atcerēties neko, vienīgi vakara sākumā izjusto nepatiku un nožēlu par neparasto prāta trulumu jauneklim, kas viņai šķita patīkams. «Es viņu noturēju par lielisku jātnieku — tādu, kāds ir de Blansē kungs!»

Bet kas tās par aizdomām, ko viņš pieminēja? Tās sagādāja vislielākās bēdas. Viņa ilgi raudāja. Asarās jaunā sieviete atguva zināmu pašcieņu.

«Galu galā — lai viņš tur mani aizdomās, cik vien vēlas!» viņa sašutumā domāja. «Būs saklausījies tenkas par mani. Ja viņš tām ti< jo |aunāk pašam; viņam trūkst atjautas un spriešanas spējas, v.iirak nekā! Es neesmu vainīga.»

Viņas lepnums bija patiess. Pamazām viņa rimās gudrot par to, kādas varētu būt šīs aizdomas. Tad viņas pašreizējās kļūdas likās jo lielākas, un viņa tās saskatīja bezgala daudzas. Viņa raudāja atkal. Beidzot pēc skaudri mokošas baiļošanās, ciešanās novārgusi līdz nāvei, viņa nolēma, ka visvairāk var sev pārmest divas vainas: vispirms — viņa ļāvusi ielūkoties sevī nožēlojamam, pliekani ļaunam pūlim, ko viņa ienīda no visas sirds un dvēseles. Pārdomājot iemeslus, kuru dēļ viņa baidījās no sabiedrības nežēlības un nicināja to, viņa juta, ka uzbrukušais posts top jo lielāks. Šie kungi, kas krita ceļos ekija priekšā vai visniecīgākās karaļa vai ministra labvēlības zīmes dēļ,— cik nesaudzīgi viņi vēršas pret kļūdām, kurām nav nekāda sakara ar mantrausību! No jauna izjustais nicinājums pret Nansī augstāko sabiedrību, kuras acīs viņa ir sakompromitējusies, vērta de Šastlē kundzes ciešanas, ja tā drīkst sacīt, tik vieliskas un dedzinošas kā pieskārienu karstai dzelzij. Viņa iedomājās, cik nicīgiem skatieniem kaira 110 sievietēm viņu apveltījusi, dejojot kotiljonu.

Kad de šasllē kundze bija ļāvusies ciešanām, kā ļaujas baudai, viņu sāka inocīt daudz sāpīgāki pārmetumi un visa viņas drosme acumirklī noplaka. Tā bija pašapsūdzība, ka viņas izturēšanās pret Lcvēnu bijusi pretrunā ar sievišķo kautrību, un bez tās vīrietis, kas sevi uzskata par cieņas vērtu, nemaz nevar viņu cienīt. Šīs visbargākās apsūdzības priekšā viņas mokas uz bridi it kā atkāpās. Beidzot viņa ska[ā, elsu gandrīz apslāpētā balsī sacīja:

«Ja viņš mani nenicinātu, es pati viņu nicinātu. Kā!» viņa pēc klusuma brīža atsāka, dodama vaļu dusmām pašai pret sevi. «Kāds vīrietis iedrošinājies izteikt aizdomas par manu uzvedību, un es nevis novērsos no viņa, bet pat sāku taisnoties! Neapmierinājusies vēl ar šo apkaunojumu, es visu acu priekšā kritu apsmieklā, ļāvu nojaust savu apjukumu šiem zemiskajiem radījumiem, kurus atceroties vien, ja nopietni padomāju, mani pārņem riebums pret visu dzīvi. Beidzot, mani neapdomīgie skatieni varēja dot Levēna kungam pietiekamu iemeslu pieskaitīt mani pie sievietēm, kuras karas kaklā pirmajam, kas iepatīkas. Kāpēc gan lai viņš nebūtu apveltīts ar jaunībai raksturīgo pašapziņu? Vai tad tā nav gluži dibināta?»

Taču de Šastlē kundzes iztēle drīz atsacījās no prieka kavēties pie Levēna un atgriezās pie drausmīgajiem vārdiem — kārties kaklā pirmajam, kas iepatīkas.

«Levēna kungam taču ir taisnība,» viņa nežēlīgā apņēmībā turpināja. «Pati skaidri redzu, ka esmu samaitāta. Pirms liktenīgā vakara es viņu nemīlēju: domāju par viņu tīri saprātīgi kā par jaunekli, kas mazliet atšķiras no visiem kungiem, kurus notikumi piespieduši atkāpties no amatiem. Bridi sarunājos ar viņu un nospriežu, ka jaunais ciivēks ir neparasti bikls. Muļķīgā augstprātībā iedomājos ar šo bailuli parotaļāties kā ar pilnīgi nenozīmīgu radījumu, lai piespiestu viņu runāt, un piepeši izrādās, ka spēju domāt vairs tikai par viņu. Acīmredzot tāpēc, ka uzskatu viņu par glītu. Ko gan ļaunāku spētu vissamaitātākā sieviete?»

Šī izmisuma brāzma bija spēcīgāka par visām iepriekšējām. Beidzot, kad virs Birelvileras meža tumšajām galotnēm sāka svīst gaisma, nogurums un miegs pārvarēja de Šastlē kundzes sirdsapziņas pārmetumus un bēdas.

Tajā pašā naktī Levēns nemitīgi domāja par viņu ar savā ziņā glaimojošu dievināšanu. Kāds tas būtu mierinājums, ja de Šastlē kundze varētu redzēt, cik bikls ir cilvēks, kas viņai šķita briesmīgs un nelabojams donžuāns! Lisjēns nepavisam nebija skaidrībā, kā vajadzētu vērtēt ši izšķirošā vakara notikumus. Vārdu «izšķirošs» viņš spēja izrunāt vienīgi ar trīsam. Viņam šķita, ka ir izlasījis de Šastlē kundzes skatienā kādreiz iespējamas mīlestības solījumu.

«Bet augstais dievs! Šīs cņģeiiskās būtnes acīs man ir tikai viena priekšrocība — esmu izņēmums likumam, kas mudina viņu mīlēt apakšpulkvežus! Augstais dievs! Kā gan tik neapšaubāmi vulgāra rīcība ir savienojama ar visām cildenas dvēseles pazīmēm? Gaiši redzu, ka debesis nav man novēlējušas prasmi lasīt sievietes sirdī. Develruā bija taisnība: visu mūžu būšu tikai muļķis, kurš vairāk brīnās par to, kas norisinās viņa sirdī, nekā par to, kas notiek ar viņu pašu. Sirdij vajadzētu būt laimes kalngalos, bet tā slīgst skumjās. Ak, kādēļ gan nav iespējams viņu sastapt? Es lūgtu viņai padomu; dvēsele, kas šķiet atspoguļojamies viņas acīs, saprastu manas bēdas — parastiem ļaudīm tās liktos pārāk smieklīgas. Kā! Esmu vinnējis loterijā simttūkstoš franku un krītu izmisumā, ka neesmu laimējis miljonu! Es pārliecīgi nododos vienai no skaistākajām sievietēm pilsētā, kur gadījums mani atvedis. Tas ir pirmais vājums; vēlos tikt tam pāri, topu uzvarēts un nu jau alkstu viņai patikt kā viens no vārgajiem neveiksminiekiem, kādi čum un inudž Parīzes dāmu salonos. Beidzot, sieviete, ko savā bezgalīgajā vājumā mīlu,— cerams, uz neilgu laiku —, šķiet, raugās uz maniem pūliņiem labvēlīgi un ar koķetēriju, kurai ir vismaz burvīgas izpausmes: viņa telo jūtas, it kā nojauzdama, ka savā vājumā mīlu viņu ar īstu kaisli. Taču es nevis baudu laimi, kas galu galā nav tik maza, es padodos nevajadzīgai jūtelībai. Pats radu sev mokas, jo galmā pieņemtas dāmas sirds ir jutusi labvēlību ne tikai pret mani! Ak augstais dievs, vai tad es esmu apveltīts ar dotībām, bez kurām nav iespējams iekarot īsti tikumīgu sievieti? Vai tad ik reizi, kad esmu gribējis pievērsties kādai sievietei, kas mazliet atšķiras no parastas grizeies, neesmu izgāzies vissmieklīgākajā veidā? Vai Ernsts, kas, par spīti pedantismam galu galā ir gudrs cilvēks, nav jau atzinis, ka man pietrūkst savaldības? Manā baznīcas kora zēna sejā katrs var izlasīt visu, ko domāju … Es nevis izmantoju savus pieticīgos panākumus un virzos uz priekšu, bet gan palieku uz vietas kā stulbenis, tos izbaudīdams un par tiem priecādamies. Rokas spiediens man ir tikpat kā K.ipuja*; tik skaidras labvēlības priekšā es apstājos laimes aizgrābtībā un nesperu ne soli tālāk. Galu galā man nav nekādu dotību tādā karā, un es to padaru jo grūtāku! Jā, muļķi, ja tu iepaticies, tā ir nejaušība, tīrā nejaušība . ..»

Simtreiz pārsoļojis pāri istabai, viņš skaļā balsi sacīja: «Es viņu mīlu vai vismaz gribu viņai patikt. Iedomājos, ka viņa mani mīl. Ja viņa nebūtu žēlsirdīga pret apakšpulkvežiem un pat leitnantiem, vai tad man būtu iespējams savaldzināt patiešām burvīgu sievieti? Vai es prastu viņai sagrozīt galvu tā, lai viņa pilnīgi aizmirstu savu pašcieņu?»

Taču viena un tā paša prātojuma atkārtošana, ja arī liecināja par mušu varoņa patiesīgo pieticību, neko nedeva viņa laimei. Viņa sirdij vajadzēja, lai de Šastlē kundzes tikumība būtu bez neviena traipa. Tā viņš mīlēja viņu, alka, lai viņa būtu pati pilnība, taču prāts rādīja ko gluži preleju. Saniknojies pats uz sevi, viņš izsaucās:

• Vai i.ul esmu tāds, kas spēj savaldzināt labākās sabiedrības sievieti? Vai kādreiz man tas ir izdevies? Un tomēr es jūtos nelaimīgs. Lūk, negudris kas negudris! Acīmredzot esmu iedomājies iekarošanas plānu, pēc kura pirmām kārtām vajadzētu, lai viņa mani nemīl. Kā, es gribu būt mīlēts un jūtos nelaimīgs, jo šķiet, ka viņa ir mani pamanījusi citu starpa! Ja 11u cilvēks ir muļķis, viņam vismaz nevajag būt gļēvulim!»

Lisjēns aizmiga ritausinā, izsecinājis šo lielisko domu, un gandrīz izlēmis lūgt pulkvedi Malēru sūtīt viņu prom no Nansī uz divdesmit ljē attālo N., kur bija izvietota vienība, kas uzraudzīja strādniekus — savstarpējās palīdzības biedrības biedrus.

Kā gan vēl palielinātos de Šastlē kundzes mokas, kuras gandrīz tajā pašā stundā bija pievārējis nogurums, ja viņa būtu apjautuši drausmīgo nicināšanu, kas, simtkārtīgi apsvērta un visus veidus pieņēmusi, laupīja miegu cilvēkam, kurš pret pašas gribu nodarbināja viņas prātus.

XX nodaļa

Lai ko Lisjēns domāja, viņš nebija noteicējs pār savu rīcību. Nākamā rīta agrumā, ģērbies parādes formā, jo taisījās doties pie pulkveža Malēra, viņš pa gabalu ieraudzīja to ielas pusi, kurā bija de Šastlē kundzes logi. Viņš nespēja pretoties vēlmei noiet gar šiem logiem, kurus viņam nebūtu vairs lemts redzēt, ja pulkvedis piekristu viņa lūgumam. Tikko sasniedzis ielu, viņš juta sirdi tā dauzāmies, ka aizrāvās elpa; jau iespēja vien ieraudzīt de Šastlē kundzi pilnīgi laupīja pašsavaldīšanos. Viņš jutās gandrīz apmierināts, neredzot jauno sievieti aiz žalūzijām.

«Un kas ar mani notiks,» viņš gudroja, «ja saņemšu atļauju atstāt Nansī un tikpat neprātīgi vēlēšos te atgriezties? Kopš vakardienas es vairs nevaldu pār sevi, pakļaujos katrai pēkšņai prātā ienākušai domai, kuru ne mirkli nespēju iepriekš paredzēt.»

Pēc tādām kādreizējā Politehniskās skolas audzēkņa cienīgām pārdomām Levēns kāpa zirgā un divās stundās nojāja piecas vai sešas ljē. Viņš bēga pats no sevis: kā drausmīgas slāpes viņu mocīja nepieciešamība dzirdēt kāda cita cilvēka spriedumu un lūgt padomu. Viņam bija tieši tik daudz sajēgas, lai saprastu un justu, ka jūk prātā; taču visa viņa dzīves laime bija atkarīga no tā, ko viņš varētu domāt par de Šastlē kundzi.

Viņam pietika gudrības nepārkāpt visstingrākās atturības robežas attiecības ar itin visiem pulka virsniekiem. Tātad Levēns savā tuvumā nevarēja atrast nevienu, pie kā gūt mierinājumu, pat ne cilvēku, ar ko varētu atļauties visneskaidrākās aplinku sarunas. Gotjē kungs neatradās pilsētā, turklāt Lisjēns bija pārliecināts, ka tas nespētu iejusties viņa neprātā, vienīgi norātu viņu un ieteiktu doties prom.

Atgriezies Nansī, viņš jāja pa Pompu ielu un pats bija pārsteigts par spēji uzbrukušo neprāta lēkmi. Lisjēnam šķita — ja viņš sastaptu de Šastlē kundzes skatienu, tad nokristu no zirga trešo reizi. Bēgšanai viņam pietrūka drosmes, un viņš nemaz negāja pie pulkveža.

Tai pašā vakarā no laukiem atgriezās Gotjē kungs. Levēns gribēja viņam netieši pastāstīt par savu bēdu, kā mēdz teikt, izdibināt viņa domas. Uzklausījis dažus pirmos Levēna teikumus, Gotjē sacīja:

— Arī man ir savas nepatikšanas. N. strādnieki nedod man miera. Ko viņiem teiks armija? . ..

Nākamajā dienā pēc balles doktors Dipuarjē ieradās ilgā vizītē pie sava jaunā drauga un bez liekas vilcināšanās sāka runāt par de Šastlē kundzi. Lisjēns juta, ka nosarkst pār visu seju. Viņš atvēra logu un nostājās aiz žalūzijām, lai doktors nevarētu viņu tik viegli novērot.

«Šis skolmeistars te ieradies sarīkot man eksāmenu. Nu, redzēsim!»

Levēns ņēmās izklāstīt savu sajūsmu par skaisto paviljonu, kur iepriekšējā dienā notika balle. No pagalma viņš pārgāja uz lieliskajām kāpnēm un vāzēm ar eksotiskiem augiem, kas tās rotāja, pēc tam, sekojot matemātiskai un loģiskai kārtībai, no kāpnēm — uz vestibilu, no tā — uz diviem pirmajiem saloniem …

Ik brīdi doktors viņu pārtrauca, bilzdams par balles vakarā de Šastlē kundzei uznākušo vārgumu un minēdams tā iespējamos cēloņus, utt., ull. Levēns nepūlējās iejaukties: katrs vārds viņam likās zelta vērts, jo doktors taču bija ieradies no de Ponlevē savrupnama. Tomēr Levēns prata savaldīties; tiklīdz mirkli iestājās klusums, viņš atsāka nopietno spriedelēšanu, cik varētu maksāt vakardienas elegantā sarkanbaltsvīt- rotā telts. Šie viņa parastajām sarunām neraksturīgie vārdi šķita vairojam aukstasinību un atturību. Tās viņam bija vajadzīgas vairāk nekā jebkad: doktors, kurš visiem spēkiem pūlējās ievilkt viņu vaļsirdīgā samnā, stāstīja daudz ko ārkārtīgi interesantu par de Šastlē kundzi, un Lisjēns labprāt būtu nezin ko devis par katru nieku, ko uzzinātu vairāk, nekā Dipuarjē pateica. Turklāt iespēja bija vilinoša: šķita, pietiktu kaut cik veikli paglaimot, un doktors atklātu jebkuru noslēpumu. Taču Levēns bija apdomīgs, gandrīz pat bikls; de Šastlē kundzi viņš pieminēja vienīgi tad, kad atbildēja doktoram; tā gan varēja būt arī tīrā neveiklība. Levēns savu lomu tēloja pārāk centīgi, taču Dipuarjē tādu niansi nepamanīja, jo nepavisam nebija pieradis pie cilvēkiem, kas tieši atbild uz jautājumu. Levēns nolēma visā drīzumā saslimt — viņš cerēja uzzināt labi daudz sīkumu par de Ponlevē kungu un de Šastlē kundzes ikdienas paradumiem.

Nākamajā dienā doktors mainīja taktiku: viņš apgalvoja, ka de Šastlē kundze esot neciešami augstprātīga, svētulīga liekule, turklāt nepavisam neesot lik bagata, ka par viņu runā,— viņai neesot vairāk par desmit tūkstošiem valsts rentes. Taču, kaul ari ļaunvēlība gandrīz netika slēpta, Dipuarjē ne vardu nebilda par apakšpulkvedi. Tas Levēnam sagādāja sirsnīgu prieku — gandrīz vēl lielāku par to, kādu viņš izjuta balles vakara, kad de Šastlē kundze, pajautājusi, vai aizdomas zīmējas uz viņu, paskatījās viņam acīs. Tātad jaunās sievietes attiecības ar Tomā de Bizānu nav bijušas skandalozas.

Tovakar Levēns devās daudzās vizītēs, taču vienīgie vārdi, ko viņš izrunāja, bija nodrāztie jautājumi par veselību pēc tik pārsteidzoši nogurdinošas balles.

«Kādu brīnišķīgu izrādi šiem garlaicības māktajiem provinciāļiem sagādātu mana īstā interese, ja viņi to spētu nojaust!»

Par de Šastlē kundzi visi izteicās nelabvēlīgi, vienīgi labsirdīgā Teodelinda ne, kaut gan viņa patiešām bija neglīta un de Šastlē kundze — patiešām skaista. Levēns juta pret Teodelindu gandrīz sirsnīgu draudzību.

«Šejieniešu izpriecas nav de Šastlē kundzes gaumē, un to viņai neviens nepiedod; Parīzē tādām atšķirībām nepievērš uzmanību.»

Pēdējo vizīšu laikā Levēns, droši zinādams, ka nesastaps de Šastlē kundzi, kura savārguma dēļ palika mājās, iztēlojās, cik brīnišķīgi būtu pa gabalu nolūkoties izšūtajos, viņas sveču apspīdētajos muslīna aizkaros.

«Esmu gļēvulis,» viņš beidzot nosprieda. «Nu labi, tad es priecīgu prātu nodošos savai gļēvulībai.

Ja nolādat sevi,

Jel dariet to tīkamu grēku dēļi» [7]

Tā bija gandrīz pēdējā atbalss no mīlestības radītajiem sirdsapziņas pārmetumiem un no mīlestības uz nabaga piekrāpto, pārdoto utt. dzimteni. Nav iespējams reizē izjust divas mīlestības.

«Esmu gļēvulis,» viņš nodomāja, atstādams d'Okenkūra kundzes salonu. Un, tā kā pusvienpadsmitos pēc mēra kunga pavēles Nansī ielās izdzēsa laternas un visi, izņemot augstāko sabiedrību, devās pie miera, Lisjēns, nekļūdams pats savās acīs pārāk smieklīgs, varēja vairāk nekā stundu pastaigāties zem zaļajām žalūzijām, kaut arī drīz pēc viņa ierašanās sveces mazajā istabā tika nopūstas. Kaunēdamies no savu soļu klikstiem, Levēns nakts aizsegā ilgu laiku sēdēja uz akmens staba pretī logam, no kura gandrīz nenolaida skatienu.

Viņš nebija vienīgais, ko satrauca soļu klaudzoņa. Līdz pat pusvien- padsmitiem de Šastlē kundze vadīja sirdsapziņas pārmetumu apēnotu drūmu vakaru. Protams, sabiedrībā viņa nejustos tik bēdīga, taču baidījās sastapt Lisjēnu vai izdzirdēt viņu pieminam. Pusvienpadsmitos, kad de Šastlē kundze ieraudzīja Levēnu ierodamies Pompu ielā, strauji sirdspuksti aizdzina smagi nomācošās skumjas. Viņa pasteidzās nopūst sveces un, par spīti visiem sev izteiktajiem skarbajiem norājumiem palika pie žalūzijām. Viņas skatienu tumsā vadīja Levēna cigāra uguntiņa. Viņš beidzot bija pārvarējis savus sirdsapziņas pārmetumus.

«Nu labi, es viņu mīlēšu nicinādams,» Lisjēns nosprieda. «Un, kad viņa mīlēs mani, es sacīšu: «Ak, ja jūsu dvēsele būtu skaidrāka, es saistītos ar jums uz mūžu!»»

Nākamajā rītā, manevru dēļ jau piecos pamodināto Levēnu pārņēma dedzīga vēlēšanās sastapt de Šastlē kundzi. Viņš nemaz nešaubījās, ka ir iekarojis jaunās sievietes sirdi.

«Viens skatiens pateica visu,» viņš atkārtoja, kad iedzimtais veselais saprāts mēģināja iebilst. «Lai dievs dotu, ka nebūtu pārāk viegli viņai iepatikties. Par to gan es nesūdzētos!»

Beidzot, piecas dienas pēc balles, kuras Levēnam šķita garas kā piecas nedēļas, viņš sastapa de Šastlē kundzi pie grāfienes de Komersī kundzes. De Šastlē kundze bija apburoša, un, kad sulainis pieteica: «Levēna kungs,»— viņas dabiskais bālums izzuda. Viņš savukārt tikko spēja elpot. Taču de Šastlē kundzes tērps jauneklim šķita pārāk grezns, pārāk košs, pārāk gaumīgs. Patiešām, de Šastlē kundze bija ģērbusies lieliski — tā, kā jāģērbjas, lai patiktu Parīzē.

«Tā uzposties parastai vizītei pie vecas sievietes,— tas mazliet par daudz atgādina vājību uz apakšpulkvežiem,» viņš domāja.

Tomēr, par spīti nopēluma rūgtumam, viņš piebilda: «Nu labi, es viņu mīlēšu, bet ne jau uzticīgi.»

Tik gudri spriedelēdams, viņš stāvēja trīs soju attālumā no jaunās sievietes un drebēja kā apses lapa — taču aiz laimes.

Tai brīdī de Šastlē kundze uz pieklājības dēj uzdotu jautājumu par viņas veselību atbildēja nevainojami laipnā, izmeklētā tonī, turklāt mierā, kas šķita jo vairāk nesatricināms tāpēc, ka pauda nevis dziļas skumjas, bet, tieši pretēji, labvēlību, gandrīz prieku. Nelaimi, ko vēstīja tāds tonis, apjukušais Levēns pilnībā aptvēra tikai pēc vizītes, kad sāka to pārdomāt. Viņš pats sarunā ar de Šastlē kundzi bija neinteresants un gandrīz pliekans. To juzdams, viņš nožēlojamā kārtā pūlējās piešķirt valdzinājumu kustībām un balsij, un varam iedomāties, kādi bija panākumi.

«Nu atkal esmu kļuvis tikpat neveikls, kāds biju, sarunājoties ar viņu balles sākumā…» viņš sprieda, pats sevi tiesādams. Un tā bija taisnība — viņš nepārspīlēja nedz grācijas, nedz asprātības trūkumu. Bet Levēns neiedomājās, ka vienīgā būtne, kuras acīs viņš nevēlējās likties c .am muļķis, par viņa apjukumu spriež pavisam citādi.

«Levēna kungs,» de Šastlē kundze prātoja, «cerēja ieraudzīt mani tikpat nepieļaujami vieglprātīgu, kāda biju ballē, vai vismaz jutās tiesīgs sagaidīt laipnību un gandrīz sirsnīgus vārdus, kas atgādina draudzīgu sarunu. Viņš sastapa nevainojamu pieklajībv, kas īstenībā atvirza viņu paviršu paziņu pulkā.»

Levēns nekādi nevarēja izšķirt, par ko runāt, un ņēmās aprakstīt Malibruna kundzes izcilo dziedāšanas mākslu — viņa koncertēja Mecā, un Nansī auļ-stākā sabiedrība taisījās braukt turp klausīties. De Šastlē kundze priecājās, ka viņai vairs nav par varītēm jāmeklē pieklājīgi un salti vārdi, un nolūkojās, kā viņš runā. Beidzot Levēns tā sapinās un apmulsums bija tik smieklīgs, ka to pamanīja pat de Komersī kundze.

— Mūsdienu jaunie cilvēki, kas sabiedrībā ieguvuši popularitāti, stipri pārvēršas,— viņa čukstus teica de Šastlē kundzei.— Viņš nemaz vairs nelīdzinās tam jaukajam apakšleitnantam, kurš mani bieži apmeklē.

Teiktais de Šastlē kundzi ļoti aplaimoja: gudra sieviete, kuras saprāts un apvalds ir slavens visā pilsētā, nupat bija apstiprinājusi to, ko viņa pati jau krietnu brīdi domāja,— un ar kādu prieku!

«Kā viņš atšķiras no ballē redzētā jautrā dzīvā, spožā asprāša, ko apgrūtināja vienīgi pūlis un paša ātrie spriedumi! Te nu viņš runā par dziedātāju un nespēj pasacīt nevienu sakarīgu teikumu. Un viņš taču katru dienu lasa avīžu rakstus par Malibrāna kundzes mākslu.»

De Šastlē kundze jutās tik laimīga, ka piepeši nolēma: «Es vēl izteikšu kādu pārāk draudzīgu vārdu vai pārlieku laipni uzsmaidīšu, un tas man sabojās šīvakara prieku. Viss ir ļoti jauki, bet, lai es būtu apmierināta ar sevi, tas tūlīt jābeidz.»

Viņa piecēlās un devās prom.

Arī Levēns drīz atstāja de Komersī kundzes viesistabu; viņam vajadzēja mierīgi apsvērt savu briesmīgo muļķību un de Šastlē kundzes ledaino saltumu. Pēc piecu vai sešu stundu ilgām plosošām pārdomām viņam radās šāds lielisks secinājums: viņš nav apakšpulkvedis, tāpēc nav de Šastlē kundzes uzmanības cienīgs; šīs dāmas izturēšanās pret viņu ballē bija untums, acumirkļa iedoma, kādām mēdz pakļauties pārjūtīgas sievietes; uniforma viņu uz mirkli maldināja; ja nebija nekā labāka, šī dāma uzskatīja viņu par pulkvedi.

Tādi prātuļojumi iegrūda Levēnu galējā izmisumā: «Esmu pēdīgais muļķis, un šī sieviete ir teātra koķete, vienīgi apbrīnojami skaista. Lai velns mani parauj, ja es vēl kādreiz skatīšos viņas logos!»

Levēns būtu juties daudz laimīgāks, ja viņu vestu uz karātavām, nekā pēc šī dižā lēmuma pieņemšanas. Par spīti vēlajai stundai, viņš uzkāpa zirgā. Taču, tikko bija ticis arā no pilsētas, jauneklis saprata, ka nespēj zirgu valdīt. Viņš nodeva to sulainim un devās pastaigā kājām. Pēc dažām minūtēm, kad pulkstenis sita pusnakts stundu, viņš, kaut ari bija raidījis de Šastlē kundzei lāstus, apsēdās uz akmens stabiņa pretī viņas logam.

XXI nodaļa

De Šastlē kundzi dziļi ielīksmoja Levēna ierašanās. Atstādama de Komersī kundzes namu, viņa domāja: «Viņš droši vien ir tik neapmierināts ar sevi un ar mani, ka centīsies mani aizmirst; ja arī viņu vēl redzēšu, tad ne agrāk kā pēc dažām dienām.»

Dziļajā tumsā de Šastlē kundze laikiem pamanīja Levēna cigāra uguntiņu. Tobrīd viņa Lisjēnu mīlēja kaisli. Ja viņam būtu iešāvusies prātā ģeniālā doma pieiet pie loga un dziļajā klusumā mundri pačukstēt kaut ko apstākļiem atbilstošu, piemēram: «Labvakar, kundze! Vai būsiet tik laipna un dosiet zīmi, ka esat mani dzirdējusi?»— viņa droši vien atbildētu: «Palieciet sveiks, Levēna kungs!» Un šo četru vārdu intonācija būtu tāda, ka pat visprasīgākais mīlētājs nevarētu vēlēties neko vairāk. Izteikt vārdu «Levēna kungs», runājot ar viņu pašu — tā de Šastlē kundzei butu augstākā bauda.

Kad Levēns bija pietiekami ilgi tēlojis muļķi, kā viņš pats sev teica, viņš devās uz biljarda zāli, kas atradās netīra pagalma galā un kur, kā viņš bija pārliecināts, varēs sastapt vairākus pulka leitnantus. Viņš jutās tik nožēlojami, ka tos ieraudzīt uzskatīja par laimi. Šī laime negāja secen un sniedza mierinājumu; jaunie cilvēki tovakar bija

lādzīgi, kaut ari nākamajā rītā uzskatīja par savu pienākumu atgriezties pie labā toņa vēsuma.

Levēnam smaidīja laime — viņš spēlēja un zaudēja. Virsnieki nolēma dažus vinnētos napoleondorus nenest prom no biljarda zāles, pasūtīja šampanieti, un Levēns pamanījās tā piedzerties, ka biljarda zāles kalpotājam bija jāpasauc kāds kaimiņš un jānogādā virsnieks mājās.

Tā īsta mīlestība novērš 110 netiklības.

Nākamajā dienā Levēns uzvedās gluži kā prātu zaudējis. Viņa biedri leitnanti, agrāko Jaunumu atguvuši, sprieda: «Šis Parīzes dendijs nav radis dzert šampanieti, viņš vēl nespēj attapties no vakardienas; mudināsim viņu uz dzeršanu labi bieži. Varēsim viņu izsmiet iepriekš, dzeršanas laikā un pēc tās; lieliski!»

Nākamajā dienā pēc satikšanās ar de Šastlē kundzi, lai arī Levēns bija juties par sevi tik drošs, viņš galīgi zaudēja galvu. Jauneklis nesaprata, kas ar viņu notiek, kādas jūtas mostas viņa sirdī un ko nozīmē citu izturēšanās pret viņu. Biedru vārdos Lisjēns ik brīdi saklausīja mājienus uz viņa jūtām pret Šastlē kundzi, un viņam vajadzēja sakopot visus prātus, lai neiekarstu dusmās.

«Es dzīvošu tikai šai dienai,» viņš beidzot nosprieda, «ik mirkli darīšu to, kns man vislabāk patiks. Ja es ne reizi neatklāšu sirdi un kādam nerakstīšu par savu nepratu, nekad neviens cilvēks man nevarēs sacīt: «Tu esi bijis traks.» Ja no šis kaites nenomiršu, vismaz nevajadzēs tās dē| sarkt. Slēptam neprātam ir uz pusi mazāk seku. Galvenais neviens nedrīkst noģist, ko es jātu.»

Dažas dienās Levēns pilnīgi pārvērtās. Sabiedrībā brīnījās par viņa dzīvesprieku un asprātību.

«Viņam ir nekam nederīgi principi, viņš ir izlaidīgs, taču patiešām dai|runīgs,» sprieda de Pijlorāna kundzes salonā.

— Mans draugs, jūs maināties uz slikto pusi,— gudrā sieviete reiz viņam teica.

Viņš runāja runāšanas dēļ, atbalstīja te vienus, te citus, viņš pārspīlēja un šaržēja visu, par ko stāstīja, un klāstīja daudz un gari. Ar vārdu sakot, viņš runāja kā provinces asprātis, tāpēc guva milzīgus panākumus. Nansī sabiedrība ieraudzīja to, ko bija radusi apbrīnot; agrāk Levēnu uzskatīja par savādnieku, par mākslotu un bieži arī nesaprotamu.

Īstenībā jauneklis dzīvoja nāves bailēs, ka varētu atklāties viņa īstās jūtas. Levēnam šķita, ka viņu izspiego un novēro doktors Dipuarjē, kuru viņš sāka turēt aizdomās par sakariem ar Tjēra* kungu, gudru cilvēku un Luija Filipa policijas ministru. Taču Levēns nevarēja pārtraukt attiecības ar Dipuarjē. Nevarēja pat izvairīties no sarunām ar viņu. Dipuarjē bija noenkurojies šajā sabiedrībā, ievedis tajā Levēnu, un pārtraukt ar viņu attiecības būtu ne vien pagalam smieklīgi, bet arī ļoti neērti. Un, ja attiecības nepārtrauca, pret tik rosīgu, pieglaimīgu un viegli aizvainojamu cilvēku vajadzēja izturēties kā pret sirsnīgu draugu, kā pret tēvu.

«Šo ļaužu vidū lomu pārspīlēt nav iespējams,» viņš nosprieda un sāka runāt kā īsts komediants. Vienmēr viņš tēloja kādu lomu — vismuļķīgāko, kāda vien ienāca prātā, lietoja smieklīgus izteicienus. Viņam patika uzturēties sabiedrībā, vientulība bija kļuvusi nepanesama. Jo aplamāku domu viņš aizstāvēja, jo vairāk tā ļāva aizmirst dzīves nopietno pusi, kurā viņu piemeklēja neveiksmes, un prāts bija kļuvis par viņa dvēseles ākstu.

Viņš nebija donžuāns, nepavisam ne, mēs nezinām, par ko viņš dienās kļūs, bet pagaidām tiešās attieksmēs ar sievietēm viņš nemaz nebija radis rīkoties pretēji savām jūtām. Agrāk viņš uz tāda veida talantiem noraudzījās ar visdziļāko nicinājumu, bet tagad sāka nožēlot to trūkumu. Vismaz šai ziņa viņam vairs nebija nekādu ilūziju.

Praliga brālēna l.rnsta briesmīgie vārdi par viņa neprasmi pareizi izturēties pret sievietēm joprojām skanēja viņa dvēselē gandrīz tāpat ka pasta stacijas priekšnieka Bušāra pretīgās runas par apakšpulkvedi un de Šastlē kundzi.

Nezin cik reižu prāts viņu mudināja nodibināt ar Bušāru ciešākas attiecības, jo ar naudu vai laipnībām no viņa varētu izzināt ko sīkāk. Taču to Levēns nespēja: viņam uzmetās zosāda, ja viņš šo cilvēku ieraudzīja kaut iztālēm uz ielas.

Prāts Levēnain sacīja arī, ka viņam ir pamats nicināt de Šastlē kundzi, bet sirds ik dienas atrada jaunus iemeslus viņu dievināt kā visskaidrāko, visdebešķīgāko būtni, kas stāv visaugstāk pāri uzpūtības un naudas interešu apsvērumiem, kurus var uzskatīt par provinces otro reliģiju.

Jūtu un prāta cīņa viņu noveda gandrīz īstā trakumā un, bez šaubām, padarīja par vienu no nelaimīgākajiem cilvēkiem pasaulē. Tas notika tieši tajā laikā, kad zirgu, tilbiri un livrejoto sulaiņu dēļ viņu apskauda gan pulka leitnanti, gan visi Nansī un apkārtnes jaunie cilvēki, kas, redzēdami Levēnu bagātu, jaunu, diezgan glītu un brašu, bija pilnīgi pārliecināti, ka viņš ir vislaimīgākais cilvēks, kādu viņi jelkad sastapuši. Drūmo melanholiju, kas Levēnu pārņēma, kad viņš bija viens uz ielas, viņa izklaidību, nepacietības uzliesmojumus, kurus varēja noturēt par dusmu izvirdumiem,— visu to piedēvcja sevišķi cēlai un izmeklētai augstprātībai. Visvairak izglītotie Levēna manierēs saskatīja lorda Bairona* veiksmīgu atdarināšanu — tolaik par Baironu vēl daudz runāja.

Minētais gājiens uz biljarda zaļi nebija vienīgais. Baumas auga augumā; un, tāpat kā četras livrejas, ko Levēna kundze dēlam bija atsūtījusi no Parīzes, Nansī pārvērtās par divpadsmit vai piecpadsmit livrejām, visi mēļoja, ka veselu mēnesi ik vakaru Levēns tiek nogādāts s.iva dzīvoklī līdz nesamaņai piedzēries. Vienaldzīgie brīnījās, no armijas aizgājuši virsnieki karlisti bija sajūsmā. Baumas sāpīgi aizķēra vienu vienīgu sirdi.

«Vai es būtu viņā alojusies?» Šis prāta apreibināšanas paņēmiens, pūloties aizmirst bēdas, nebija nekāds jaukais, bet vienīgi to Levēns spēja izdomāt vai, pareizāk sakot, tajā viņu ievilka; viņam tika piedāvāta garnizona dzīve, un viņš to pieņēma. Ko gan citu viņš varētu iesākt, lai izturētu drausmīgās vēla vakara stundas?

Levēnam tās bija pirmās bēdas, agrāk dzīve viņam bija saistījusies vai nu ar darbu, vai izpriecām. Jau ilgu laiku viņu ar cieņu pieņēma visos Nansī namos, taču tas pats iemesls, kas pavēra ceļu uz panākumiem, laupīja visu prieku. Levēnam gāja kā vecai kurtizānei: viņš nemitīgi tēloja komēdiju, tāpēc viņam nekas nepatika.

«Ja es būtu Vācijā, es runātu vāciski,» viņš domāja. «Nansī es runāju provinciāļu valodā.»

Levēnam liktos, ka viņš lādas, ja kādā skaistā rītā sacītu: «Cik skaists rīts!» Uzacis savilcis, pieri raukdams, viņš liela zemes īpašnieka cienīgajā tonī teica: «Cik labs siena laiks!»

Levēna pārmērības Šarpentjē biljarda zālē mazliet iedragāja viņa cieņu. Taču dažas dienas pirms tam, kad sāka klīst baumas par viņa slikto uzvedību, viņš bija nopircis milzīgu kalcšu, kurā pilnīgi varēja ietilpt lielas ģimenes, ar kādām Nansī bija jo bagāta, un tieši šajā nolūkā viņš pajūgu bija iegādājies. Sešas de Serpjēru jaunkundzes un viņu māte to «iesvētīja», ka tur mēdza sacīt. Vairākas tikpat kuplas ģimenes iedrošinājās ka lešu palūgt un tūlīt to dabūja.

«Levēna kungs gan ir lādzīgs», visi vienā mutē apgalvoja. «Tiesa, viņam tas dārgi neiznāk: viņa tēvs kopā ar iekšlietu ministru spekulē ar renti, un par to visu maksā nabaga rente.»

Tadā pašā laipnā kārtā Dipuarjē kungs izskaidroja jauko dāvanu, ko viņš saņēma no Levēna par klejojošās ģikts ārstēšanu.

Doktors Dipuarjē tika uzskatīts par mantrausi un bija Nansī sabiedrības vadonis. Pēc Levēna domām, tas bija visbīstamākais nelietis visā apkaimē, viņš pat pieņēma, ka pēc Anrī V izredžu samazinašanās Dipuarjē vienojies ar iekšlietu ministru un ik pārnedēļas sūta ministram ziņojumus. Taču galu galā tobrīd šis nelietis bija viņam labvēlīgs.

Viss notika, kā Levēns vēlējās, pat tēvs neiebilda pret viņa izšķērdību. Levēns bija pārliecināts, ka de Šastlē kundzei visi par viņu stāsta tikai labu; tomēr marķīza de Ponlevē nams bija vienīgais Nansī, kur Lisjēns acīmredzot tika vērtēts aizvien zemāk. Levēns veltīgi mēģināja tur ierasties vizītē; lai nevajadzētu viņu pieņemt, de Šastlē kundze slēdza durvis visiem, aizbildinādamās ar savārgumu. Viņa bija piemānījusi pašu doktoru Dipuarjē, kas sacīja Levēnam, ka de Šastlē kundze rīkotos prātīgi, ja vēl ilgi neietu sabiedrībā. Izmantodama šo doktora Dipuarjē minēto iemeslu, de Šastlē kundze tikai retumis ieradās kādā vizītē, un nevajadzēja baidīties, ka Nansī dāmas viņu apsūdzēs lepnībā un noslēgtībā.

Kad Levēns pēc balles de Šastlē kundzi sastapa otrreiz, viņa izturējās pret jaunekli gandrīz vēl vēsāk nekā pret vienkāršu paziņu, viņam pat šķita, ka šī dāma neatbild uz nedaudzajiem viņai teiktajiem vārdiem, kaut gan to būtu prasījusi visparastākā pieklājība. Pēc otrās tikšanās Levēns pieņēma sevišķi varonīgus lēmumus. Nicinājums pašam pret sevi jo vairāk palielinājās, kad viņš saprata, ka pilnīgi zaudē drosmi, tiklīdz pienāk brīdis rīkoties.

«Augstais dievs! Vai tas pats ar mani notiktu, ja pulkam vajadzētu doties pretī ienaidniekam?»

Levēns izteica sev visrūgtākos pārmetumus.

Nākamajā dienā, kolīdz viņš ieradās pie de Marsiljī kundzes, tika pieteikta de Šastlē kundze.

Viņam paradīja tik uzsvērtu vienaldzību, ka uz vizītes beigām viņš sadumpojās. Pirmo reizi jauneklis izmantoja sabiedrībā iegūto stāvokli: sniedza de Šastlē kundzei elkoni, lai pavadītu viņu uz karieti, kaut arī bija skaidrs, ka šī ārējā laipnība viņai ir ļoti nepatīkama.

Piedodiet, kundze, ja rīkojos mazliet nesmalkjūtīgi: esmu ļoti nelaimīgs.

To gan neviens nesaka, mans kungs,— de Šastlē kundze atbildēja ļoti dabiskā vienkāršībā un pasteidzināja soli, lai drīzāk nokļūtu pie karietes.

Es izdabāju visiem Nansī iedzīvotājiem cerībā, ka viņi varbūt jums pateiks ko labu par mani, bet vakarā cenšos apmiglot prātu, lai jūs aizmirstu.

Man šķiet, cienītais kungs, es neesmu jums devusi iemeslu . . .

Šai brīdī de Šastlē kundzes sulainis pienāca aizvērt karietes durtiņas, un zirgi aizrāva jauno sievieti ne dzīvu, ne mirušu.

XXII nodaļa

«Vai pasaulē maz iepējams kaut kas vēl vairāk apkaunojošs,» Levēns iesaucās, palikdams stāvam kā sālsstabs, «kā tik izmisīgi cīnīties pret augsta ranga trūkumu! Ši augstprātīgā skaistule man nekad nepiedos, ka nenēsāju štāba virsnieka uzplečus!»

Kas gan varētu vairāk laupīt drosmi kā tāda pārliecība, bet tieši šajā vizītē, kas beidzās ar nupat atstāstīto sarunu, Levēnu it kā apreibināja Batildes (tas bija viens no de Šastlē kundzes vārdiem) dievišķais bālums un viņas acu apbrīnojamā .daile.

• Viņas saltums ir ledains, un nav iemesla pārmest, ka viņas skatiens l'iiiu atmaidzis kaut reizi vairāk nekā pusstundu ilgajā laikā, kad tika iiināts par daudz ko. Taču, par spīti piesardzībai, ko viņa uzskata par savu pienākumu, redzēju šo acu dzīlēs kvēlojam kaut ko noslēpumainu, tumšu un saviļņojošu, it kā tās sekotu pavisam citai sarunai, daudz interesantākai un aizraujošākai par to, ko dzirdēja mūsu ausis.»

Lai pats savās acīs kļūtu galīgi smieklīgs, nabaga Levēns, tikko attēlotajā veidā uzmundrināts, nolēma rakstīt. Viņš sacerēja ļoti jauku vēstuli, ko pats iemeta pastkastītē Darnē, miestā sešas ljē no Nansī pie Parīzes ceļa. Uz otro vēstuli, tāpat kā uz pirmo, viņš atbildi nesaņēma. Trešajā vēstulē laimīgā kārtā un pavisam bez viltīga nolūka, kurā apsūdzēt jaunekli nekādā ziņā nevaram, viņš uzrakstīja vārdu «aizdomas». Šis vārds kļuva par atbalstu mīlestībai, kurai de Šastlē kundzes sirdī vajadzēja izturēt nemitīgu cīņu. Nav noliedzams, ka de Šastlē kundze, kaut arī bez ritnas šaustīja sevi ar nežēlīgiem pārmetumiem, mīlēja Levēnu no visas sirds un dvēseles. Dienu gaitā jaunajai sievietei vērtīgas šķita vienīgi stundas, ko viņa pavadīja aiz viesistabas žalūzijām, klausīdamās, ka soļo Levēns, kurš, nepavisam neapzinādamies savas rīcības panākumus, pavadīja Pompu ielā ilgas stundas.

Batildc (runājot par tādām bērnišķībām, vārds «kundze» skanētu parak cienīgi) pavadīja vakarus aiz žalūzijām, elpodama caur tievu lakricas papīra caurulīti, ko viņa turēja mutē tāpat kā Levēns savu cigāru. Pompu ielas dziļajā klusumā — la bija tukša gandrīz augu dienu un vienpadsmitos vakarā jo sevišķi — viņa ar prieku, bez šaubām, mazliet grēcīgu prieku,— klausījās, kā Levēns čaukstina papīru, izplēšot to no mazā blociņa, salokot un prasmīgi uztinot cigarito. Vikontam de Blansē kungam bija tas gods un tā laime uzdāvināt de Šastlē kundzei vienu tādu lakricas papīra blociņu, kurus, kā zināms, izraksta no Barselonas.

Pirmajās dienās pēc balles, sev rūgti pārmezdama, ka ir aizmirsusi sievietes pašcieņu; turklāt mocīdamās ne tikai savas labās slavas dēļ, bet vairak aiz cieņas pret Levēnu, jo jaunā cilvēka spriedums viņai bija svarīgāks par visu, de Šastlē kundze sevi sodīja ar garlaicību, izlikdamās sasirgusi un tikai retumis iedama sabiedrībā. Tiesa, ar šādu gudru rīcību viņa panāca, ka notikums ballē tika pilnīgi nodots aizmirstībai. Visi gan skaidri viņu redzēja sarkstam, runājot ar Levēnu, bet, tā kā divu mēnešu laikā viņa jauno cilvēku nebija pieņēmusi nevienu vienīgu reizi, kaut gan to būtu varējusi izdarīt vienkāršāk par vienkāršu, galu galā tika atzīts, ka, balles zālē runādama ar Levēnu, viņa jau jutusi savārgumu, kura dēļ vēlāk bija spiesta atgriezties mājās. Pēc ģīboņa ballē viņa divām vai trim pazīstamām dāmām bija uzticējusi noslēpumu: «Neesmu vairs atguvusi agrāko veselību, tā palika-šampanieša glāzē.»

Izbijusies no Levēna izskata un vārdiem, ko viņš iedrošinājās pateikt pēdējā tikšanās reizē, viņa savu vientulibas solījumu pildīja aizvien uzticīgāk un uzticīgāk.

Tādējādi de Šastlē kundze bija ievērojusi piesardzību, neviens nenojauta balles zālē uznākušā vājuma īsto iemeslu, bet viņa nežēlīgi cieta. Jaunā sieviete vairs nespēja pati sevi cienīt, un sirdsmiers, kurš kopš 1830. gada revolūcijas likās vienīgais iepriecinājums, tagad bija zaudēts. Tāds dvēseles stāvoklis un piespiedu vientulība tiešām iedragāja viņas veselību. Visu šo apstākļu un, bez šaubām, arī no tiem izrietošās garlaicības dēļ Levēna vēstules ieguva sevišķu nozīmi.

Veselu mēnesi de Šastlē kundze bija daudz pūlējusies tikumības labā, vismaz nemitīgi visu sev liegusi, un tas pierāda viņas nodomu patiesīgumu. Ko gan pienākuma bargā balss varētu prasīt vēl vairāk? Izsakoties pavisam tieši: vai Levēnam vēl bija iemesls domāt, ka viņa pārkāpj sievišķas kautrības likumus? Lai ko nozīmētu viņa izrunātais briesmīgais vārds - aizdomas -, vai Levēns varētu viņas uzvedībā saskatīt jelko, kas tas apstiprinātu? Uz šo pašai sev nemitīgi uzdoto jautājumu viņa jau vairākas dienas ar prieku varēja atbildēt «nē».

«Kas tas tomēr varētu but par aizdomām pret mani? Tām jābūt ļoti nopietnam .. . Kā vienā acumirklī tās pārvērta viņa sejas izteiksmi! Un,» viņa nosarkdama piebilda, «kāds pretjautājums paspruka man!»

Tiklīdz atmiņā atausa jautājums, ko viņa bija iedrošinājusies uzdot, skaudri pašpārmetumi uz ilgu laiku sajauca jaunās sievietes domu secību.

«Cik maz es spēju savaldīties! … Un cik skaidri redzami pārvērtās Levena sejas izteiksme! Tātad aizdomas, kas viņu aprāva viskvēlāko draudzības jūtu apliecināšanas mirklī, ir ārkārtīgi nopietnas?»

Šādā Levēnain labvēlīgā brīdī pienāca viņa trešā vēstule. Divas pirmās bija sagādājušas lielu prieku, bet neradīja ne mazāko vēlēšanos atbildēt. Izlasījusi pēdējo, Batilde steidzīgi sameklēja rakstāmpiederumus, nolika tos uz galda un ķērās pie rakstīšanas, neļaujoties nekādām pārdomām.

«Vēstuli tikai nedrīkst nosūtīt,' rakstīšana nav nekas nosodāms,» viņa tādā kā mulsumā nosprieda.

Vai gan vēl jāpaskaidro, ka vēstule tika sacerēta visaugstprātīgākajā stilā, Levēnam trīs vai četras reizes ieteica atmest visas cerības, pat vārds «cerības» bija apiets ar sevišķu veiklību, kas de Šasllē kundzei sagādāja lielu gandarījumu. Ak vai! Gluži neapzinīgi viņa krita par upuri jezuītiskajai audzināšanai: viņa mānīja pati sevi, nevietā un neviļus izmantodama Sakrēkērā iemācīto citu mānīšanas mākslu. Viņa atbildēja — viss atminējums bija šaja vārdā, ko viņa negribēja pamanīt.

Pabeigusi pusotras lappuses garo vēstuli, de Šastlē kundze staigāja pa istabu, gandrīz dejodama aiz prieka. Pēc stundu ilgām pārdomām viņa pieprasīja karieti un, braucot garām Nansī pasta kantorim, paqraustīija auklu.

- Starp citu,— viņa sacīja sulainim,— iemetiet šo vēstuli pastkastīte … Labi žigli!

Kantoris bija triju soļu attālumā, un viņa nenovērsdamas vēroja kalpotāju; tas neizlasīja mazliet sagrozītā rokrakstā uzrakstīto adresi:

Pjēram Lafona k-gam uz pieprasījumu Darnē.

Tā sauca vienu no Levēna sulaiņiem, kura vārdu un adresi viņš bija uzdevis, neaizmirsdams pienācīgo pieticību un bezcerību.

Nav iespējams aprakstīt pārsteigumu un gandrīz vai šausmas, ko Levēns izjuta, kad nākamajā dienā viņš, katram gadījumam devies izjādē uz Darnē pusi kopā ar sulaini Lafonu, ceturtdaļljē attālumā no miesta ieraudzīja to atgriežamies un izvelkam no kabatas vēstuli. Viņš drīzāk nokrita nekā nokāpa no zirga un, sūtījumu satvēris, lāgā neapjēgdams, ko dara, iemetās ceļmalas mežā. Pārliecinājies, ka kastaņu skupsna, kuras vidū viņš atradās, labi aizsedz no visāin pusēm, Levēns noslīga zemē un iegrozījās labi ērti kā cilvēks, kurš gatavojas saņemt cirvja cirtienu, kas pasteidzinās viņa nokļūšanu viņpasaulē, un grib to izbaudīt.

Kāda atšķirība no tā, ko justu sabiedrības cilvēks vai tāds, kurš laimīgā kārtā nav saņēmis neērto velti, tik daudzu nejēdzību cēloni, tā dēvēto dvēseli. Tādiem prātīgiem vīriem sievietes savaldzināšana ir patīkams duelis. Dižais filozofs Kants piebilst: «Divdabības jūtas tiek spēcīgi pamodinātas, kad pilnīgo laimi, ko mīlestība var dot, nav iespējams iegūt citādi kā vien pilnīgā simpātijā vai arī pilnīgā jūtu trūkumā attiecībā uz otru cilvēku.»

«Ak de Šastlē kundze atbild!» teiktu jauns parīzietis, kas būtu audzināts mazliet vulgārākā garā trekā Levēns. «Viņai labpaticis no saviem augstumiem palūkoties uz mani. Pirmais solis sperts. Pārējais ir tikai formas jautājums; tas prasīs mēnesi vai divus atkarībā no manas veiklības un 110 viņas vairak vai inazāk pārspīlētajiem uzskatiem par īsti tikumīgas sievietes pienākumu aizstāvēties.»

Levēns, sēdēdams zemē un lasīdams bargās rindas, joprojām nespēja aptvert vēstules galveno jēgu: de Šastlē kundze atbild! Viņu satrieca stingrā izteiksme un dziļā pārliecība, ar kādu viņa prasīja vairs nerunāt par tāda rakstura jūtām, reizē pavēlot goda dēļ, visa tā dēļ, ko krietni cilvēki uzskata par vissvētāko savstarpējās attiecībās, atmest dīvainās iedomas, ar kurām viņš, bez šaubām, gribējis pārbaudīt viņas (de Šastlē kundzes) sirdi, pirms ļāvies neprātam, kas viņu abu stāvoklī un it īpaši viņas domāšanas veida dēļ ir galīgi nesaprotama — viņa iedrošinās to apgalvot — maldīšanās.

«Tas ir atraidījums pēc visiem likumiem,» Levēns nodomāja, kad bija vismaz piecas vai sešas reizes izlasījis briesmīgo vēstuli. «Es nemaz nespēju uz to atbildēt,» viņš prātoja. «Taču pasts no Parīzes pienāk Darnē no rīta, un, ja savu vēstuli tur šovakar nenogādāšu, de Šastlē kundze to izlasīs tikai pēc četrām dienām.»

Šis apsvērums pamudināja viņu izšķirties. Tur, meža vidū, ar zīmuli, kas viņam laimīgā kārtā bija līdzi, par atbalstu izmantodams savu formas cepuri, viņš uz de Šastlē kundzes vēstules trešās — neaprakstītās lapas sacerēja atbildi, kuru ar tādu pašu gaišredzību, kāda jau veselu stundu vadīja viņa domas, atrada par nekam nederīgu. Tā viņam nepatika galvenokārt tāpēc, ka neatstāja vietu ne mazākajai cerībai, nedeva nekādu iespēju atsākt uzbrukumu. Cik daudz gan pašlepnības aizvien ir Parīzes dēlāl Tomēr, par spīti viņam pašam un labojumiem, ko viņš pārlasot izdarīja, vēstule atklaja de Šastlē kundzes bezjūtības un augstprātības ievainotu dvēseli.

Levēns atkal izgāja uz ce|a aizsūtīt sulaini uz Darnē pēc papīra un rakstāmpiederumiem. Viņš uzrakstīja atbildi un, licis kalpotājam to aiznest uz pasta kantori, divas vai trīs reizes jau grasījās auļot pakaļ un sūtījumu atņemt, tik neveikls tas likās, tik maz solīja panākumus. Tomēr viņš ļāva vēstuli nosūtīt, jo skaidri juta, ka nepavisam nav spējīgs sacerēt citu — labāku.

«Cik pareizs bija Ernsta spriedums!» viņš domāja. «Debesis nav mani apveltījušas ar spēju valdzināt sievietes! Es nekad netikšu tālāk par operas jaunkundzēm, kas mani cienīs zirga un vēl tēva bagātības dēļ. Iespējams, ka es varētu viņām pievienot provinces marķīzes, ja marķīžu intīmā draudzība nebūtu tik apnicīga.»

Pardomadams savu talantu trūkumu un gaidīdams sulaini, Levēns izmantoja atlikušo papīru un mēģināja uzrakstīt otru vēstuli, taču tā viņam šķita vēl balaka un pliekanāka par nosūtīto.

Tovakar viņš negāja uz Šarpentjē biljarda zāli, viņa autora patmīlību pārāk aizskāra tonis, no kura viņš nespēja tikt vaļā abās savās vēstulēs. Viņš pavadīja nakti, sacerēdams trešo, kura, glīti un tīri pārrakstīta, sasniedza milzīgu garumu — septiņas lappuses. Viņš noņēmās līdz trijiem no rīta; pulksten piecos, ejot uz mācībām, viņam pietika drosmes to aizsūtīt uz Darnē pasta kantori.

«Ja pasts 110 Parīzes mazliet aizkavēsies un de Šastlē kundze šo vēstuli saņems reizē ar smērējumu, ko uzrakstīju uz ceļa, tad viņa mani varbūt neuzskatīs par tik ncglabjatnu muļķi.»

Viņam par laimi, pasts no Parīzes bija nosūtīts, kad otrā vēstule nonāca Darnē, un de Šastlē kundze saņēma tikai pirmo.

Šīs vēstules saviļņotais tonis, gandrīz bērnišķīgā vaļsirdība, pilnīgā, vienkāršā, neviltotā un bezcerīgā padevība de Šastlē kundzei likās brīnišķīgs pretstats elegantā apakšleitnanta šķietamajai uzpūtībai. Vai tiešām tā rakstīja un juta spožais jaunais cilvēks, kas tricināja Nansī ielas, drāzdamies pa tām savā pajūgā? De Šastlē kundze nepavisam nejutās izbijusies. Nansī gudrākie ļaudis Levēnu uzskatīja par ģeķīgu Svilu un, galvenais, nešaubījās, ka viņš, kura rīcībā ir tik daudz naudas, ka viņi savām acīm varēja pārliecināties, nemaz nevar tāds nebūt, jo, ļ.i viņiem piederētu tāda bagātiba, arī viņi būtu āksti.

Levēns bija drīzāk pieticīgs nekā iedomīgs, viņam pietika prāta apzināties, ka nav iemantojis nekādas citas gudrības, tikai matemātiku, ķīmiju un jāšanas prasmi.

Ar kādu prieku viņš mainītu talantus, ko viņam atzina šajās trīs jomās, pret mākslu mīlēt dāmas, kāda nebija sveša vairākiem viņa Parīzes paziņām.

«Ak, ja es tiktu vaļā no neprāta, kas mani pārņēmis šīs sievietes dēļ, kā es turpmāk piesargātos! Kaut pulkā ierastos gados jauns apakšpulkvedis! … Ko tad es darītu? Cīnītos divkaujā? … Nē, nolādēts, es dezertētu!…»

De Šastlē kundze daudzkārt bija nožēlojusi savu vēstuli, atbilde, ko viņa varētu saņemt no Levēna, iedvesa viņai gandrīz šausmas. Tomēr bailes visbrīnišķīgākajā kārtā izgaisa.

De Šastlē kundzei tajā dienā bija daudz darīšanu; viņai vajadzēja aizslēgt trīs vai četras sava apartamenta durvis, piecas vai sešas reizes izlasīt vēstuli, lai gulu pareizu priekšstatu par Levēna raksturu. Viņa tajā saskatīja pretrunas: Nansī viņš uzvedās kā ģeķīgs švīts, bet vēstuli rakstīja kā bērns.

Taču nē, šis rindas nebija sacerējis augstprātīgs un arī nekādā ziņā ne tukši godkārīgs cilvēks. De Šastlē kundzei pietika prāta lokanības, lai saprastu, ku vēstule pauž burvīgu vienkāršību, nevis popularitāti ieguvuša cilvēka vairāk vai mazāk slēptu mākslotību un uzpūtību; jo būt populāram — tāda varētu būt Levēna loma Nansī, ja viņš spētu to saprast un izmantot savā labā.

XXIII nodaļa

Vienīgie veiksmīgi atrastie vārdi Levēna vēstulē bija lūgums atbildēt.

«Dāvājiet man piedošanu, un es Jums zvēru, kundze, mūžīgu klusēšanu.»

«Vai man vajadzētu atbildēt?» de Šastlē kundze domāja. «Vai tas nebūtu sarakstes sākums?»

Pēc stundas ceturkšņa viņa sprieda: «Cik bēdīga dzīve — mūžīgi atsacīties no katra laimes stariņa, pat no visnevainīgākā! Ko dod tāda nelokāmi lepnlga stāja? Vai man vēl nepietiek ar to, ka jau divus gadus božos uz Parīzi? Kādu ļaunumu gan nodarītu pēdējā vēstule, ko viņš

no manis saņemtu, ja tā būtu uzrakstīta tā, ka to varētu droši pētīt un apspriest pat sievietes, kas pulcējas pie de Komersī kundzes?»

Ļoti rūpīgi apsvērtā un ilgi rakstītā vēstule beidzot tika nosūtīta; tajā bija draudzīgā tonī doti padomi. De Šastlē kundze ieteica izsargāties vai izdziedināties no vēlmēm, kuras acīmredzot nav nekas cits kā tukšas iedomas vai pat maza izlikšanās, ko viņš atļaujas, lai paglābtos no dīkās garnizona dzīves garlaicības. Vēstules tonis nebija traģisks, de Šastlē kundze pat vēlējās ieturēt parastas sarakstes noskaņu un izvairīties no aizskartas tikumības skaļajām frāzēm. Taču šajā vēstulē neviļus bija iespraukušies dziļas nopietnības apdvesti teikumi, saviļņotas dvēseles jūtu, skumju un nojautu atbalss. Šo niansi Levēns drīzāk noģida nekā pamanīja; gluži saltas sirds diktēti vārdi būtu viņam pilnīgi laupījuši drosmi.

Tikko vēstule bija nogādāta pastā, de Šastlē kundze saņēma septiņas lappuses garo vēstījumu, ko Levēns sacerēja ar tādām pūlēm. Dusmās iedegusies, viņa rūgti nožēloja savas vēstules laipno toni. Par rīcības pareizību pārliecinātais Levēns, daudz neprātodams, bija ņēmis vērā aplinkus padomus, ka pret sievietēm vajag izturēties ar parupju vaļību — divdesmit gadu veci jaunekļi par to labprāt sarunājas, ja vien nepārspriež politiku.

De Šastlē kundze acumirkli uzmeta četras rindas, lūgdama Levēna kungu izbeigt bezmērķīgo sarakstīšanos; pretējā gadījumā viņa būšot spiesta izpildīt nepatīkamu pienākumu — sūtīt vēstules atpakaļ neatvērtas. Viņa pasteidzās aizgādāt sūtījumu uz pastu — noteiktāka rīcība nemaz nebūtu iedomājama.

Pārliecināta, ka viņas teicamais lēmums — Levēna iespējamās* turpma! ās vēstules sūtīt atpakaļ neatvērtas — ir nesatricināms, jo tas taču ir uzrakstīts, un ticēdama, ka ir pārtraukusi visas attiecības ar viņu, de Šastlē kundze sava nama vientulībā jutās nelāgi. Viņa lika iejūgt zirgus, lai dotos dažās nepieciešamās pieklājības vizītēs. Vispirms viņa iegriezās pie de Serpjēriem. Jaunajai sievietei šķita, ka viņa jūt kaut ko ietriecamies krūtīs sirds tuvumā, kad šo dāmu salonā ieraudzīja Levēnu rotaļājamies ar jaunkundzēm tēva un mātes acu priekšā, it kā viņš patiešām būtu bērns.

Vai de Šastlē kundzes klātbūtne jūs mulsina?— Teodelindas jaunkundze pēc brīža jautāja. Viņa tikai pateica to, ko redzēja, nepavisam nevēlēdamās iedzelt.— Jūs kļūstat garlaicīgs. Vai de Šastlē kundze dara jūs biklu?

Tik tiešām tā ir, ja nu man jāatzīstas,— Levēns atbildēja.

De Šastlē kundze nevarēja nepiedalīties sarunā; ģimenes kopīgais noskaņojums neviļus pārņēma viņu savā varā, un jaunās sievietes vārdos nebija nekādas bardzības. Levēns saņēmās, lai atbildētu, un otro reizi mūžā de Šastlē kundzes tuvumā viņa galvā drūzmējās domas un viņš spēja tās izteikt.

«Šobrīd būtu neērti izrādīt Levēna kungam salto vienaldzību, ar K.11 Iii man pret viņu vajadzētu izturēties,» de Šastlē kundze domāja, I .iii sev taisnodamās. «Levēna kungs vēl nevar būt saņēmis manas vēstulēs … Turklāt, iespējams, es viņu redzu pēdējo reizi. Ja mana necienīgā sirds joprojām viņu neatstums, gan es spēšu atstāt Nansī…»

Divu pēdējo vārdu radītā aina de Šastlē kundzi neviļus aizkustināja; viņa it kā sacīja sev: «Pamest vienīgo vietu, kur man bija iespējama kaut drusciņa laimes.»

Pēc tādām pārdomām de Šastlē kundze piedeva sev gan laipnību, gan jautrību, kurai vairs nepretojās, tā pievienojoties krietnajai ģimenei, kuras vidū bija nonākusi. Visi jutās tik jautri, un visiem bija tik patīkami būt kopā, ka Teodelindas jaunkundze iedomājās par Levēna kunga lielo kalešu, kuru mēdza izmantot bez kautrēšanās; viņa kaut ko pačukstēja mātei un pēc tam skaļi sacīja:

Brauksim uz «Zaļo mednieku»!

priekšlikumu uzņēma ar gavilēm. De Šastlē kundze mājās jutās pārlieku skumji, tāpēc nespēja atsacīties no izbraukuma. Viņa uzaici- naja sava kariete divas de Serpjēru jaunkundzes, un visi devās uz jauko kafejnīcu, kur atradās pusotras ljē attālumā no pilsētas' starp pirmajiem lielajiem birenvileras meža kokiem. Tādas meža kafejnīcas, kur vakaros parasti ir ragu mūzika un kur viegli nokļūt, uzskatāmas par vācu tradīciju, kas laimīgā kārta sāk iesakņoties vairākās Austrum- francijas pilsētās.

Mežā pie «Zaļā mednieka» sarunas raisījās vēl vieglāk un jautrāk. Pirmo reizi pēc ilga laika Levēns iedrošinājās runāt de Šastlē kundzes klātbūtnē un ar viņu pašu. Viņa atbildēja un vairākkārt, jauno cilvēku uzlūkodama, nespēja neuzsmaidīt un vēlāk sniedza viņam roku. Viņa laime bija pilnīga. De Šastlē kundze redzēja, ka vecākā de Serpjēra jaunkundze ir gandrīz iemīlējusies Levēnā.

Tovakar «Zaļajā medniekā» Bohēinijas mežragi brīnišķīgi spēlēja glāsmainu, vienkāršu un palēnu melodiju. Nevarētu iedomāties mūziku, kas būtu maigāka, vairāk aizgrābjoša un labāk harmonētu ar saulrietu aiz meža augstajiem kokiem. Laiku pa laikam kāds saules stars izlauzās cauri zaļās biežņas dziļumiem un it kā atdzīvināja lielā meža saviļņojošo puskrēslu. Tas bija viens no tiem burvības caurstrāvotajiem vakariem, kas pieder pie atturības vislielākajiem ienaidniekiem. Varbūt visa tā pamudināts, Levēns daļēji zaudēja biklumu un, tomēr nekļūstot pārdrošs, it kā pakļaujoties no viņa gribas neatkarīgam aizkustinājumam, sacīja de Šastlē kundzei:

Vai jūs, kundze, varat apšaubīt manu jūtu patiesumu un skaidrību? Man, protams, nav ne vismazāko nopelnu, sabiedrībā neesmu iemantojis nekādu svaru,— bet vai tiešām neredzat, ka mīlu jūs no visas sirds? Kopš dienas, kad ierados pilsētā un mans zirgs zem jūsu logiem paklupa, es spēju domāt vienīgi par jums, turklāt pats pret savu gribu, jo neesat mani lutinājusi ar laipnības pierādījumiem. Jums tas varbūt liksies bērnišķīgi un smieklīgi, bet varu zvērēt, ka skaistākie manas dzīves brīži ir tie, ko reizēm vakaros pavadu zem jūsu logiem.

De Šastlē kundze, kuru Levēns veda zem rokas, gandrīz atbalstījās uz to un ļāva viņam runāt; viņa raudzījās jaunajā cilvēkā vērīgu, varbūt pat aizkustinājuma pilnu skatienu. Levēns viņu par to gandrīz nosodīja.

Kad atgriezīsimies Nansī un jūs atgūsiet parasto augstprātību, es jums būšu tikai neievērojams apakšleitnants. Jūs pret mani izturēsieties bargi un, iedrošinos sacīt, pat ļauni. Jums nebūs grūti padarīt mani nelaimīgu: pietiek ar bailēm, ka neesmu pratis jums izpatikt, un mans miers ir pagalam.

Šie vārdi skanēja lik aizgrābjoši, paliesi un vienkārši, ka de Šastlē kundze tulit atsaucās:

Neticiet vēstulei, kuru no manis saņemsiet!

Tas tika pateikts ātri, un Levēns tāpat atbildēja:

Augstais dievs! Vai es būtu jūs sadusmojis?

Jā. Jūsu garā vēstule ar trešdienas datumu šķiet cita cilvēka rakstīta: tā liecina par saltu sirdi un man naidīgiem nodomiem, tajā mani uzrunā muļķīgi pašapmierināts un uzpūtīgs cilvēks.

Jūs taču pati varat spriest, vai man pret jums ir ļauni nolūki! Jums ir skaidrs, ka esat mana likteņa lēmēja, un acīmredzot jūs mani padarīsiet ļoti nelaimīgu.

Nē, vai arī jūsu laime nav atkarīga no manis.

Levēns neviļus apstājās un pavērās jaunajā sievietē. Viņš sastapa tādu pašu maigu un draudzīgu skatienu kā balles vakarā, bet šoreiz tas šķita skumju aizplīvurots. Ja viņi neatrastos meža pļaviņā simt soļu no de Serpjēru jaunkundzēm, kuras varēja viņus redzēt, Levēns būtu viņu noskūpstījis, un viņa patiešām to atļautu. Tādas briesmas slēpjas sirsnībā, mūzikā un lielā mežā.

De Šastlē kundze izlasīja Levēna skatienā savu nepiesardzību un izbijās.

Neaizmirstiet, kur mēs atrodamies…— un, nokaunējusies par šiem vārdiem un to, kā Levēns viņu acīmredzot sapratis, jaunā sieviete stingrā apņēmībā piebilda:- Vairs ne zilbes, vai ari jūs mani sadusmosiet! Un tagad pastaigāsimies!

Levēns padevās, bet lūkojās viņā, un viņa redzēja, cik mokoši viņam ir paklausīt un klusēt. Pamazām viņa atbalstījās uz jaunekļa rokas arvien lielākā paļāvībā. Asaras, droši vien laimes asaras, apmigloja Levēna skatienu.

Nu labi, mans draugs, es ticu, ka esat patiess,— viņa sacīja, kad klusējot bija aizritējis vairāk nekā stundas ceturksnis.

Esmu bezgala laimīgs! Taču, tiklīdz nebūšu vairs kopā ar jums, es mocīšos atkal. Jūs man iedvešat drausmas. Līdzko atgriezīsieties Nansī salonos, jūs man atkal kļūsiet par nepielūdzamu un bargu dievieti …

Es baidījos pati no sevis. Es drebēju bailēs, ka jūs mani vairs nespējat cienīt pēc tā muļķīgā jautājuma, ko jums uzdevu ballē.

Šai brīdī meža takas pagriezienā viņi atradās ne vairāk kā divdesmit soļu attālumā no divām de Serpjēru jaunkundzēm, kuras pastaigājās, rokās sadevušās. Levēns baidījās, ka tūlīt viss beigsies tāpat kā pēc tā skatiena ballē; briesmas apskaidroja prātu, un viņš ļoti ātri sacīja:

Atļaujiet man rīt jūs apmeklēt jūsu namā!

Augstais dievs!— viņa šausmās iesaucās.

Apžēlojieties!

Labi, es rīt jūs pieņemšu.

Šos vārdus izrunājusi, de Šastlē kundze jutās ne dzīva, ne mirusi.

Dip Serpjēru jaunkundzes ieraudzīja viņu bālu, aizžņaugtu elpu un pamanīja apdzisušas acis. De Šastlē kundze paņēma meitenes katru zem savas rokas.

Vai varat iedomāties, mīļas draudzenes, ka vakara dzestrums man nāk par ļaunu? Ja neiebilstai, iesim uz pajūgiem.

Tā tika izdarīts. De Šastlē kundze iesēdināja sava karietē visjaunākās de Serpjēru jaunkundzes, un spēji uznākušās tumsas dēļ viņai nevajadzēja baidīties no to skatieniem.

Savā studenta un vējgrābšļa dzīvē Levēns nekad nebija izjutis neko kaut aptuveni līdzīgu tam, kas viņu tajā brīdī saviļņoja. Tikai tādu retu brīžu dēļ ir vērts dzīvot.

Jūs gan esat apstulbis,— Teodelindas jaunkundze pajūgā sacīja.

Bet jūs aizmirstat pieklājību, mana meita!— de Serpjēra kundze teica.

Tas tāpēc, ka šovakar viņš ir neciešams,— krietnā provinciete atcirta.

Tieši tādas provincē vēl iespējamas vientiesības dēļ to dažreiz var mīlēt. Jaunu cilvēku attiecībās tur nav izzudis dabiskums un vienkāršs patiesīgums bez Sofijai* raksturīgās klīrības.

Līdzko de Šastlē kundze palika viena un varēja apdomāties, viņu sagrāba sveloši sirdsapziņas pārmetumi Levēnam tikko atļautās vizītes dēļ. Viņa meklēja glābiņu pie lasītājam jau pazīstamas personas — viņam varbūt palikušas atmiņā nicināmās būtnes, kuras tik bieži sastopamas un tiek cienītas provincē, bet Parīzē slēpjas, jo tur tās vajā izsmiekls,— runa ir par Berāras jaunkundzi, sīkpilsoni, ko redzējām ielavījušos starp augstākās sabiedrības ļaudīm Grēku nožēlnieku kapelā, kad Levēnam pirmo reizi iešāvās prātā doma to apmeklēt. Tā bija četrdesmit piecus līdz piecdesmit gadus veca ļoti maza auguma sieviete smailu degunu, liekulīgu skatienu, vienmēr ļoti rūpīgi ģērbusies — šo paradumu viņa bija iemantojusi Anglijā, kur divdesmit gadu strādāja par laika kavētāju pie katolietes lēdijas Bītounas, bagātas pēra iaulātās draudzenes. Šķita, ka Berāras jaunkundze ir tīri vai dzimusi pretīgajam amatam, ko angļi, kas lieliski prot atrast apzīmējumus visam nepatīkamajam, sauc par toad-eater — krupju rijējiem. Šie skaistie vārdi zīmējas uz neskaitāmajiem pazemojumiem, kas nabaga laika kavētājai bez ierunām jāpacieš no bagātas dāmas, kura īgņojas uz sabiedrību, jo garlaiko to. Pēc dabas ļaunā, žultainā un pļāpīgā Berāras jaunkundze bija pārāk nabaga, lai varētu gūt kādu ievērību ar savu svētulību, tāpēc viņai bija vajadzīgs bagāts nams, kas dotu iespēju tenkot, apmelot un iemantot zināmu svaru baznīcai tuvās aprindās. Visas pasaules bagātības un pat mūsu svētā tēva pāvesta rīkojumi nespētu piespiest mīļo Berāras jaunkundzi kaut stundu turēt mēli aiz zobiem, ja viņa par savu tuvāko uzzinājusi kaut ko apkaunojošu. De Šastlē kundze viņu izraudzījās tieši pilnīgās klusētneprasmes dēļ. Jauna sieviete lika paziņot Berāras jaunkundzei, ka pieņem to par laika kavētāju.

«Tāda ļauna nekrietnele būs tikpat kā ķīla manai uzvedībai,» de Šastlē kundze nodomāja. Bargais sods nomierināja viņas sirdsapziņu: de Šastlē kundze gandrīz piedeva sev, ka tik viegli piekritusi Levēna vizītei.

Berāras jaunkundzes reputācija neradīja gluži nekādas šaubas, un pat doktors Dipuarjē, kura starpniecību de Šastlē kundze izmantoja, nespēja noturēties, neizsaucies:

Bet padomājiet jel, kundze, kadu čūsku jūs ielaižat savā mājā!

Berāras jaunkundze ieradās; ārkārtīgā ziņkāre, kas bija lielāka nekā

prieks par jauno stāvokli sabiedrība, vērta ļaunu viņas divkosīgo skatienu, kas parasti bija tikai glunigs un nīgrs. Viņa ieradās ar veselu sarakstu prasību, kas attiecās uz naudu un citiem apstākļiem. Tām piekritusi, de Šastlē kundze piebilda:

Jūs varat iekārtoties šajā salonā, kur pieņemu viesus.

Man ir tas gods kundzei paskaidrot, ka pie lēdijas Bītounas man bija ierādīta vieta otrajā salonā, blakus tam, kas bija paredzēts dāmām — princešu pavadonēm. Mana izcelšanās …

Labi, jaunkundz, lai notiek, iekārtojieties otrajā salonā.

De Šastlē kundze aizbēga un steigšus ieslēdzās savā istabā: no Berāras jaunkundzes skatiena viņai metās nelabi.

«Vakardienas nepiesardzību daļēji esmu izlabojusi,» viņa domāja. Kamēr namā vēl nebija iemitinājusies Berāras jaunkundze, de Šastlē kundze nodrebēja, izdzirdot kaut mazāko troksnīti: viņai šķita, ka sulainis tūlīt pieteiks Levēna kungu.

XXIV nodala

Nabaga apakšleitnants ne iedomāties nevarēja, kāda dīvaina sabiedrība viņu gaida. Viņš visai viltīgi izdomāja, ka nevajadzētu jautāt pee de Šastlē kundzes, iepriekš nenoskaidrojot, vai marķīzs de Ponlevē kungs nepieņem. Un, lai nebūtu nekādu šaubu, ka vecā marķīza nav mājās, viņam bija nepieciešams to redzēt ārpus savrupnama, ko tas ik dienas atstāja ap trijiem, kad devās uz Anrī V piekritēju klubu.

Tiklīdz Levēns ieraudzīja marķīzu Ieroču laukumā, viņa sirds sāka skaļi pukstēt. Viņš devās klauvēt pie nama durvīm. Savā apjukumā jauneklis goddevīgi sarunājās ar veco, triekas ķerto vārtnieci, un viņa balss bija tik vāja, ka to gandrīz nevarēja sadzirdēt.

Kāpjot otrajā stāvā, viņu pārņēma tādas kā šausmas, redzot pelēka akmens trepes ar melni lakotām dzelzs margām, kuras rotāja zeltīti augļu veidojumi. Beidzot viņš nonāca pie de Šastlē kundzes apartamentu durvīm. Pastiepdams roku uz angļu misiņa zvana pusi, viņš gandrīz vēlējās dzirdēt, ka viņas nav mājās. Nekad mūžā Levēns nebija jutis tādas bailes.

Viņš piezvanīja. Zvans notinkšķēja visos stāvos, un no šīs skaņas viņam kļuva nelabi. Beidzot durvis tika atdarītas. Sulainis gāja viņu pieteikt, lūgdams uzgaidīt otraja salonā, kur viņš ieraudzīja Berāras jaunkundzi. Ta bija apsējusi ap vidu bal/.aļu lenti. Viņš pamanīja, ka šī persona nav ieradusies vizīte, bet iekārtojusies uz palikšanu. Tas jauno cilvēku galīgi samulsināja, viņš dziļi paklanījās un devās uz viesistabas pretējo galu, kur saka uzmanīgi pētīt kādu gravīru.

Pēc dažām minūtēm parādījās de Šastlē kundze. Viņa bija piesārtusi un satraukta, izraudzījās vietu uz dīvāna netālu no Berāras jaunkundzes un uzaicināja Levēnu piesēst. Nekad nevienam cilvēkam, nav bijis tik grūti apsēsties un izsacīt parastās pieklājības frāzes. Kamēr viņš neskaidri murmināja galīgas pliekanības, de Šastlē kundze nobāla un Berāras jaunkundze uzlika brilles, lai varētu abus labāk novērot.

Levēns nedroši lūkojās te uz de Šastlē kundzes valdzinošo seju, te uz sīko spīdīgi dzelteno ģīmīti — smailais deguns ar brillēm zelta ietvarā bija pievērsies viņam. Pat visnepatīkamākajos brīžos,— tāds brīdis de Šastlē kundzes piesardzības dēļ bija šī pirmā divu cilvēku satikšanās dienu pēc tam, kad viņi viens otram gandrīz bija atzinušies mīlestībā,— de Šastlē kundzes vaibstos atspoguļojās neviltota laime, gatavība pakļauties maigas jūsmas uzplūdam. Levēns jūtīgi uztvēra burvīgo izteiksmi, tā palīdzēja kaut cik aizmirst Berāras jaunkundzi.

Viņš svētlaimīgi baudīja prieku atklāt jaunus pilnības apliecinājumus mīļotajā sievietē. Šis jūtas mazliet atdzīvināja viņa sirdi, viņš atkal spēja elpot, iznira no dziļās vilšanās bezdibeņa, kurā Berāras jaunkundzes neparedzētā klātbūtne viņu bija iegrūdusi.

Taču joprojām nebija pārvarētas milzīgas grūtības: par ko runāt? Vajadzētu kaut ko sacīt, ieildzis klusums |aunās svētules acu priekšā varēja kļūt bīstams. Levēnam meli likās briesmīgi, taču vajadzēja paturēt prātā, ka nedrīkst dot Berāras jaunkundzei iespēju atstāstīt viņa vārdus.

Cik brīnišķīgs laiks, kundze,— jauneklis beidzot sacīja. Pēc šī nodrāztā teikuma viņam aizcirtās elpa. Bet viņš sasparojās un drīz spēja turpināt:— Un jums tur ir brīnišķīga Morgena* gravīra.

Manam tēvam tā ļoti patīk, cienītais kungs. Viņš to atveda no Parīzes, kad pēdējo reizi bija uz turieni aizbraucis.— Un viņas apmulsušais skatiens pūlējās izvairīties no Levēna skatiena.

Satikšanās bija komiska un Lisjēnam sirds dziļumos pazemojoša sevišķi tāpēc, ka visu nakti viņš ne acu neaizvēra, sacerēdams kādu duci burvīgi aizkustinošu teikumu, kas apbrīnojami trāpīgi attēloja viņa dvēseles stāvokli. īpaši viņš bija domājis par to, lai valoda būtu vienkārša un raita, rūpīgi pārlicis, kā runāt, lai neizteiktu itin neko, kas ļautu nojaust kaut mazāko cerības stariņu.

Parunājis par Morgena gravīru, viņš nodomāja: «Laiks rit, un es to izšķiežu muļķīgos sīkumos, it kā gribētu tikai drīzāk beigt šo vizīti. Cik rūgti es sev pārmetīšu, kad būšu atstājis viņas namu!»

Ja Levēnam būtu bijis kaut mazliet aukstasinības, viņš, pēc paraduma, spētu atrast pietiekami vielas patīkamām sarunām pat neapšaubāmi ļaunās, bet acīmredzot ne sevišķi gudrās vecmeitas klātienē. Taču notika tā, ka Levēns nespēja izdomāt itin neko. Viņš baidījās pats no sevis, vēl vairāk baidījās no de Šastlē kundzes un arī no Berāras jaunkundzes. Bet atjautībai nav lielāka ienaidnieka par nobīli. Kaut ko jēdzīgu izgudrot bija jo grūtāk tāpēc, ka Levēns tajā bridi ļoti labi apzinajas un pat pārspīlēja savu smieklīgo aprobežotību, kas viņu ārkārtīgi nomāca. Beidzot viņam iešāvās prātā visai nožēlojama doma:

Es, kundze, justos ļoti laimīgs, ja man izdotos kļūt par labu kavalērijas virsnieku, jo rādās, ka debesis nav man vēlējušas būt par spožu oratoru deputātu palātā.

Viņš pamanīja, ka Berāras jaunkundze iepleš ačeles, cik nu vispār iespējams. «Labi», jaunais cilvēks nosprieda, «viņa domā, ka es runāju par politiku, un taisās rakstīt ziņojumu.»

Es nespētu palātā runāt par lietām, kas man ir vistuvāk pie sirds. Tālu no tribīnes mani tirdītu dedzīgas jūtas, kas iekvēlina dvēseli, bet, ja es atvērtu muti augstākā un, galvenais, bargā soģa priekšā, no kura nelabvēlības bīstos drebēdams, es spētu vienīgi pasacīt: redziet manu saviļņojumu, jūs tiktāl piepildāt manu sirdi, ka tai vairs nav pat spēka atvērties jums.»

Sākumā de Šastlē kundze šo runu klausījās ar patiku, bet uz tās beigām nobijās no Berāras jaunkundzes: Levēna teikumos slēptā jēga viņai šķita pārāk skaidri nojaušama. Viua steidzās jaunekli pārtraukt.

Vai jums, cienītais kungs, tiešām ir kādas cerības tikt ievēlētam deputātu palātā?

Tēvs man dod pilnīgu brīvību, kundze; viņš ir brīnišķīgs tēvs, un, la ka es |oti gribu tikt ievēlēts, nešaubos, ka viņš piekritīs.

— Bet jūs, cienītais kungs, manuprāt, esat ļoti jauns. Baidos, ka tas var būt nepārvarams šķērslis …

Levēns gudroja, kā pietiekami pieticīgi atbildēt, kad iedomājās: «Un tāda ir satikšanās, kuru uzskatīju par visaugstāko laimi!»

Šī doma viņu sastindzināja. Viņš izmocīja dažus teikumus, kuru banalitāte bija gaužām nožēlojama. Jauneklis spēji piecēlās un devās prom. Un tā viņš steigā atstāja namu, kurā iekļūt šķita piepildīt visaugstākās laimes sapni.

Tikko nonācis uz ielas, viņš jutās pagalam izbrīnījies un apstulbis.

«Esmu izdziedināts!» dažus soļus paspēris, viņš izsaucās. «Mana sirds nav radīta mīlestībai. Tad tāda ir pirmā saruna, pirmā satikšanās ar mīlamu sievieti! Kāds muļķis biju, nicinādams operas mazās dejotājas! Nožēlojamās tikšanās ar viņām mani vienīgi mudināja domāt, kāda laime bulu sastapties ar sievieti, kuru es patiešām mīlētu. Reizēm visjautrākajos brīžos šī doma mani nomāca līdz neprātam. Bet varbūt es nemaz nemīlēju . . . I's maldījos. . . Cik smieklīgi!-Neiespējami! Lai es mīlētu šo ultrarojālisti, tik ļaunu un egoistisku dāmu, kas mūžīgi domā par savām privilēģijām un neskaitāmas reizes dienā skaišas, jo citiem par tām nāk smiekli! Ir gan laime dižoties ar privilēģijām, kas kļuvušas par apsmieklu visai pasaulei.

Tā domājot, viņam ienāca prātā Berāras jaunkundze, iztēlē viņš to skaidri redzēja — ar aubi un sadzeltējušām mežģīnēm, kuras satur izbalējusi lente. Šī apdilusi un ne visai spodrā greznība - viņam atgādināja netīras drupas.

«Lūk, ko es būtu ieraudzījis, ja būtu ielūkojies vērīgāk!»

Viņš aizklīda bezgaltālu no atmiņām par de Šastlē kundzi, tad atgriezās pie tām: «. . . Un es ne tikai iedomājos sevi viņu mīlam, man šķita acīm redzams, ka viņā sāk mosties jūtas pret mani.»

Tajā brīdī viņš ar lielāku prieku domātu par jebko citu nekā par de Šastlē kundzi. Kopš trim mēnešiem viņš pirmo reizi jutās tik dīvaini.

«Pirms desmit minūtēm es biju spiests melot», viņš ar tādām kā šausmām prātoja, «lai pateiktu de Šastlē kundzei dažus maigus vārdus! Un tas notika pēc tam, ko vakar piedzīvoju mežā pie «Zaļā mednieka», pēc jūsmīgas laimes, kura mani no tā brīža skurbināja, kuras dēļ šorīt manevros divas vai trīs reizes novirzījos no distances! Augstais dievs! Vai nekad nespēju par sevi atbildēt? Kas man vakar to būtu sacījis? Bet es taču esmu traks, esmu gluži kā mazs bērns!»

Pašpārmetumi bija neviltoti, tomēr viņš skaidri apzinājās, ka vairs nemīl de Šastlē kundzi. Domas par šo sievieti viņu garlaikoja. Tāds atklājums Levēnu pilnīgi satrieca; viņš pats sevi nicināja: «Rīt es varu kļūt par slepkavu, par zagli, vienalga, par ko. Es nekad nevaru par sevi galvot.»

Iedams pa ielu, Levēns pamanīja, ka viņā pamodusies pavisam jauna interese par Nansī.

Netālu no Pompu ielas bija maza gotiska kapela, ko dibinājis kāds Renē, Lotringas hercogs,*— pilsētas iedzīvotāji to apbrīnoja mākslinieku aizrautībā jau trīs gadus, kopš kādā Parīzes žurnālā bija izlasījuši, ka tā ir skaista celtne. Pirms tam dzelzslietu tirgotājs tur glabāja savu preci. Levēns nekad nebija ar skatieniem pakavējies pie tumšās kapelas mazajiem pelēkajiem tornīšiem vai ari, ja acis uz brīdi tai pievērsās, sapņi par de Šastlē kundzi izkliedēja viņa domas. Nejauši viņš atradās pretī šim gotikas arhitektūras piemineklim, kas nebija lielāks par vismazākajām Senžermētiloseruā kapelām.* Viņš ilgi un ar prieku to apbrīnoja, viņa uzmanību saistīja vissīkākās detaļas; ar vārdu sakot, tā bija patīkama izklaidēšanas. Pētīdams svēto un dzīvnieku nelielās galvas, viņš brīnījās gan par to, ko juta, gan par to, ko vairs nejuta.

Piepeši viņš ar lielu prieku atcerējās, ka vakarā Šarpentjē biljarda zālē paredzētas sacensības par goda kiju. Tukšu sirdi viņš nepacietīgi gaidīja biljarda stundu un ieradās zālē pirmais. Levēns spēlēja ar īstu prieku, nekas nenovērsa viņa uzmanību, un nejauši viņš laimēja. Taču jauneklis nevēlējās noreibt; todien pārliecīga dzeršana viņam likās galīgai muļķīga izprieca. Vienīgi paraduma dēļ viņš vēl negribēja palikt vienatnē.

XXV nodaļa

Jokodams ar biedriem, Levēns klusībā drūmi filozofēja: «Nabaga sievietes, kas ziedo mūsu iedomām visu savu mūžu, cer uz mūsu mīlestību! Un kā lai viņas necerētu? Vai neesam patiesi, kad to zvēram? Vakar «Zaļajā medniekā» varbūt biju nepiesardzīgs, taču biju arī patiesākais cilvēks pasaulē. Augstais dievs! Kas gan ir dzīve? Turpmāk jābūt iecietīgam.»

Levēns bija uzmanīgs kā bērns pret visu, kas notika Šarpentjē biljarda zālē, vēroja notiekošo ar interesi.

Kas jums noticis?— viens 110 biedriem vaicāja.— Šovakar jūs esat jautrs un lādzīgs.

Nedz savādnieks, nedz augstprātis,—• otrs piebilda.

Citas reizes,— piemetināja trešais, pulka dzejnieks,— jūs līdzinājāties skaudīgam rēgam, kas atgriežas zemes virsū, lai apsmietu dzīvo izpriecas. Šodien šķiet, ka spēles un smiekli seko jums pa pēdām. Utt., utt.

Kaut arī visi šie vārdi bija diezgan asi, jo kungiem trūka smalkjūtība'., tie neradīja Levēnā ne mazāko nepatiku, viņam ne prātā nenāca dusmoties.

Pulksten vienos naktī, palicis vienatnē, viņš domāja: «Tātad visā pasaulē de Šastlē kundze ir vienīgā, par kuru man galīgi netīk domāt? Kā lai sarauju attiecības, kādas mums izveidojušās? Es varētu lūgt pulkvedi, lai viņš mani sūta uz N. karot pa tukšo ar strādniekiem. Būtu nepieklājīgi nebilst viņai vairs ne vārda, tad liktos, ka esmu tikai flirtējis . . .

Ja es viņai atklāti pateiktu, ka mana sirds atsala, ieraugot mazo, derdzīgo svētuli, viņa mani nicinātu kā muļķi vai kā meli un nemūžam vairs nerunātu ar mani ne vārda.

Bet kā tas var būt,» Levēns no jauna apcerēja savu rīcību, «ka tāds nieks apdzēš, iznīcina kvēlas un neparastas jūtas, kuras tik tiešām piepildīja visu manu dzīvi — dienas un naktis, kuras laupīja miegu un kuru dēļ es, iespējams, būtu aizmirsis dzimteni . . . Augstais dievs! Vai visi vīrieši ir tādi? Vai arī esmu vieglprātīgāks par citiem? Kas atbildēs uz šo jautājumu?»

Nākamaja rīta, kad tauru bazūnēšana, ko pulkos dēvē par rīta jundu, pamoiliuaja Levēnu pulksten piecos, viņš, nopietnos prātojumos iegrimis, saka staigat pa istabu. Jauneklis jutās ļoti izbrīnījies: tagad, kad visas domas neliecās uz dc Šastlē kundzi, viņā bija milzīgs tukšums.

«Vai tad Batilde man vairs nenozīmē neko!» viņš izsaucās. Un burvīgais vārds, kas agrāk atstāja maģisku iespaidu, likās līdzīgs kuram katram citam. Viņa prāts sāka izvērtēt de Šastlē kundzes labās īpašības, bet par tām viņš nebija tik pārliecināts kā par jaunās sievietes debešķīgo skaistumu un drīz atgriezās pie tā.

«Cik lieliski mati — spīd kā laistīgs zīds, tik gari un tik biezi! Kāda apbrīnojama krāsa tiem bija aizvakar lielo koku paēnā! Cik burvīgs gaišs tonis! Tie nav nedz Ovidija slavinātajā zelta krāsā, nedz sarkankoka notonī, ar kādu Rafaels un Karlo Dolči* apveltījis visskaistākās galvas savās gleznās. Vārds, kādā es nosaukšu viņas matu krāsu, varbūt nav sevišķi smalks, bet patiešām — viskrāšņākā zīda mirdzumā es redzu riekstbrūno atēnu. Un brīnišķīgā piere! Un cik daudz domu slēpj šī augstā piere, varbūt pārāk daudz! . .. Cik ļoti es kādreiz no tām baidījos! Bet acis — kurš jelkad ir redzējis tām līdzīgas? To skatiens ir dzelmains pat tad, kad kavējas pie gluži nenozīmīgiem priekšmetiem. Kā viņa lūkojās uz savu karieti, kad pie «Zaļā mednieka» tai tuvojāmies! Un cik debešķīga ir bezgaldaiļo acu forma! Kādi plaksti un skropstas! Sevišķi dievišķīgs viņas skatiens ir brīžos, kad klīst tālēs. Tad šķiet — tas pauž viņas dvēseles dziļāko būtību. Deguns gan viņai ir palīks; man nepatīk ērgļa deguns sievietēm, ari viņai ne — pat toreiz, kad viņu mīlēju .. . Kad viņu mīlēju! Augstais dievs! Kur paglābties? Ko iesākt? Ko viņai sacīt? Un ja viņa būtu bijusi mana? . . . Labi, izturēšos pret viņu godīgi, tāpat kā visās citās lietās. «Esmu neprātīgs, dārgā draudzene,» es sacīšu. «Norādiet man trimdas vietu, un, lai cik drausmīga tā būtu, es steigšos turp.»»

Šīs jūtas mazliet atveldzēja Levēna dvēseli.

«Jā,» viņš turpināja kritiskos vērojumus, it kā gribēdams izkliedēt apjukumu, «kapam pievērsts ērgļa deguns, kā saka pārspīlētais Šak- tass,* piešķir sejai pārliecīgu nopietnību. Nopietnība nebūtu nekāda nelaime, bet bargas, it īpaši noraidošas atbildes šis sejas īpatnības dēļ šķiet pedantiskas, sevišķi, ja galva pagriezta pusprofilā.

Kāda mute! Vai gan iedomājama vēl smalkāka, vēl labāk veidota? Tā ir daiļa kā visskaistākajās antīkajās kamejās. Lūpu bezgalmaigā un graciozā līnija bieži nodod de Šastlē kundzi. Daudzkārt, viņai pašai nezinot, mazliet uzrautā virslūpa burvīgi izliecas un it kā zaudē kontūru, ja kāds vārds viņu aizkustina. Viņa nepavisam nav zobgalīga, pārmet sev katru dzēlīgu vārdu, un tomēr — tiklidz provinciāļi savās runās kaut ko izsaka nevajadzīgi svinīgi vai pārspīlēti, viņas skaisto lūpu kaktiņš pavelkas uz augšu. Tāpēc vien dāmas viņu uzskata par dzēlīgu, kā vēl nesen de Sanreāla kungs atkārtoja pie d'Okenkūra kundzes. De Šastlē kundzes prāts tiešām ir valdzinošs, priecīgs un zobgalīgs, taču šķiet, ka viņa ik reizi nožēlo, ja ļāvusi to manīt.»

Tomēr viss daiļumu un labo īpašību uzskaitījums neko neiespēja Levēna mīlestības labā — tā neatdzima. Viņš stāstīja pats sev par de Šastlē kundzi kā lietpratējs par skaistu skulptūru, ko grib pārdot.

«Galu galā sirds dziļumos viņa droši vien ir svētule: to rāda jau tas vien, ka viņa nezin kur rāvusi tik atbaidošu laika kavētāju. Tādā gadījuma es drīz redzētu viņu neapmierinātu, ļaunu un ķildīgu … Jā, un ka ir ar apakšpulkvežiem? .. .»

Par to Levēns prātoja ilgi.

«Man labāk paliktu,» viņš izklaidīgi domāja, «lai viņa būtu par daudz labvēlīga pret apakšpulkvežiem nekā svētulīga; kā saka mana māte, nekas sliktāks par to nav iedomājams. Varbūt,» viņš turpināja tādā pašā garā, «tas atkarīgs vienīgi no sabiedriskā stāvokļa. Kopš 1830. gada viņas aprindu ļaudis cenšas sevi pārliecināt, ka gadījumā, ja viņiem izdosies ieviest dievbijību, būs vieglāk piespiest frančus klanīties viņu privilēģijām. īsti dievbijīgs cilvēks ir pacietīgs …»

Taču bija skaidrs, ka Levēns nemaz nopietni neuztvēra to, ko vēlējās sev iestāstīt.

Tajā brīdī sulainis atgriezās no Darnē un nodeva viņam de Šastlē kundzes atbildi uz viņa septiņu lappušu garo vēstuli. Kā zināms, tās bija četras visai skarbā tonī uzrakstītas rindas. Tās viņam bija sāpīgs trieciens.

«Nevajadzēja tā uztraukties un gremzties, ka viņu vairs nemīlu, tas viņai nesagādās nekādas ciešanas. Lūk, te ir izteiktas viņas īstās jūtas.»

Levēns labi atcerējās, ka pie «Zaļā mednieka» de Šastlē kundze bija viņam sacījusi, lai šo vēstuli neņem vērā. Taču tā bija ārkārtīgi īsa un āi kai tīgi izteiksmīga! Tā viņu satrieca tik stipri, ka viņš aizmirsa mut ibas. Pieauļoja Levēna ziņnesis Nikolā.

Ak, leitnant, nu gan jūs dabūsiet sutu no pulkveža!

Ne vārda neatbildējis, Levēns ielēca seglos un aizauļoja.

Mācību laikā pulkvedis pagāja garām septītās rotas aizmugurei, kur Levēns noslēdza ierindu.

«Nu ir pienākusi mana kārta,» viņš nodomāja. Kā par brīnumu, viņam netika pateikta neviena rupjība. «Tēvs droši vien panācis, lai kāds šim lopam atraksta.»

Taču aiz bailēm izpelnīties nopēlumu viņš torīt bija sevišķi uzmanīgs, un pulkvedis — iespējams, ar īpašu nodomu — vairākas reizes tika pulkam izkārtoties tā, ka septītā rota atradās priekšgalā.

«Esmu gan muļķis, iztēlodamies sevi par pasaules centru!» Levēns nodomāja. «Pulkvedis ir tāds pats cilvēks kā es, viņam arī droši vien netrūkst savu nepatikšanu, un viņš mani nerāj tikai tāpēc, ka ir aizmirsis.»

Visu mācību laiku Levēns nespēja ne par ko sakarīgi domāt, jo baidijas kļūt izklaidīgs. Beidzot, nonācis mājās un iedrošinājies ielūkoties sava sirdī, viņš saprata, ka attieksme pret de Šastlē kundzi ir pilnīgi mainījusies. Todien viņš pirmais aizsteidzās apkopt zirgus, kaut gan nebija iespējams ierasties pie de Serpjeriem agruk kā puspiecos. Četros jaunais cilvēks pieprasīja kalešu. Viņš nespēja tverties savā ādā, gāja skatīties, kā jūdz zirgus, un stallī piekasījās neskaitāmiem sīkumiem. Beidzot, ceturksni pāri četriem, viņš patiesi priecājās, ka atrodas de Serpjēru jaunkundžu vidū. Meiteņu tērzēšana iesildīja Levēna sirdi, un viņš to laipni apliecināja. Teodelindas jaunkundze, kura juta patiku pret Lisjēnu, bija ļoti jautra, un viņš dalījās tās priekā.

Ienāca de Šastlē kundze. Todien viņa nemaz netika gaidīta. Levēns nekad nebija viņu redzējis tik daiļu — bālu un mazliet biklu.

«Un, par spīti biklumam,» Levēns nodomāja, «viņa atdodas apakšpulkvežiem!»

Šie rupjie vārdi, šķiet, iesvēla viņā visu apdzisušo kaisli. Bet Levēns bija pārāk jauns, viņam trūka sabiedrības cilvēka slīpējuma. Pats nemanīdams, viņš pret de Šastlē kundzi izturējās strupi un pagalam nelaipni. Viņa mīlestībā jautās tīģera plēsonība — tas vairs nebija agrākais jauneklis.

De Serpjēru jaunkundzes ļoti priecājās, kad Levēna sulainis atnesa viņām lieliskus pušķus no Darnē siltumnīcām — miests bija slavens ar savām puķēm. Izrādījās, ka pietrūkst pušķa de Šastlē kundzei, un divus visskaistākos vajadzēja sadalīt, lai iznāktu ziedi arī viņai.

«Tā ir slikta zīme,» jaunā sieviete nodomāja.

Kamēr de Serpjēru jaunkundzes priecājās, viņa jutās tāda kā apjukusi. Viņu pārsteidza Levēna skatiena skarbums un nelaipnība.

Viņa prātoja, vai nevajadzētu atstāt šo namu vai vismaz izrādīt aizvainojumu, lai saglabātu cieņu un neaizmirstu nepieciešamās rūpes par savu godu, bez kurām kaut cik smalkjūtīgs vīrietis nespēj sievieti nopietni mīlēt.

«Nē,» viņa nosprieda, «jo īstenībā es neesmu aizvainota. Savā tagadējā mulsumā varu atstāt neizpildītu kādu pienākumu vienīgi tad, ja atļaujos kaut mazāko liekulību.»

Manuprāt, de Šastlē kundze sprieda ļoti pareizi, un viņa pierādīja lielu drosmi, sekojot saprāta balsij. Nekad mūžā viņa nebija jutusies tik pārsteigta.

«Vai tiešām Levēna kungs ir tikai uzpūtīgs āksts, kā par viņu runā? Un vai viņa vienīgais nolūks būtu bijis dzirdēt nepiesardzīgos vārdus, ko aizvakar viņam pasacīju?»

De Šastlē kundze pārcilāja domās visus pierādījumus, kas, viņasprāt, liecinaja, ka Levēns nav pret viņu vienaldzīgs.

«Bet ja nu es alojos? Vai tiešam iedomība būtu mani tiktāl maldinājusi? Es neko pasaulē vairs neuzskatīšu par patiesu,» viņa piepeši nolēma, «ja izrādīsies, ka Levēna kungs nav atklāts un labs cilvēks.»

Tad, atkal nežēlīgu šaubu plosīta, viņa ar pūlēm atvairīja vārdu «āksts», kā visa Nansī sauca Levēnu.

«Nē jel, tūkstošreiz esmu sev teikusi, turklāt brīžos, kad nav trūcis visas nepieciešamās aukstasinības: Levēna kungu uzskata par ākstu viņa tilbirī un it īpaši sulaiņu livreju dēļ, nevis viņa īstā rakstura dēļ; tas visiem paliek neatklāts. Šejienes mietpilsoņi apzinās, ka ar viņa bagatibu būtu bijuši āksti, tas ir viss. Levēnam piemīt vienīgi jaunībai raksturu',.1 nevainīgā iedomība. Viņam patīk, ka pašam pieder skaisti zirgi un skaistas livrejas. Vārds «āksts» pauž vienīgi armiju atstājušo virsnieku skaudību.»

Par spīti asajiem un pārsteidzoši skaidrajiem spriedumiem, šajā satraukuma brīdī vārds «āksts» kā smaga nasta nospieda de Šastlē kundzes apziņu.

«Esmu ar viņu sarunājusies tikai piecas reizes; es nepavisam nevaru sacīt, ka labi pazīstu sabiedrību. Jābūt ārkārtīgi pašpārliecinātai, lai iedomātos, ka varu izprast cilvēka sirdi pēc piecām sarunām Turklāt,» de Šastlē kundze domāja, aizvien vairāk un vairāk noskumdama, «kad es runāju, tad daudz uzmanīgāk sekoju tam, vai pienācīgi slēpju savas jūtas, nekā vēroju viņējās. . . Jāatzīst — sievietei manos gados jābūt stipri pašapzinīgai, lai iedomātos, ka viņa spēj cilvēku novērtēt labāk nekā visa pilsēta.»

Pēc šādas atziņas de Šasllē kundze pavisam sadrūma. Levēns sāka raudzīties viņā ar agrāko nemieru un prātoja: «Lūk, kādu iespaidu atstāj mana zemā dienesta pakāpe un nepietiekami greznie uzpleči. Uz diezin cik lielu ievērību Nansī augstākajā sabiedrībā gan nevar cerēt, ja pielūdzējs ir nožēlojams apakšleitnants, it īpaši, ja parasti viņa i cd. < i.i zem rokas ar kādu pulkvedi vai, ja tas nav pieņemams, ar apakšpulkvedi vai vismaz eskadrona komandieri. Ir nepieciešami štāba virsnieka uzpleči.»

Ka redzam, tā spriezdams, mūsu varonis bija liels muļķis, taču jaatzīst, ka viņam tikpat daudz trūka laimes kā gaišredzības. Līdzko pabeidzis savu spriedelējumu, viņš bija ar mieru vai zemē ielīst, jo alkal uzbangoja mīlestība.

Arī de Šastlē kundze jutās neapskaužami. Viņi abi dārgi maksāja par laimi, ko dienu iepriekš bija baudījuši «Zaļajā medniekā». Un, ja romānistam, tāpat kā agrāk, būtu laimīgā priekšrocība izsecināt morāli no lieliem notikumiem, tas šajā gadījumā rakstītu: «Taisnīgs sods par vieglprātīgu mīlestību uz pavisam maz pazīstamu cilvēku. Vai tad drīkst padarīt savu laimi zināmā mērā atkarīgu no kāda, kas sastapts tikai piecas reizesl» Un, ja rakstītājs spētu ietērpt šīs domas svinīgā stilā, beigas vēl piepinot kādu mājienu uz reliģiju, muļķi savā starpā spriestu: «Lūk, ta ir morāliska grāmata, tās autors droši vien ir visai cienījams cilvēks.» Muļķi to nesacīs, jo viņi tikai nedaudzās akadēmijas ieteiktās gramalas ir izlasījuši: «Kā gan mūsu dienās, kad manieres ir tik izmeklēti pieklājīgās, sieviete pēc piecdesmit vizītēm var uzzināt par jaunu korektu cilvēku ko citu ka vien viņa augstāku vai zemāku prāta attīstības pakāpi vai arī lielākus vai mazakus panākumus nenozīmīgas tērzēšanas mākslā? Bet par viņa sirdi, viņa paņēmieniem laimes medībās? Neko, vai arī viņš nav korekts.»

Abi morāliskos vērojumos iegrimušie mīlētāji izskatījās pavisam skumīgi. Mazliet pirms de Šastlē kundzes ierašanās Levēns, lai attaisnotu pārāk agro vizīti, bija piedāvājis de Serpjēru dāmām braucienu uz «Zaļo mednieku», kuram labprāt piekrita. Pateikušas de Šastlē kundzei dažus pieklājības vārdus un pastāstījušas par pieņemto priekšlikumu, jaunkundzes ieskrēja namā pēc cepurēm. De Serpjēra kundze viņām sekoja prātīgākā solī, un de Šastlē kundze un Levēns palika vieni diezgan platā augstu akāciju alejā; viņi klusēdami pastaigājās, bet katrs pa savu celiņa malu.

«Vai man pieklājās,» de Šastlē kundze prātoja, «braukt līdzi jaunkundzēm uz «Zaļo mednieku», ja tas varētu nozīmēt, ka pieņemu Levēna kungu savu tuvāko draugu pulkā?»

XXVI nodaļa

Izšķirties vajadzēja vienā mirklī, un mīlestība izmantoja mulsuma pārmēru sev par labu. Piepeši de Šastlē kundze, līdz šim gājusi nodurtām acīm, vairīdamās no Levēna skatiena, pagriezās pret viņu un sacīja:

Vai Levēna kungam ir kādas nepatikšanas pulkā? Man šķiet, pār viņu klājas melanholijas ēna.

Tiesa, kundze, kopš vakardienas esmu dziļi sviļņots. Galīgi nesaprotu, kas ar mani notiek.

Un dziļā nopietnība, ar kādu viņš lūkojās de Šastlē kundzei tieši acis, liecināja par vārdu patiesīgumu. Jaunā sieviete jutās tik pārsteigta, ka apstājās kā zemē iemieta, viņa nespēja vairs paspert ne soli.

Man ir kauns par to, ko jums sacīšu, kundze,— Levēns atsāka,— bet galu galā godīga cilvēka pienākums liedz klusēt.

Klausoties tik nopietnu ievadu, de Šastlē kundzei apsārta acis.

Mans runas veids un vārdi, ko esmu spiests lietot, ir tikpat smieklīgi, cik sakāmais — dīvains, pat aplamīgs.

īsu bridi valdīja klusums. De Šasllē kundze bažīgi raudzījās Levēnā; viņš izskatījās ļoti nelaimīgs. Beidzot, ka ar pūlēm pārvarēdams briesmīgu un muļķīgu kaunu, viņš vārgā, neskaidra balsī stostīgi iesāka:

Vai jūs, kundze, ticēsiet? Vai varēsiet mani uzklausīt nezobojoties un neuzskatot par sliktāko cilvēku pasaulē? Es nespēju aizmirst personu, ko vakar pie jums sastapu. Šī ļaunā briļļainā seja, šis smailais deguns, šķiet, saindēja manu dvēseli.

De Šastē kundze apspieda smaidu.

Nē, kundze, nekad kopš ierašanās Nansī neesmu jutis to, ko jutu, kad biju redzējis briesmoni, kas sastindzināja manu sirdi. Esmu reizēm spējis nodzīvot pat veselu stundu, nedomājot par jums, un — par to brīnos vēl vairāk ir licies, ka manī vairs nav mīlestības.

Šai brīdī de Šastlē kundzes seja kļuva ļoti nopietna; Levēns tajā vairs nemanīja ne mazāko ironijas vai smaida atblāzmu.

Man patiešām šķita, ka esmu sajucis prātā,— viņš atsāka savā parastajā vientiesīga jā tonī, kādā, pēc de Šastlē kundzes domām, nekad nevarēja melot un pārspīlēt — Nansī man likās gluži sveša, nekad vēl neredzēta pilsēta, jo agrāk visā pasaulē saskatīju vienīgi jūs: ja ieraudzīju skaidras debesis, sacīju sev: «Viņas dvēsele ir vēl skaidrāka,» ja skatījos uz drūmu namu, domāju: «Kā šis nams man patiktu, ja tur dzīvotu Batilde!» Esiet tik laipna un piedodiet manu pārlieko intimitāti.

De Šastlē kundze nepacietīgi pamāja, it kā sacīdama: «Turpiniet! Mani tādas muļķības neskar.»

Labi, kundze,— Levēns atsāka, it kā lasīdams de Šastlē kundzes acīs iespaidu, kādu atstaj viņa vārdi,— torīt drūms nams man rādījās tāds, kāds tas ir, skaistas debesis šķila skaistas, neatgādinot citu daiļumu, vārdu sakot, es nelaimīga karta biju zaudējis mīlestību. Piepeši četras ļoti skarbas rindas, ko saņēmu par atbildi uz neapšaubāmi pārāk garu vēstuli, mazliet izkliedēja indes spēku. Piedzīvoju laimi jūs ieraudzīt, drausmīgā nelaime atkāpās, es atguvu savas važas, taču joprojām jūtu indes stindzinošo saltumu … Es ar jums, kundze, runāju mazliet pārspīlēti svinīgi, taču patiešām nezinu, kā citiem vārdiem izskaidrot, kas nr mani notika, kad ieraudzīju jūsu laika kavētāju. Tā ir liktenīga zinu- man jāpiespiežas, lai kaut bridi runātu mīlestības valodā. pēc vaļsirdīgās atzīšanās Levēnam šķita, ka no sirds noveļas smags slogs. Viņa dzīves pieredze bija tik niecīga, ka viņš tādu laimi pat negaidīja.

Turpretī de Šastlē kundze jutās nomākta. «Skaidrs, ka viņš ir tikai āksts. Vai tiešām iespējams,» viņa domāja, «visu to uztvert nopietni? Vai lai ticu, ka tā ir jūtīgas dvēseles vientiesīga atzīšanās?»

Kad Levēns runāja ar de Šastlē kundzi, viņa tonis parasti bija tik dabisks, ka viņa sliecās atzīt pēdējo pieņēmumu. Taču viņa bija ievērojusi, ka, tērzējot ar jebkuru citu, Levēns bieži cenšas tīšām pasacīt kaut ko smieklīgu; atmiņas par jaunā cilvēka parasto mākslo- tību viņai šķita nepatīkamas. No otras puses — Levēna manieres un runas veids bija tā pārmainījušies, viņa atzīšanās beigas likās tik patiesas, ka de Šastlē kundze nespēja iedomāties, kā varētu tai neticēt. Vai tiešām viņš, vēl pārāk jauns, būtu tik veikls aktieris? Taču, ja viņa notic dīvainās atzīšanās patiesīgumam, pirmām kārtām nedrīkst parādīt, ka ir sadusmojies vai — vēl ļaunāk — noskumusi, bet kā lai noslēpj gan vienu, gan otru?

De Šustle kundze dzirdēja, ka de Serpjēru jaunkundzes skriešus atgriežas dārzā. De Serpjēra kundze jau sēdēja Levēna lielajā kalešā. De Šastlē kundze nevēlējās kavēties, ieklausoties saprāta balsī.

«Ja es nebraukšu uz «Zaļo mednieku», divām nabaga mazajām vajadzēs atsacīties no jaukās izpriecas.»

Un viņa uzaicināja savā karietē jaunākās meitenes.

«Man vismaz būs,» viņa sprieda, «kāds brīdis pārdomām.»

Pārdomas bija tīkamas.

«Levēna kungs ir godīgs cilvēks, viņa teiktais, lai cik dīvains un neticams izklausās, ir patiess. Pirms jauneklis sāka runāt, par to jau liecināja viņa seja, visa stāja.»

Kad Birelvileras meža malā visi izkāpa no pajūgiem, Levēns likās gluži pārvērties; de Šastlē kundze to uzreiz pamanīja. Viņa piere šķita atguvusi jaunībai raksturīgo gaišumu, izturēšanās bija nepiespiesta.

«Viņa sirdi mājo godīgums,» viņa domās uzgavilēja. «Sabiedrība viņu vēl nav pārvērtusi par meli un liekuli, un jaunu cilvēku par to var tikai apbrīnot, jo viņam ir jau divdesmit trīs gadi! Un viņš taču aprozījies augstākajā sabiedrībā!»

Te 11u de Šastlē kundze dziļi maldījās: no astoņpadsmit gadu vecuma Levēna dzīve ritēja nevis galma un Senžermēna priekšpilsētas sabiedrībā, bet gan starp ķīmijas nodaļas retortēm un destilēšanas traukiem.

Pēc neilga laika sagadījās tā, ka Levēns sniedza roku de Šastlē kundzei un divas de Serpjēru jaunkundzes gāja viņiem blakus. Pārējā ģimene pastaigājās desmit soļu attālu. Viņš uzņēma ļoti jautru toni, lai teiktajam pārāk nepievērstu jaunkundžu uzmanību.

Kopš iedrošinājos sacīt taisnību tai, kuru pasaulē cienu par visiem vairāk, jūtos gluži kā no jauna piedzimis. Tagad man jau šķiet, ka par jaunkundzi, kuras izskats sagandēja man omu, runāju smieklīgā veidā. Manuprāt, laiks te šodien tikpat jauks kā aizvakar. Bet, pirms Jaujos laimei, ko iedveš skaistā vieta, man, kundze, vajadzētu zināt jūsu domas par smieklīgo runu, kurā tika piesauktas važas, inde un teikti vēl citi traģiski vārdi.

Jāsaka, cienītais kungs, ka man vēl nav īsti noteikta sprieduma. Bet visumā,— viņa, brīdi bargi klusējusi, piebilda,— es ticu, ka tajā bija noprotama vaļsirdība; ja tā ir maldīšanās, tad vismaz nav tīša. Un patiesīguma dēļ var piedot visu, pat važas, indi un visu pārējo.

To teikdama, de Šastlē kundze apspieda smaidu.

«Kā tas iespējams,» viņa, patiesi skumdināta, domāja, «vai tiešām sarunā ar l.evēna kungu es nekad nespēšu ievērot pienācīgu toni! Vai tad tērzēšana ar viņu man ir tik liela laime? Un kurš var apgalvot, ka viņš nav āksts, kas gribējis piemuļķot mani, nabaga provincieti? Varbūt viņš arī nav īsti negodīgs cilvēks, tikai viņa jūtas ir gluži parastas un šī mīlestība dzimusi no garnizona dzīves garlaicības.»

Tā de Šastlē kundzē vēl runāja mīlestības pretbalss, taču tā brīnumainā kārtā bija zaudējusi daudz no sava spēka. Viņa rada dziļu tīksmi sapņošanā un runāja vienīgi tik daudz, lai nemodinātu ziņkāri de Serpjēru ģimenē. Beidzot Levēnam par lielu prieku ieradās vācu mežradznieki un sāka spēlēt Mocarta valšus, bet pēc tam — duetus no «Dona Žuāna» un «Figaro kāzām». De Šastlē kundze kļuva vēl nopietnākā, taču pamazām arī aizvien laimīgāka. Levēns pilnīgi ļāvās dzīvajam romānam, un cerības uz laimi viņam likās droši piepildāmas. Viena no īsajiem daļējas brīvības brīžiem, kādus bija iespējams notvert, pastaigājoties kopā ar daudzajām jaunkundzēm, viņš sadūšojās pasacīt:

Nedrīkst mānīt dievību, kuru pielūdz. Ja esmu paliess, tas ir visdrošākais cieņas apliecinājums, kadu spēju paradīt; vai tikšu par to sodīts?

Jūs esat dīvains cilvēks!

Pieklājīgāk būtu jums piekrist. Taču īstenībā es nezinu, kas esmu, es daudz dotu tam, kurš spētu to pasacīt. Sāku dzīvot un pūlēties sevi izprast lajā dienā, kad mans zirgs paklupa zem logiem ar zaļām žalūzijām.

Šie vardi skanēja ta, it ka ienākuši prātā lajā brīdī, kad izrunāti. De Šasllē kundze nespēja pretoties patiesīguma un cildenuma radītajam dziļajam aizkustinājumam. Levēns būtu kautrējies runāt par mīlestību tiešāk un par to tika atalgots ar maigu smaidu.

Vai drīkstu rīt jūs apmeklēt?— viņš piebilda.—• Taču es lūgtu vēl vienu laipnību, gandrīz tikpat lielu — lai jūs mani nepieņemtu lās jaunkundzes klātbūtnē.

Jūs neko neiegūsiet,— de Šastlē kundze skumji atbildēja.— Man ii parak nepatīkami klausīties, kā jūs divatā ar mani runājat tikai par vienīgu tematu, par ko, šķiet, spējat ar mani sarunāties. Nāciet, ja esat pietiekami godīgs un varat man apsolīt, ka pievērsīsieties kaut kam pilnīgi citam.

Levēns apsolīja paklausīt. Tas bija gandrīz viss, ko viņi tajā pēcpusdienā spēja viens otram pateikt. Abiem par laimi, viņi atradās starp cilvēkiem, kas sarunu padarīja gandrīz neiespējamu. Ja viņiem būtu pilnīga brīvība, viņi nespētu pasacīt neko daudz vairāk, un abu attiecības vēl nebija tik tuvas, lai viņi, it īpaši Levēns, tāpēc nejustos diezgan neveikli. Taču, ja arī starp jaunajiem ļaudīm nekādas sarunas nerisinājās, skatieni šķita apliecinām, ka visas nesaskaņas izgaisušas. Viņi viens otru mīlēja pavisam citādi nekā pirms divām dienām. Tā vairs nebija tikko dzimusi, aizdomu neapēnota jūsma, tajā bija vairāk kaislības, tuvības un visdziļākās vēlēšanās uzticēties.

es jums ticu, piederu jums,» de Šastlē kundzes skatiens šķita sakām, un viņa nomirtu aiz kauna, ja spētu redzēt tā izteiksmi. Tāda ir viena no ar kaitēja skaistuma nelaimēm — tas nespēj slēpt jūtas. Taču šo valodu nekļūdīgi saprot tikai vienaldzīgs vērotājs. Levēnam mirkli šķita, ka viņš to sadzird, bet pee neilga laika viņš atkal šaubījās par visu.

Laime atrasties kopa bija dvēselisku un dziļa. Levēnam gandrīz sakāpa acīs asaras. Pastaigas laikā de Šastlē kundze vairākkārt izvairījās sniegt viņam roku, taču bez klīrēšanās de Serpjēru priekšā un bez bardzības pret jaunekli.

Beidzot, kad jau sāka krēslot, visi atstāja kafejnīcu un devās pie karietēm, kas bija palikušas mežmalā. De Šastlē kundze teica:

— Dodiet man roku, Levēna kungs.

Levēns paspieda pasniegto delnu un saņēma gandrīz tādu pašu rokasspiedienu.

Bija brīnišķīgi klausīties tālumā skanošos mežragus. Iestājās dziļš klusums.

Kad viņi nonāca pie karietēm, izrādījās, ka viena no de Serpjēru jaunkundzēm laimīga kārtā atstājusi mutautiņu «Zaļā mednieka» dārzā; sākumā gribēja sūtīt tam pakaļ sulaini, pēc tam nolēma aizbraukt turp karietēs.

Levēns, izgudrēm uzsākdams sarunu, sacīja de Serpjēra kundzei, ka vakars ir brīnišķīgs, ka tikko manāmā siltā vēsma atvaira vakara rasu, ka de Serpjēru jaunkundzes skraidījušas mazāk nekā aizvakar, ka rati varētu braukt nopakaļ utt., utt. Pēc ilgas spriedelēšanas viņš beidzot secināja — ja dāmas nav nogurušas, iespējams, patīkamāk būtu atgriezties pilsētā kājām. De Serpjēru kundze atstāja lēmumu de Šastlē kundzes ziņā.

Labprāt,— viņa sacīja,— taču ar noteikumu, ka pajūgi nebrauks aiz muguras, ratu rīboņa, lai arī noklust, tiklīdz apstājamies, ir ļoti traucējoša.

Levēns nodomāja, ka muzikanti atstās dārzu, tiklīdz būs saņēmuši samaksu, tāpēc aizsūtīja sulaini vēlreiz pasūtīt viņiem fragmentus no «Dona Žuana» un «Kāzām». Viņš atgriezās pie dāmām, un de Šastlē kundze nevilcinādamās sniedza roku. De Serpjēru jaunkundzes bija sajūsmā par pastaigas turpinājumu. Visi gāja pulciņā, un kopējā saruna izvērtās patīkama un jautra. Levēns tajā piedalījās vienīgi tik daudz, lai piepalīdzētu tērzēšanā un nejautu manīt savu klusēšanu. Viņi ar de Šastlē kundzi nepārmija ne vārda: abi tāpat jutās pārmēru laimīgi.

Drīz atkal sāka spēlēt mežragi. Kad sabiedrība atgriezās dārzā, Levēns sacīja, ka viņam un de Serpjēra kungam ļoti gribas iedzert punšu un ka dāmām to sagatavos ļoti vieglu. Tā kā sabiedrība jutās omulīgi, punša piedāvājums tika pieņemts, kaut arī de Serpjēra kundze iebilda, ka nekas ta nebojājot jaunavu sejaskrāsu kā punšs. Šo ieskatu atbalstīja Teodelindas jaunkundze, kas bija pārāk pieķērusies Levēnam un juta nelielu greizsirdību.

Papūlieties pierunāt Teodelindas jaunkundzi,— de Šastlē kundze draudzīgi ieteica.

Tikai pusdesmitos vakarā visi beidzot atgriezās Nansī.

XXVII nodaļa

Kazarmā Levēns ieradās par vēlu: vakara pārbaude bija notikusi bez viņa, bet viņš tonedēļ bija dežurants. Apakšleitnants tūlīt aizsteidzās pie adjutanta, kas deva padomu pieteikties pie pulkveža. Pulkvedis piederēja pie tiem, kurus 1834. gadā dēvēja par fanātiskiem mērenajiem, un tāpēc ļoti apskauda Levēnu par labvēlību, ar kādu tas tika uzņemts augstākajā sabiedrībā. Neveiksmes šajā jomā, kā mēdz teikt angļi, iespējams, aizkavēja brīdi, kad tik uzticamu pulkvedi varētu iecelt par ģenerāli, karaļa adjutantu utt., utt. Uz apakšleitnanta ziņojumu viņš atbildēja ar dažiem visai skarbiem vārdiem un uzlika sodu — diennakti mājas arestā.

Tieši no ta Levēns baidījās visvairāk. Viņš atgriezās dzīvoklī, lai aizrakstītu de Šastlē kundzei. Bet kadas mokas būtu rakstīt oficiālu vēstuli un kāda nepiesardzība uzticēt papīram vārdus, ko viņš neiedrošinājās viņai pasacīt! Ši doma jauno cilvēku nodarbināja visu nakti.

Pēc ilgas svārstīšanās Levēns aizsūtīja sulaini uz Ponlevē savrup- namu ar vēstuli, ko varētu lasīt kurš katrs. Īstenībā viņš nemaz neiedrošinātos de Šastlē kundzei citādi rakstīt: mīlestība bija atgriezusies un kopā ar to — šausmas, ko tā iedvesa.

Aiznākamajā rītā četros Levēnu pamodināja, nododot pavēli sēsties zirgā. Kazarmā valdīja milzīgs satraukums. Kāds artilērijas apakšvirsnieks centīgi dalīja ulāniem patronas. Stāstīja, ka strādnieki astoņu vai desmit ljē attālajā pilsētiņā esot organizējušies un apvienojušies.

Pulkvedis Malērs apstaigāja kazarmu, sacīdams virsniekiem tik skaļi, lai ari ulāni sadzirdētu:

— Jāsadod tiem pamatīga suta! Nav ko žēlot tos maitas gabalus! Varēs nopelnīt ordeņus!

Jādams garām de Šastlē kundzes logiem, Levēns urblgi raudzījās tajos, taču neko nespēja saskatīt aiz cieši aizvilktajiem izšūta musllna aizkariem. Levēnam nebija, ko pārmest de Šastlē kundzei: visniecīgāko zīmi pulka virsnieki būtu varējuši pamanīt un pēc tam par to visādi spriedelēt.

«D'Okenkūra kundze gan katrā ziņā stāvētu pie loga. Bet vai es spētu mīlēt d'Okenkūra kundzi?»

Ja de Šastlē kundze būtu atradusies pie loga, Levēns šo uzmanības pierādījumu uzskatītu par dievišķu. Un patiešām, visas pilsētas dāmas bija pie logiem gan Pompu iela, gan arī nākamajā, pa kuru pulkam vajadzēja virzīties, utstajot pilsētu.

Septītā rota, pie kuras Levēns piederēja, jāja lieši pirms artilērijas pusbaterijas — tā bija pilna kaujas gatavībā. Ratu un lielgabalu riteņi satricināja Nansī koka namus, iedvešot dāmām šausmas un sajūsmu. Levēns sveicināja d'Okenkūra, de Pijlorāna, de Serpjēra un de Marsiljī kundzes.

«Es gribētu zināt,» Levēns prātoja, «ko viņas ienīst vairāk — Luiju Filipu vai strādniekus . . . Un de Šastlē kundze nevarēja dalīties visu šo dāmu ziņkārībā un aplaimot mani ar mazu uzmanības apliecinājumu. Tā nu es dodos kapāt ar zobenu audējus, kā daiļrunīgi izsakās de Vasinjī kungs. Ja cīniņš būs karsts, pulkvedis kļūs par Goda leģiona virsnieku, bet es iemantošu vienīgi sirdsapziņas pārmetumus.»

Astoņas ljē no Nansī līdz N. 27. ulānu pulks nojāja tikai sešās stundās. To kavēja artilērijas pusbaterija. Puikveds Malērs trīsreiz saņēma steidzamus ziņojumus un ik reizi lika mainīt zirgus, kas bija aizjūgti priekšā lielgabaliem; ulāniem, kuru kumeļi likās vispiemērotākie lielgabalu vilkšanai, pavēlēja iet kājām.

Pusceļā straujos rikšos pulkam pievienojās apakšprefekts* Flerona kungs. Viņš nojāja gar to no viena gala līdz otram, lai aprunātos ar pulkvedi, un varēja pilnam izbaudīt ulānu zobgalības. Viņš bija apjozis zobenu, kas paša sīkā auguma dēļ izskatījās milzīgs. Klusā murdoņa izvērtās skaļos smieklos, no kuriem viņš mēģināja izbēgt, dzīdams zirgu auļiem. Smiekli pieņēmās, un atskanēja parastie saucieni: «Viņš nokritis! Viņš nenokritīs!»

Taču apakšprefekts drīz vien guva gandarijumu; liklīdz ulāni iejāja N. šaurajās un netīrajās ieliņās, viņus izsvilpa un apsaukāja strādnieku sievas un bērni, kas drūzmējās pie nabadzīgo name|u logiem, un paši strādnieki, kuri reizēm parādījās visšaurāko ieliņu stūros. Bija dzirdams, kā visur steidzīgi slēdz bodītes.

Beidzot pulks nonāca pilsētas galvenajā tirdzniecības ielā; visi veikali bija ciet, pie logiem — nevienas dzīvas dvēseles, apkārt nāves klusums. Ulāni iejāja ļoti garā, neregulārā laukumā, kur auga pieci vai seši sakrupuši zīdkoki un visā garumā stiepās piegānīts grāvis, kurā saplūda visi pilsētas netīrumi; ūdens bija zils, jo grāvis derēja par noteku arī vairākām krāsotāju darbnīcām.

Logos žāvēšanai izkārtā veļa bija šausminoši trūcīga, skrandaina un netīra. Lodziņu rūtis — mazas un noskapstējušas, daudzviet stiklus aizstāja ar eļļu piesūcināts aprakstīts papīrs. Visur pavērās īsta postaža, no kuras sažņaudzās sirds — taču ne tiem, kuri cerēja iemantot apbalvojumus, vicinot zobenus šaja nabadzības piemeklētajā mazpilsētā.

Pulkvedis nostādīja pulku kaujas ierindā grāvja malā. Slāpju un noguruma mocīti, nelaimīgie ulāni tur pavadīja septiņas stundas augusta saules svelmē ne ēduši, ne dzēruši. Kā jau teicām, pulkam ierodoties, visas bodītes tika slēgtas un pirmām kārtām — krodziņi.

Nu gan esam tintē!— iesaucās kāds ulāns.

Un kas par smirdoņu!— piebalsoja cits.

Klusēt!— ieķērcās leitnants no mērenajiem.

Levēns pamanīja, ka visi virsnieki, kas sevi ciena, noslēdzas pilnīgā klusēšanā un izskatās ļoti nopietni.

«Te nu mēs stāvam pretī ienaidniekam,» Levēns domāja.

Viņš vēroja pats sevi un saprata, ka ir tikpat aukstasinīgs kā Politehniskajā skolā ķīmijas eksperimenta laika. Šis egoistiskās jūtas stipri mazināja viņa riebumu pret šādiem diencstpienākumiem.

Bakurētains liela auguma leitnants, par kuru Levēnam bija stāstījis apakšpulkvedis Filoto, uzrunāja viņu, lādēdams strādniekus. Levēns neatbildēja ne vārda un uzlūkoja to ar neizsakāmu nicinājumu. Kad virsnieks gāja prom, piecas vai sešas balsis diezgan skaļi noteica: «Okšķeris! Okšķeris!»

Kareivji briesmīgi mocījās, divi vai trīs bija spiesti nokāpt no zirgiem. Raitniekus aizsūtīja uz lielo struklaku; milzīgaja baseinā peldēja trīs vai četri tikko nobeigti kaķi, kuru asinis iekrāsoja ūdeni sārtenu. Remdenā strūkla, kas plūda baseina, bija pavisam niecīga: pagāja vairākas minūtes, līdz piepildīja vienu pudeli, bet zem ieročiem bija 380 vīru.

Apakšprefekts kopā ar mēru vairākkart šķērsoja laukumu, meklēdami, kā ierindā runāja, kur nopirkt vīnu.

Ja es jums ko pārdošu, manu veikalu izdauzīs un māju sagraus,— tirgotāji atbildēja.

Drīz pulku ik pēc pusstundas apveica ar jo skaļiem svilpieniem un kliedzieniem.

Kad okšķerīgais leitnants atkāpās no Levēna, jaunajam cilvēkam ienāca prātā doma aizsūtīt savus sulaiņus pāris jūdžu tālāk uz kādu ciemu, kam vajadzētu būt mierīgam, jo tur nebija nedz amatnieku, nedz strādnieku. Sulaiņiem bija uzdots par jebkuru cenu nopirkt kādus simt klaipus maizes un trīs vai četras nastas barības zirgiem. Sulaiņiem veicās, un ap pulksten četriem varēja redzēt laukumā ienākam četrus ar maizi un divus ar sienu apkrautus zirgus. Acumirklī iestājās dziļš klusums. Zemnieki gāja aprunāties ar Levēnu, viņš tiem labi samaksāja un ar prieku izdalīja maizi savas rotas kareivjiem.

Re, kā izdarās republikānis,— sprieda vairāki virsnieki, kuriem viņš nepatika.

Filoto gluži vienkārši pienāca paprasīt sev dažus klaipiņus maizes un sienu zirgiem.

- Visvairāk man rūp zirgi,— pulkvedis asprātīgi teica, jādams garām saviem ļaudīm.

Uridi vēlāk Levēns dzirdēja apakšprefektu sakām pulkvedim:

Kā, vai tad mēs nevarēsim šos neliešus pārmācīt ar zobenu?

«Viņš ir daudz negantaks par pulkvedi,» Levēns domāja. «Malēram

nav nekādu cerību likt ieceltam par ģenerāli, ja viņš nogalinās divpadsmit vai piecpadsmit audējus, bet Flerona kungs tā ļoti labi var kļūt par prefektu un divus vai trīs gadus droši noturēties šajā amatā.»

Redzot, ka Levēns dala maizi saviem ļaudīm, radās spožā doma, ka pilsētas apkaimē taču ir ciemi. Ap pieciem katrs ulāns saņēma mārciņu rupjmaizes un virsnieki — pa kriksītim gaļas.

Krēslai iestājoties, atskanēja pistoles šāviens, bet neviens netika ievainots.

«Nezinu, kādēļ,» Levēns domāja, «bet esmu ar mieru derēt, ka šauts tika pēc apakšprefekta pavēles.»

Ap desmitiem vakarā kļuva skaidrs, ka strādnieki ir pazuduši. Vienpadsmitos ieradās kājnieki, kuriem atstāja lielgabalus un haubiču, bet vienos naktī ulāni devās atpakaļ uz Nansī, nogribējušies ēst, tāpat kā viņu zirgi. Sešas stundas karavīri nostāvēja pavisam miermīlīgā ciemā, kur drīz vien mārciņa maizes maksāja astoņus sū un pudele vīna — piecus frankus; kareivīgais apakšprefekts bija aizmirsis sagādāt pārtiku. Par šīs lielās kampaņas militārajiem, stratēģiskajiem, politiskajiem un vēl daudziem citiem aspektiem lasiet tālaika avīzēs*. Pulks bija guvis nevīstošu slavu, bet strādnieki pierādījuši neiedomājamu gļēvulību.

Tāds bija Levēna pirmais karagājiens.

«Ja pieņemu, ka Nansī mēs atgriezīsimies dienā,» viņš prātoja, «vai iedrošināšos ierasties Ponlevē savrupnamā?»

Viņš iedrošinājās, bet bija pamiris aiz bailēm, klauvējot pie vārtiem. Kad viņš zvanīja pie de Šastlē kundzes apartamentu durvīm, sirds krūtīs dauzījās tā, ka viņš nodomāja: «Ak dievs, vai es vēlreiz pārstāšu viņu mīlēt?»

Viņa bija viena, bez Berāras jaunkundzes. Levēns dedzīgi saņēma jaunās sievietes roku. Pēc divām minūtēm viņš bija nepārspējams, sapratis, ka mīl viņu kvēlāk nekā jebkad. Ja viņam būtu mazliet vairāk pieredzes, viņš spētu piespiest de Šastlē kundzi atzīties mīlestībā. Ja nepietrūktu drosmes, viņš varētu mesties viņas apkampienos un netiktu atstumts. Viņš varētu vismaz noslēgt savai mīlestībai ļoti izdevīgu miera līgumu. Taču jauneklis neizdarīja neko no visa tā, netika ne soli tālāk un bija pilnīgi laimīgs.

Nansī klīda baumas — un tām ticēja —, ka kāds strādnieks ar pistoles šāvienu nogalinājis jaunu ulānu virsnieku. Drīz vien de Šastlē kundzi sagrāba bailes, viņa saprata īsto stāvokli un juta, ka atmaigst.

Man jūs jāraida prom,— viņa skumji sacīja, kaut gan gribēja būt barga.

Levēns baidījās viņu sadusmot un paklausīja.

Vai varu cerēt, kundze, jūs sastapt pie d'Okenkūra kundzes? Šodien viņa pieņem.

Varbūt gan, un jus tur būsiet noteikti; zinu, ka jums nebūt nav nepatīkami atrasties jaunas un tik daiļas sievietes sabiedrībā.

Pēc stundas Levēns bija pie d'Okenkūra kundzes, bet de Šastlē kundze tur ieradās ļoti vēlu.

Mūsu varonim laiks lidoja vēja spārniem. Bet mīlētāji, būdami kopā, jutas tik laimīgi, ka lasītājs nevis priecājas par tādu laimes ainu tēlojumu, bet gan kļūst greizsirdīgs 1111 parasti atriebjas, teikdams: «Ak dievs, cik salkana gramata!»

XXVIII nodaļa

Atļausimies pārlēkt pāri diviem turpmākajiem mēnešiem. Tas mums būs jo vieglāk tāpēc, ka Levēns pa šo laiku netika tālāk kā pirmajā dienā. Pārliecinājies, ka nespēj iekarot sievietes mīlestību, sevišķi tad, ja pats ir iemīlējies, viņš mēģināja vienīgi diendienā darīt to, kas tajā brīdī sagādāja visvairak prieka. Nekad viņš neķērās pie kaut kā nepatīkama, mokoša, tomēr pašreizējā stundas ceturksnī lietderīga, lai nākamajās piecpadsmit minūtēs tiktu tālāk savā mīlestībā uz de Šastlē kundzi. Viņš vienmēr teica viņai tikai patiesību. Minēšu piemēru.

Bet man šķiet,— kādu vakaru jaunā sieviete viņam bilda,— ka ar de Serpjēra kundzi jūs runājat pilnīgi pretēji savai pārliecībai un tam, ko sakāt man. Vai neesat mazliet neists? Tādā gadījumā cilvēki, kas par jums interesējas, būtu ļoti nelaimīgi.

Tā kā Berāras jaunkundze bija iemitinājusies otrajā salonā, de Šastlē kundze pieņēma Levēnu lielajā kabinetā vai bibliotēkā, kas atradās aiz salona, un durvis vienmēr palika līdz galam vaļā. Kad vakarā Berāras jaunkundze aizgāja, viņas vietu ieņēma de Šastlē kundzes istabene. Dienā, par kuru ir runa, varēja izteikties pilnīgi skaidri, saucot visas lietas īstajā vārdā: Berāras jaunkundze bija devusies vizītēs un viņu aizstāja kurla istabene.

Kundze,— labākajās jūtās aizvainotais Levēns dedzīgi iesaucās,— esmu iegrūsts jūras dzelmē! Es peldu, lai nenoslīktu, bet jūs pārme- tat:«Man šķiet, cienītais kungs, ka jūs kustināt rokas!» Vai esat tik augstās domās par manām plaušām, ka, jūsuprāt, tām pietiktu spēka pāraudzināt Nansī sabiedrību? Vai gribat, lai aizveru sev visas durvis un jūs redzu vienīgi jūsu namā? Turklāt drīz jūs sāktu kaunināt, ka mani pieņemat, tāpat kā kaunināja par vēlēšanos atgriezties Parīzē. Laikam gan par itin visu, pat par to, cik rāda pulkstenis, esmu citādās domās nekā šejienieši. Vai vēlaties, lai nolemju sevi pilnīgai klusēšanai?

Vienīgi jums, kundze, es izsaku savas īstās domas par visu, pat par politiku, kur esam pretinieki un tikai jūsu dēļ, lai spētu jums tuvoties, esmu izkopis paradumu melot, ko pieņēmu dienā, kad, gribēdams atbrīvoties no republikāņa reputācijas, es prātīgā doktora Dipuarjē vadībā devos uz Grēku nožēlnieku kapelu. Vai vēlaties, lai no rītdienas runāju to, ko domāju, un klaji sarauju attiecības ar visiem? Neiešu vairs uz Grēku nožēlnieku kapelu, pie de Marsiljī kundzes neaplūkošu Anrī V portretu, tāpat kā pie de Komersī kundzes neklausīšos abata Reja bezjēdzīgajos sprediķos; un nepaies ne nedēļa, kad man vairs nebūs iespējams jūs sastapt.

Nē, to es negribu,— viņa skumīgi atbildēja.— Un tomēr kopš vakarvakara jūtos ļoti nomākta. Kad ieteicu jums mazliet parunāties ar Teodelindas jaunkundzi un de Pijlorāna kundzi, es dzirdēju jūs sakām de Serpjēra kungam gluži pretējo tam, ko bijāt teicis man.

De Serpjēra kungs mani apturēja pa ceļam. Nolādiet provinci, kur nav iespējams dzīvot, neliekuļojot ik uz soļa, vai nolādiet audzināšanu, ko esmu saņēmis un kas man atvērusi acis uz trīs ceturtdaļām cilvēku muļķību. Reizēm jūs man pārmetat, ka parīziskā audzināšana laupījusi man spēju just-, tas ir iespējams, toties tā mācījusi skaidri redzēt. Man tur nav nekādu nopelnu, un būsiet netaisna, ja pārmetīsiet man pedantismu; vainīgi ir gudrie cilvēki, kas pulcējas manas mātes salonā. Pietiek ar skaidru skatienu, lai būtu jābrīnās par de Pijlorāna, Sanreāla, Serpjēra un d'Okenkūra kungu muļķību, lai saprastu, cik liekulīgi ir Dipuarjē, apakšprefekts Flerons, pulkvedis Malērs un visi pārējie nelieši, kas pelnījuši vēl lielāku nicinājumu nekā nosauktie, kuri drīzāk aiz stulbuma nekā aiz egoisma divdesmittūkstoš privileģēto laimi vientiesīgi vērtē augstāk par trīsdesmit divu miljonu franču laimi. Bet nu jau sāku sludināt, un tas nozīmē nelietīgi izšķiest laiku, ko varu pavadīt jūsu tuvumā. Kā jums vakar likās, kam bija taisnība — de Serpjēra kungam, kura spriedmus es neapstrīdēju, vai man, kura īstās domas zināt?

Ak vai — abiem! Jūs mani ietekmējat un, iespējams — uz slikto pusi. Kad esmu viena, reizēm pieķeru sevi pie domas, ka Sakrēkēras klosterī man tīšām mācīti dīvaini meli. Reiz, kad sastrīdējos ar ģenerāli (tā viņa sauca de Šastlē kungu), viņš man to gandrīz pilnīgi atklāti pasacīja un, liekas, pēc tam nožēloja šos vārdus.

Viņš bija aizskāris savas laulātā drauga intereses. Labāk lai sieva garlaiko vīru ar savu muļķību un paliek uzticīga pienākumiem. Te, tāpat kā visur, reliģija ir drošākais despotiskas varas balsts. Turpretī es nebaidos aizskart savas mīlētāja intereses,— Levēns ar cēlu lepnumu piebilda,— un pēc šī pārbaudījuma esmu drošs par savu rīcību visos citos iespējamos gadījumos.

Apgādāties ar mīļāko — tas ir viens no izšķirošākajiem soļiem, ko jauna sieviete var atļauties. Ja viņai nav mīļākā, viņa nīkst nost aiz garlaicības un, sasniegusi apmēram četrdesmit gadu vecumu, viņa mīl suni, ar kuru noņemas, vai dvēseles ganu, kas noņemas ar viņu, jo īstai sievietes sirdij nepieciešamas vīrieša simpātijas tāpat kā mums — sarunu biedrs. Ja viņas izraudzītais mīļākais ir negodīgs, sievieti gaida visbriesmīgākās nelaimes . . . , utt., utt. Nevarētu iedomāties neko naivāku un reizēm arī maigāku par de Šastlē kundzes balss intonāciju, ar kādu viņa izteica iebildumus.

Tieši pēc šādām sarunām de Šastlē kundzes sakars ar 20. huzāru pulka apakšpulkvedi Levēnam šķita neiespējams.

«Augstais dievs! Es atdotu visus pasaules labumus, lai uz vienu dienu iegūtu sava teva asredzibu un dzīves pieredzi!»

Viņš mīlēja pirmo reizi. De Šastlc kundze bija apveltīta ar taisnprātīgu raksturu, kas tik labi saderas ar īstu dižciltību. Viņa būtu sev pārmetuši kā pazemojošu noziegumu katru neīstuinu, katru klīrību pret sev dārgiem cilvēkiem. Slēpjot vienīgi aizrautīgo pieķeršanos Levēnam, viņa jaunajam cilvēkam teica patiesību ar dabiskumu un tiešumu, kāds reti piemīt divdesmit divus gadus vecai sievietei.

«Pat ja es viņu nemīlētu,» Levēns domāja, «vakari, ko pavadu viņas sabiedrībā, tomēr būtu jaukākie manā mūžā.»

Viņa nekad nebija Levēnam skaidri teikusi, ka mīl viņu, bet, kad viņš visu apsvēra aukstasinīgi, kas gail notika ļoti reti, viņš jutās par to pilnīgi pārliecināts. Ja de Šastlē kundzi nebiedēja nelabvēļu klātiene vai atmiņas par tiem, viņas šķīstā dvesele vēl ļāvās jaunības dzirkstošajam priekam. Uz Levēna vizīšu beigām, kad viņš trīs stundas ceturkšņus vai stundu nebija runājis tieši par mīlestību, viņas attieksmē pret jaunekli pamodās draiska jautrība. Vai drīkstu maz to sacīt? Pat tiktāl, ka reizēm viņa atļāvās īstus skolnieču niķus, kas Parīzē liktos nepieklājīgi, piemēram, noslēpa Lisjēna formas cepuri. Taču, ja I evens, to kopīgi meklējot, aizmirsa smalkjūtību un satvēra viņas roku, dc Šastlē kundze acumirklī atguva cēlumu. Tā vairs nebija jautra un laimīga meitene, bet drīzāk gan atgādināja skarbu trīsdesmit gadu vecu sievieti. Tie bija sirdsapziņas pārmetumi, kas tā sastindzināja viņas vaibstus.

Levēns bieži bija tik nepiesardzīgs; un, viņam par kaunu, sacīsim, ka reizēm, kaut arī diezgan reti, virsroku ņēma parīziskā audzināšana. Viņš saņēma de Šastlē kundzes roku, nevis alkdams laimes paspiest mīlamas sievietes delnu, bet tāpēc, ka reiz kāds viņam bija iestāstījis, ka ir smieklīgi pavadīt divas stundas kopā ar sievieti, kuras acis dažkārt pauž tādu labvēlību, kaut reizi nemēģinot satvert viņas plaukstu.

Nav iespējams nesodīti dzīvot Parīzē no desmit gadu vecuma. Lai kādā salonā cilvēks viesotos, lai kādā godā turētu vienkāršību un dabiskumu, lai kādu nicinājumu izrādītu milzu liekulībai, šai pilsētai raksturīgā klirība un iedomība ar saviem sīkajiem nolūkiem sasniedz pat dvēseli, kas pati sev šķiet visskaidrākā.

Levēna pārdrošā nepiesardzība mela ēnu uz viņa ikdienas uzvedību, it īpaši tapee, ka parasti viņš mēdza būt ļoti tiešs attiecībās ar sievieti, no kuras neko neslēpa un kura, viņaprāt, bija apveltīta ar izcilu gudrību.

De Šastlē kundze šajas jaunekļa šķietamajās mīlestības jūsmas izpausmēs saskatīja noteikta plāna piepildīšanu. Tādos brīžos viņa Levēna vaibstos ar šausmām pamanīja viņai draudīgas pārmaiņas. Šī dīvainā izteiksme modināja de Šastlē kundzē drūmas aizdomas, kas visdrošāk varēja izgaisināt Levēna cerības uz sievieti ar tādu raksturu.

Tiklīdz Levēns ar savu aplamo rīcību aptumšoja mierīgo tuvības prieku, de Šastlē kundzes satrauktajā prātā sāka drūzmēties visnejaukākās domas. Visa viņas dzīves laime bija atkarīga no Levēna krietnuma. Viņai šķita, ka jaunā cilvēka manieres ir tīkamas, valdzinošas, viņa pazina tā prātu; bet vai Levēns tiešām runāja, kā juta, vai arī citām viņa īpašībām vēl pievienojās aktiera veiklība?

«Viņš ir jauns, viņš ir bagāts, viņš valkā spožu uniformu, viņš nāk no Parīzes — vai, par spīti visam tam, viņš tomēr nav tikai āksts? Nansī katrs to apgalvo. Viņš izrāda biklumu, nevis šādiem kungiem raksturīgo pašpārliecību, jo pieņem, ka pēc dabas esmu nopietna; un es savā vientiesībā viņam uzticos bezgalīgi! Kas ar mani notiks, ja kādreiz būšu spiesta viņu nicināt?

Doma, ka mīlamais cilvēks varētu būt divkosis, reizēm iedvesa de Šastlē kundzei pat niknumu pašai pret sevi, kādu viņa senāk nekad nebija pazinusi. Tādu mokošu aizdomu brīžos viņas vaibsti mainījās tik spēji, negaidīti un pilnīgi, ka viņa izskatījās slima. Tā pēkšņi pārvērtusies seja varēja laupīt drosmi vispašpaļāvīgākam mīlētājam, un Levēns nepavisam nebija pašpaļavīgs mīlētājs. Viņam nepietika pat saprašanas pamanīt, cik dziļi viņa vaļības aizskar de Šastlē kundzi.

Lai arī de Šastlē kundze pret Levēnu visumā izturējās labi un apskaidrības brīžos viņš uzskatīja sevi par mīlētu, Batildei viņš vienmēr tuvojās ar tādām kā šausmām. Viņš nespēja tikt vaļā no satraukuma, kas pārņēma, zvanot pie viņas durvīm. Jaunais cilvēks nekad nejutās drošs par to, kā tiks uzņemts. Jauneklis zaudēja pašapziņu jau divsimt soļu attālumā no Ponlevē savrupnama — tiklīdz to varēja ieraudzīt. Ja tādā brīdī viņu būtu sveicinājis kāds vietējais nelga, viņš svecienu būtu atņēmis galīgā mulsumā. Ponlevē nama vecā vārtniece Levēnam šķita liktenīga būtne, ar kuru runājot viņam vienmēr aiztrūka elpa.

Bieži vien, tērzējot ar de Šastlē kundzi, viņam sajuka vārdi, kas citkārt nekad nenotika. Un tas bija cilvēks, ko de Šastlē kundze turēja aizdomās par uzpūtību un ko arī viņa uzlūkoja ar šausmām. Jaunā sieviete bija pārliecināta, ka viņas laime ir pilnīgi atkarīga no Levēna.

Kādu vakaru dc Šastlē kundzei vajadzēja uzrakstīt steidzamu vēstuli.

Ņemiet avīzi un pakavējiet sev laiku,— viņa smiedamās teica un pameta viņam «Dēbats» numuru; strauji piecēlusies, viņa paņēma salokāmu rakstāmpulti un nolika to starp sevi un Levēnu.

Kad jaunā sieviete noliekusies slēdza vaļā pulti ar mazu atslēdziņu, kas bija piestiprināta pie pulksteņķēdītes, Levēns viegli pārsvērās pār galdu un noskūpstīja viņai roku.

De Šastlē kundze pacēla galvu: nu tā bija pavisam cita sieviete. «Tikpat labi viņš būtu varējis noskūpstīt mani uz pieres,» viņa domāja. Aizvainotā kautrība iesvēla dusmas.

Vai tiešam es nekad nevaru jums ne drusku uzticēties?— Un viņas acīs iekvēlojās īsts niknums.— Es jūs pieņemu, kaut gan vajadzētu slēgt jums durvis tāpat kā visiem pārējiem, es pieļauju tuvību, kura apdraud manu labo slavu un kuras likumus jums vajadzētu cienīt (šai brīdī viņas seja un balss ieguva sevišķi augstprātīgu izteiksmi); es pret jums izturos kā pret brāli, lūdzu jūs palasīt brīdi, kamēr rakstu steidzamu vēstuli, un jūs ar nežēlīgu rupjību izmantojat uzticēšanos, atļaujoties uzvedību, kas īstenībā ir vienlīdz aizvainojoša gan jums, gan man. Ejiet, cienītais kungs, esmu kļūdījusies, jūs pieņemdama!

Gan viņas balsī, gan stājā jautās tāds saltums un stingrība, kādu vien pašlepnums varēja vēlēties. Levēns to visu ļoti labi redzēja un jutās satriekts.

Tāda viņa gļēvulība vēl pavairoja de Šastlē kundzes drosmi. Viņam būtu vajadzējis piecelties, vēsi paklanīties un sacīt:

«Jūs, kundze, pārspīlējat. Mazu un varbūt no manas puses muļķīgu vaļību jūs pārvēršat par īstu noziegumu. Es mīlēju sievieti, kas bija tikpat izcili gudra kā skaista, un šobrīd es jūs tiešām varu uzskatīt vienīgi par skaistu.»

Šādus lepnus vārdus pateikušam, viņam vajadzētu paņemt zobenu, to mierīgi piesprādzēt un aiziet.

Taču viņš neko tādu nedarīja: šāda rīcība viņam liktos pārāk ne/eliļ'.a un pārāk bīstama, un Levēns jutās vienīgi izmisis, ka tiek ni/i.lidits. Viņš gan piecēlās, bet prom negāja, bez šaubām, meklēdams ieganstu palikt.

- Es jums atstāšu savu vietu, mans kungs,— de Šastlē kundze atsāka nevainojamā pieklājībā, kurā izpaudās liela augstprātība un it kā nicinājums par to, ka viņš vēl nav aizgājis.

Tā kā viņa salocīja rakstāmpulti, lai to nestu uz citu vietu, Levēns, galīgi pārskaities, sacīja:

— Piedodiet, kundze, es aizmirsos!

Un viņš gāja prom pilns sašutuma pret sevi un pret viņu.

Levēna rīcībā labs bija vienīgi tonis, kādā viņš izrunāja divus pēdējos vārdus, tomēr arī tas bija nevis apzināti izraudzīts, bet gan tīri nejaušs.

Ticis ārā no liktenīgā nama un atbrīvojies no sulaiņu ziņkārīgajiem skatieniem — tic nebija paraduši viņu redzēt aizejam tik agri —, Levēns domāja: «Jaatzīst, ka esmu gatavais puika, ja ļauju tā ar sevi apieties, l'srnu dabūjis tikai to, ko pelnījis. Kad esmu viņas tuvumā, es nevis mēģinu iegūt kaut cik pienācīgu stāvokli, bet gan raugos viņā kā bērns. Kad atgriezos no ekspedīcijas uz N., vienu bridi mana varā bija iegūt lielākas privilēģijas. Es varēju panākt skaidru viņas atzīšanos mīlestībā un ik dienas viņu skūpstīt gan ierodoties, gan promejot. Bet neuzdrīkstos noskūpstīt pat viņas roku. Ak, kāds muļķis es esmu!»

Tā Levēns prātoja, bēgdams pa Nansī galveno ielu. Viņš sev pārmeta vēl daudz ko citu.

Kaut arī jauneklis sevi dziļi nicināja, viņam pietika prāta nolemt: «Kaut kas ir jādara!»

Viņš lāgā nezināja, kā pavadīt vakaru, jo bija de Marsiljī kundzes pieņemamā diena, un tas bija augsti tikumīgs nams, kur vietējie gudrinieki Anrī V krūšutēla priekšā sapulcējās apspriest «La Quoti- dienne» un zaudēt vista spēlē trīsdesmit sū.

Levēns juta, ka tādu komēdiju tēlot nespēj. Viņam ienāca prātā laimīga doma iegriezties pie d'Okenkūra kundzes. No visām jebkad dzīvojušajām provincietēm viņa bija visdabiskākā. Provincē viņu varēja attaisnot, bet Parīzē tāds dabiskums nebūtu iespējams, ar to viņa sev nosistu cenu.

XXIX nodaļa

— Jūs palīdzējāt man izšķirties, cienītais kungs!— viņa iesaucās, ieraudzīdama Levēnu ienākam.— Cik laimīga esmu, jūs redzot! Es neiešu pie de Marsiljī kundzes.

Viņa pasauca sulaini un pavēlēja, lai izjūdz zirgus.

Bet kā tas nākas, ka neatrodaties pie dievišķās Šastlē kājām? Vai tikai neesat sastrīdējušies?

D'Okenkūra kundze lūkojās Levēnā jautri un viltīgi.

Skaidrs,— viņa smiedamās iesaucās,— jūsu grūtsirdība man atklāj visu! Mans posts ir rakstīts jūsu pārvērstajā sejā un samocītajā smaidā: esmu tikai glābiņš nelaimē. Labi, ja nu man piekrīt vienīgi necilā uzticības personas loma, stāstiet, izsūdziet savas bēdas! Kāda iemesla dēļ jūs padzina? Vai tādēļ, lai pieņemtu patīkamāku cilvēku, vai arī tālab, ka bijāt to pelnījis? Bet galvenais — esiet vaļsirdīgs, ja gribat rast mierinājumu.

Levēns tikai ar lielām mokām spēja izvairīties no d'Okenkūra kundzes jautājumiem. Viņai netrūka gudrības, un šī gudrība, diendienā kalpojot stiprai gribai un aizrautīgai kaislei, bija ieguvusi visas vesela saprata iemaņas. Sakumā Levēnu pārāk nomāca dusmas, lai viņš spētu piemānīt d'Okenkūra kundzi. Kad, atbildēdams jaunajai sievietei, viņš pret savu gribu domaja par to, kas tikko bija noticis pie de Šastlē kundzes, jauneklis izbrīnā pamanīja, ka izsaka laipnības un gandrīz vai pūlas savaldzināt d'Okenkūra kundzi, kas izliekas ļoti ieinteresēta un eleganta mājas tērpā zviln uz kanapejas divu soļu attālumā no viņa.

Tāda Levēna valoda sagādāja d'Okenkūra kundzei priecīgu pārsteigumu. Levēns pamanīja, ka d'Okenkūra kundzi nodarbina iespaids, kādu atstāj viņas graciozā poza, ko varēja vērot blakus esošajā skapja spogulī, un viņa vairs neuzplijās ar jautājumiem par de Šastlē kundzi. Levēns, kuru nelaime bija padarījusi makiavellisku, nodomāja:«Ga- lanta saruna vienatnē ar jaunu sievieti, kas mani pagodina, gandrīz nopietni klausīdamās, nevar nesliekties uz pārdrošu un gandrīz dedzīgu toni.»

Jāatzīst — tā prātodams, Levēns juta dziļu gandarījumu, kā ir cilvēki, pret kuriem viņš neizturas ka mazs puika. Pa to laiku d'Okenkūra kundze savukārt izdarīja atklājumu pēc atklājuma. Viņai sāka likties, ka Levēns ir viens no patīkamākajiem vīriešiem Nansī. Tas bija jo bīstamāk tāpēc, ka sakars ar d'Antēna kungu turpinājās jau vairāk nekā astoņpadsmit mēnešu — par tik ilgu viņa valdīšanu brīnījās visa sabiedrība.

Ilgajam sakaram par laimi, divtulību pārtrauca de Mirsē kunga ierašanās. Tas bija kalsns gara auguma jauneklis, kas turēja lepni izslietu savu mazo galvu ar kraukļa melniem matiem. Vizītes sākumā viņš mēdza klusēt kā ūdeni mutē ieņēmis, taču viņam piemita laba īpašība — ārkārtīgi dabiska un sava vientiesībā jocīga jautrība, kas gan izpaudās vienīgi tad, ja viņš bija pāris stundu pavadījis kopā ar dzīvespriecīgiem cilvēkiem. Tas bija dziļi provinciāls, taču ļoti patīkams radījums. Parīzē neviens no viņa jokiem neiederētos, tomēr tie bija visai amizanti un viņam labi piestāvēja.

Drīz pēc de Mirsē ieradās vēl viens pastāvīgs šī nama apmeklētājs — de Goello kungs. Tas bija tukls, bāls gaišmatis, ļoti izglītots un ļoti aprobežots, kas mēdza klausīties pats savos vārdos un vismaz vienreiz dienā sacīja, ka viņam vēl nav četrdesmit gadu — un tā bija taisnība: viņam bija pilni trīsdesmit deviņi. Turklāt viņam piemita piesardzība: ja vajadzēja apstiprinoši atbildēt uz vienkāršāko jautājumu vai piebīdīt kādam krēslu, viņš apsvēra veselu stundas ceturksni. Beidzot sācis rīkoties, viņš tēloja labsirdību un visbērnišķīgāko vējgrābslību. Piecus vai sešus gadus viņš bija iemīlējies d'Okenkūra kundzē, visu laiku cerēja, ka pienāks arī viņa kārta, un reizēm mēģināja kādu svešāku pārliecināt, ka viņa kārta reiz jau ir bijusi un pagājusi.

Kādu dienu d'Okenkūra kundze, vērodama viņu krodziņā tēlojam šo lomu, sacīja: «Tu esi nākotne, kas jau pagājusi, nabaga Goello, bet kas nekad nekļūs par tagadni.» Jo tādos apsprātības uzdzirkstījumu brīžos viņa draugus mēdza uzrunāt ar «tu», turklāt neviens to neuzskatīja par nepiedienīgu — katrs saprata, ka tā ir tikai straujas dabas izpausme, kam nav nekāda sakara ar maigām jūtām.

De Goello kungam pēc īsiem pārtraukumiem sekoja četri vai pieci jauni cilvēki.

«Tie patiešam ir vispatīkamākie un visjautrākie ļaudis pilsētā,» Levēns sprieda, redzēdams viņus ienākam.

Tikko biju pie de Marsiljī kundzes,— viens no viņiem sacīja,— tur viņi visi ir noskumuši un pūlas izlikties vel bēdīgāki, nekā patiesībā ir.

Tik laipnus viņus padarījuši notikumi N. pilsētā.

Kad es pamanīju,— sacīja kāds cits, kuram nepatika, kā d'Okenkūra kundze lūkojas uz Levēnu,— ka mūsu vidū nav nedz d'Okenkūra kundzes, nedz de Pijlorāna kundzes, nedz de Šastlē kundzes, iedomājos, ka vienīgā iespēja nosist laiku ir noslīcināt šo vakaru šampanieša pudelē; es to būtu darījis, ja būtu atradis d'Okenkūra kundzes nama durvis slēgtas vienkāršiem mirstīgajiem.

Bet nabaga Terān,— d'Okenkūra kundze iebilda pret Levēna reputācijai naidīgo mājienu,— ar piedzeršanos nemēdz draudēt, vienkārši piedzeras. Jābūt tik gudram, lai saskatītu šo atšķirību.

Patiešām, nekas nav grūtāks par prasmi dzert,— pedantiskais Goello sacīja. (Viņš baidījās, ka sāks stāstīt anekdoti.)

Ko mēs darīsim? Ko mēs darīsim?— Mirsē un grāfi Rolleri reizē iesaucās.

Šis jautājums nodarbināja visus, un neviens nespēja uz to atbildēt, bet tad ieradās d'Antēna kungs. Viņš izskatījās tik dzīvespriecīgs, ka visu sejas noskaidrojās. Tas bija divdesmit astoņus līdz trīsdesmit gadus vecs liela auguma gaišmatis, kuru nevarēja iedomāties nopietnu un cienīgu. Viņa seja nebūtu drūma pat tad, ja viņš pavēstītu, ka turpat blakus izcēlies ugunsgrēks. Tas bija glīts cilvēks, taču reizēm Viņa valdzinošā seja ieguva patruļu un padumju izteiksmi, it kā viņš sāktu apreibt. Ja d'Antēnu pazina tuvāk, ši īpatnība viņu vērta vēl patīkamāku. Bez šaubām, d'Antēns nebija apveltīts ar praktisku prātu, taču viņam bija laba sirds un neizsīkstoša jautrība. Viņš beidza izšķērdēt lielo bagātību, ko pirms trim vai četriem gadiem bija mantojis no ļoti skopā tēva. D'Antēns bija atstājis Parīzi, kur viņu vajāja par kādas izcilas personas izzobošanu. Neviens nevarētu viņu aizstāt izpriecas braucienu rīkošanā, viņa tuvumā negarlaikojās neviens. Taču d'Okenkūra kundze jau pazina visas šis labās īpašības, un tās vairs nesagādāja nekādu pārsteigumu — nepieciešamu viņas laimes sastāvdaļu. Goello, kas bija uzzinājis d'Okenkūra kundzes domas, neveikli izsmēja d'Antēna kungu, ka tas vairs nevarot izdomāt neko jaunu, kad ienāca grāfs de Vasinjī.

Jums ir tikai viena iespēja vēl ilgāk pastāvēt, dārgo d'Antēn,— Vasinjī teica.— Kļūstiet prātīgs!

Tad es pats sev apniktu. Redziet, man nav tādas vīrišķības kā jums. Man pilnīgi pietiks laika nopietnībai, kad būšu izputējis: tad arī papūlēšos garlaikoties tādā veidā, lai būtu noderīgs citiem — esmu nolēmis mesties politikā un slepenās biedrībās par godu Anrī Piektajam, kas ir tieši mans karalis. Vai dosiet man vietu? Bet pagaidām, kungi, tā kā esat ļoti nopietni un vēl miegaini no Marsiljī nama laipnībām, spēlēsim to itāliešu spēli, ko nesen jums iemācīju,— faraonu. De Vasinjī kungs spēli neprot, tāpēc turēs banku. Tad Goello nevarēs sacīt, ka es izdomāju spēles noteikumus, lai vienmēr vinnētu. Kurš te prot spēlēt faraonu?

Es,— Levēns atbildēja.

Labi, esiet tik laipns, uzmaniet de Vasinjī kungu un palīdziet viņam ievērot noteikumus. Jūs, Roller, būsiet krupjē.

Es nebūšu nekas, jo eju prom,— Rollers atcirta.

Grāfam Rolleram šķita, ka Levēnam, kuru viņš nekad nebija saticis pie d'Okenkūra kundzes, šajā vakarā būs patīkama loma, to viņš nespēja pārdzīvot un tāpēc devās prom.

Krietna daļa Nansī sabiedrības, sevišķi jaunie cilvēki, nevarēja Levēnu ciest. Viņš bija guvis bēdīgu priekšrocību — divas vai trīs reizes atbildējis tik nekaunīgi, ka pat viņiem likās ļoti asprātīgs, un tā viņi kļuva par virsnieka nikniem ienaidniekiem.

Pusnaktī, kad spēle būs beigusies,— d'Antēns turpināja,— kad būsiet izputējuši, kā pieklājas labākās sabiedrības jaunekļiem, mēs iesim vakariņot uz «Grandē Chaumiēre». (Tas ir labākais Nansī kabarē, kas atrodas veca kartēziešu klostera dārzā.)

Es piekrītu,— d'Okenkūra kundze teica,— ja tas būs pikniks.

Bez šaubām,— d'Antēns atbildēja.— Un, tā kā Lafito kungs, kuram ir lielisks šampanietis, un Pjebo kungs, kam vienīgajam te ir ledus pagrabs, var aiziet gulēt, es piknika labad parūpēšos par dzērienu un gādāšu, lai to ieliek ledū. Aizsūtīšu to uz «Grande Chaumiēre». Pagaidām, Levēna kungs, dodu jums simt franku, parādiet man to godu un spēlējiet manā vietā, turklāt papūlieties nesavaldzināt d'Okenkūra kundzi, citādi es jums atriebšos un darīšu to zināmu Ponlevē savrupnamā.

D'Antēna lēmumam paklausīja visi, pat prātīgais Vasinjī. Sākās spēle, un pēc stundas ceturkšņa tā jau bija kļuvusi aizrautīga. Tieši uz to d'Antēns bija cerējis, gribēdams galīgi izgaisināt garlaicību, kas visiem bija uzmākusies pie de Marsiljī kundzes.

Es izmetīšu kārtis pa logu,— d'Okenkūra kundze sacīja,— ja kāds liks galdā vairāk nekā piecus frankus. Vai gribat mani pataisīt par kāršu marķīzi?

Atgriezās d'Antēns; pusvienos visi devās uz «Grande Chaumiēre» dārzu. Mazs ziedošs apelsīnkoks, vienīgais visā Nansī, atradās galda vidū. Šampanietis bija lieliski atdzesēts. Vakariņas aizritēja jautri, neviens nepiedzērās, un trijos viesi šķīrās kā vislabākie draugi.

Tā sieviete provincē zaudē labo slavu, taču d'Okenkūra kundze par to tikai smējās. Nākamajā rītā piecēlusies, viņa gāja sasveicināties ar vīru, kas, sievu noskūpstījis, sacīja:

Labi, ka tu izklaidējies, mīļā, jo tev pietiek drosmes. Vai zini, kas noticis ar X.? Šis mūsu lik ienīstais karalis sevi pazudina, un pēc viņa nāks republika, kas nocirtīs galvu gan viņam, gan mums.

Viņam ne, viņš ir pārāk gudrs. Bet jūs es aizgādāšu pāri Reinai.

Levēns uzturējās d'Okenkūru namā, cik ilgi vien spēja; viņš to atstāja kopa ar pēdējiem vakara viesiem, pievienojās viņu mazajai grupai, kas ik uz ielas stūra aizvien vairāk saruka, katram dodoties uz savu māju; beidzot viņš uzticīgi pavadīja to no kungiem, kurš dzīvoja vistālāk. Viņš runāja daudz, un doma par palikšanu vienatnē viņam iedvesa neizturamu riebumu. Tieši d'Okenkūru namā, klausīdamies kungu stāstos un laipnībās, pūlēdamies ar trāpīgiem vārdiem nostiprināt stāvokli, ko d'Okenkūra kundze, šķiet, bija viņam ierādījusi un kas nebija puikas stāvoklis, viņš pieņēma lēmumu, kā rīkoties nākamajā dienā.

Runa bija par to, ka viņš neies uz de Ponlevē savrupnamu. Viņš cieta.

«Jāparūpējas taču par savu cieņu,» Levēns domāja «un, ja pats sevi noliegšu, pieredzēšu, kā nicinājums iznīdē priekšroku, ko viņa kādreiz man deva un kas man šķita neapstrīdama. No otras puses — dievs vien zina, kādu jaunu apvainojumu viņa man gatavo, ja rit tur ieradīšos.»

Abas šis domas, viena ar otru mīdāmās, pārvērta viņa dzīvi par elli.

Nākamā diena drīz bija klāt un tai līdzi — atmiņas par smeldzīgo laimes izjūtu, ko viņš sev liegtu, ja neietu uz Ponlevē namu. Viss viņam šķita sājš, bezkrāsains un pretīgs salīdzinājumā ar debešķīgo aizkustinājumu, ko viņš rastu mazajā bibliotēkā blakus sarkankoka galdiņam, pie kura viņa strādāja rokdarbu, klausīdamās Levēna vārdos. Lēmums doties vizītē acumirklī mainīja viņa viedokli.

«Turklāt, ja neaiziešu šovakar,» Levēns sprieda, «kā varēšu ierasties rīt? (Savā galējā satraukumā Levēns meklēja glābiņu nodrāztās patiesībās.) Vai tad es galu galā gribu, lai šī nama durvis man tiktu slēgtas? Turklāt tīrās muļķības dēļ, kurā es varbūt pats esmu vainojams. Varu palūgt pulkvedim atļauju trīs dienas pavadīt Mecā … Es sodīšu pats sevi, es tur beigšos vai nost.

No otras puses — vai de Šastlē kundze pārspīlētajā sievietes smalkjūtībā nebija likusi viņam saprast, ka vizītēm vajadzētu būt retākām, piemēram, vienreiz nedēļā? Un vai, tik drīz ierodoties namā, kura apmeklēšana liegta tādiem skarbiem vārdiem, viņš vēl vairāk nesadusmotu de Šastlē kundzi, pat dotu īstu ieganstu viņas neapmierinātībai? Viņš zināja, cik jūtigi viņa uztver visu, kam sakars ar to, ko dēvē par cieņu pret sievieti. Patiešām, niknajā cīņā pret jūtām, kas viņu saistīja pie Levēna, de Šastlē kundze izsamisa, ka nevar uzticēties saviem visstingrākajiem lēmumiem, bieži niknojās pati uz sevi un tad uzsāka sīvus strīdus ar Levēnu.

Ja dzīves pieredze būtu kaut mazliet lielāka, šādas bezjēdzīgas ķildas, kādas izraisīja tik gudra, pēc dabas kautrīga un taisnīga sieviete, kura nepavisam nemēdza pārspīlēt citu kļūdas, būtu Levēnam rādījušas, kādas vētras plosās sirdī, ko viņš pūlas iekarot. Bet jaunekļa prātīgā sirds vienmēr bija nicinājusi mīlestību un nepieprata tik nepieciešamo mīlas mākslu. Pirms atgadījuma, kura dēļ viņš ieraudzīja de Šastlē kundzi un sadūrās ar patmīlībai netīkamo domu, ka vienai no pilsētas visskaistākajām sievietēm varētu būt dibināts iemesls par viņu zoboties, Levēns sprieda la: «Kā vērtētu cilvēku, kas Vezuva izvirduma laikā nododas bilbokela spēlei?»

Iespaidīgais salīdzinājums visspilgtāk parāda viņa un labāko viņa paaudzes jauno cilvēku raksturu. Kad šī jaunā romieša sirdi mīlestība stājās skarbāku jūtu vietā, tas, kas palika pāri no cieņas pret pienākumu, pārvērtās par pārprastu goda jēdzienu.

Jebkurš astoņpadsmit gadus sasniedzis jauneklis, ja vien viņam kaut cik pieinistu dvēseles kurlums un tagad tik izplatītais nicinājums pret sievietēm, domātu: «Kas gan var būt vienkāršāk kā ierasties pie de Šastlē kundzes, nelikties ne zinis par vakar notikušo, ne ar vaibstu neparādot, ka mazais īgnuma uzliesmojums palicis atmiņā, bet gatavs izteikt visus iespējamos atvainošanās vārdus par notikušo un pēc tam runāt par kaut ko pavisam citu, ja izrādītos, ka de Šastlē kundze vēl nav aizmirsusi drausmīgo noziegumu — rokas noskūpstīšanu.»

Taču Levēnam tādas domas nenāca ne prātā. Piekritu, ka prātī- guma un garīgas vecišķlbas laikmetā, kādā dzīvojam, ir krietni jāpiespiežas, lai saprastu drausmīgās cīņas mūsu varoņa dvēsele, turklāt nesmietos.

Vakarpusē Levēns, vairs nespēdams nekur tverties, nemierīgi soļoja pa vientulīgu nocietinājumu mūri trīssimt soļu attālumā no de Ponlevē nama. Viņš kā Tankredo* cīnījās ar rēgiem, un viņam bija vajadzīga liela vīrišķība. Sevišķi nedrošs viņš jutās brīdī, kad pulkstenis, kura sitienus viņš bija dzirdējis ļoti tuvu, sēžot de Šastlē kundzes mazajā istabā, nodundināja pusastoņi ar visām ceturdaļāni un astotdaļām, kā jau pulksteņi mēdz dundināt gandrīz vāciskajās Austrumfrancijas pilsētās.

Pulksteņa sitieni pamudināja Levēnu izšķirties. Gluži neviļus viņš atcerējās laimi, ko ik vakaru baudījis, klausīdamies šajās ceturdaļās un astotdaļās, un viņu pārņēma dziļš riebums pret skumjajām, nežēlīgajām un patmīlīgajām jūtām, kuru gūstā viņš atradās kopš iepriekšējās dienas. Tiešām, staigājot pa drūmo mūri, viņam visi cilvēki šķita zemiski un ļauni. Dzīve Levēnam rādījās tukša, viņš tajā neredzēja ne prieka stariņa, nekā tāda, kā dēļ būtu vērts dzīvot. Taču, izdzirdis pulksteņa sitienus, divu cildenu un augstsirdīgu, vienotru no pusvārda saprotošu dvēseļu kopības iedvesmots, viņš steidzās uz Ponlevē namu.

Straujiem soļiem viņš pagāja garām vārtniecei.

Kurp jūs ejat, kungs? ta drebelīgā balsī uzsauca un piecēlās no sēdekļa pie vērpjamā ratiņa, it k.i gi asitos stebei ct viņam pakaļ.— Kundze ir izgājusi.

Kā, izgājusi? Vai tiešam? Viņš palika stāvam kā pārakineņojies.

Vārtniece nosprieda, ka jauneklis viņai netic.

Jau gandrīz pirms stundas,- - vecā vaļsirdīgi atsāka, jo Levēns viņai palika. Jūs taču pats redzat, ka šķūnis ir vaļā un karietes tur nav.

To izdzirdis, Levēns metās prom un pēc pāris minūtēm atkal atradās uz nocietinājumu mūra. Neko neredzošu skatienu viņš vērās dūņainajā grāvī un neauglīgajā, sērīgajā līdzenumā aiz tā.

«Jāatzīstas, ka esmu ticis par visu skaidrībā! Viņa mani nicina … tik briesmīgi, ka tīšām atstājusi māju stundu pirms laika, kad ik dienu mani pieņem. Pelnīts sods par gļēvulību! Lai tas man nākotnē būtu par mācību! Ja nespēju pretoties viņas tuvumā, atliek tikai lūgt atļauju doties uz Mecu. Es cietīšu, bet manā sirdī nespēj ielūkoties neviens, un attālums liegs pieļaut tādas apkaunojošas kļūdas. Aizmirsīsim šo iedomīgo sievieti… Galu galā es neesmu pulkvedis; no manas puses ir vairāk nekā muļķīgi ietiepties, nejust pret sevi vērstu nicinājumu un cīnīties pret pieradumu pie augstas dienesta pakāpes.»

Viņš drāzās mājās, pats iejūdza zirgus kalešā, lādēdams kučiera tūļību, un lika sevi aizvest pie de Serpjēra kundzes. Viņa bija izgājusi un durvis — slēgtas.

«Skaidrs — šodien visas durvis man ir aizdarītas.»

Viņš apsēdās uz bukas un auļoja uz «Zaļo mednieku»; de Serpjēru dāmu tur nebija. Levēns pārskaities skraidīja pa dārza celiņiem; vācu muzikanti dzēra tuvējā krodziņā; Levēnu ieraudzījuši, tie piesteidzās pie viņa.

Kungs, kungs, vai vēlaties Mocarta duetus?

Bez šaubām.

Viņš tiem samaksāja, iemetās kalešā un brauca atpakaļ uz Nansī.

Viņu pieņēma de Komersī kundze, un Levēns pie viņas izturējās nevainojami nopietni. Jaunais cilvēks izspēlēja divas vista partijas ar Reja kungu, monsenjora Nansī bīskapa lielvikāru, un vecais rūcīgais partneris nevarēja viņam pārmest nevienu kļūdu.

XXX nodaļa

Pēc divām partijām, kas Levēnam šķita nebeidzamas, viņam vēl vajadzēja piedalīties sarunā par kurpnieka apglabāšanu, kuram viens no pilsētas garīdzniekiem rīta pusē bija liedzis baznīcas ceremoniju.

Levēns, par ko citu domādams, klausījās pretīgajā stāstā, kad lielvikārs iesaucās:

Es gribētu, lai par to izsakās tieši Levēna kungs, kaut arī viņš sastāv karadienestā.

Levēns zaudēja pacietību:

Tieši tāpēc, ka es sastāvu karadienestā, nevis kaut arī es dienu, man ir tas gods lūgt lielvikāra kungu nejautāt neko tādu, kas mani spiestu dot nepatīkamu atbildi.

Bet, cienītais kungs, šajā cilvēkā apvienojas četras lietas: viņš uzpirka nacionālos īpašumus, nāves brīdī viņam piederēja …, viņš sastāvēja civillaulībā un uz. nāves gultas atsacījās noslēgt likumīgu laulību.

Jūs, cienītais kungs, aizmirsāt piekto: viņš maksāja savu daļu nodokļu, no kuriem saņemam algu gan jūs, gan es.

Un jauneklis devās pom.

Vairākas tādas atbildes varētu sagraut Levēna iemantoto reputāciju, bet šī bija trāpīga.

Tomēr galu galā tādi vārdi iznīcinātu vai vismaz uz pusi mazinātu cieņu, ko viņš baudīja Nansī, ja viņš vēl ilgi tur uzturētos.

Šajā namā viņš sastapa savu draugu doktoru Dipuarjē, kurš, saņēmis Levēnu aiz uniformas pogas, par varītēm aizveda viņu uz apmācību laukumu, lai līdz galam izskaidrotu Francijas restaurācijas plānu: civilkodekss, kas paredz mantojuma sadalīšanu pēc ģimenes galvas nāves, novedīs pie zemju sīksīkas sadrumstalošanas. Iedzīvotāju skaits pieaugs, bet tie būs nelaimīgi ļaudis, kuriem trūks maizes. Francijā jāatjauno lielie reliģiskie ordeņi; tiem piederēs milzīgi īpašumi, kas

darīs laimīgus nedaudzos zemniekus, kuri būs nepieciešami šo platību apstrādāšanai.

Varat ticēt, mans kungs, nav nekā ļaunāka par pārāk lielu un pārāk izglītotu tautu.

Levēns uzvedās nevainojami.

Tas ir iespējams,— viņš atbildēja.— Par to varētu daudz runāt … Es gan neesmu sagatavots tik svarīgu jautājumu apspriešanai …

Viņš izteica dažus iebildumus, bet tad izlikās piekrītam doktora augstajiem principiem.

«Bet vai šis blēdis,» Levēns klausīdamies domāja, «pats tic tam, ko man saka? (Viņš uzmanīgi vēroja lielo, dziļu grumbu izvagoto seju.) Es gan tur drīzāk saskatu Lejasnormandijas prokurora gudro viltību nekā labsirdību, bez kuras nav iespējams ticēt tādām muļķībām. Taču nevar noliegt — šim cilvēkam ir ass prāts, dedzīga valoda, liela māksla izdabūt visu iespējamo labumu no tukšas spriedelēšanas un nekam nederīgiem pieņēmumiem. Viņš ir rupjš, taču, būdams gudrs un pazīdams savu laikmetu, nepavisam nevēlas atbrīvoties no rupjības, viņš ar to tīksminās; ta piešķir viņam savdabību, nosaka viņa misiju un spēku; varētu apgalvot, ka viņš to apzināti pārspīlē. Tas ir panākumu gūšanas līdzeklis. Dižciltīgo kraukļu lepnums netiek apdraudēts, viņiem nav jābaidās, ka doktors kļūs viņiem līdzīgs. Vislielākais muļķis var spriest: «Kāda atšķirība starp šo cilvēku un mani!» Un tāpēc viņi ar jo lielāku patiku atzīst doktora melšanu. Ja viņi uzvarēs 1830. gadu, viņi doktoru pataisīs par ministru, tas būs viņu Korbjē.»*

Jau sit deviņi,— viņš piepeši sacīja Dipuarjē.— Palieciet sveiks, dārgo doktor, es nevaru vairs ilgāk uzklausīt jūsu cildenos prātojumus, kuri jūs novedīs parlamentā un kuru dēļ beigās kļūsiet par populāru cilvēku. Jūs patiešām esat apveltīts ar neparastu daiļrunību un pārliecināšanas spēju, bet man jāiet palakstoties ap d'Okenkūra kundzi.

Jūs gribējāt teikt — ap de Šastlē kundzi? Ak, jaunais cilvēk, vai tiešām iedomājaties, ka varat mani apvest ap stūri?

Un doktors, pirms devās pie miera, apmeklēja vēl piecus vai sešus namus, lai tiktu skaidrībā par visām darīšanām, lai vadītu tās un palīdzētu saprast visvienkāršākās lietas, visu laiku glaimodams dižcilšu bezgalīgajai uzpūtībai un ar katru vismaz reizi nedēļā runādams par senčiem, un, ja nebija nekā labāka ko darīt vai uznāca iedvesma, sludinādams savu teoriju par lielajiem klostera īpašumiem.

Pie vieniem viņš izlēma, kad rīkot veļas dienu, pie otriem . . . Un izlēma labi, jo bija saprātīgs, gudrs, ļoti cienīja naudu, bija bezkaislīgs jautājumā par veļas mazgāšanu un par …

Kamēr doktors runāja par veļas mazgāšanu, Levēns augstu paceltu galvu gāja noteiktā solī, un viņa seja pauda negrozāmu apņēmību un īstu drosmi. Viņš bija apmierināts ar to, kā pildīja savu pienākumu.

Viņš iegāja pie d'Okenkūra kundzes, kuru draugi Nansī familiāri sauca par d'Okena kundzi.

Tur viņš sastapa lādzīgo de Serpjēra kungu un de Vasinjī. Tika runāts par mūžīgo politiku: de Serpjēra kungs ilgi un nelaimīgā kārtā vēl ar piemēriem skaidroja, cik daudz labāks stāvoklis pirms revolūcijas bijis Mecas intendantūrā, kad to vadījis Kalons,* kas vēlāk kļuvis par tik slavenu ministru.

Šis vīrišķīgais maģistrāts,— de Serpjēra kungs sacīja,— prata vērsties pret nelietīgo Lašalotē,* pirmo no jakobīņiem. Tas notika 1779. gadā . ..

Levēns noliecās pie d'Okenkūra kundzes un nopietnā balsī deklamēja:

Ak, kundze, vārdi šie skan mūsu dvēselēm!

Viņa skaļi iesmējās. De Serpjēra kungs to pamanīja.

Vai zināt, cienītais kungs,— viņš apvainojies sacīja Levēnam.

«Ak dievs, tūlīt sāksies scēna,» jaunais cilvēks nodomāja. «Liktenis lēmis, lai, no Puarjē bēgot, es kristu uz de Serpjēru.»

Vai zināt, cienītais kungs,— de Serpjēra kungs pērkonīgā balsī turpināja,— ka titulētie muižnieki lika ierobežot savu aizbilstamo nodokļus tāpat kā savas divdesmitās tiesas? Vai zināt, ka tad, kad devos uz Mecu, man, kā es te stāvu, tāpat kā kuram katram kārtīgam cilvēkam Lotringā, nevajadzēja meklēt citu pajumti kā de Kalona kunga intendantūras namu? Tur bija lepns mielasts, burvīgas sievietes, augstākie garnizona virsnieki un smalka iznešanās. Ak, tas bija skaists laiks! Tā visa vietā jums tagad ir nošņurcis un nīgrs prefektelis saburzītā uzvalkā, pusdienas viņš ēd viens pats un ēd ļoti'slikti, ja pieņem, ka vispār pusdieno.

«Augstais dievs,» Levēns nodomāja, «šis te ir vēl neciešamāks nekā Dipuarjē!»

Lai de Serpjēra kungs drīzāk beigtu pamācīgo runu, Levēns par atbildi aprobežojās vienīgi ar apbrīnas pilnu žestu; jaunais cilvēks veltīja tik maz uzmanības tam, ko dzirdēja un ko darīja, ka nedalīti varēja nodoties mīlas domām.

«Nav nekādu šaubu,» viņš prātoja, «ka nedrīkstu vairs iet pie de Šastlē kundzes, ja negribu kļūt par pēdīgo nelgu. Starp mums viss ir beidzies. Es nevaru atļauties vairāk kā reizēm kādu pieklājības vizīti. Karavīru valodā runājot, esmu atvaļināts. Mani ienaidnieki Rolleri un mans sāncensis — garais brālēns Blansē, kas Ponlevē savrupnamā pusdieno piecreiz nedēļā un katru vakaru dzer tēju kopā ar tēvu un meitu,— viņi visi drīz pamanīs, ka esmu kritis nežēlastībā, un izbazū- nēs to malu malās. Piesargieties 110 nicinājuma, kungs ar košajām dzeltenajām livrejām un straujajiem zirgiem! Visi, kuru logus tricina jūsu karietes riteņu dārdoņa uz bruģa, cits citu pārspēdami, klaigās par jūsu smieklīgo neveiksmi. Jūs kritīsiet ļoti zemu, mans draugs! Varbūt svilpieni jus padzīs no Nansī, ko jūs tā nicināt! Jaukas atmiņas gan jums paliks par šo pilsētu!»

Kamēr Levēnu nodarbināja tādas patīkamas izredzes, viņa acis pievērsās d'Okenkūra kundzes skaistajiem pleciem, ko stipri atsedza iepriekšējā dienā no Parīzes atsūtīta burvīga vasaras blūze. Piepeši viņam iešāvās prātā gaiša doma: «Lūk, mans glābiņš no krišanas apsmieklā!» Viņš noliecās pie d'Okenkūra kundzes un čukstēja:

— To, ko viņš runā par de Kalona kungu, viņu tā nožēlodams, es domāju par mūsu vakardienas burvīgo divtulību. Biju galīgs lempis, neizmantodams nopietno uzmanību, kādu lasīju jūsu acīs, lai mēģinātu izdibināt, vai jūs nebūtu ar mieru ņemt mani par savu sirdsdraugu.

-— Papūlieties sagrozīt man galvu, es neiebilstu,— d'Okenkūra kundze vienkārši un atturīgi atbildēja. Viņa klusēdama pētigi lūkojās Levēnā, un viņas sejā iegūla valdzinoša dziļdomība. Nopietnas bezkais- lības izteiksme tobrīd vērta viņas daiļumu vēl brīnišķīgāku.

Bet, - viņa piebilda, kad bija panākusi vajadzīgo iespaidu,—tā kā tas, I-o jus prasāt, nav nekāds pienākums — tieši pretēji —, kamēr jūsu skaistas acis nebūs padarījušas mani neprātīgu, turklāt pavisam neprātīgu, negaidiet no manis neko.

Pusbalsī risināta turpmākā saruna pilnīgi atbilda tās dedzīgajam sākumam.

De Serpjēra kungs joprojām pūlējās ievilkt Levēnu savos prātojumos. Viņš bija pieradis pie lielas Lisjēna godbijības, ja viņi satikās, kad de Šastlē kundzes nebija klāt. Beigās de Serpjēra kungs, vērodams d'Okenkūra kundzes smaidus, nosprieda, ka Lisjēna uzmanība pret jauno sievieti ir tikai nodeva apgrūtinošai pieklājībai. Cienījamais sirmgalvis nolēma apmierināties ar de Vasinjī kungu vien, un abi vīrieši sāka pastaigāties pa salonu.

Levēns palika pilnīgi aukstasinīgs; viņš mēģināja sevi iekvēlināt ar ļoti balto un svaigo ādu un krāšņo augumu divu pēdu attālumā no viņa. Tos slavinādams, viņš dzirdēja, kā de Vasinjī atbild sarunas biedram, pūlēdamies tam ieskaidrot Dipuarjē kunga domu par lielajiem reliģiskajiem ordeņiem, par zemes īpašumu dalīšanas un pārmērīga iedzīvotāju skaita bēdīgajām sekām.

Abu kungu politiskā pastaiga un Levēna galantā saruna bija ilgusi jau stundas ceturksni, kad Levēns pamanīja, ka d'Okenkūra kundze nepaliek vienaldzīga pret maigajiem vārdiem, ko viņš ar lielām pūlēm zvejoja ārā no savas atmiņas. Šī interese viņu acumirklī uzvedināja uz jaunām domām un raitu valodu. Viņš runāja to, ko juta.

«Cik atšķirīga ir šī priecīgā, laipnā un cieņas pilnā izteiksme, ar kādu viņa mani uzklausa, no tās, ko sastopu citur! Un apaļīgās rokas, kas viz zem caurspīdīgas drānas! Un skaistie pleci, kuru maigais baltums priecē acis. Tai otrajai nav nekas no visa tā. Augstprātīga izteiksme, bargs skatiens, tērps, kas aizsedz visu līdz pat kaklam. Vēl vairāk — nepārprotama slieksme uz virsniekiem ar augstu dienesta pakāpi. Te man, vienkāršam apakšleitnantam, kam nav dižciltīgas izcelsmes, liek saprast, ka esmu vismaz līdzīgs pārējiem.»

Ievainotā patmīlība iededza Levēnā panākumu alkas. De Serpjēra un de Vasinjī kungi strīda karstumā bieži apstājās salona otrā malā. Levēns prata izmantot tādus pilnīgas brīvības brīžus un tika uzklausīts maigā apbrīnā.

Abi kungi jau vairākas minūtes stāvēja salona pretējā galā un acīmredzot bija iegrimuši kādā aizraujošā de Vasinjī kunga prātojumā par aristokrātijai tik izdevīgajiem plašajiem zemes īpašumiem un lielsaimniecību, kad piepeši ieradās un divus soļus no d'Okenkūra kundzes apstājās de Šastlē kundze, kas savā jaunavīgi vieglajā gaitā bija sekojusi sulainim, kura pieteikums netika sadzirdēts.

Nebija iespējams d'Okenkūra kundzes un pat Levēna acīs neizlasīt, cik nelaikā viņa ieradusies. Viņa sāka jautri un skaļi tērzēt par to, ko redzējusi tāvakara vizītēs. Tādējādi d'Okenkūra kundzei ne drusku nevajadzēja samulst. De Šastlē kundze ņēmās pat aprunāt un patenkot, ko Levēns nekad agrāk nebija pamanījis.

«Es viņai nemūžam nepiedotu,» viņš domāja, «ja viņa būtu tēlojusi tikumību un nostādījusi neveiklā stāvoklī nabaga mazo d'Okenkūra kundzi. Taču viņa tik un tā ļoti labi pamanīja mana valdzināšanas talanta radīto apjukumu.»

Šī Levēna doma bija gandrīz nopietna.

De Šastlē kundze ar viņu sarunājās brīvi un raiti kā aizvien. Viņa nepateica neko sevišķu, taču vērta sarunu dzīvu un pat dzirkstošu, jo nekas nav uzjautrinošāks par prasmīgu aprunāšanu.

Mēļošanas jaukumu pievilināti, de Vasinjī un de Serpjēra kungi atstāja politiku. Levēns tērzēja diezgan brīvi.

«Viņa nedrīkst iedomāties, ka esmu izmisumā tāpēc vien, ka viņa man slēgusi sava nama durvis.»

Taču, runādams un pūlēdamies izlikties jautrs, viņš gandrīz pilnīgi aizmirsa d'Okenkūra kundzi. Tēlojot priecīgu bezrūpību, jaunais cilvēks paslepen neatlaidīgi vēroja, kādu iespaidu viņa asprātība atstāj uz de Šastlē kundzi.

«Tēvs manā vietā spētu darīt tīros brīnumus,» Levēns domāja, «sarunājoties ar vienu, lai otra viņu sadzirdētu! Viņš pat prastu tajos pašos vārdos izteikt zobgalības vai komplimentus trešajai. Man vajadzētu turpināt lakstošanos ap d'Okenkūra kundzi tā, lai īstenībā es uzrunātu de Šastlē kundzi.»

Tā bija vienīgā reize, kad viņš iedomājās d'Okenkūra kundzi, un arī tad tikai tāpēc, ka apbrīnoja tēva asprātību.

Savukārt de Šastlē kundzes vienīgās rūpes bija noskaidrot, vai Levēns ir pamanījis, kā viņa cieš, redzēdama viņu tik sirsnīgā draudzībā ar d'Okenkūra kundzi.

«Vajadzēs uzzināt, vai viņš ir bijis pie manis, pirms ieradies te,» viņa nodomāja.

Pamazām vien sanāca daudz ļaužu: de Mirsē, de Sanreāls, Rollers, dc Lanfors un daži citi lasītājam nepazīstami cilvēki, ar kuriem, atklāti sakot, nav vērts viņu iepazīstināt. Visi runāja pārāk skaļi un žestikulēja ka aktieri. Drīz parādījās de Pijlorāna un de Sensirāna kundzes un beidzot arī pats d'Antēna kungs.

De Šastlē kundze pret savu gribu visu laiku sekoja spožās sāncenses skatienam. Atbildējis viesiem un ātri aplidojis salonu, šis skatiens, kurā tovakar kvēloja tāda kā kaislības liesma, pastāvīgi atgriezās pie Levēna un šķita vērojam jaunekli ar vislielāko uzmanību.

«Vai arī, pareizāk sakot, tas lūdz izklaidēt viņu,» de Šastlē kundze nosprieda. «Levēna kungs viņā rada lielāku interesi nekā d'Antēna kungs, tas ir viss. Viņas jūtas nesniedzas tālāk par šodienu, bet sievietes ar tādu raksturu ilgi nesvārstās.»

De Šastlē kundze reti bija tik asredzīga. Tovakar viņa sāka just greizsirdību, kas vērta viņu vecāku.

Kad saruna kļuva ļoti dzīva un de Šastlē kundze varēja klusēt, nepārkāpjot pieklājības likumus, viņas seja apmācās; tad tā piepeši noskaidrojās.

«Kad I evi-na kungs runa ar d'Okenkūra kundzi,» viņa sprieda, «viņa balss neskan la, it kā runātu ar mīļoto sievieti.»

Lai izvairītos no katra jaunatnācēja komplimentiem, de Šastlē kundze piegāja pie galda, kur bija nolikts vesels žūksnis karikatūru par pastāvošo kārtību. Levēns drīz vien pārstāja runāt; viņa to pamanīja un jutās iepriecināta.

«Vai tā varētu būt taisnība?» viņa domāja. «Bet cik liela ir atšķirība starp manu varbūt paskarbo atturību, kas izriet no pārāk nopietna rakstura, un skaistās d'Okenkūra kundzes jautrību, bezbēdību un vienmēr jauno un vienmēr dabisko burvību! Viņai ir bijis pārāk daudz mīļāko, bet vai gan divdesmit trīs gadus vecam un tik savādi domājošam apakšleitnantam tas šķiet kāds netikums? Turklāt — vai viņš to maz zina?»

Levēns nemitīgi staigāja apkārt pa viesistabu. Viņš iedrošinājās tā rīkoties, jo redzēja, ka visu prātus pilnīgi nodarbina tikko saņemtā ziņa, ka pie Linevilas* tiks ierīkota jauna kavalērijas nometne. Negaidītās vēsts dēļ visi pilnīgi aizmirsa Levēnu un uzmanību, ko tovakar viņam veltīja d'Okenkūra kundze. Viņš savukārt vairs nedomāja par viesiem. Viņš tos paturēja prātā vienīgi tāpēc, ka baidījās no ziņkārīgiem skatieniem. Jaunais cilvēks dedzīgi vēlējās pieiet pie galda ar karikatūrām, taču bažījās, ka tas varētu liecināt par nepiedodamu pašcieņas trūkumu.

«Varbūt pat par godbijības trūkumu pret de Šastlē kundzi,» viņš rūgti piebilda. «Viņa gribēja izvairīties no manas vizītes, un es ļaunprātīgi izmantoju mūsu sastapšanos citā salonā, lai piespiestu uzklausīt sevi!»

Kaut arī Levēns šo prātojumu uzskatīja par neapgāžamu, pēc dažām minūtēm viņš atradās tik tuvu pie galda, pār kuru de Šastlē kundze bija viegli noliekusies, ka klusēšana būtu uzkrītoša.

«Tas viņai varētu nepatikt,» Levēns domāja, «tāpēc tā rīkoties nedrīkst.»

Jauneklis tumši pietvīka. Nabaga zēns tobrīd nebija vairs drošs par labā toņa likumiem, tie viņam sajuka un aizmirsās.

De Šastlē kundze, atbīdīdama nostāk vienu karikatūru, lai paņemtu citu, mazliet pacēla skatienu un to pamanīja. Arī d'Okenkūra kundze no savas vietas ļoti labi redzēja, kas notiek pie zaļā galda, un d'Antēna kungs, kurš tobrīd stāstīja kādu uzjautrinošu notikumu, viņai šķita sīkumains un neciešams pļāpa.

Levēns iedrošinājās palūkoties uz de Šastlē kundzi, bet briesmīgi baidījās sastapt viņas skatienu, jo tad tūlīt vajadzētu kaut ko sacīt. Jaunais cilvēks redzēja, ka viņa aplūko gravīru, bet šķiet augstprātīga un gandrīz dusmīga. Nabaga sievietei bija iešāvusies prātā doma saņemt Levēna roku, kas balstījās pret galdu un turēja citu gravīru, un pacelt to pie savām lūpām. Šī iedoma viņu šausmināja un iesvēla īstās dusmās pašai pret sevi.

«Un es vēl uzdrīkstos reizēm augstprātīgi nosodīt d'Okenkūra kundzi!» viņa domāja. «Nupat uzdrošinājos viņu nicināt. Varu zvērēt, ka tik apkaunojošu kārdinājumu viņa nav jutusi visu vakaru! Ak dievs, kā man varēja ienākt prātā kaut kas tik briesmīgs?»

«Ir jāizbeidz,» augstprātīgā skatiena aizvainots, Levēns nolēma, «par to vairs nedrīkst domāt.»

Kundze, vai tiešām es atkal būtu tāds nelaimes putns, ka būtu jūs

vēlreiz sadusmojis? Ja la, acumirklī iešu prom.

Viņa pacēla skatienu un nespēja apspiest ārkārtīgi maigu smaidu.

Nē, mans kungs,— jaunā sieviete atbildēja, kad atguva spēju runāt.— Es dusmojos pati uz sevi par muļķīgu domu, kas bija ienākusi prātā.

«Ak dievs, kādā juceklī es iepinos? Vēl tikai atliktu izkratīt viņam sirdi!»

Viņa tik sārti pietvīka, ka d'Okenkūra kundze, kura ne mirkli neizlaida viņus no acīm, nodomāja: «Nu jau viņi ir samierinājušies, turklāt labāk nekā jebkad. Patiesību sakot, viņi abi, ja vien iedrošinātos, mestos viens otra skaujās.»

Levēns grasījās iet prom. De Šastlē kundze to redzēja.

Palieciet tepat manā tuvumā,— viņa sacīja,— taču šobrīd es tiešām nespēju ar jums runāt.

Viņai saskrēja asaras acīs. Viņa dziļi noliecās un uzmanīgi aplūkoja kādu gravīru.

«Ak tā mēs jau esam līdz asarām!» d'Okenkūra kundze nodomāja.

levēns apmulsis prātoja: «Vai tā ir mīlestība? Vai tas ir naids? Taču itian šķiet, ka vienaldzība tā nav. Tas ir vēl viens iemesls tikt skaidrībā un izbeigt.»

Es tā baidos no jums, ka neiedrošinos izteikt ne vārda,— viņš atbildēja un patiešām izskatījās dziļi saviļņots.

Un ko jūs man varētu sacīt?— viņa augstprātīgi vaicāja.

Ka jūs mani mīlat, manu eņģeli Atzīstieties, un es nekad to neizmantošu ļaunprātīgi!

De Šastlē kundze jau gribēja sacīt: «Jā, patiešām, bet apžēlojieties par mani,» kad d'Okenkūra kundzei, ātri tuvojoties, aizķērās aiz galda tērps un, tikai stīvajam angļu audumam nošvīkstot, de Šastlē kundze viņu pamanīja. Ja tas būtu noticis sekundes desmitdaļu vēlāk, viņa būtu atbildējusi d'Okenkūra kundzes klātbūtnē.

«Ak dievs, kādas šausmas!» viņa domāja. «Kāpēc šovakar esmu nolemta tādam apkaunojumam? Ja palūkošos uz d'Okenkūra kundzi, gan viņš pats, gan visa sabiedrība redzēs, ka mīlu viņu! Ak, cik neuzmanīga biju, nākdama šovakar šurp! Man atliek tikai viens: pat ja man uz vietas jānomirst, es te palikšu, nekustēšos un nerunāšu. Varbūt tad man izdosies vairs neizdarīt neko tādu, par ko vajadzētu sarkt.»

De Šastlē kundzes skatiens patiešam palika it kā piekalts pie kādas gravīras, un viņa ļoti zemu noliecās par galdu.

D'Okenkūra kundze brīdi pagaidīja, līdz de Šasllē kundze pacēla acis, taču ar to viņas ļaunvēlība aprobežojās. Viņai ne prātā nenāca teikt kādu dzēlību, kas palielinātu jaunās sievietes apmulsumu, piespiest to pacelt skatienu un atklāt savas jūtas visiem. Viņa aizmirsa de Šastlē kundzi un raudzījās vienīgi Levēnā. Tobrīd jauneklis viņai šķita valdzinošs: viņa acīs kaisa maigums, taču arī iecirtība. Ja viņa nespēja vīrieti par to izsmiet, tāda iecirtība viņu pilnīgi pakļāva.

XXXI nodaļa

Izjādēs Nansī apkaimē Lisjēns ievēroja lielisku angļu zirgu.

«Šis kumeļš maksā desmit, Divpadsmit, iespējams, pat piecpadsmit tūkstošus franku,» viņš prātoja. «Bet varbūt tam ir kādas vainas. Manuprāt, tas ir mazliet par šauru plecos.»

Jātnieks bija izveicīgs, bet izskatījās pēc staļļa puiša, kas Austrijā, Vīnē, vinnējis lielo laimestu loterijā.

«Diezin vai zirgs ir pārdodams?» Lisjēns domāja. «Bet es nemūžam neuzdrīkstētos to pirkt, tas maksā pārāk dārgi.»

Kad Lisjēns šo zirgu redzēja otro vai trešo reizi, viņš atradās tam tuvāk un varēja apskatīt jātnieku, kurš bija ģērbies ārkārtīgi izmeklēti, bet šķita mākslots tieši tāpēc, ka mēģināja izlikties tik dabisks kā cilvēks, kas viens pats savā istabā skuj bārdu.

«Mātei taisnība,» Lisjēns nosprieda. «Angļi ir izlikšanās meistari,» un pārstāja.domāt par zirgu, taču ar katru reizi, kad to sastapa, viņa apbrīns auga augumā.

Kādu dienu d'Okenkūra kundze uzlielīja Levēna kumeļu, un viņš atbildēja:

Tas nav slikts, uh esmu tam tiešām pieķēries, taču vairākas reizes esmu redzējis zirgu, kuram, ja vien nav kādas slēptas vainas, kustības ir daudz vieglākas nekā manam. Šķiet, tā kājas nemaz nespieskaras zemei vai, pareizāk sakot, zeme zem tām ir atsperīga un, kad dzīvnieks kustas strauji, piemēram, rikšo, it kā met to gaisā.

Jūs pats, dārgo leitnant, zaudējat zemi zem kājām! Kāda dedzībai Cik skaistas ir jūsu acis, kad runājat par to, ko mīlat! Tad liekaties pavisam cits cilvēks. Patiešām, kaut vai tīrās koķetērijas dēļ jums vajad/.elu mīlēt, būt pļāpīgam mīļākajam un runāt par savu iemīļoto.

Tā, kuru šobrīd mīlu, savu varu pār mani neizmanto ļaunprātīgi; ja es īsti mīlētu, tad baidītos no savām neprātībām: tās drīz vien pazudinātu mīlestību, ko būtu iespējams pret mani just, un nelaime nebūtu ilgi jāgaida. Jūs, sievietes, nespējat nepārspīlēt tā vērtību, ko jums sniedz bez gala un ar pārliecīgu augstsirdību.

D'Okenkūra kundzes sejā pavīdēja Lisjēnam tīkama izteiksme, un viņa sacīja:

Zirgam, par ko tā jūsmojat, mugurā droši Vien sēdēja liela auguma gaišmatis vidējos gados, izvirzītu zodu un bērna seju?

Kurš jāj ļoti labi, bet par daudz kustina rokas.

Viņš savukārt domā, ka franči turas zirgā pārāk stīvi. Es viņu diezgan labi pazīstu, tas ir angļu milords, kura vārdam ir ārkārtīgi sarežģīta rakstība, bet to izruna apmēram tā — Links.

Un ko viņš te dara?

Viņš jādelē apkārt. Stāsta, ka esot izraidīts no Anglijas. Nu jau trīs vai četrus gadus viņš mūs pagodina ar savu klātbūtni. Bet kāpēc tad jūs nebijāt ieradies viņa sestdienas ballē?

Vēl taču pagājis tik neilgs laiks, kopš man ir tas gods tikt pieņemtam Nansī sabiedrībā!

Tātad tieši es jūs aizvedīšu uz balli, ko viņš mums rīko ik mēneša pirmajā sestdienā — gan ziemu, gan vasaru. Šoreiz divas nedēļas tā nenotika, jo bija advente un Reja kungs negribēja.

Dīvains cilvēks gan ir šis Reja kungs un dīvaina — viņa vara pār jums!

Ak dievs, kāpēc jūs to nepateicāt de Serpjēra kundzei, kura jums tā patīk! Kāds sprediķis jums būtu jānoklausās!

Šis Reja kungs ir visu jūsu pavēlnieks!

Ko jūs gribat? Viņš mums bez mitas atkārto, ka mūsu nabaga privilēģijas var atgūt agrāko spožumu vienīgi tad, ja atgriežas jezuīti. Ir skumji par to domāt, bet — kas vajadzīgs, tas vajadzīgs; nedrīkst taču pieļaut republikas atjaunošanu, jo tā mūs sūtītu uz ešafotu kā deviņdesmit trešajā gadā. Turklāt pats Reja kungs nepavisam nav garlaicīgs; viņš man aizvien liekas patīkams sarunu biedrs vismaz divdesmit minūtes. Apgrūtinoši ir viņa piekritēji; viņš pats ir krietns cilvēks, prot pat uzjautrināt, vismaz nav jāgarlaikojas, kad lielvikārs runā. Viņš ir ceļojis: Reja kungs četrus gadus darbojies Krievijā un divas vai trīs reizes bijis Amerikā. Viņam uztic sarežģītus uzdevumus. Pie mums viņš nonāca pēc slavenajām dienām.

Manuprāt, viņš ir drusku amerikānisks.

Viņš ir Tulūzas amerikānis.

Vai stādīsiet mani priekšā arī Reja kungam?

To gan ne! Tādu iepazīstināšanu viņš uzskatītu par nepiedienīgu. Šim cilvēkam vajag izpatikt, tas vīros vieš uzticību. Taču stādīšu jūs priekšā milordam Linkam, kas ievērojams savu pusdienu dēļ.

Cik noprotu, viņš nekad nevienu nepieņem.

Pudienas I.inka kungs rīko pats sev. Stāsta, viņš ik dienas liekot sagatavot trīs vai četras maltītes Nansī un tuvākajos ciemos; ēd viņš tajā vietā, kurai vistuvāk atrodas, kad jūtas izsalcis.

Nav slikti izdomāts!

Mācītais de Sevinjī kungs stāsta, ka lords Links esot liels visu lietu lietderības sistēmas piekritējs, kuru visvairāk sludinot kāds slavens anglis … viņam ir pravieša vārds …

Vai Jeremijs Bentams?*

Pilnīgi pareizil

Tas ir mana tēva draugs.

Labi, labi, nelielieties ar to angļu milordiem! De Vasinjī kungs stāsta, ka šis esot baltais zvirbulis, un Reja kungs vienudien apgalvoja — ja tam angļu Jeremijam būtu vara, viņš būtu simtreiz ļaunāks par Robespjēru. Un milordu Linku viņa biedri nevar ciest, jo viņš ir šī angļu terorista piekritējs. Beidzot, viņš ir galīgi kritis apsmieklā, jo izputējis un vairs nevar dzīvot Vestendā, kas Londonā esot lepnākais rajons, jo viņam ir tieši četrtūkstoš livru, tātad simttūkstoš franku rentes.

Un viņš to notērē te?

Nē, par spīti četrām pusdienām, viņš ietaupa un laiku pa laikam brauc uz Parīzi izšķiest naudu ļoti sliktā sabiedrībā. Viņš pats apgalvo, ka laba sabiedrība viņam esot pa prātam vienīgi provincē. Stāsta, ka Parīzē viņš runājot; te milords mums parāda godu, visu vakaru neatverot muti. Bet viņš vienmēr zaudē visās spēlēs, un es jums izteikšu savas aizdomas, tikai paturiet tās slepenībā: manuprāt, viņš zaudē tīšām. Links pieder pie tiem, kuri spriež: «Es neesmu patīkams, sevišķi

muļķiem, nu, tad paspēlēšu!» De Marsiljī nama vecās dāmas viņu dievina.

Tas tiešām nav slikti! … Bet tā esat jūs, kas viņu apvelti ar gudrību. Tagad, kad esat man šo cilvēku aprakstījusi, man šķiet, ka esmu to sastapis pie de Serpjēra kundzes. Kādu dienu es sacīju — lai cik gudrs būtu anglis, viņš vienmēr izskatās tāds, it kā tikko būtu uzzinājis, ka iepinies kādā bankrotā; Teodelindas jaunkundze uz mani skatījās briesmīgi pārmetoši, un es vēlāk aizmirsu apjautāties par iemeslu.

Viņai nebija taisnība, milords par jūsu vārdiem nepavisam nedusmotos; ja viņam jautā, viņš apgalvo, ka tik ļoti nicina cilvēkus, ka runā vienīgi gadījumā, kad viņu saņem aiz frakas pogas un saka acīs apvainojumus. «Vai tad debesu tēvs man maksā, lai es labotu cilvēku dzimuma muļķību?» viņš reiz teica de Sanreāla kungam, kas lāgā nezināja, vai nevajag ņemt ļaunā, jo tikko citu pēc citas bija izteicis trīs vai četras galīgi sājas muļķības. Ludvigs Rollers domā, ka milorda dēļ nav vērts dusmoties, taču īstenībā nesaprot, kāpēc tā. Kopš jūlija dienām nabaga Ludvigs nav pārstājis niknoties. Divi tūkstoši franku — leitnanta alga — viņam bija no liela svara, turklāt viņš vairs nezina, par ko runāt; viņš centīgi mācījās savu amatu, gribēja kļūt par Francijas maršalu. Kāds no viņa ģimenes ticis apbalvots ar Goda leģionā krustu.

Diezin vai viņš būs maršals, bet viņš ir neciešams, jo pūlas sludināt Reja kunga teorijas. Viņaprāt, civilkodekss ir drausmīgi amorāls, jo paredz ģimenes galvas mantas vienlīdzīgu sadalīšanu starp bērniem. Esot pilnīgi nepieciešams atjaunot mūku ordeņus un visas Francijas zemes pārvērst par ganībām. Es neiebilstu, lai jau Francija kļūst par vienam vienīgam ganībām, bet es iebilstu, ja divdesmit minūtes runā par vienu un to pašu.

Nu labi, bet Reja kunga mutē tas viss neizklausās garlaicīgi.

Toties viņa māceklis Rollera kungs divas vai trīs reizes piespieda mani puiksten deviņos bēgt no de Serpjēra kundzes salona, kur bija sācis runāt; un visļaunākais ir tas, ka viņš nezina, kā atspēkot iebildumus.

Saruna atkal pievērsās milordam Linkam.

Arī milords,— d'Okenkūra kundze sacīja,— lieliski kritizē mūsu Franciju.

Ak, visu to es jau zinu — demokrātijas, ironijas un sliktu politisko paražu valsts. Mums nav sabrukušu piļu, un pie mums aizvien var nopirkt zemi. Tātad neesam neko vērti. Tik tiešām nav nekā garlaicīgāka par angli, kas niknojas tāpēc vien, ka visa Eiropa nav verdzisks Anglijas atdarinājums. Šiem ļaudīm labi ir vienīgi zirgi un izturība, ar kādu viņi vada kuģi.

Bet lagad jūs pats visu nopeļat ab hoc et ab hac.* Pirmkārt, šis nabaga milords savu sakāmo vienmēr pasaka pāris vārdos, otrkārt, viņš runa tik trāpīgi, ka to nemaz nevar aizmirst. Beidzot, viena ziņā viņš nav anglis: ja jūs, viņaprāt, būsiet iabs jātnieks, viņš jums aizdos savus zirgus, pat slaveno Solimenu,— to, kuru jūs acīmredzot apbrīnojat.

Pie velna!— Lisjēns iesaucās.— T^ ir pavisam cita lieta; es mēģināšu iejūsmināt šo nabaga piekrāpto vīru.

Atnāciet pie mums pusdienās parīt, es viņu uzaicināšu: man viņš gandrīz nekad neatsaka, turpretī gandrīz vienmēr atsaka de Pijlorāna kundzei.

Manuprāt, iemesls nav grūti uzminams.

Jā, es neatceros, kas tas bija par pliekanu glaimotāju, kurš to pašu reiz sacīja viņa un manā klātbūtnē; es vēl gudroju, kā lai atbildu uz tādu parupju komplimentu, kad viņš mani izglāba no apjukuma, vienkārši sacīdams: «De Pijlorāna kundze ir pārāk asprātīga.» Vajadzēja redzēt, kādu seju rādīja d'Antēns, kas stāvēja starp milordu un mani; par spīti savai gudrībai, viņš piesarka kā gaiļa sekste.

De Pijlorāna kundze un d'Antēna kungs uzskata par goda lietu visu pastāstīt viens otram. Es gan gribētu zināt, vai viņš atstāstīja arī šo sarunu. Ka butu rīkojies jūs? Utt., utt., utt…

Atzīstu, ka tas nekādi nesekmē atzīšanos maigā pieķērībā. Taču es gan piesargātos sarunāties ar jums tādā tonī: pārāk baidos jūs iemīlēt. Kad jūs būtu man galigi sagrozījusi galvu, jūs par mani tikai pazobotos.

XXXII nodaļa

De Šastlē kundze bija aizmirsusi mīlestību un domāja vienīgi par savu labo slavu. Viņa ieklausījās vispārējā sarunā. Tika nosodīts Luijs Filips. Milords Links, kas veselu stundu bija atradies viņu vidū, nebilzdams ne vārda, bezkaislīgi sacīja: «Kādam cilvēkam bija skaists tērps; brālēns viņam to nozaga. Pirmā draugi, lai atriebtos otrajam, skaisto tērpu sadurstīja un saplosīja. «Ko tad es dabūšu, ja jūs uzvarēsiet?» apzagtais iesaucās. «Kas tad būs palicis pāri no karaļa varas?» varētu jautāt jūsu Anrī Piektais. «Kur ņemšu šķietamību, kas nepieciešama tāda veida komēdijai? Kurš francūzis jutīsies svētlaimīgs tāpēc vien, ka viņu uzrunājis karalis?» To pateicis, milords Links pieņēma, ka ir izpildījis savu viesa pienākumu, un turpmāk vairs ne muti neatvēra.

Visu uzmanību joprojām saistīja Linevilas nometne un tās ierīkošanas iespējamās sekas — ne vairāk un ne mazāk kā uzurpatora tūlītēja krišana, jo viņš bijis tik nepiesardzīgs, ka pavēlējis nometni izveidot. Un atkal tika atkārtotas jau daudzkārt izteiktas domas, minēti vieni un

tie paši fakti: daudz vairāk var paļauties uz kavalēriju nekā uz kājniekiem utt., utt.

«ŠI atkārtošanās,» de Šastlē kundze domajā, «drīz vien izvedis no pacietības de Pijlorāna kundzi, viņa kaut ko izdomās, lai nevajadzētu garlaikoties. Ja sēdēšu viņai blakus, viņas slavas spožumā, es varēšu tikai klausīties un klusēt, un, galvenais, Levēna kungam nebūs iespējams mani uzrunāt.»

De Šastlē kundze šķērsoja salonu, Levēnu nesastopot. Tas bija ļoti svarīgi. Ja glītajam jaunajam cilvēkam nebūtu pietrūcis izveicības, viņš būtu panācis atzīšanos mīlestībā un solījumu, ka tiks pieņemts visu mūžu katru dienu.

Visi zināja, ka de Šastlē kundzei patīk de Pijlorāna kundzes gaišais prāts; viņa apsēdās tai blakus. De Pijlorāna kundze aprakstīja nepiedienīgo pamestību un nomācošo vientulību, kādā princi bija atstājusi vietējā aristokrātija.

Patvērusies šajā drošajā ostā, dc Šastlē kundze, kura bija tuvu asarām un, galvenais, nespēja paskatīties uz Levēnu, daudz smējās par de Pijlorāna kundzes asprātībām — tā zobojās par visu, kas bija saistīts ar Linevilas nometni.

De Šastlē kundze attapās no šausmu mirkļa, kura dēļ bija aizmirsusi itin visu, un pamanīja, ka d'Okenkūra kundze ne soli neatkāpjas no Levēna. Izskatījās, it kā viņa pūlētos uzsākt valodas ar jauno cilvēku, taču de Šastlē kundzei, kura īstenībā gan atradās ļoti tālu no viņiem, šķita, ka jaunais cilvēks ir diezgan nerunīgs.

«Vai Levēnu aizskartu tas, ka visi cenšas padarīt smieklīgu valdnieku, kuram viņš kalpo? Bet viņš man simtiem reižu ir teicis, ka nekalpo nekādam valdniekam, bet kalpo tēvijai un uzskata par galīgi smieklīgām pirmā ierēdņa pretenzijas, kas šo amatu sauc par atrašanos viņa dienestā. «Es gribu viņam to pierādīt,» Levēns bieži piebilst, «palīdzēdams gāzt viņu no troņa, ja vien valdnieks turpinās nepildīt solījumus un ja mums izdosies atrast tūkstoš pilsoņu, kas domā tāpat!» [8] par to visu prātojot, viņa juta zināmu apbrīnu pret savu iemīļoto, citādi visi šie politiskie smalkumi drīz būtu atmesti. Lisjēns viņas labā bija ziedojs savu liberālismu, viņa jaunā cilvēka dēļ — ultrarojālismu; par to viņi jau sen bija pilnā mērā vienojušies.

«Vai ar savu klusēšanu,» de Šastlē kundze turpināja, «viņš gribētu pierādīt, ka d'Okenkūra kundzes nepārprotamās laipnības viņam ir vienaldzīgas? Levēns droši vien domā, ka esmu pret viņu izturējusies ļoti bargi; vai tāpēc viņš butu nelaimīgs? Vai es tam varētu būt par iemeslu?»

Dc šastlē kundze neiedrošinājās tam ticēt, taču viņas uzmataba divkāršojās. Levēns patiešām runāja ļoti maz, vārdi viņam bija vilkšus jauvelk. Patmīlība jauneklim teica: «Iespējams, ka de Šastlē kundze zobojas par jums. Ja tā, drīz viņu atdarinās visa Nansī. Vai arī

d'Okenkūra kundze piedalītos sazvērestībā? Tādā gadījumā es savus nodomus drīkstu skaidri atklāt tikai lad, kad būšu guvis uzvaru, un te, iespējams, mani novēro četrdesmit cilvēku. Katrā gadījumā ienaidnieki apgalvos, ka lakstojos ap d'Okenkūra kundzi, lai slēptu neveiksmi ar Batildi. Jāpierāda ļaunvēlīgajiem sīkpilsoņiem, ka savaldzināt pūlas viņa, tāpēc atlikušo vakara daļu nerunāšu ne vārda. Ļaunākajā gadījumā būšu pat nepieklājīgs.»

Šis Levēna untums vēl vairāk iekvēlināja d'Okenkūra kundzi. Viņa nedz redzēja d'Antēna kungu, nedz klausījās tā vārdos; divas vai trīs reizes jaunā sieviete strupi, kā gribēdama no pielūdzēja atbrīvoties, sacīja:

— Dārgo d'Artēn, šovakar jūs esat apnicīgs!

I'cc tam viņa steigšus atgriezās pie ļoti interesantā jautājuma: «Kaut kas Levēnu ii aizvainojis. Ši klusēšana nav dabiska. Bet ko es būtu varējusi izdarīt lādu, kas viņam nepatīk?»

Tā ka Levēns ne rei/.i netuvojās de Šastlē kundzei, d'Okenkūra kundze, daudz neprātodama, nosprieda, ka starp viņiem viss ir beidzies. Turklāt jaunās sievietes līksmais raksturs un dabiskums vērta viņu pilnīgi atšķirīgu no parastiem provinciāļiem: viņu nepavisam nenodarbināja citu dzīve, toties viņa neticami sparīgi pūlējās piepildīt nodomus, kas radās pašas aušīgajā galvā. Tos, kas attiecās uz Levēnu, kāds svarīgs apstāklis vērta vieglāk īstenojamus: bija ceturtdienas vakars, un, lai nepiedalītos nākamās — grēku nožēlu dienas apgānīšanā, d'Okenkūra kungs, divdesmit astoņus gadus vecs vīrietis skaistām brūnām ūsām, devās pie miera labu laiku pirms pusnakts. Tiklīdz viņš bija prom, d'Okenkūra kundze lika pasniegt šampanieti un punšu.

«Stāsta,» viņa sprieda, «ka mans skaistais virsnieks labprāt piedzero- ties; jādomā, tad viņš ir sevišķi jauks. Palūkosimies!»

Taču Levēns neatkāpās no savas dzimtenes cienīgas ģeķības; visu atlikušo vakaru viņš nenosliecās pateikt ne trīs sakarīgus vārdus — tas bija viss, ar ko viņš iepriecināja d'Okenkūra kundzi. Viņa nebeidza vien brīnīties un beigās jūsmoja: «Kāds apbrīnojams cilvēks, un viņam ir tikai divdesmit trīs gadi! Cik atšķirīgs no visiem citiem!»

Dueta otrā daļa, ko domāja Levēns, bija tāda: «Pret šiem kraukļiem piesardzības nekad nevar būt par daudz. Šoreiz triecienam jābūt pamatīgam.»

Muļķīgie spriedelējumi par Linevilas nometni, no kuras vajadzēja tiešā ceļā izrietēt karaļa krišanai, neaizskāra viņa godu mundiera dēļ, taču pāris reižu viņam izlauzās tāda kā lūgšana:

«Augstais dievs! Kādā nejēgu sabiedrībā gadījums mani novedis! Cik dumji ir šie ļaudis, un, ja viņi būtu gudrāki, iespējams, būtu vēl ļaunāk! Diezin vai vēl stulbāki un maziskāki mietpilsoņi pasaulē vēl ir iespējami? Kāda verdziska pieķeršanās vissīkākajām naudas interesēm! Un tie esot Kārļa Drosmīgā* uzvarētāju pēcteči!»

Tā viņš domāja, cienīgi tukšodams šampanieša glāzes, ko d'Okenkūra kundze laipnā uzmanībā piepildīja.

«Vai tiešām es nespēšu piespiest viņu atmest augstprātīgo pozu?» viņa domāja.

Un Levēns vēl nosprieda: «Šo ļaužu kalpotāji, ja divus gadus būtu karojuši pulkā krietna pulkveža vadībā, būtu simtreiz labāki par saviem kungiem. Sulaiņi būtu patiesi uzticīgi idejai, kurai kalpotu. Un vissmieklīgākais ir tas, ka aristokrāti bez mitas runā par uzticību, tas ir, par tikumu, kas viņiem piemīt vismazākajā mērā.»

Tādas egoistiskas un politiskas pārdomas, kas varbūt bija ļoti nepareizas, palika Levēna vienīgais patvērums, kad de Šastlē kundze sagādāja viņam ciešanas. Pēc tā laika modes lieliski atvēsināta šampanieša ietekmē Levēnu par filozofējošu, tātad diezgan pliekanu apakšleitnantu padarīja liktenīga doma, kas sāka noskaidroties viņa prātā.

«Pēc tā, ko esmu iedrošinājies sacīt de Šastlē kundzei, pēc tik lēti familiāriem vārdiem «manu eņģei» (patiešām, kad runāju ar viņu, neesmu pie pilna prāta, man vajadzētu iepriekš uzrakstīt, ko gribu sacīt; vai gan ir iedomājama sieviete, pat visiecietīgākā, ko neaizvainotu uzruna «manu eņģei», sevišķi vēl, ja viņa neatbild tādā pašā tonī), pēc šiem neticami vaļīgajiem vārdiem pirmais, ko viņa sacīs, izšķirs manu likteni. Viņa mani padzīs, es viņu hekad vairs neredzēšu . .. Vajadzēs satikties ar d'Okenkūra kundzi. Un, lai cik mokoša būs šīs sievietes nemitīgā un neapvaldītā uzmācība, vajadzēs paciest to katru vakaru. Ja pieiešu pie de Šastlē kundzes, mans liktenis var izšķirties tepat uz vietas. Un es neko nevarēšu iebilst. Turklāt viņa varbūt vēl ir pirmo dusmu iespaidā. Bet ja nu viņa man sacīs: «Nebūšu mājās agrāk par nākamā mēneša piecpadsmito datumu»?»

To iedomājies, Levēns nodrebēja.

«Jāglābj vismaz gods. Pret šiem aristokrāteļiem jāizturas vēl uzpūtīgāk. Viņu naids pret mani jau tāpat ir sasniedzis augstāko pakāpi, un, jo nekaunīgāks būšu, jo vairak šis zemiskas dvēseles mani cienīs.»'

Tai brīdī viens no grafiem Rolleriem sacīja no punša jau stipri iesilušajam de Sanreāla kungam:

— Nāc man līdzi. Jāpieiet pie tā tur nelgas un jāpasaka pāris stipru vārdu par viņa karali Luiju Filipu.

To saka uzputīgs āksts.

Taču tieši tajā brīdi vācu pulkstenis, kuram bija tik liela vara pār I.i-vēna sirdi, ar visiem zvārguļiem nosita pirmo nakts stundu. Piecēlās pat dc Pijlorāna kundze, kaut arī labprāt vēlu palika viesos, un visi sekoja viņas piemēram. Tā mūsu varonim tovakar neradās izdevība pierādīt savu -drosmi.

«Ja es sniegtu elkoni de Šastlē kundzei, viņa varētu man pateikt izšķirošos vārdus.»

Levēns nekustīgi stāvēja pie durvīm un noskatījās, ka viņa ļoti bāla, acis nodūrusi, paiet garām zem rokas ar de Blansē kungu.

«Un tāda ir pirmā tauta pasaulē!» Levēns domāja, dodamies mājās pa Nansī tukšajām un smirdīgajām ielām. «Augstais dievs! Kā tad paiet vakari Krievijas, Vācijas vai Anglijas mazpilsētās! Cik daudz zemis- kuma! Kāda salta, necilvēciska nežēlība! Tur atklāti valda šī privileģētā šķira, ko te daļēji stindzina un sasaista budžeta līdzekļu liegšana. Tēvam taisnība: ir jādzīvo Parīzē un vienīgi kopā ar cilvēkiem, kas prot padarīt dzīvi patīkamu. Viņi ir laimīgi un tāpēc nav tik ļauni. Cilvēka dvēsele līdzinās indīgam muklājam: tam jāiet pāri ātrā solī, citādi var iestigt.»

Viens de Šastlē kundzes vārds būtu pārvērtis filozofiskos prātojumus par laimīgu jusinu. Nelaimīgs cilvēks mēģina stiprināties filozofijā, taču ta pirmām kurtam sagandē viņu tiktai, ka laime šķiet neiespējama.

Nākamajā diena pulka bija daudz darba: vajadzēja sagatavot katra ulāna personisko grāmatiņu pārbaudei, kas bija gaidāma pirms došanās uz Linevilas nometni, sīki pārlūkot ekipējumu.

«Vai neizskatās tā,» vecie ūsaiņi prātoja, «it kā parādi taisītos pieņemt pats Napoleons?»

«Karam pret naktspodiem un ceptiem āboliem, kādā esam iesaukti, tas ir gluži lieki,» jaunie apakšvirsnieki sprieda. «Cik pretīgi! Bet, ja nu sākas karš, mums jābūt te un jāprot amats.»

Pēc inspekcijas kazarmas telpās pulkvedis atvēlēja stundu pusdienām, tad deva signālu sēsties zirgos un četras stundas noturēja pulku mācībās. Visās dažādajās nodarbībās Levēns juta labvēlību pret kareivjiem; viņā bija pamodies maigs žēlums pret vājākajiem, un pēc dažām stundām viņš vairs bija tikai kvēls mīlētājs. Jaunais cilvēks bija aizmirsis d'Okenkūra kundzi vai ari, ja viņu atcerējās, tad tikai kā pēdējo, taču nomācoši garlaicīgo goda glābiņu. Vienīgais nopietnais jautājums, pie kura viņš atgriezās, ja vien nevajadzēja visu uzmanību veltīt darbam: «Kā de Šastlē kundze mani šovakar uzņems?»

Tiklīdz Levēns palika viens, neziņa kļuva mokoša. Kad apkopšana bija galā, viņš, zirgā kāpdams, paskatījās pulkstenī.

«Tagad ir pieci; pārnākšu septiņos, un astoņos mans liktenis būs izšķirts. Izteiciens «manu eņģei» varbūt jebkurā gadījumā liecina par sliktu gaumi. Attiecībās ar vieglprātīgu sievieti, tādu kā d'Okenkūra kundze, tas vēl nebūtu nekas briesmīgs, kāds galants un dedzīgs kompliments to spētu izlīdzināt. Bet ar de Šastlē kundzi! Kādas gan nepiesardzības dēļ tik frivolus vārdus būtu pelnījusi tāda nopietna, saprātīga un tikumīga sieviete? … Jā, tikumīga. Jo galu galā neesmu bijis liecinieks viņas sakaram ar huzāru apakšpulkvedi, un šie ļaudis ir tādi meļi un nomelnotāji! Kā tad var ticēt viņu runām? … Beidzot, atklāti sakot, es to neesmu redzējis, un turpmāk gribu ticēt tikai savām acīm. Varbūt vakarvakara sabiedrībā bija stulbiķi, kas, dzirdējuši manu toni sarunās ar d'Okenkūra kundzi un redzējuši viņas neparasto laipnību, apgalvos, ka esmu viņas mīļākais … Jā, un kāds iemīlējies nabaga velns tam noticēs. . . Nē, saprātīgs cilvēks uzticas vienīgi savām acīm. Vai de Šastlē kundzes uzvedībā jel kas liecina, ka viņa būtu sieviete, kura nav radusi dzīvot bez mīļākā? . . . Tieši pretēji, viņai varētu pārmest pārliecīgu atturību un stingrību. Nabaga sieviete! Vakar aiz bikluma viņai vairākas reizes izgāja greizi . . . Vienatnē ar mani viņa bieži sarkst un nespēj pabeigt teikumu — redzams, ka viņai izkritusi no prāta doma, ko gribējusi pateikt. .. Salīdzinājumā ar visām vakardienas dāmām nabaga de Šastlē kundze izskatījās pēc šķīstības dievietes. De Serpjēru jaunkundzes, kuru tikumība izdaudzināta visā apkaimē, vienīgi ar savām prāta spējām atšķiras no viņas. Visa nelaime ir tā, ka puse de Šastlē kundzes domu viņiem paliek neuztverama, un šīs domas iespējams izteikt vienīgi mazliet filozofiskā valodā, kura tāpēc šķiet mazāk atturīga. Jaunkundzēm es pat varu pateikt daudz ko tādu, kā nozīmi de Šastlē kundze acumirklī uztvertu un tāpēc nepieļautu. Ar vārdu sakot, visu vakarvakara viesību dalībnieku apgalvojumiem es noticētu varbūt vienīgi tad, ja runa būtu par kādu neapstrīdamu faktu. Pret de Šastlē kundzi man ir tikai viena skaidra liecība pasta stacijas priekšnieka Bušāra vārdi. Es rīkojos muļķīgi, nemēģinot nodibināt ciešākas attiecības ar šo cilvēku; kas gan būtu vienkāršāk kā ņemt 110 viņa zirgus, izraudzīties tos viņa stallī? Tieši viņš taču man ieteica siena tirgotāju un kalēju, un šie ļaudis ir pret mani labvēlīgi noskaņoti. Tik tiešām esmu muļķis.»

Levēns pats sev neatzinās, ka Bušārs viņam iedveš šausmas: tas bija vienīgais cilvēks, kas bija atklāti runājis ļaunu par de Šastlē kundzi: mājieni, kurus reiz viņš manīja pie de Serpjēra kundzes, šķita visai nenoteikti. Viņas augstprātība, kam Nansī neviens neiedrošinājās minēt citu iemeslu kā no vīra mantojumā palikušo piecpadsmit līdz divdesmit tūkstošus franku lielo renti, īstenībā pauda tikai nepatiku pret pārāk glaimīgiem komplimentiem, kas tika izteikti šīs bagātības dēļ.

Domādams tādas bēdīgas domas, Levēns jāja straujos rikšos. Mazā ciemā pusceļā no Darnē viņš dzirdēja pulksteni nositam pusseši.

«Jāgriežas atpakaļ,» viņš nodomāja, «un pēc pusstundas mans liktenis būs izšķirts.»

Piepeši jauneklis nevis pagrieza zirgu atpakaļ, bet palaida to auļos. Viņš beidza auļot tikai Darnē, mazajā pilsētiņā, uz kuru agrak bija devies pēc de Šastlē kundzes vēstules. Viņš paskatījās savā pulksteni tas rādīja astoņi.

«Šovakar nav iespējams aiziet pie de Šastlē kundzes,» Levēns nodomāja un uzelpoja brīvāk. Viņš bija līdzīgs notiesātajam, kam atlikta soda izpildīšana.

Nākamajā vakarā pēc sava mūža visaizņemtākās dienas, kurā viņš divas vai trīs reizes bija mainījis plānus, Levēns tomēr bija spiests ierasties pie de Šastlē kundzes. Jaunajam cilvēkam šķita, ka viņu uzņem ārkārtīgi salti: īstenībā jaunā sieviete dusmojās uz sevi un jutās samulsusi Levēna priekšā.

XXXIII nodaļa

Ja viņš būtu ieradies iepriekšējā dienā, de Šastlē kundze būtu izpildījusi savu lēmumu: palūgusi, lai Levēns turpmāk viņu apmeklē tikai reizi nedēļa. Viņu joprojām sagrāba šausmas, atceroties vārdus, ko iepriekši ja vakarā d'Okenkūra kundze gandrīz izdzirda un viņa — izrunāja, ''ie d'Okenkūra kundzes pavadītā drausmīgā vakara iespaidā, būdama pārliecinātā, ka nespēs ilgi noslēpt no Levēna savas jūtas, de Šastlē kundze diezgan viegli pieņēma lēmumu tikties ar viņu retāk. Taču, līdzko tāds lēmums bija pieņemts, viņa izjuta visu tā sāpīgumu. Pirms Levēna ierašanās Nansī viņa bija garlaicības upuris, bet tagad garlaicība būtu svētlaime salīdzinājumā ar mokām reti redzēt vienīgo cilvēku, kās saistīja visas viņas domas. Iepriekšējā vakarā viņa nepacietīgi gaidīja Levēnu, jo vēlējās būt vīrišķīga un runāt ar viņu. Taču jaunekļa neierašanās radīja jucekli viņas jūtās. De Šastlē kundzes drosmei tika uzlikti visbargākie pārbaudījumi; trīs bezgala ilgās gaidīšanas stundās viņa nezin cik reižu bija gatava mainīt lēmumu. No otras puses — viņas gods bija bīstami apdraudēts.

«Nekad nedz tēvs,» viņa domāja, «nedz citi mani radinieki nepiekritīs laulībām ar Levēna kungu — cilvēku no naidīgas partijas, zilo,* kas turklāt nav dižciltīgs. Par to nav pat ko sapņot; arī viņš uz to necer. Bet ko es daru? Es nespēju domāt ne par ko citu kā vienīgi par viņu. Man nav mātes, pie kuras varētu patverties, nav draudzenes, kam varētu lūgt padomu: mūs ar de Konstantēna kundzi tēvs izšķīra ar varu. Vai gan Nansī ir kāds, pret kuru es uzdrīkstētos būt kaut cik vaļsirdīga? Tātad man pašai jābūt bargai pret sevi. Ārkārtīgi bīstamajā stāvoklī, kādā esmu nokļuvusi, man jābūt sevišķi modrai.»

De Šastlē kundze sprieda gluži saprātīgi, un beidzot pulkstenis nosita desmit — stundu, kad Nansī vairs nav atļauts ierasties slēgtā namā.

«Viss ir beidzies,» de Šastlē kundze domāja. «Viņš ir pie d'Okenkūra kundzes. Ja jau viņš nenāk,» jaunā sieviete nopūzdamās turpināja, «un esmu zaudējusi katru iespēju viņu redzēt, nav nekādas nozīmes sevi tā tirdīt un minēt, vai man pietiks vai nepietiks drosmes runāt ar viņu par to, cik biežas drīkst būt vizītes. Varbūt viņš neatnāks pat rīt. Iespējams, man nemaz nebūs jāpūlas — viņš pats gluži vienkārši pārstās te ierasties katru vakaru.»

Kad Levēns nākamajā dienā beidzot atnāca, arī viņa pa to laiku divas vai trīs reizes bija pilnīgi mainījusi savu spriedumu. Dažbrīd viņai gribējās atzīties savā apjukumā kā vislabākajam draugam un sacīt: «Izlemiet!» «Ja es kā Spānijā viņu pusnaktī redzētu stāvam aiz režģota loga — pati būtu sava nama pirmajā stāvā un viņš uz ielas —, es uzdrīkstētos sacīt tik bīstamus vārdus. Bet, ja nu viņš piepeši saņemtu manu roku un vienkārši un patiesi kā aizvakar sacītu: «Jūs mani mīlat, manu eņģei,»— vai es spētu atbildēt par sevi?»

Pēc parastās sasveicināšanās abi nobāluši apsēdās viens otram pretī, raudzījās viens otrā un nespēja izteikt ne vārda.

Vai vakar, cienītais kungs, bijāt pie d'Okenkūra kundzes?

Nē, kundze,— atbildēja Levēns, sakaunējies par savu apjukumu un vēlreiz varonīgi nolēmis visu izbeigt un panākt, lai viņa liktenis tiktu izšķirts reizi par visām reizēm.

Stundā, kad man varētu būt tas gods ierasties pie jums, es jāju pa Darnē ceļu. Taču es nevis griezos atpakaļ, bet trencu zirgu kā neprātīgs, lai nebūtu iespējams jūs sastapt. Man pietrūka drosmes, nepietika spēka pakļauties jūsu parastajai bardzībai. Man šķita, ka dzirdu jūs izsakām spriedumu.

Jauneklis apklusa un pēc brīža piebilda tikko sadzirdamā balsī, kas liecināja par vislielāko biklumu:

Kad pēdējo reizi jūs redzēju pie mazā zaļā galdiņa, es atzīstos .. . es iedrošinājos, ar jums runājot, izteikt kādus vārdus, kas man vēlāk sagādāja lielus sirdsapziņas pārmetumus. Baidos, ka par to tikšu bargi sodīts, jo jums nav iecietības pret mani.

Ak, cienītais kungs, ja jūs šos vārdus nožēlojat, es jums tos piedodu,— de Šastlē kundze sacīja, pūlēdamās izlikties jautra un bezrūpīga.— Bet es, cienītais kungs, gribu ar jums runāt par kaut ko man daudz svarīgāku.

Un viņas skatiens, nespēdams ilgāk liekuļot jautrību, kļuva dziļi nopietns.

Levēns nodrebēja; viņš nepavisam nebija tik iedomīgs, lai baiļu radītā nepatikā rastu vīrišķību dzīvot šķirti no de Šastlē kundzes. Ko lai viņš iesāktu tajās dienās, kad nebūtu ļauts redzēt jauno sievieti?

Cienītais kungs,— de Šastlē kundze nopietni turpināja,— man nav mātes, kura varētu dot gudrus padomus. Sievietei, kas provinces pilsria dzīvo viena vai gandrīz viena, jāievēro vissīkākie pieklājības likumi. Jūs tik bieži nākat pie manis…

Un kas par to?— Levēns, elpu aizturējis, jautāja.

Līdz tam brīdim de Šastlē kundzes tonis bija apstākļiem piedienīgs, saprātīgs un vēss, vismaz Levēnam tā likās. Izteiksme, ar kādu viņš izrunāja vārdus «un kas par to?», iespējams, nebūtu pa spēkam visrūdītākajam donžuānam; Levēns nebija apvellīts ar mīlētāja talantu un neviltotā jūtu uzplūdā izteica tos pilnīgi dabiski. Levēna vienkāršie vārdi mainīja visu. Tie pauda tādas ciešanas, tādu gatavību pakļauties, ka de Šastlē kundze jutās atbruņota. Viņa bija sakopojusi visu drosmi cīņai pret spēcīgu pretinieku un sastapa bezgalīgu vājumu. Acumirklī viss pārvērtās, viņai vairs nevajadzēja saņemties, lai nezaudētu stingrību, drīzāk gan viņa baidījās runāt pārāk bargi, it kā ļaunprātīgi izmantojot savu uzvaru. Viņa žēloja Levēnu pašas radīto ciešanu dēļ. Apdzisušā balsī, ar pūlēm sakniebdama bālās lūpas, jo gribēja joprojām izskatīties apņēmīga, viņa skaidroja mūsu varonim iemeslus, kuru deļ velētos viņu redzēt retāk, piemēram, katru otro dienu, un īsāku laiku. Vajadzēja novērst aizdomas — bez šaubām, tās bija nepamatotas sabiedrībā, kuru šis vizītes jau sāka nodarbināt, un it īpaši no Berāras jaunkundzes puses, jo tā bija ļoti bīstama lieciniece.

Dc Šastlē kundzei tikko pietika spēka izrunāt nedaudzos teikumus. Šos nodomus būtu izjaucis mazākais Levēna iebildums, jebkurš viņa vārds. Viņai no sirds bija žēl jaunekļa viņa ciešanās, viņai nemūžam nepietiktu drosmes palikt pie sava — viņa pati to skaidri juta. Jaunā sieviete visā pasaulē redzēja vienīgi viņu. Ja Levēnam būtu mazāk mīlestības un vairāk gudrības, viņš rīkotos pavisam citādi; bet notika tas, ko mūsu laikmetā ir grūti atvainot,— divdesmit trīs gadus vecais apakšleitnants nespēja iebilst ne vārda pret lēmumu, kas viņam bija tikpat kā nāves spriedums. Iedomājieties gļēvuli, kas neprātīgi dievina dzīvi un gaida soda izpildīšanul

De Šastlē kundze labi saprata viņa jūtas, bija pat gatava izplūst asarās aiz līdzjūtības pret cilvēku, ko pati bija padarījusi tik bezgala nelaimīgu.

«Bet,» viņa piepeši iedomājās, «ja viņš ieraudzīs kaut vienu asaru, es būšu saistījusies vairāk nekā jebkad. Šī bistamā vizite ir jāizbeidz, lai maksātu, ko maksādams.»

Pēc vēlēšanās, ko es jums izteicu . .. mans kungs …, un jau sen, domājams, Berāras jaunkundze skaita minūtes, ko pavadāt pie manis … Prātīgāk būtu saīsināt…»

Levēns piecēlās; viņš nespēja runāt, viņš tikko izmocīja

Es būtu izmisumā, kundze . ..

Viņš atvēra bibliotēkas durvis, pa kurām varēja iziet uz mazām iekšējām kāpnēm, ko viņš bieži izmantoja, lai nevajadzētu iet cauri salonam, kur uz viņu blenza briesmīgā Berāras jaunkundze.

De Šastlē kundze viņu pavadīja, gribēdama ar tādu laipnību mīkstināt aizvainojumu, ko varēja radīt tikko izteiktais lūgums. Uz mazo kāpņu laukumiņa de Šastlē kundze Levēnam sacīja:

Palieciet sveiks, mans kungs, uz redzēšanos parīt!

Levēns pagriezās pret de Šastlē kundzi; varēja skaidri redzēt, ka viņš grīļojas. De Šastlē kundzei bija žēl jaunekļa, viņa iedomājās sniegt viņam roku pēc angļu parašas — par draudzības zīmi. Levēns, redzēdams viņas roku tuvojamies savējai, saņēma to un lēnām pacēla pie lūpām. Viņa seja atradās pavisam tuvu de Šastlē kundzes sejai; viņš palaida jaunās sievietes roku un piespieda lūpas pie viņas vaiga. De Šastlē kundzei nebija spēka atvirzīties, viņa palika Levēna rokās nekustīga, gandrīz bez gribas. Viņš jūsmīgi piekļāva viņu sev klāt un skūpstīja ar vēl lielāku kvēli. Beidzot de Šastlē kundze maigi atraisījās no viņa skavām, bet asaru pilnās acis nepārprotami pauda visdziļāko maigumu. Tomēr viņai pietika spēka pasacīt:

Palieciet sveiks, mans kungs …

Un, tā kā Levēns mulsi viņā raudzījās, piebilda:

Palieciet sveiks, mans draugs, līdz rītdienai … Bet tagad atstājiet mani.

Un viņš devās prom, kāpjot lejā pa trepēm, tiesa, vēl atskatīdamies uz viņu.

Levēns kāpa lejup neaprakstāmā saviļņojumā. Drīz viņš jutās noreibis no laimes, tāpēc nespēja saprast, ka ir ļoti jauns un ļoti dumjš.

Pagāja divas vai trīs nedēļas; varbūt tas bija skaistākais laiks Levēna mūžā, bet viņš nekad vairs nepiedzīvoja tādu padevības un vājuma mirkli. Jūs jau zināt, ka viņš nespēja pats radīt laimes brīžus.

Ar de Šastlē kundzi viņš tikās katru dienu; Berāras jaunkundzei par lielām šausmām, viņa vizītes reizēm ilga divas vai trīs stundas. Kad de Šastlē kundze jutas pārak vaja, lai turpinātu ar viņu kaut cik piedienīgu sarunu, viņa ieteica spēlēt šahu. Reizēm viņš bikli saņēma jaunās sievietes roku un kādu dienu pat mēģināja viņu noskūpstīt; viņa izplūda asarās, taču neatstūma Levēnu, tikai lūdza žēlastību un nodeva sevi viņa godprātības aizsardzībā. Tā kā lūgums nāca no tīras sirds,.tas tāpat tika ari uzklausīts. De Šastlē kundze uzstāja, lai viņš klaji nerunā par mīlestību, toties bieži uzlika roku uz uzpleča un rotaļājās ar tā sudraba bārkstīm. Kad viņa bija droša par jaunekļa savaldību, de Šastlē kundze pret Levēnu izturējās ar maigu un sirsnīgu jautrību, kas nabaga sievieti darīja pilnīgi laimīgu.

Visas viņu sarunas bija vaļsirdīgas, vienaldzīgam vērotājam tās reizēm varētu likties gluži nepiedienīgas un katrā ziņā — pārāk vientiesīgas. Viņiem tāda pilnīga atklātība bija nepieciešama, lai kaut mazliet aizmirstu upuri, ko abi nesa, nepieminēdami mīlestību. Bieži vien sarunā nejauši pasprukuša vārda dēļ viņi sarka; tad bridi iestājās klusums. Un, ja tas ieilga, de Šastlē kundze piedāvāja šaha spēli.

Dc šastlē kundzei visvairāk patika Levēna stāsti par to, ko viņS domājis par viņu dažādos laikos pazīšanās pirmajos mēnešos, tagad . .. Tādas atzīšanās pamazām vājināja mūsu laimes lielas ienaiduie - ces — piesardzības ietekmi. Piesardzība brīdināja: «Tas ir ļoti gudrs un ārkārtīgi veikls jauneklis, kas jums tēlo komēdiju.»

Levēns nekad neiedrošinājās atstāstīt Bušāra vārdus par huzāru apakšpulkvedi, un izlikšanās viņiem bija tik sveša, ka divreiz šis temats, kam abi pieskārās pavisam nejauši, gandrīz kļuva par ķildas iemeslu. De Šastlē kundze pēc Levēna acīm redzēja, ka jauneklis viņai kaut ko slēpj.

Un to es jums nekad nepiedošu,— viņa noteikti sacīja.

Toties viņa slēpa scēnas, ko tēvs Levēna dēļ rīkoja gandrīz katru

dienu.

Kā, mana meita ik vakaru pavada divas stundas kopā ar cilvēku no tās partijas, turklāt izcelšanās dēļ viņš nevar cerēt uz jūsu roku!

Tam sekoja aizkustinoši vārdi par gandrīz astoņdesmit gadu vecu tēvu, ko pametusi meita — viņa vienīgais balsts.

Īstenībā de Ponlevē kungs baidījās no Levēna tēva. Dipuarjē kungs bija stāstījis, ka tas ir gudrs dzīves baudītājs ar velnišķīgu noslieci uz troņa un altāra lielāko ienaidnieci — ironiju. Šis baņķieris varēja būt pietiekami nejauks un nojaust, kāda iemesla dēļ viņš tik dedzīgi pieķēries savas meitas skaidrajai naudai un, vēl ļaunāk,— varēja to atklāti pasacīt.

XXXIV nodaļa

Kamēr nabaga de Šastlē kundze aizmirsa domāt par sabiedrību un bija pārliecināta, ka tā aizmirsusi viņu, jauno sievieti aprunāja visa Nansī. Tēva sūrošanās bija viņu padarījusi visiem pilsētas iedzīvotājiem par zālēm pret garlaicību. Un, ja zinām, kāda garlaicība valda mazpilsētā, saprotam, ko tas nozīmē.

Izrādījās, ka de Šastlē kundze ir tikpat neizveicīga kā Levēns, kurš nespēja panākt, lai viņu iemīl patiesi; kā jau sieviete, kuru savā varā pārņēmusi viena vienīga kaislība, viņa tikpat kā vairs nebija sastopama pie de Komersī, de Mersiljī, de Pijlorāna, de Serpjēra un citām kundzēm. Sabiedrība par noslēgtības iemeslu uzskatīja nicinājumu pret visiem, un tas tenkas vēl uzkurināja.

De Serpjēru ģimene nezin kādēļ loloja cerību, ka Levēns apprecēs Teodelindas jaunkundzi, jo provincē nav mātes, kas, sastapusi jaunu labdzimušu cilvēku, negribētu viņu par vīru savai meitai.

Kad visa sabiedrība sāka atkārtot de Ponlevē kunga žēlabas par Levēna neatlaidīgo viesošanos pie viņa meitas — un tās viņš izteica katram, ko satika,— de Serpjēra kundze apvainojās pat vēl daudz dziļāk, nekā prasītu viņas bargā tikumība. Šajā namā Levēnu uzņēma ar pieviltu precību cerību rūgtumu, kas spēj izpausties tik dažādos veidos un sevišķi laipni — ģimenē ar sešām neglītām meitām.

De Komersī kundze, palikdama uzticīga Luija XVI galma pieklājībai, pret Levēnu vienmēr izturējās vienādi labi. De Marsiljī kundzes salonā bija citādi: kopš viņš bija lielvikāram Reja kungam nesmalkjū- tīgi atbildējis sarunā par kurpnieka apbedīšanu, cienījamais un piesardzīgais garīdznieks ņēmās iedragāt stāvokli, kādu mūsu apakšleitnants bija iemantojis Nansī. Nepilnās divās nedēļās Reja kungs prata panākt, ka de Marsiljī kundzes salonā sāka no visām pusēm iespiesties un nostiprināties baumas, it kā kara ministrs sevišķi baidītos no Nansī — pierobežas pilsētas un ievērojama Lotringas aristokrātijas centra sabiedriskās domas un varbūt īpaši no spriedumiem, kas tiek izteikti de Marsiljī kundzes salonā. Tieši tāpēc ministrs esot atsūtījis uz Nansī jaunu cilvēku, kas neapšaubāmi atšķiras no saviem biedriem, lai noskaidrotu šīs sabiedrības dzīvesveidu un iespiestos tās noslēpumos: vai runa ir tikai par neapmierinātību vai arī par nodomu rīkoties. «To pierāda tas, ka Levēns, ne aci nepamirkšķinādams, uzklausa tādas lietas par Orleānas hercogu (Luiju Filipu), kuras būtu kompromitējušas jebkuru, tikai spiegotāju ne. Pulkā viņš sākumā esot uzskatīts par republikāni, taču tādu reputāciju nekas neapstiprinot, un Anrī V portreta priekšā viņš to vieglu roku ziedojot, utt., utt.

Tāds atklājums glaimoja salona pastāvīgo viesu patmīlībai — pirms tam lielākais notikums bija deviņu vai desmit franku liels zaudējums vistā, kurš kādā sevišķi nelaimīgā dienā gadījies tādam un tādam. Kara ministrs un varbūt pats Luijs Filips grib izdibināt, ko viņi domā!

Tālad Levēns tika iztēlots par mēreno spiegu. Reja kungs bija pārāk gudrs, lai pats ticētu tādām muļķībām, un Levēna pozīciju vājināšanai de Pijlorāna kundzes un d'Okenkūra kundzes salonos varēja ievajadzē- ties sakarīgāks stāsts, tāpēc viņš aizrakstīja uz Parīzi… kanoniķim M. kungam. Vēstule tika pārsūtīta kādam vikāram draudzē, pie kuras piederēja Levēnu ģimene, un Reja kungs kuru katru dienu gaidīja sīku atbildi.

Levēns redzēja, ka ar tā paša Reja kunga pūlēm viņa stāvoklis sašķobās lielākajā daļā salonu, kurus viņš mēdza apmeklēt. Tas viņu sevišķi neuztrauca, viņš par to pat pārāk daudz nedomāja, jo d'Okenkūra kundzes viesistaba bija izņēmums, turklāt spožs izņēmums. Pēc d'Antēna kunga aizbraukšanas d'Okenkūra kundze prata iegrozīt apstākļus tā, ka viņas rāmais vīrs sāka izturēties pret Levēnu sevišķi draudzīgi. D'Okenkūra kungs jaunībā bija šo to zinājis matemātikā, turpretī vēsture nevis izklaidēja viņa drūmās domas par nākotni, bet gan vēl vairāk tās aptumšoja.

«Paskatieties, kas rakstīts Hjūma «Anglijas vēstures»* lappušu malās — ik pa gabaliņam tur ir tādas piezīmes: «N. izceļas. Viņa ievērojamās īpašības. Viņa notiesāšana. Nāves soda izpildīšana.» Un in<". itdarinām Angliju, esam sākuši ar kara|a noslepkavošanu, izraidī- juši viņa brāli, tāpat kā tur padzina viņa dēlu.» Ult., utt.

Lai atvairītu secinājumu, kas radās atkal un alkal: «Mūs gaida giljotīna,» Levēns ieteica viņam atgriezties pie ģeometrijas, kas turklāt var būt karavīram noderīga; d'Okenkūra kungs sapirka grāmatas un pēc pāris nedēļām gluži nejauši secināja, ka Levēns ir tieši tas cilvēks, kurš var būt viņam par skolotāju šajā zinātnē. Viņš gan bija domājis par Gotjē kungu, bet Gotjē kungs bija republikānis, un tad jau simtreiz labāk atsacīties no integrāļu rēķiniem. Viņam turpat blakus taču atradās Levēna kungs — patīkams cilvēks, kas viņa namu apmeklēja ik vakaru. Jo bija nodibinājusies tāda kārtība.

Pulksten desmitos vai, vēlākais, pusvienpadsmitos pieklājības dēļ un aiz bailēm no Berāras jaunkundzes Levēns bija spiests atstāt de Šastlē kundzi. Viņš nebija paradis tik agri iet pie miera un gāja pie d'Okenkūra kundzes. Tam bija divējas sekas: d'Antēna kungs, gudrs cilvēks, kurš nepūlējās mūžīgi turēties pie vienas sievietes un redzēja, kādu lomu viņam gatavo d'Okenkūra kundze, saņēma vēstuli no Parīzes, kas pamudināja viņu doties mazā ceļojumā. Aizbraukšanas dienā viņš d'Okenkūra kundzei šķita ļoti laipns, bet Levēns no tā paša brīža kļuva daudz neuzmanīgāks pret kundzi. Veltīgi jauneklis atsauca atmiņa llrnsta Develruā padomus: «Ja jau de Šastlē kundze ir pati tikumība, kapec jums nevarētu būt mīļākā divos sējumos? De Šastlē kundze būtu sirds priekam, d'Okenkūra kundze — mazāk metafizis- kiem brīžiem.» Viņam šķita: ja viņš krāptu de Šasllē kundzi, arī pats būtu pelnījis lidzīgu likteni. īstais Levēna varonīgās šķīstības iemesls bija tas, ka de Šastlē kundze vienīgā visā pasaulē viņam likās sieviete. D'Okenkūra kundze šķita tikai tāda uzmāktene, un viņš ārkārtīgi baidījās no sarunām divatā ar šo provinces pirmo skaisuli. Nekad viņš nebija izjutis tādu neprātu un padevās tam ar noliektu galvu.

Pēkšņais saltums, ko Levēns parādīja pēc d'Antēna kunga aizbraukšanas, pārvērta d'Okenkūra kundzes untumu gandrīz vai par kaislību; pat citu klātbūtnē viņa teica jauneklim vismaigākos vārdus. Levēns tos uzklausīja ledainā nopietnībā, kuru nekas nespēja izkliedēt.

D'Okenkūra kundzes neatlaidība un nepiesardzība varbūt bija galvenais iemesls it kā saprātīgo Nansī vīriešu naidam pret Levēnu. Pat de Vasinjī kungs, visai cienījams cilvēks, de Pijlorāna kungs, kam bija gluži citāds domāšanas veids nekā de Ponlevē, de Sanreāla un Rolleru kungiem un kas nepavisam neuzklausīja Reja kunga veikli izplatītās tenkas, uzskatīja, ka svešinieks, kura dēļ d'Okenkūra kundze vairs negrib dzirdēt nevienu vārdu, ko viņai varētu sacīt, ir ļoti apgrūtinošs. Kungiem patika ik vakaru kādu stundas ceturksni papļāpāt ar jaunu, pievilcīgu un labi ģērbušos sievieti. Nedz d'Antēna kunga, nedz tā priekšgājēju laikā viņa nebija klausījusies viņu galantajās runās tik salti un izklaidīgi.

Viņš mums atņem šo skaisto sievieti, mūsu vienīgo glābiņu,— nopietnais de Pijlorāna kungs sacīja.— Ne ar vienu citu nav iespējams sarīkot kaut cik ciešamu izbraukumu zaļumos. Un tagad, ja izbraukums tiek piedāvāts, d'Okenkūra kundze nevis jūsmīgi piekrīt iespējai izvizināties, bet strupi atsakās.

Viņa labi zināja, ka pirms pusvienpadsmitiem Levēns ir aizņemts. Un d'Antēna kungs prata visus iekustināt, kur viņš parādījās, tur jautrība dzirkstīt dzirkstīja, bet Levēns — bez šaubām, aiz iedomības — neradīja ap sevi ne mazāko līksmību. Viņš tieši slāpēja prieku.

Tā mainījās Levēna stāvoklis pat d'Okenkūra kundzes salonā, un viņam atlika vēl vienīgi de Lanfora kunga draudzība un asprātīga cilvēka reputācija, par kuru gādāja pret asprātību tik jūtīgā un stingrā de Pijlorāna kundze.

Kad kļuva zināms, ka Malibrāna kundze pa ceļam uz Vāciju, kur viņa brauca vākt dālderus, būs divu ljē attālumā no Nansī, de Sanreāla kungs iedomājās sarīkot koncertu. Tas bija liels darbs, kas viņam dārgi izmaksāja. I)e Šasllē kundze uz koncertu neaizgāja, bet d'Okenkūra kundze tur ieradās visu savu draugu pavadībā. Sākās sarunas par sirdsdraugu, un šis temats koncerta laikā kļuva par galveno.

Dzīvot bez sirdsdrauga,— no slavas un no punša stipri noreibu- šais de Sanreāla kungs teica,— būtu vislielākā muļķība, ja vien tas vispār iespējams.

Ir jāpasteidzas to izraudzīties,— de Vasinjī kungs sacīja. D'Okenkūra kundze noliecās pie Levēna, kas stāvēja viņai priekšā.

Bet, ja nu izredzētajam,— viņa klusām bilda,— ir akmens sirds, ko tad lai dara?

Levēns smiedamies pagriezās uz viņas pusi un dziļi pārsteigts ieraudzīja, ka viņa veras asaru pilnas acis. Tāds brīnums laupīja viņam valodu, un viņš saka prātot par brīnumu, nevis par atbildi. Tā aprobežojās ar neko neizsakošu smaidu.

No koncerta viņi atgriezās kājām, un d'Okenkūra kundze atbalstījās uz viņa rokas. Viņa nerunāja. Kad viņas nama pagalmā visi atvadījās, jaunā sieviete paspieda Levēna delnu; viņš devās prom kopā ar citiem.

Iegājusi savā istabā, viņa izplūda asarās, taču nejuta naidu pret Levēnu, un nākamajā dienā, kad de Serpjēra kundze kādā rīta vizītē stingri jo stingri nosodīja de Šastlē kundzes uzvedību, d'Okenkūra kundze klusēja un nebilda ne vārda pret savu sāncensi. Vakarā Levēns, lai jel ko pasacītu, uzslavēja viņas tualeti:

Kāds brīnišķīgs ziedu pušķis! Cik skaistas krāsas! Kāds svaigums! Tas ir valkātājas daiļuma simbols.

Jums tā liekas? Labi, lai būtu! Tas simbolizē manu sirdi, un es to dāvinu jums.

Skatienā, kas pavadīja pēdējos vārdus, vairs nebija ne miņas no jautrības, kas pirms tam bija valdījusi. Tajā netrūka nedz dziļuma, nedz kvēles, un saprātīgam cilvēkam nepaliktu nekādu šaubu par dnvmi.r, nozīmi. Levēns paņēma pasniegto pušķi, izteica vairāk vai niii/.>k Dorā cienīgus vārdus par puķu skaistumu,* bet viņa skatiens (opiojām pauda vieglprātīgu jautrību. Viņš lieliski saprata žesta nozīmi, lu-t nevēlējās saprast.

Kārdinājums bija nežēlīgs, taču viņš turējās tam pretī. Nākamajā vakarā Levēnam iegribējās izstāstīt savu piedzīvojumu de Šastlē kundzei, tā aplinkus pasakot: «Atdodiet to, ko man laupāt», bet pietrūka drosmes.

Tā bija viena no viņa kļūdām: mīlestībā vajag iedrošināties, citādi cilvēks pats sevi pakļauj dīvainām kļūmēm. De Šastlē kundze ar sirdssāpēm uzzināja par d'Antēna kunga aizbraukšanu. Nākamajā dienā pēc koncerta viņa no brālēna Blansē visai slikti maskētajiem jokiem saprata, ka d'Okenkūra kundze iepriekšējā dienā publiski atklājusi savas jūtas; kā brālēns teica, viņas vājība uz Levēnu sākot pārvērsties par īstu neprātu. Vakarā Levēns redzēja, ka de Šastlē kundze ir sadrūmusi; viņa pret jaunekli izturējās salti. Turpmākajās dienās jaunas sievietes garastāvoklis vēl pasliktinājās un reizēm starp viņiem iestfijis stundas ceturksni vai divdesmit minūtes ilgs klusums. Taču ta nebija kādreizējā debešķīgi klusēšana, kas mudināja de Šastlē kundzi meklēt patvērumu šaha spēlē.

Vai tie vairs bija tie paši cilvēki, kuriem pirms nedēļas nepietika divu stundu daudzo minūšu, lai pateiktu visu, ko gribējās pasacīt?

XXXV nodaļa

Aiznākamajā dienā de Šastlē kundzi sagrāba drudžains nemiers. Viņu mocīja drausmīgi sirdsapziņas pārmetumi, šķita, ka labā slava ir zaudēta. Bet tas vēl nebūtu nekas: viņa sāka apšaubīt Levēna mīlestību.

Agrāk nekad nepazītas jūtas un jo sevišķi — to pārvarīgais spēks aizvainoja sievietes cieņu. Jūtas bija jo vētrainākas tāpēc, ka viņa vairs nebažījās par savu tikumību. Ārkārtēju briesmu gadījumā brauciens uz Parīzi, kur Levēns nevarētu viņai sekot, paglābtu no visām nepatikšanām, nežēlīgi atraujot no vienīgās vietas pasaulē, kur, viņasprāt, bija iespējama laime.

Apziņa, ka tāds līdzeklis pastāv, jau vairākas dienas vērta dzīvi mierīgāku. Uz vēstuli, ko viņa slepus no marķīza ar ziņnesi aizsūtīja savai tuvākajai draudzenei de Konstantēna kundzei, tika saņemta labvēlīga atbilde, kurā tika atzīts, ka ārkārtējā gadījumā brauciens uz Parīzi būtu iespējams. Nomierinājusi sirdsapziņu, de Šastlē kundze jutās laimīga.

Nākamajā dienā pēc Melibrāna kundzes koncerta, klausoties, kā de Blansē kungs stāsta un triec savus rupjos jokus, kaut ari izsaka tos pieklājīgos vārdos par iepriekšējā dienā notikušo, jaunā sieviete piepeši juta, ka dziļi cieš, un viņas skaidrā dvēsele par to kaunējās.

«Blansē pietrūkst takta,» viņa domāja. «Viņš ir viens no tiem, kurus sāpīgi aizķer Levēna kunga pārākums. Varbūt viņš pārspīlē; kāpēc gan Levēns, kas pret māni izturas tik atklāti, kas reiz atzinās, ka mani vairs nemīl, tagad lai mani krāptu?»

«Nekas nav vieglāk izskaidrojams,» rūgti iebilda piesardzības balss: «Jaunam cilvēkam ir patīkami — un tas atbilst labai gaumei — mīlēt reizē divas sievietes, it Sevišķi, ja viena no tām ir skumīga, skarba, pastāvīgi slēpjas aiz garlaicīgas tikumības bailēm, bet otra — jautra, laipna, skaista un, cik zināms, nemēdz mīļākos dzīt izmisumā ar saltumu. Levēna kungs varētu man sacīt: «Vai nu manis dēļ atmetiet pārlieku augsto likumību, nerīkojiet scēnas, kad mēģinu saņemt jūsu roku .. .» (Tas tiesa, es izturējos pret viņu ļoti slikti tīro nieku deļl…)»

Pec brīža viņa nopūzdamās turpināja: «Vai nu neesiet tik pārspīlēti tikumīga, vai arī ļaujiet izmantot acumirkļa labvēlību, ko d'Okenkūra kundze jūt pret manu necilo personu.»

«Taču, lai cik nesmalkjūtīgi būtu tādi prātojumi,» nikni iebilda mīlestības balss, «viņa pienākums tomēr bija man tos izteikt. Tā rīkotos godīgs cilvēks. Bet varbūt de Blansē kungs pārspīlē… Tas viss jānoskaidro.»

Viņa lika iejūgt zirgus un aizvest sevi vispirms pie de Serpjēra kundzes, pēc lam — pie de Marsiljī kundzes. Viss apstiprinājās; de Serpjēra kundzes spriedumi bija pat daudz bargāki nekā de Blansē kungam.

Pārbraukusi mājās, dc Šastlē kundze gandrīz vairs nemaz nedomāja par Levēnu; izmisuma iekvēlinātā, visa viņas iztēle pievērsās d'Okenkūra kundzes burvībai un valdzinošajai laipnībai. Viņa tās salīdzināja ar savu atturību un grūtsirdīgo nepiekāpību. Salīdzinājumi viņu vajāja cauru nakti; viņa pārdzīvoja visas jūtas, no kurām rodas vismelnākās greizsirdības mokas.

Kaislībā, kam jaunā sieviete bija kritusi par upuri, viss viņu pārsteidza, viss satrieca sievišķo kautrību. Pret ģenerāli de Šastlē viņa bija jutusi tikai draudzību un pateicību par laipnību un labsirdību. Viņai nebija pat grāmatās gūtas pieredzes: Sakrēkērā visi romāni tika iztēloti par piedauzīgiem. Pec apprecēšanās viņa romānus gandrīz nemaz nelasīja: tādas grāmatas nedrīkstēja pazīt cilvēki, kuriem tika atļauts sarunāties ar augstu princesi. Turklāt romāni viņai šķita rupju

«Bet vai es varu kaut vai sacīt, ka esmu uzticīga sievietes pienākumam pašai pret sevi?» viņa jautāja nežēlīgās nakts rīta pusē. «Ja Levēna kungs sēdētu te, man pretī, un klusēdams lūkotos kā tādās reizēs kad neiedrošinās teikt visu, ko domā, kad ir nelaimīgs manas fikniiiil>.t i, tatad manu personisko interešu pārspīlēto prasību dēļ,— vai, i ". -.ļuMu izturēt viņa mēmos pārmetumus? Nē, es padotos . . . Neesmu upvrllīta ne ar kādu tikumību, taču daru nelaimīgu to, kuru mīlu …»

Viņas veselība neizturēja tādas ciešanas un sarūgtinājumus, sākās drudzis.

Karsonī kas pirmajās dienās izvērtās murgos, viņa nemitīgi redzēja acu priekšā d'Okenkūra kundzi — jautru, laipnu, laimīgu, ar burvīgām puķēm izrotājušos Malibrāna kundzes koncertā (viņai bija stāstīts par slaveno pušķi), apveltītu ar neskaitāmiem kārdinošiem jaukumiem, un Levēnu — pie viņas kājām. Beidzot nelaimīgā atgriezās pie tās pašas domas: «Bet vai tad es esmu Levēna kungam atļāvusi jel ko tādu, kas varētu viņu saistīt pie manis? Ar kādām tiesībām es varu viņam liegt atbildēt uz laipnībām, ko parāda burvīga sieviete, skaistāka par mani un, galvenais, patīkama citādi — tā, ka spēj savaldzināt pie Parīzes sabiedrības pieradušu cilvēku: jautra aizvien jaunā veidā un nekad — ļauna.»

Tādas skumjas domās iegrimusi, de Šastlē kundze nespēja pretoties vēlmei palūgt mazu ovālu spogulīti. Viņa aplūkoja sevi. Ik pēc katra tāda mēģinājuma viņa pnli sev šķita aizvien neskaistāka un beidzot nosprieda, ka ir pavisam neglīta, 1111 mīlēja Levēnu vēl jo vairāk viņa labās gaumes dēļ, kas pamudinājusi dot priekšroku d'Okenkūra kundzei.

Nākamajā dienā drudzis bija drausmīgs un rēgi, kas plosīja de Šasllē kundzes sirdi,— vel drūmāki. Tiklīdz viņa ieraudzīja Berāras jaunkundzi, sākās krampji. Viņa negribēja redzēt de Blansē kungu; brālēns iedvesa šausmas, viņa bez mitas redzēja to stāstām par liktenīgo koncertu. De Ponlevē kungs katru dienu ieradās divās pieklājības vizītēs. Doktors Dipuarjē ārstēja jauno sievieti enerģiski un neatlaidīgi, kā mēdza darīt visu; Ponlevē namu viņš apmeklēja trīs reizes dienā. Viņa rīkojumos de Šastlē kundzi visvairāk pārsteidza pilnīgais aizliegums celties augšā no gultas; tātad vairs nebija nekādu cerību redzēties ar Levēnu. Viņa neiedrošinājās izrunāt jaunā cilvēka vārdu un pajautāt istabenei, vai viņš ir bijis apvaicāties par viņas veselību. Drudzi vēl pastiprināja pastāvīgi sasprindzinātā uzmanība, ar kādu viņa klausījās, kā rati dārdina bruģi, cenšoties sadzirdēt tik labi pazīstamā tilbirī rīboņu.

Levēns atļāvās ierasties katru rītu. Slimības trešajā dienā viņš atstāja Ponlevē savrupnamu ļoti satraukts par Dipuarjē divdomīgajām atbildēm. Iekāpis tilbirī, viņš palaida zirgu pārāk straujos auļos un ar vēdekļveidīgi apcirptajām liepām apstādītajā laukumā, ko dēvēja par promenādi, pabrauca ļoti tuvu garām de Sanreāla kungam. Tas bija beidzis brokastot un gaidīja pusdienas, aiz gara laika staigādams pa Nansī ielām zem rokas ar grāfu Ludvigu Rolleru.

Sis pāris izskatījās jocīgi nesaderīgs. Kaut arī Sanreāls vēl bija pavisam jauns, taču jau ārkārtīgi resns un augumā nesasniedza ne piecas pēdas, viņam bija sarkana seja un kupla ruda vaigubārda. Garais, bālais un sērīgais Ludvigs Rollers atgādināja ubagotājmūku, kas nokaitinājis klostera priekšnieku. Vismaz piecas pēdas desmit collas garo augumu vainagoja maza galviņa bālganu seju un apaļiski apgrieztiem melniem matiem, kas krita pār ausīm kā mūkam: stingi, it kā iecirsti vaibsti, apdzisis, neizteiksmīgs skatiens. Melns, šaurs un apdilis formas svārks sevišķi izcēla pretstatu starp kādreizējo kirasieru leitnantu, kam alga nozīmēja veselu bagātību, un laimīgo Sanreālu, kurš jau ilgus gadus nevarēja aizpogāt svārkus un dzīvoja no vismaz četrdesmit tūkstoš livru lielas rentes. Pateicoties tādai bagātībai, viņš tika uzskatīts par ļoti drosmīgu vīru, jo valkāja trīs collas garus dzelzs piešus, nespēja izteikt trīs vārdus nelādējies un kaut cik garāk runāja vienīgi tad, ja gribēja iepiņķēties kādā notikumā, kas beidzās ar dueli. Tātad viņš bija varen brašs, kaut gan cīnījies netika nekad — acīmredzot tāpēc, ka visi no viņa pārāk baidījās. Turklāt viņš prata sakūdīt brāļus Rollerus pret tiem, kas viņam nepatika.

Kopš jūlija dienām, kurām sekoja aiziešana no armijas, brāļi Rolleru kungi garlaikojās vēl vairāk nekā senāk; viņiem pa trim piederēja viens zirgs, un viņi labprāt pamodās no apātijas vienīgi tad, kad vajadzēja duelēties — to brāļi pieprata labi, un uz šo mākslu dibinājās cieņa pret viņiem.

Tā kā brīdī, kad Levēna tilbirī sadrebināja bruģi zem resnā Sanreāla kājām, bija tikai pusdienlaiks, marķīzs vēl nebija paspējis iegriezties nevienā kafejnīcā un pa īstam piedzerties. Ludviga Rollera atbalstīts, viņš uzjautrinājās, ņemdams zem zoda zemnieku meičas, kuras gadījās pa ķērienam. Viņš pliukšķināja ar jājampātagu pa kafejnīcu audekla nojumiem un krēsliem, kas zem tiem bija nolikti; tādā pašā veidā viņš apkapāja lapas promenādes laukuma pārāk zemo liepu zaros.

Patīkamajā nodarbībā viņu iztraucēja tilbirī straujais brauciens.

Kā tev liekas, vai viņš gribēja mūs apvainot?— Sanreāls balamutes nopietnībā jautāja Ludvigam Rolleram.

Paklausies,— grāfs Ludvigs nobālēdams atbildēja,— šis āksts ir diezgan pieklājīgs, un es nedomāju, ka viņš ar savu tilbirī gribēja mūs aizskart; taču tās pieklājības dēļ es viņu vēl jo vairāk nevaru ciest. Viņš brauc no Ponlevē savrupnama; viņš grib klusītiņām, nevienu nenokaiti- not, nocelt mums no deguna priekšas visbagātāko mantinieci — vismaz no tās šķiras, kur mēs abi varētu izraudzīties sievu … Un to,— Rollers cieti noteica,— es necietīšu.

Vai tu runā nopietni?— Sanreāls jautāja.

Tev, dārgais, vajadzētu zināt,— Rollers aizvainots attrauca,— ka tādās lietās es jokus nedzenu.

Vai tu gribi manā priekšā plātīties?— Sanreāls ķildīgi atbildēja. — Mēs viens otru pietiekami labi pazīstam. Galvenais — lai viņš mums neizsprūk; viņš ir viltīgs kā velns, jau ticis cauri divos dueļos, kas viņam bijuši pulkā …

Ar zobeniem! Kas tur liels! Pie brūces, ko viņš iecirta kapteinim Bobē, pielika divas dēles. Bet ar mani, jods lai parauj, tā būs kārtīga divkauja — ar pistolēm un no desmit soļu attāluma; un, ja viņš mani nenokniebs, varu galvot — viņam ar divām dēlēm nepietiks.

Iesim uz manu māju, nevajag par tādām padarīšanām runāt uz laukuma, kas mudž no mēreno spiegiem. Vakar no Brizgovas Frībur- gas saņēmu kasti ķiršu degvīna. Aizsūtīsim kādu pēc taviem brāļiem un Lamfora.

Kam vajag tik daudz ļaužu? Jo mazāk, jo labāk!— Un grāfs Ludvigs naskiem soļiem devās uz kādu kafejnīcu.

. — Ja gribi būt pret mani rupjš, es tevi atstāju tepat… Runa ir par to, ka nedrīkst nolādētajam parīzietim ļaut ar veiklu viltību pataisīt mūs par muļķiem un pēc tam pazoboties. Kas viņam varētu liegt izplatīt pulkā baumas, ka mēs, Lotringas jaunie aristokrāti, esam nodibinājuši biedrību, lai nodrošinātos pret bagātu atraitņu nocelšanu?

Trīs Rolleri, Mirse un Goello, kurus kafejnīcas kalpotājs atrada desmit soļu attālajā biljarda zālē, drīz sapulcējās Sanreāla skaistajā savrupnamā un bija sajūsmināti, ka radies kaut kas pārspriežams, tāpēc visi runāja, cits citā neklausīdamies. Apspriede notika pie lieliska masīva sarkankoka galda. Mājastēvs, atdarinot angļu dendijus, nebija licis to apklāt, un pa sarkankoka virsmu no rokas rokā gāja netālā Bakarā* manufaktūrā darinātas kristāla karafes. Tajās mirguļoja gan degvīns avota ūdens dzidrumā, gan madeirai līdzīgs zeltains dzēriens. Drīz noskaidrojās, ka ar Levēnu grib duelēties visi trīs brāļi Rolleri. De Goello kungs, sausnējs un grumbains trīsdesmit sešus gadus vecs nelga, kas savā mūžā bija tīkojis pēc visa, pat pēc de Šastlē kundzes rokas, svarīgi un prātīgi izklāstīja savas tiesības un gribēja duelēties pirmais, jo galu galā viņš jutās vairāk apvainots nekā visi pārējie.

Vai gan pirms viņa atbraukšanas es nedevu šai dāmai lasīt Bodrī* angļu romānus?

Pats tu esi labs Bodrī,— sacīja de Lanfora kungs, kas arī bija atnācis.— Šis patīkamais jaunais cilvēks apvainojis mūs visus un visvairāk — manu draugu nabaga d'Antēnu, kas aizbraucis meklēt mierinājumu.

Grauzt savus ragus!— skaļi smiedamies, iejaucās Sanreāls.

D'Antēns ir mans tuvs draugs,— sašutis par tādu rupjību, Lan- fors atsāka.— Ja viņš būtu te, viņš drīzāk duelētos ar jums visiem, nekā atsacītos no tiesībām pirmajam cīnīties ar smuko siržlauzēju. Un, ņemot to visu vērā, es arī gribu duelēties.

Brašais de Sanreāls jau minūtes divdesmit jutās visai nelāgi. Viņš skaidri redzēja, ka cīnīties grib visi, viņš vienīgais nebija izteicis tādu vēlēšanos. Maigā, laipnā un nevainojami elegantā de Lanfora vārdi piespieda viņu izšķirties.

Katrā gadījumā, kungi,— viņš beidzot iesaucās mākslotā un spiedzīgā balsī,— es sarakstā esmu otrais, jo tieši mums ar Rolleru promenādes laukumā zem liepiņām ienāca prātā tāda doma.

Viņam taisnība,— de Goello sacīja.— Lozēsim, kuram jāatbrivo pilsēta no šī lāsta. (Un viņš izslējās aiz lepnuma par saviem skaistajiem vārdiem.)

Lai tā būtu,— Lanfors atbildēja,— bet, cienītie kungi, duelēties drīkst tikai vienu reizi. Ja Levēna kungam būs darīšana ar četriem vai pieciem no mums, pie šī notikuma ķersies «L'Aurore», un es brīdinu — jūs lasīsiet par sevi Parīzes avīzēs.

Bet ja nu viņš nogalina kadu no mūsu draugiem?— Sanreāls iebilda.— Vai tad biedra nāve būtu jāatstāj neatriebta?

Strīds turpinājās līdz pat pusdienām, kuras Sanreāls bija licis pagatavot bagātīgas un izsmalcinātas. Sešos šķiroties, tika dots godavārds nevienam par šo norunu nebilst ne vārda, un pulkstenis vēl nebija astoņi, kad Dipuarjē kungs jau zināja visu.

Jo no Prāgas bija pienākusi nepārprotama pavēle* izvairīties no katra strīda starp aristokrātiju un Linevilas nometnes vai kaimiņpilsētu pulkiem. Vakarā Dipuarjē piegāja pie de Sanreāla ar saniknota buldoga grāciju; ačeles viņam spīdēja kā satracinātam kaķim.

Rīt pulksten desmitos es brokastoju pie jums. Uzaiciniet Rollerus, de Lanfora, de Goello kungus un visus, kas piedalās norunā. Man viņiem ir kas sakāms.

Sanreāls labprāt būtu apvainojies, bet viņš baidījās no Dipuarjē dzēlībām, kas tiktu atkārtotas visā Nansī. Viņš piekrita, palocīdams galvu ar tādu pašu laipnību, kāda atspoguļojās doktora vaibstos.

Nākamajā rītā visi brokastīs ielūgtie izteica neapmierinātību, kad uzzināja, ar ko viņiem būs darīšana. Doktors ieradās visai lietišķā noskaņā.

Cienītie kungi,— viņš uzreiz iesāka, ne ar vienu nesasveicinādamies,— reliģijai un aristokrātijai ir daudz ienaidnieku; starp tiem ir avīzes, kas katru mūsu soli izklāsta visai Francijai, turklāt indīgi un sagrozītā veidā. Ja šajā gadījumā būtu runa vienīgi par bruņiniecisku drosmi, es to tikai apbrīnotu un piesargātos vērt muti vaļā — es, nabaga plebejs, sīktirgotāja dēls, kuram ir tas gods vērsties pie cilvēkiem, kas pārstāv Lotringas aristokrātijas ziedu. Taču man, kungi, šķiet, ka esat nonākuši niknuma varā. Vienīgi dusmas jums liegušas iedziļināties jautājumā, un nu to daru es. Jūs negribat, ka sīks virsnieciņš jums nolaupa de Šastlē kundzi? Labi, bet kur pasaulē ir tāds spēks, kas varētu liegt de Šastlē kundzei atstāt Nansī un apmesties

Parīzē? Tur, draudzeņu ielenkta un atbalstīta, viņa sūtīs de Ponlevē kungam visaizkustinošākās vēstules. «Es varu būt laimīga vienīgi ar I.evcna kungu,» viņa rakstīs, un to viņa patiešām rakstīs, jo, kā paši esat novērojuši, ir par to pārliecināta. Var šaubīties, vai de Ponlevē kungs iebildīs, jo viņa meita runās nopietni un viņš negribēs saķildoties ur cilvēku, kam ir četrsimttūkstoš franku valsts papīros. Varbūt de Ponlevē kungs nepiekritīs? Tad de Šastlē kundze, kurai ies palīgā viņas Parīzes draudzenes, starp kurām ir dāmas ar ļoti augstu stāvokli sabiedrībā, lieliski iztiks bez provincē dzīvojoša tēva piekrišanas.

Vai esat pārliecināti, ka nogalināsiet Levēna kungu? Tādā gadījumā man nekas nav sakāms; de Šastlē kundze ar viņu neapprecēsies. Bet varat man ticēt, ka šī iemesla dēļ viņa neapprecēsies arī ne ar vienu no jums: manuprāt, viņa ir sieviete ar nopietnu, maigu un neatlaidīgu raksturu. Stundu pēc Levēna kunga nāves viņa liks iejūgt zirgus, apmainīs tos tuvākajā stacijā, un dievs vien zina, kur viņa apstāsies! Briselē vai varbūt Vīnē, ja viņas tēvam būs nepārvarami iebildumi pret Parīzi. I ai ka būtu, samierinieties ar domu: ja Levēns tiks nogalināts, jus šo sievieti zaudēsiet uz visiem laikiem. Ja virsnieku ievainosiet, viss departaments zinas dueļa iemeslu; viņa ir kautrīga, tāpēc uzskatīs sevi par apkaunotu, un diena, kad Levēnam vairs nedraudēs nāve, viņa aizbēgs uz Parīzi, kur viņš pēc mēneša piebiedrosies. Ar vārdu sakot, de Šastlē kundzi Nansi saista vienīgi biklums; dodiet viņai ieganstu, un viņa aizbrauks.

Piekrītu, nogalinādami Levēnu, jus apmierināsiet savas lielās dusmas, un pa septiņiem jūs, bez šaubām, viņu nogalināsiet, bet de Šastlē kundzes skaistās acis un pūrs jums zudīs uz mūžiem.

Atskanēja kurnēšana, bet tā tikai pavairoja Dipuarjē pārdrošību.

Ja divi vai trīs no jums,— viņš paceltā balsī enerģiski turpināja,— cits pēc cita duelēsies ar Levēnu, jūs uzskatīs par slepkavām un viss pulks sacelsies pret jums.

Taisni to mēs gribam!— Ludvigs Rollers iesaucās ilgi aizturētu dusmu karstumā.

Tieši tā,— viņa brāļi piebalsoja,— paskatīsimies, ko zilie ir vērti.

Un tieši to es jums, kungi, aizliedzu Elzasas, Franškontē un Lotringas karaliskā komisāra vārdā!

Acumirklī visi piecēlās. Ikviens bija sašutis par pārdrošību, ar kādu šis sīkpilsonis izturējās pret novada aristokrātijas ziedu. Tieši tādas situācijas glaimoja Dipuarjē patmīlībai; viņa dedzīgajam prātam patika līdzīgas cīņas. Viņš asi izjuta pret sevi vērsto nicinājumu, un viņam bija nepieciešami izdevīgā gadījumā aizvainot muižnieku lepnumu.

Pēc bezjēdzīgu vārdu straumes, ko radīja par dzimtas lepnumu saukta bērnišķīga iedomība, cīņa nepārprotami pavērsās par labu taktiķim Dipuarjē.

Vai gribat nepaklausīt ne jau man, kas esmu tikai zemes tārps, bet mūsu likumīgajam karalim Šarlam Desmitajam?— viņš tiem teica, redzēdams, ka ikviens ir pēc sirds patikas izrunājies par saviem senčiem, savu drosmi, par vietu, kādu ieņēmis armijā pirms liktenīgajām 1830. gada jūlija dienām…— Karalis nevēlas ķildoties ar pulkiem. Nav nekā vairāk pretēja saprātīgai politikai kā nesaskaņas starp viņam uzticīgo muižniecību un pulku.

Šo patiesību Dipuarjē atkārtoja tik daudz reižu un tik dažādos vārdos, ka tā galu galā iespiedās prātos, kas nebija raduši saprast ko jaunu. Patmīlība padevās pļāpāšanai, kura, pēc Dipuarjē aprēķiniem, ilga trīs stundas ceturkšņus vai veselu stundu.

Cenzdamies izšķiest mazāk laika, Dipuarjē, kura spīvo patmīlību sāka pārmākt garlaicība, nolēma katram pasacīt kādu laipnu vārdu. De Sanreāla kungam, kas teica priekšā Rolleram visādus pamatojumus, viņš pieglaimojās, lūgdams karstvīna recepti. Sanreāls bija izdomājis jaunu ši brīnišķīgā dzēriena brūvēšanas paņēmienu un metās pats uz bufetes istabu gatavot dziru.

Kad visi bija pieņēmuši Dipuarjē diktatoriskos noteikumus, viņš sacīja:

Vai jūs, kungi, patiešām gribat dabūt Levēna kungu prom no Nansī un nezaudēt de Šastlē kundzi?

Bez šaubām,— viņi īgni atbildēja.

Labi, es zinu drošu līdzekli … Ja labi padomāsiet, arī paši to atradīsiet.

Un, savā viltībā baudīdams viņu uzmanību, turpināja:

Rīt šajā pašā stundā es jums pateikšu, kas tas ir par līdzekli, neko vienkāršāku nemaz nevar iedomāties. Taču tam ir viens trūkums: veselu mēnesi tas jāpatur visdziļākajā slepenībā. Es vēlētos to atklāt vienīgi diviem, kungi, pilnvarotajiem pārstāvjiem.

To pateicis, viņš strauji devās prom, un, tikko durvis aiz doktora aizvērās, Ludvigs Rollers viņu apveltīja ar nikniem lāstiem. Visi sekoja viņa piemēram, vienīgi de Lanfors sacīja:

Pēc izskata šis doktors ir pretīgs, netīrs, cepure droši vien gandrīz divus gadus veca, viņa familiaritāte robežojas ar rupjību. Lielākā daļa šo trūkumu izskaidrojama ar viņa izcelsmi: tēvs, kā viņš pats stāsta, ir tirgojies ar kaņepājiem. Taču vislielākajiem karaļiem ir bijuši nelietīgi padomnieki. Dipuarjē ir viltīgāks nekā es, jo, lai velns mani parauj, ja varu iedomāties to drošo līdzekli. Un vai tu, Ludvig, kaut arī tik daudz runā, vari to uzminēt?

Visi, izņemot Ludvigu, sāka smieties, un Sanreāls aiz prieka par tādu iznākumu ielūdza visus rīt brokastīs. Taču, pirms kungi atvadījās, lai kā viņus bija apvainojušas Dipuarjē runas, izraudzīja divus pilnvarotos sarunām ar doktoru, un, protams, izvēlējās tos, kuri būtu visvairāk sašutuši, ja viņus apietu,— de Sanreālu un Ludvigu Rolleru.

Atstājis dedzīgos muižniekus, Dipuarjē žigliem soļiem iegriezās kādā šaurā ieliņā, kuras galā dzīvoja sīks garīdznieks, ko apakšprefekts uzskatīja par savu spiegu augstākajā sabiedrībā un kas tādēļ saņēma krietnu kumosu no slepenajiem fondiem.

Dārgo Olīv, aizejiet pie Flerona kunga un pasakiet viņam, ka esam saņēmuši depešu no Prāgas, ko apspriedām piecas stundas pie de Sanreāla kunga, taču šī depeša ir tik svarīga, ka rīt pusvienpadsmitos atkal sapulcēsimies tajā pašā vietā.

Abats Olīvs bija sadabūjis monsenjora bīskapa atļauju valkāt ārkārtīgi apdilušu zilu sutanu un tēraudpelēkas zeķes. Tādā apģērbā viņš gāja nodot Dipuarjē un pastāstīt lielvikāram Reja kungam par uzdevumu, ko tikko bija saņēmis no doktora. Pēc tam viņš ielavījās pie apakšprefekta, kurš svarīgā jaunuma dēļ negulēja visu nakti.

Nākamajā dienā agri no rīta viņš lika pateikt abatam Olīvām, ka samaksās piecdesmit ekiju par precīzu Prāgas depešas kopiju, un iedrošinājās aizrakstīt tieši iekšlietu ministram, kaut arī tas nepatiktu viņa prefektam Dimorālam, kādreizējam liberālim, renegātam un pastāvīgu bažu māktam cilvēkam. Flerons aizrakstīja arī viņam, bet vēstule tika iemesta pastkastītē stundu par vēlu — tā, lai vienkārša apakšprefekta svarigo ziņojumu ministrs saņemtu diennakti agrāk.

XXXVI nodaļa

«Šie lopi neprot pat izvēlēties pārstāvjus!» Dipuarjē nodomāja, uzzinājis, kādi pilnvarotie sarunām izraudzīti. «Pie joda, ja es tādiem atklātu savu plānu!»

Nākamā rīta apspriedē Dipuarjē, vēl nopietnāks un uzpūtīgāks nekā parasti, paņēma Ludvigu Rolleru un de Sanreāla kungu aiz rokas, ieveda viņus mājastēva kabinetā un aizslēdza durvis. Dipuarjē pirmām kārtām gādāja, lai tiktu ievērota forma, jo zināja, ka tā ir vienīgā, ko Sanreāls šajā lietā saprot.

Kad viņi bija apsēdušies trijos krēslos, Dipuarjē, brīdi klusējis, sacīja:

Kungi, mēs te esam sapulcējušies, lai kalpotu mūsu likumīgajam karalim viņa majestātei Šarlam Desmitajam. Vai zvērēsiet paturēt pilnīgā slepenībā pat to mazumiņu, ko esmu tiesīgs jums šodien atklāt?

Goda vārds,— aiz cieņas un ziņkārības apstulbušais Sanreāls sacīja.

Nu, velns!— Rollers nepacietīgi iesaucās.

Kungi, jūsu kalpotājus uzpirkuši republikāņi; šī sekta iespiežas visur, un, ja neievērosiet pilnīgu klusēšanu pat attiecībā pret vislabākajiem draugiem, taisnīgā lieta nevarēs uzvarēt un jūs, kungi, tāpat kā es, nabaga plebejs, tiksiet nozākāti avīzē «L'Aurore».

Saudzējot lasītāju, es stipri saīsinu runu, ko Dipuarjē uzskatīja par savu pienākumu teikt gan drosmīgajam, gan bagātajam. Tā kā viņš negribēja pasacīt neko, runa tika stiepta vēl vairāk, nekā būtu vajadzīgs.

Noslēpums, kuru cerēju jums atklāt, vairs nepieder man. Šobrīd man uzdots vienīgi palūgt, lai jūs apvaldāt savu drošsirdību,— viņš sacīja, vērsdamies galvenokārt pie Sanreāla,— kas jums nenāksies viegli.

Protams,— Sanreāls atbildēja.

Bet, kungi, ja nu esam lielas partijas biedri, mums jāprot nest upurus augstākas gribas labā, pat ja tai nebūtu taisnība, citādi neesam ; neko vērti un nekā nepanāksim. Tad būsim tikai pazudušā dēla vārda cienīgi. Vajag, kungi, lai divas pilnas nedē|as neviens no jums neizaicinātu Levēna kungu.

Vajag … vajag . ..— Ludvigs Rollers nīgri atkārtoja.

Ap to laiku Levēna kungs atstās Nansī vai vismaz vairs neapmeklēs de Šastlē kundzi. Manuprāt, tieši to jūs vēlaties, un to, kā jau aprādīju, nav iespējams panākt ar dueli.

Šo domu vajadzēja atkārtot visādos vārdos veselu stundu. Abi pilnvarotie bija pārliecināti, ka viņiem ir tiesības un pat pienākums tikt skaidrībā par noslēpumu.

Pēc kā mēs izskatīsimies,— Sanreāls sacīja,— kad kungi, kas mūs gaida manā viesistabā, sapratīs, ka esam te pavadījuši veselu stundu, nekā neuzzinādami?

Labi, izliecieties, ka jūs zināt,— Dipuarjē salti attrauca.— Es jums palīdzēšu.

Bija vajadzīga vēl krietna stunda, lai samierinātu abu kungu iedomību ar tādu mezzo termine*

Doktors Dipuarjē labi izturēja pacietības pārbaudi, kas glaimoja viņa patmīlībai. Visvairāk viņam patika runāt ar naidīgi noskaņotiem cilvēkiem un pārliecināt tos. Tas bija pēc izskata atbaidošs cilvēks, bet apveltīts ar noteiktu, dzīvu un uzņēmīgu prātu. Kopš viņš piedalījās politiskās intrigās, dziedināšanas māka, kurā bija sasniedzis vienu no pirmajām vietām, viņu garlaikoja. Kalpošana Šarlam X jeb tas, ko viņš dēvēja par politiku, rosināja vēlēšanos darboties, strādāt, tikt ievērotam. Lišķi mēdza sacīt: «Ja prūšu vai krievu bataljoni mums atvedīs Šarlu Desmito, jūs būsiet deputāts, ministrs utt. Jūs kļūsiet par jaunu Vilēlu.»

Gan jau redzēs,— Dipuarjē atbildēja.

Pagaidām viņš baudīja visus apmierinātas patmīlības priekus. Tas notika tā: de Pijlorāna kungs un de Ponlevē kungs bija no atbilstošām personām saņēmuši tiesības vadīt rojālistu pūliņus provincē, kuras centrs bija Nansī; Dipuarjē vajadzēja būt tikai vienkāršam sekretāram šajā komisijā vai, pareizāk sakot, slepenajā varā, kuras vienīgais

sapratīgais pamats bija tās nedalāmība. Tā tika uzticēta de Pijlorāna kungam, viņa prombūtnē — de Ponlevē kungam un pēdējā prom- būtnc Dipuarjē kungam, tomēr jau veselu gadu visu darīja Dipuarjē. Abam titulētajām personām viņš sniedza gaužām virspusīgus ziņojumus, un kungi par to sevišķi nedusmojās, jo doktors bija pratis iedvest viņiem bailes no giljotīnas vai vismaz no Amas pils,* kas viņiem varētu draudēt intrigu dēļ, un kungi, kuri nebija apveltīti nedz ar centību, nedz fanātismu, nedz uzticību, sirds dziļumos jutās gluži apmierināti, redzēdami, ka nekaunīgais un rupjais pilsonis sevi kompromitē, un bija nolēmuši saķildoties ar viņu un papūlēties nogrūst Dipuarjē atpaka| uz viszemākā pakāpiena, ja trešā Restaurācija gūtu kādus panākumus.

Dipuarjē nepavisam neienīda Levēnu, bet savā darbošanās dziņā un tāpēc, ka bija nodomājis dabūt jauno cilvēku prom, viņš apņēmās — un cieši apņēmās — sasniegt mērķi.

Pirmajā dienā, kad doktors apspriedē pie Sanreāla pieprasīja divus pilnvarotos, lāpāt kā nākamajā, kad atvēsināja abu pilnvaroto sakairi- nāto ziņkāri, viņam vel nebija nekāda noteikta plāna. Tas, ko viņš vēlnk īstenoja, noskaidrojās tikai pakāpeniski, kamēr viņš sevi pārliecināja, ka pieļaut divkauju, ko viņš karaļa vārdā bija aizliedzis, nozīmētu piedzīvot pamatīgu sakāvi, flasco viņa reputācijai un ietekmei gados jauno partijas biedru vidū Lotringā.

Viņš sāka ar to, ka dziļā slepenībā" pastāstīja de Serpjēra, de Marsiljī un de Pijlorāna kundzēm, ka de Šastlē kundzes kaite īstenībā ir nopietnāka, nekā liekas, un ka viņas slimība katrā ziņā būs vismaz ilgi ārstējama. Viņš lika jaunajai sievietei uzlīmēt uz kājas velkošu plāksteri un tā veselu mēnesi laupīja viņai spēju staigāt. Nedaudz dienas vēlāk viņš ieradās pie Šastlē kundzes ļoti noraizējies un, pulsu taustīdams, sadrūma; doktors ieteica tās reliģiskās ceremonijas, kas provincē tiek ietvertas vārdos «griezties pie garīdznieka». Par lielo notikumu runāja visa Nansī, un varam iedomāties, ko juta Levēns: vai tiešām de Šastlē kundzei draud nāves briesmas?

«Vai tad mirt ir tik viegli?» prātoja de Šastlē kundze, kurai ne prātā nenāca, ka viņai ir tikai parasts drudzis. «Nāve būtu tīrais nieks, ja manā tuvumā atrastos Levēns. Viņš man dotu drosmi, ja tās pietrūktu. Un īstenībā dzīvei bez viņa ir maz pievilcības. Man jāmokās šajā tālajā provincē, kur pirms viņa ierašanās jutos tik skumja . . . Bet viņš nav dižciltīgs, ir mēreno vai, kas vēl ļaunāk, republikas karavīrs . ..»

Galu galā de Šastlē kundze sāka ilgoties pēc nāves.

Viņa jau gandrīz ienīda d'Okenkūra kundzi un, kad pamanīja šo jūtu rašanos, nicināja pati sevi. Tā kā viņa nebija Levēnu redzējusi veselas divas nedēļas, jūtas pret jaunekli sagādāja tikai ciešanas.

Levēns savā izmisumā nosūtīja no Darnē pasta trīs vēstules, par laimi, ļoti piesardzīgas, kuras pārtvēra Berāras jaunkundze — tagad starp vecmeitu un Dipuarjē kungu valdīja vislabākā saskaņa.

Levēns neatkāpās no doktora ne soli. Tā bija kļūda. Levēns nepavisam nebija tāds liekulības meistars, lai varētu atļauties tik tuvu saskari ar amorālu intrigantu. Pats neapzinādamies, viņš to nāvīgi aizvainoja. Doktoru aizskāra viņa naivais nicinājums pret blēžiem, renegātiem un liekuļiem, un viņš sāka jaunekli ienīst. Kādu dienu, izbrīnījies par Levēna dedzību un saprātu sarunā par Burbonu maz ticamo atgriešanos, pacietību galīgi zaudējušais doktors izsaucās:

Tad jau iznāk, ka esmu tikai pēdīgais muļķisl

Domās viņš turpināja: «Mēs vēl redzēsim, jauno karstgalvi, kas notiks ar to, kas tev ir dārgāks par visu. Spriedelē par nākotni, atkārto atziņas, kuras gatavas aizgūsti no sava Karēla, es esmu kungs pār tavu tagadni, un es likšu to manīt. Es, Dipuarjē, kas tev liekas vecs, grumbains, slikti ģērbies un, tavuprāt, slikti audzināts, tev, skaistam, jaunam, bagātam, no dabas apveltītam ar tik cildenām manierēm un visās lietās tik atšķirīgam no manis, sagādāšu visnežēlīgākās ciešanas. Pirmos trīsdesmit sava mūža gadus esmu pavadījis piektajā stāvā, aiz aukstuma drebēdams un aci pret aci ar skeletu; tu esi papūlējies tikai piedzimt un slepenībā domā, ka tad, kad nodibināsies tava saprātīgā valdība, tādus stiprus cilvēkus kā es sodīs vienīgi ar nicināšanul Tā būtu muļķība no tavas partijas puses, un pagaidām muļķis esi tu, nenojauzdams, ka nodarīšu tev ļaunumu — un lielu ļaunumu. Ciet, puišeli!»

Un doktors sāka runāt par de Šastlē kundzes slimību vārdos, kas radīja vislielākās bažas. Ja viņš ieraudzīja Levēna lūpās smaidu, tūlīt sacīja:

Redziet, šajā baznīcā ir de Ponlevē ģimenes kapliča. Es baidos,— viņš nopūzdamies piebilda,— ka drīz tā būs jāatver.

Vairākas dienas doktors gaidīja, kad Levēns, neprātīgs kā visi mīlētāji, mēģinās slepenībā ielavīties pie de Šastlē kundzes.

Pēc sarunas ar partijas jaunajiem cilvēkiem pie Sanreāla kunga Dipuarjē nodibināja ciešas attiecības ar Berāras jaunkundzi, kuras pliekano bezmērķīgo ļaunumu pats nicināja. Doktors gādāja, lai vecmeita iegūst zināmu svaru ģimenē: par de Šastlē kundzei šķietami draudošajām briesmām doktors visvairāk runāja tieši ar viņu, nevis ar de Ponlevē kungu, de Blansē vai citiem tuviniekiem.

Plānā, kas pamazām vien noskaidrojās Dipuarjē galvā, bija kāds grūti pārvarams šķērslis: pie de Šastlē kundzes pastāvīgi atradās viņas istabene Boljē jaunkundze, kura dievināja savu kundzi.

Doktors iemantoja viņas simpātijas, apliecinādams pilnīgu uzticēšanos, un piespieda Berāras jaunkundzi piekrist tam, ka istabenes klātbūtnē par kopšanu, kāda slimajai nepieciešama līdz nākamajai ārsta vizītei, runāja tieši ar viņu.

Abas  gan labsirdīgā istabene, gan nepavisam ne labsirdīgā Berāras jaunkundze — vienādi ticēja, ka de Šastlē kundze ir ļoti bīstami slima.

Doktors atzinās istabenei aizdomās, ka viņas kundzes slimību vēl nopietnāku dara kādas slepenas bēdas, un lika saprast, ka, viņaprāt, būtu pilnīgi dabiski, ja Levēna kungs mēģinātu vēlreiz redzēties ar de Šastlē kundzi.

Ak vai, doktor, nu jau divas nedēļas Levēna kungs moka mani, lūgdams, lai atļauju viņam te ienākt uz piecām minūtēm. Bet ko teiktu cilvēki? Es viņam stingri aizliedzu par to pat domāt.

Doktors atbildēja gari, veidodams tādus teikumus, ko istabene nemūžam nespētu paturēt prātā, bet īstenībā tie netieši lika lāga sievietei saprast, ka satikšanos vajadzētu atļaut.

Beidzot kādu vakaru de Ponlevē kungs, paklausīdams doktoram, aizgāja pie de Marsiljī kundzes spēlēt vistu, ko divas vai trīs reizes pārtrauca raudu lēkmes. Tieši tajā pašā reizē vikonts de Blansē kungs nespēja atsacīties no sloku medībām. Levēns ieraudzīja Boljē jaunkundzes logā zīmi, cerība uz kuru bija vienīgais, kas viņu vēl interesēja. Levēns aizsteidzās mājās, pārģērbās civilās drēbēs un beidzot, kad krietnā istabene, kas visu laiku palika pie gultas, ar bezgalīgu piesardzību bija viņu pieteikusi, varēja pavadīt desmit minūtes pie de Šastlē kundzes.

Mīlestības sīkumi . . . Kad beigas de Šastlē kundze pieminēja d'Okenkūra kundzi, Levēns sacīja:

Neesmu pie viņas bijis kopš jūsu saslimšanas dienas.

XXXVII nodaļa

Kad Dipuarjē nākamajā dienā ieradās, de Šastlē kundze bija tik žirgta, ka doktors izbijās — visas viņa triju nedēļu pūles būs veltīgas. Lādzīgās Boljē jaunkundzes priekšā viņš izlikās sevišķi nobažījies. Viņš aizgāja tā, it kā ļoti steigtos, un atgriezās pēc stundas — sev gluži neparastā laikā.

Boljē, jūsu kundzei sācies marasms.

Ak dievs, cienītais kungs!

Doktors ilgi skaidroja, kas ir marasms.

Jūsu kundzei vajadzīgs mātes piens. Ja kaut kas viņu vēl var glābt, tas ir jaunas un veselīgas zemnieces piens. Es nupat apskrēju visu Nansī un atradu vienīgi strādnieku sievas, kuru piens de Šastlē kundzes veselībai varētu drīzāk kaitēt, nekā nāktu par labu. Ir vajadzīga jauna zemniece …

Doktors pamanīja, ka Boljē uzmanīgi skatās sienas pulkstenī.

Mans ciems — Šefmona — ir tikai piecas ljē no šejienes. Es atgrieztos naktī, bet tas nekas . ..

•— Labi, ļoti labi, krietnā un brašā Boljē. Bet, ja atrodat jaunu zīdītāju, nelieciet viņai iet piecas ljē bez atpūtas. Atgriezieties tikai rīt pēcpusdienā: sadedzis piens jūsu nabaga kundzei būtu tikpat kā inde.

Kā jūs domājat, doktora kungs, vai vēl viena satikšanās ar Levēna kungu varētu kundzei kaitēt? Viņa man gandrīz pavēlēja jauno cilvēku šovakar ielaist, ja viņš atnāktu. Viņa tam tā pieķērusies!

Doktors tikko spēja noticēt savai laimei.

Tas taču ir pilnīgi dabiski, Boljē' (Viņš aizvien lietoja vārdu «dabiski».) Kas paliks jūsu vietā?

Anna Marija, krietna un ļoti dievbijīga sieviete.

Labi, pasakiet Annai Marijai, kas viņai darāms. Kur Levēna kungs gaida brīdi, kad varēsiet viņu pieteikt?

Kundzes priekšistabas patrepē, kur kādreiz gulēja Žozefs.

Jūsu kundze ir tādā stāvoklī, ka viņu vajadzētu pasargāt no liekiem uztraukumiem. Ja jūs man uzticaties, jūs nelaidīsiet pie viņas nevienu, pat de Blansē kungu ne.

Doktors un Bolje jaunkundze vienojās par visu to un vēl daudz ko citu. Krietnā istabene atstāja Nansī piecos, uzticējusi savus pienākumus Annai Marijai.

Bet Anna Marija, ko de Šastlē kundze tikai aiz labas sirds paturēja savā dienestā un pāris reižu jau bija gribējusi atlaist, bija pilnīgi pakļāvusies Berāras jaunkundzei un tās uzdevumā izspiegoja Boljē.

Notika tā. Pusdeviņos, kad Berāras jaunkundze sarunājās ar vārt- nieci, Anna Marija ielaida pagalmā Levēnu, kurš pēc divām minūtēm atradās aiz krāsotas koka starpsienas, kas sadalīja de Šastlē kundzes priekšistabu divās daļās. No turienes Levēns ļoti labi redzēja, kas notika blakusistabā, un dzirdēja gandrīz visu, ko runāja dzīvokli.

Piepeši atskanēja jaundzimuša bērna raudas. Viņš ieraudzīja aizelsušos doktoru ar satītu zīdaini rokās, un viņam šķita, ka auts ir asinīm notraipīts.

Jūsu nabaga kundze,— viņš steidzīgi sacīja Annai Marijai,— beidzot ir glābta. Dzemdības notika bez sarežģījumiem. Vai marķīza kungs ir mājās?

Nav, kungs.

Un tās nolādētās Boljē arī nav?

Viņa ir ceļā uz savu ciemu.

Es izdomāju ieganstu, lai aizsūtītu viņu pēc zīdītājas, jo tā, ko sameklēju priekšpilsētā, nav ar mieru barot slepeni dzemdētu bērnu.

Un de Blansē kungs?

Tas ir ļoti dīvaini, bet jūsu kundze nevēlas viņu redzēt.

Kā gan citādi vēl varētu būt?— Anna Marija attrauca.— Pēc tādas dāvanas!

- Un galu galā bērns varbūt nemaz nav no viņa.

Redziet nu, šīs smalkās dāmas baznīcā vis bieži neiet, toties ar vienu mī)ako viņām nepietiek.

Man liekas, es dzirdu de Šastlē kundzi vaidam, iešu pie viņas, - doktors sacīja.— Atsūtīšu jums Berāras jaunkundzi.

Ienāca Berāras jaunkundze. Viņa neieredzēja Levēnu, un stundas ceturksni ilgā sarunā paspēja pateikt visu to pašu, ko doktors, tikai ar daudz lielāku Jaunumu. Viņasprāt, resnais zīdainis, kā viņa to sauca, bija no de Blansē vai huzāru apakšpulkveža.

Vai no de Goello kunga,— Anna Marija vientiesīgā toni piemetināja.

No Goello kunga gan ne,— Berāras jaunkundze atbildēja. — Kundze viņu vairs nevar ciest. Viņai no tā bija priekšlaicīgas dzemdības, kuru dēļ izcēlās strīds ar nabaga de Šastlē kungu.

Varam iedomāties, kā jutās Levēns. Viņš bija ar mieru atstāt slēptuvi un bēgt prom kaut vai Berāras jaunkundzes acu priekšā.

«Nē,» viņš domāja, «viņa par mani ir zobojusies kā par īstu zaļknābi, kāds ari esmu. Bet būtu necienīgi viņu kompromitēt.»

Šai bridi priekšistabas durvīs parādījās doktors, kurš baidījās, ka Hennas jaunkundze savā izsmalcinātajā ļaunumā varētu izdomāt kaut ko galīgi neticamu.

Berāras jaunkundz, Beraras jaunkundzi— viņš, tēlodams uztraukumu, iesaucas.— Sākusies asiņošana! Mudīgi gādājiet šurp spaini ar ledu, ko atnesu zem apmetņa!

Tiklīdz Anna Marija palika viena, Leveus atstaja slēptuvi un, dodot viņai naudas maku, neviļus redzēja bērnu, ko Anna Marija saudzīgi turēja rokās un kas bija nevis dažas minūtes, bet gan mēnesi vai divus vecs. Izlikdamies pavisam mierīgs, viņš tai sacīja:

Jūtos mazliet nelāgi. Apciemošu de Šastlē kundzi tikai rīt. Vai jūs varētu parunāties ar vārtnieci, kamēr aizeju?

Anna Marija skatījās viņā platām acīm un prātoja: «Vai tad viņš ari piedalās sazvērestībā?»

Doktora nodomiem par laimi, Levēns viņu stipri steidzināja un sievietei nebija laika pateikt kādu nepārdomātu vārdu; viņa klusēdama nolika bērnu uz gultas blakus istabā un devās lejā pie vārtnieces. «Diezin vai tajā smagajā makā ir zelts vai sudrabs?» viņa prātoja.

Anna Marija ieveda vārtnieci dziļāk kambarī, un Levēns varēja aiziet nepamanīts. Viņš aizsteidzās uz mājām un ieslēdzās savā istabā. Tikai tad Levēns iedrošinājās paskatīties uz savu nelaimi vaļējām acīm. Viņš bija pārāk iemīlējies, lai šajā mirklī dusmotos uz de Šastlē kundzi.

«Vai tad viņa kādreiz ir sacījusi, ka pirms manis nav nevienu mīlējusi? Turklāt, ja jau mana stulbuma, mana lielā stulbuma dēļ viņa pret mani izturējās kā pret brāli, vai viņas pienākums bija izsūdzēt man grēkus? . .. Bet dārgā Batilde, vai tad es vairs nevarēšu tevi mīlēt?» viņš piepeši izsaucās, izplūzdams asarās. «Vīrieša cienīgi būtu,» viņš pēc brīža domāja, «iet pie d'Okenkūra kundzes, kuru veselu mēnesi muļķīgā kārtā atstāju novārtā, un pacensties atmaksāt.»

Nežēlīgi pats sevi piespiezdams, viņš apģērbās, bet, kad taisījās iet ārā, viesistabā zaudēja samaņu un nokrita.

Levēns atjēdzās pēc dažām stundām — sulainis paklupa pret viņu, kad trijos no rīta gāja paskatīties, vai kungs ir atgriezies.

Re, atkal piedzēries līdz nesamaņai! Ir nu gan lops tas mans saimnieks!— viņš noteica.

Levēns ļoti labi dzirdēja šos vārdus; sākumā viņam šķita, ka sulainis runā taisnību, bet tad piepeši atmiņā atausa drausmīgā patiesība un viņš jutās daudz nelaimīgāks nekā vakarā.

Atlikušās nakts stundas pagāja kā murgs. Viņam pat radās zemiska doma aiziet pie de Šastlē kundzes un apbērt viņu ar pārmetumiem; šis kārdinājums viņam iedvesa šausmas. Viņš aizrakstīja apakšpulkvedim Filoto, kurš, par laimi, komandēja pulku, ka ir saslimis, un agrā rīta stundā atstāja Nansī, cerēdams, ka netiks pamanīts.

Vientuļā jājiena laikā viņš izjuta visu savas nelaimes smagumu.

«Es vairs nespēju mīlēt Batildi,» viņš ik pa brīdim skaļi sacīja.

Deviņos no rīta, kad jauneklis atradās sešas ljē no Nansī, doma par atgriešanos šķita drausmīga.

«Man pilnos auļos jādrāžas uz Parīzi un jāsatiek māte.»

Karavīra pienākumi bija pagaisuši no prāta, viņš jutās kā cilvēks, kuram tuvojas pēdējā stundiņa. Viss pasaulē bija zaudējis nozīmi, palikusi vienīgi māte un de Šastlē kundze.

Neprātīgā doma par ceļojumu sāpju sagrauztajai dvēselei šķita vienīgais iespējamais mierinājums. Tā viņu mazliet izklaidēja.

Viņš aizsūtīja zirgu atpakaļ uz Nansī un aizrakstīja pulkvedim Filoto, lūgdams neatklat viņa prombūtni. «Mani slepeni izsauc kara ministrs.» Tādus melus viņš rakstīja aiz briesmīgām bailēm no vajāšanas.

Pastā viņš pieprasīja zirgu. Tā kā Levēns izskatījās satraukts, viņam sākumā cēla iebildumus, tāpēc viņš apgalvoja, ka pulkvedis Filoto no 27. ulānu pulka sūta viņu uz vienību, kas izvietota Reimsā, lai apspiestu strādnieku nemierus.

Turpmākajās stacijās Levēns zirgu dabūja bez kādām grūtībām un pēc trīsdesmit divām stundām jau bija Parīzē.

Pirms Levēns gāja pie mātes, viņš iedomājās, ka nobiedēs viņu, tāpēc apmetās tuvējā viesnīcā un mājās ieradās tikai pēc dažām stundām.

Māt, es esmu traks. Neesmu aptraipījis godu, bet tik un tā esmu nelaimīgākais cilvēks pasaulē.

Es jums piedodu visu,— viņa sacīja, apkampdama dēlu.— Nebaidies, nepārmetīšu neko, manu Lisjēri. Vai tā ir naudas lieta? Man nauda ir.

Tas ir kaut kas pavisam cits. Es mīlēju un tiku piekrāpts.

Labvēlīgo lasītāj,

tiklīdz ierodos Parīzē, man stipri jāpiepūlas, lai es nekļūtu personisks. Ar to negribu sacīt, ka man nepatīk satīra, bet, ja pievēršu lasītāja uzmanību kādam groteskam ministram, viņš zaudē interesi, ko gribu iedvest pret citām personām. Diemžēl tāds amizants paņēmiens kā personiska satīra nepavisam neiederas stāstā. Lasītājs visu laiku tikai salīdzina manis radīto portretu ar grotesko vai pat pretīgo viņam pazīstamo oriģinālu. Viņš to redz netīru vai melnu, kādu to rādīs vēsture.

Personu attēlošana ir ļoti patīkama, ja to dara atbilstoši patiesībai un bez pārspīlējumiem, bet tas, ko redzam jau divdesmit gadus, laupa mums vēlēšanos ķerties pie tāda darba.

«Kāda muļķība,» Monteskiē* saka, «ir nopelt inkvizīciju!» Par mūsu dienām viņš būtu teicis: «Ko gan vēl varētu pievienot naudaskārei, bailēm zaudēt vietu, centieniem katrā ziņā uzminēt sava saimnieka iegribas un tāds ir kodols visām liekulīgajām runām, kuras saka tie, kas sev nokampj vairak neka piecdesmit tūkstošu no valsts budžeta?»

Esmu pārliecināts, ka jāparāda īstajā gaismā to cilvēku privātā dzīve, kuri notērē vairāk nekā piecdesmit tūkstošus franku.

Taču mans nodoms nav rakstīt satiru par ļaudīm, ko budžets darījis laimīgus. Etiķis pats par sevi ir laba lieta, bet, ja to sajauc ar saldu krējumu, tas visu samaitā. Tāpēc esmu darījis, cik vien spējis, lai jūs, labvēlīgo lasītāj, nevarētu pazīt vienu no pēdējā laika ministriem, kas gribēja sagādāt nepatikšanas Levēnam. Kāda gan jums būtu patika visos sīkumos uzzināt, ka šis ministrs bijis zaglis, drebējis aiz bailēm zaudēt vietu un nav atļāvies izrunāt nevienu patiesu vārdu? Tādi cilvēki ir labi vienīgi mantiniekiem. Tā kā viņu dvēsele nekad nav pazinusi neviltotas jūtas, šīs dvēseles dzīve, labvēlīgo lasītāj, izraisītu jūsos tikai riebumu, it sevišķi tad, ja es nelaimīgā kārtā ļautu jums nojaust salkanās vai zemiskās īpašības, aiz kurām pliekanā dvēsele slēpjas.

Pietiek, ja tādus ļaudis redzam, kad no rīta ierodamies pie viņiem ar kādu lūgumu. '

Non ragioniam di loro, ma guarda e passa.*

XXXVIII nodaļa

— Es negribu ļaunprātīgi izmantot tēva varu un jums kaut ko aizliegt: rīkojieties pēc saviem ieskatiem, mans dēls!

— Dārgo Lisjēn, esmu uzdevis jūsu mātei par pienākumu jūs norāt, ja tas būtu vajadzīgs. Esmu izpildījis krietna tēva pienākumus, esmu

pat piespiedis jūs saņemt divus zobena cirtienus. Jūs pazīstat dzīvi pulkā, pazīstat provinci; vai jums labāk patīk dzīvot Parīzē? Pavēliet, manu princi! Ir viena vienīga lieta, kam es nepiekritīšu,— precības. — Par to nav runa, tēv!

Levēna kungs, tēvs, citā reizē:

Jūsu vārdos nepieļaujami skaidri izpaužas dvēsele. Jums netrūkst prāta, taču jūs pārāk daudz runājat par to, ko jūtat, pārāk daudz. Tas pievilina visvisādus blēžus. Papūlieties jel uzjautrināties, nerunādams ar citiem par to, kas jūs kaut mazākajā mērā interesē!

Tā, sēdēdams lieliskā krēslā pie gaiši degoša kamīna, jautrā garā runāja Levēna kungs, tēvs, bagāts baņķieris jau krietni gados, ar savu dēlu Lisjēnu Levēnu — mūsu varoni.

Kabinets, kur tēvs ar dēlu tērzēja, bija ar vislielāko greznību nesen pārveidots pēc paša Levēna kunga skicēm. Jaunajā iekārtojumā viņš bija ietvēris trīs vai četras taja gada Francijā un Itālijā tapušas gravīras un brīnišķīgu tikko iegūtu Romas skolas, autora gleznu. Balta marmora kamīns, pret kuru atspiedies stāvēja Levēns, bija darināts Romā, Tenerāni* darbnīcā, un virs tā novietotais astoņas pēdas augstais un sešas pēdas platais spogulis ticis eksponēts 1834. gada izstādē* kā pilnīgi nevainojams darbs. Cik ļoti tas viss atšķīrās no nožēlbjamā Nansī salona, pa kuru Lisjēns staigāja, savu bažu tirdīts! Par spīti dziļajām ciešanām, viņa dvēseles parīziskā un godkārīgā daļa jūtīgi uztvēra šo atšķirību. Viņš vairs neatradās barbaru zemē, viņš bija atgriezies dzimtenes klēpī.

Mīļais draugs,— Levēns, tēvs, sacīja,— temperatūra kāpj pārāk strauji, esiet tik laipns un nospiediet tā tur ventilatora pogu numur JTaiz kamīna… Ļoti labi. Tātad es nepavisam netaisos ļaunprātīgi izmantot savu tēva varu, lai ierobežotu jūsu brīvību. Rīkojieties tieši tā, kā jums pašam tīk.

Lisjēns stāvēja pie kamīna drūms, satraukts un traģisks, ar vārdu sakot, tāds, kādam traģēdijā vajadzētu izskatīties nelaimīgas mīlestības nomāktam jaunam mīlētājam. Bija skaidri redzams, ka viņš visiem spēkiem pūlas noslēpt dramatisko izteiksmi un izpaust sirsnīgu dēla cieņu un mīlestību — jūtas, kuras vienmēr mitušas viņa sirdī. Taču šausmas, ko viņš izjuta kopš pēdējā Nansī pavadītā vakara, bija pārvērtušas sabiedrības cilvēka vaibstus par tiesas priekšā izsaukta jauna laupītāja seju.

Jūsu māte domā,— Levēna kungs, tēvs, turpināja,— ka negribat braukt atpakaļ uz Nansī. Neatgriezieties provincē; lai dievs mani pasargā no tirāna lomas! Kāpēc lai jūs nenodotos trakulībām un pat muļķībām? Tomēr starp visām tām ir viena, viena vienīga, kurai es nepiekritīšu, jo tā nepaliek bez sekām — precēšanās. Bet jums ir iespējams likt lietā sommations respectueuses . . .* un es netaisos tā dēļ iii jums Ķildoties. Par to, mans draugs, parunāsim, kopīgi pusdienojot.

Itei lēv,— iztrūcies no dziļām pārdomām, Lisjēns albiklēja, runa nepavisam nav par precēšanos!

labi, ja jums precēšanās nav prātā, par to pagudrošu es. Padomājiet par tādu iespēju: es varu jūs apprecināt ar bagātu jaunavu, kas nav muļķāka par nabadzīgu, un ir pilnīgi iespējams, ka pēc manas nāves jūs nebūsiet bagāts. Ļaudis ir tik nesaprātīgi, ka cilvēks ar uzplečiem un ierobežotu bagātību var neuztraukties savas patmīlības dēļ. Zem uniformas nabadzība ir tikai nabadzība, tas nav nekas sevišķs* tās dēļ nenicina. Bet tam tu noticēsi,— Levēna kungs sacīja, mainīdams toni,— kad būsi pats par to pārliecinājies . .. Tev droši vien šķiet, ka es kuļu tukšus salmus .. . Tātad jūs, brašo apakšleitnant, vairš negribat būt karavīrs?

Ja nu esat tik laipns, ka apspriežat šo jautājumu ar mani, nevis pavēlat,— nē, es negribu miera laikā būt karavīrs, tas ir, pavadīt vakarus pie biljarda galda un piedzerties kafejnīcā, ja man turklāt ir aizliegts no nevīžīgi noslaucīta galda paņemt citu avīzi kā tikai vien «Journal dc Paris». Kad mēs, trīs virsnieki, kopā pastaigājamies, vismaz vienu divi pārējie var noturēt par spiegu. Pulkvedis, kurš kādreiz bijis drosmīgs karavīrs, tagad zem mēreno karoga pārvērties par nelietīgu policijas ierēdni.

Levēna kungs, tēvs, it kā neviļus pasmaidīja. Lisjēns viņu saprata un steidzīgi piebilda:

Es nepavisam nedomāju mānīt tik asredzīgū cilvēku kā jūs; ticiet, tēv, tās man nekad nav nācis prātā. Bet galu galā stāsts ir kaut kā jāiesāk. Tātad tie nepavisam nebūs prāta apsvērumi, kuru dēļ es, ja jūs atļausiet, atstāšu armiju. Un tomēr tas būs prātīgs solis. Es prot» rīkoties ar durkli un komandēt piecdesmit vīru, kas rīkojas ar durkļiem, protu ciešami sadzīvot ar trīsdesmit pieciem biedriem, no kuriem pieci vai seši raksta ziņojumus policijai. Tātad protu amatu. Ja sāksies karš, bet īsts karš, kurā virspavēlnieks nenodos armiju, un ja domāšu tāpat kā tagad, lūgšu jūsu atļauju piedalīties vienā vai divos karagājienos. Manuprāt, karš nevarētu turpināties ilgāk, ja vien virspavēlnieks kaut cik līdzinātos Vašingtonam. Ja tas būtu tikai veikls un drosmīgs laupītājs kā Suits*, atvaļināšos atkal.

Ak tad tāda ir jūsu politika!— tēvs ironiski atbildēja.— Pie velna! Cik augsta tikumība! Bet politika ir piņķerīga lieta. Ko tad jūs pats vēlaties?

Vai nu dzīvot Parīzē, vai arī doties tālos ceļojumos — uz Ameriku, uz Ķīnu.

Ņemot vērā manus un jūsu mātes gadus, paliksim pie Parīzes. Ja es būtu burvis Merlins* un jums vajadzētu bilst tikai vārdu, lai nokārtotu savas dzīves materiālo pusi, ko jūs lūgtu? Vai gribētu strādāt manā kantori vai ari iestāties darbā tāda ministra personiskajā kancelejā, kurš drīz lielā mērā ietekmēs Francijas likteņus, ar vārdu sakot, darbā pie de Vēza kunga? Viņš kuru katru brīdi var kļūt par iekšlietu ministru.

De Vēza kungs? Francijas pērs, izcili apdāvinātais administrators? Lielais darbarūķis?

Tieši tā,— Levēna kungs atbildēja smiedamies un brīnīdamies gan par dēla nodomu augsto tikumiskumu, gan viņa muļķību.

Es tik ļoti nemīlu naudu, lai strādātu kantorī. Es daudz nedomāju par šo metālu, nekad neesmu īsti un ilgi izjutis tā trūkumu. Drausmīgas nabadzības apziņa mani pastāvīgi neurdīs un nepalīdzēs pārvarēt pretīgumu. Es baidos, ka man vēlreiz varētu pietrūkt rakstura stingrības, ja sāktu strādāt kantorī.

Bet ja nu pēc manas nāves būsiet nabags?

Vismaz, spriežot pēc tā, cik es tērēju Nansī, tagad esmu bagāts, un kāpēc lai tas neturpinātos vēl ilgi?

Tāpēc, ka sešdesmit pieci nav tas pats kas divdesmit četri.

Bet šī starpība . . .

Lisjēna balss aizlūza.

Frāzes ir liekas, mans kungs! Saucu jās pie kārtības. Gan politikā, gan jūtās mēs vienādi novirzāmies no galvenā jautājuma:

Vai dievs te taps vai parasts pods?*

Te runa ir par jums, un te mums jārod atbilde. Tātad kantoris jums liekas garlaicīgs un jums labāk patiktu strādāt grāfa de Vēza personiskajā kancelejā?

Jā, tēv.

Tad rodas lielas grūtības: vai jūs spēsiet būt pietiekami veikls blēdis, lai strādātu tādā vietā?

Lisjēns nodrebēja. Tēvs joprojām raudzījās viņā reizē uzjautrināts un nopietns. Brīdi valdīja klusums, tad Levēna kungs, tēvs, atsāka:

Jā, apakšleitnanta kungs, vai būsiet pietiekami veikls blēdis? Jums vajadzēs noskatīties daudzos mazos manevros; vai jūs, padotais, gribēsiet ministram palīdzēt šajās lietās vai darboties pretī? Vai jūs gribēsiet būt ļaunuma atmaskotājs kā jauns republikānis, kas nolēmis frančus pārtaisīt par eņģeļiem? That is the question* un uz to jūs man atbildēsiet, kad pārbrauksim no operas, jo ir tāds noslēpums: kāpēc šajā brīdī nevarētu notikt ministrijas krīze? Vai tad Finansu ministrija un Kara ministrija nav jau neskaitāmas reizes saķildojušās? Es tur esmu iejaukts, un es varu šovakar, varēšu rīt, bet parīt varbūt vairs nevarēšu jūs iekārtot šajā iestādē vislabākajā veidā.

Es jums neslēpšu, ka mātes metīs uz jums aci, vēlēdamās iegūt par vīru savām meitām; ar vārdu sakot, stāvoklis būs visspožākais, kā muļķi mēdz teikt, bet vai jūs būsiet pietiekami veikls blēdis, lai spētu tajā noturēties? Tātad padomājiet: ciktāl jūtaties spējīgs būt blēdis, tas ir, piepalīdzēt sīkās blēdībās, jo kopš četriem gadiem neviens vairs nedoma liet asinis …

Augstākais — zagt naudu,— Lisjēns viņu pārtrauca.

Nabaga tautai!— Levēns, tēvs, savukārt žēlīgā balsī pārtrauca dclu.- Vai ari izlietot to mazliet citādi, nekā būtu izlietojusi pati tauta,— viņš tādā pašā tonī piebilda.— Bet tauta ir pamuļķa un tās deputāti — pastulbi, toties stipri ieinteresēti . . .

Un par ko man, jūsuprāt, vajadzētu kļūt?— Lisjēns vientiesīgi vaicāja.

Par blēdi,— tēvs atbildēja,— tas ir, politisku darbinieku, par Martinjaku,* par Taleirānu es nemaz nerunāšu. Jūsu gados un jūsu avīzēs tādus cilvēkus sauc par blēžiem. Pēc desmit gadiem jūs sapratīsiet, ka Kolbērs*, Sillī* un kardināls de Rišeljē, ar vārdu sakot, visi, kas bijuši politiski darbinieki, tātad valdījuši pār cilvēkiem, ir pacēlušies vismaz tajā pirmajā blēdības pakāpē, kādā es jūs vēlos redzēt. Nerīkojieties tā, kā darīja N., kurš tika iecelts par policijas ģenerālsekretāru un pēc divām nedēļām demisionēja, jo šis darbs viņam likās pārāk netīrs. Tiesa, tolaik žandarmiem lika nošaut Frotē*, vedot viņu no majam uz cietumu, 1111 žandarmi jau pirms došanās ceļā zināja, ka viņš mēģinās bēgt un viņu vajadzēs nošaut.

Pie velna!— Lisjēns iesaucis.

Jā. Prefekts C., šis lāga vīrs — Truā prefekts un mans draugs, ko jūs varbūt atceraties,— piecas pēdas un sešas collas garš, sirmiem matiem, Plansī…

Jā, es viņu atceros ļoti labi. Māte viņam ierādīja skaisto pils stūra istabu ar sarkana damasta tapetēm.

Tā ir. Redzi, viņš zaudēja savu prefektūru Ziemeļos, Kānā vai tās apkaimē, jo negribēja būt pietiekamā mērā blēdis, un es viņam pilnīgi piekritu: Frotē lietu nodarīja kāds cits. Ak, pie velna, mans jaunais draugs, kā mēdz teikt cildeni tēvi, jūs brīnāties?

Nemaz nebūtu vajadzējis tik daudz, lai brīnītos, kā bieži atbild mīlētāju lomu tēlotāji,— Lisjēns sacīja.— Es domāju, ka vienīgi jezuīti un Restaurācija …

Neticiet, mans draugs, nekam, ko neesat redzējis pats savām acīm, tad būsiet gudrāks. Tagad tās nolādētās preses brīvības* dēļ,— Levēna kungs smiedamies sacīja,.— vairs nevar ar cilvēkiem apieties tā, kā toreiz izdarījās ar Frotē. Mūsdienu ainas vistumšākās ēnas nav nekas vairāk kā naudas vai vietas zaudējums …

Vai daži mēneši iepriekšēja ieslodzījuma!

Ļoti labi. Tātad šovakar jūs man dosiet galīgo atbildi — skaidru, noteiktu un, galvenais, bez jūtelīgām frāzēm. Varbūt rīt es vairs neko neiespēšu sava dēla labā.

Šie vārdi tika izteikti reizē cildeni un sentimentāli, kā tos būtu izrunājis lielais aktieris Monvels*.

Starp citu,— Levēna kungs, tēvs, piebilda, panākdamies atpakaļ,— jūs, bez šaubām, zināt, ka bez sava tēva palīdzības jūs šobrīd atrastos Abatijā*. Aizrakstīju ģenerālim D., ka esmu jūs steidzami izsaucis, jo jūsu māte smagi saslimusi. Tagad aizbraukšu uz Kara ministriju palūgt, lai jūsu pulkvedis saņem ar atpakaļejošu datumu rīkojumu par atvaļinājuma piešķiršanu. Aizrakstiet ari jūs un pacentieties viņam paglaimot!

Es jau gribēju ar jums runāt par Abatiju. Domāju, ka pietiks ar divām dienām cietuma, pēc tam es atvaļināšos, un tā viss nokārtosies . ..

Nekādas atvaļināšanās, mans draugs; atvaļinās tikai muļķi. Es vēlētos, lai jūs visu mūžu paliekat jauns karavīrs no vislabākās sabiedrības, cilvēks, kuru saista politika, īsts zaudējums armijai, kā raksta «Dēbats».

XXXIX nodaļa

Tēva prasītā noteiktā un izšķirošā atbilde spēji novērsa Lisjēna domas no ciešanām un bija viņa pirmais mierinājums. Ceļā no Nansī uz Parīzi viņš nespēja domāt: viņš vairījās no sāpēm, un fiziskās kustības mazināja dvēseles saviļņojumu. Kopš ierašanās Parīzē viņu māca .riebums pret sevi un pret dzīvi. Sarunas sagādāja mokas, viņš tikko spēja saņemties, lai kādu stundu parunātos ar māti.

Palicis viens, viņš iegrima drūmās domās, bezgalīgā plosošu jūtu okeānā, vai arī, mēģinādams spriest prātīgi, teica sev: «Esmu briesmīgs muļķis un galīgi traks! Esmu cienījis to, ko nevar cienīt: sievietes sirdi; un, kvēli alkdams tās, neesmu spējis to iekarot. Vajag vai nu atsacīties no dzīves, vai pašos pamatos mainīties.»

Bet dažubrīd virsroku guva smieklīga sentimentalitāte.

«Varbūt es būtu šo sirdi ieguvis,» viņš prātoja, «ja viņai nevajadzētu izteikt nežēlīgus atzīšanās vārdus: «Mani mīlēja kāds cits, un es esmu . . .»

Jo bija dienas, kad viņa mani patiesi mīlēja … Ja viņas stāvoklis nebūtu tik drausmīgs, viņa man sacītu: «Jā, patiešām, es jūs mīlu!» Bet tad vajadzētu piebilst: «Manā stāvoklī. . .» Jo viņa ir godprātīga, par to esmu drošs. .. Viņa mani īsti nepazina,- tāda atzīšanās nebūtu iznīcinājusi neparastās jūtas, kādas man bija pret viņu. Vienmēr es kaunējos no tām, un vienmēr tās valdīja pār mani.

Viņa ir bijusi vāja, bet vai es esmu bez vainas? Taču kāpēc sevi jāmaldina?» viņš ar rūgtu smaidu pārtrauca savu domu. «Kāpēc jārunā saprāta valodā? Ja es būtu saskatījis viņā drausmīgas vainas, vēl vairāk — apkaunojošus netikumus, es būtu nežēlīgi satriekts, taču joprojām viņu mīlētu. Ko tagad man nozīmē dzīve? Nebeidzamas mokas. Kur rast prieku, kur rast kaut vai tikai atpestljumu no mokām?»

šīs plosošās jūtas galu galā nomāca visas citas. Viņš domas parcilaja dzīves iespējas — ceļojumus, apmešanos Parīzē, ārkārtēju bagātību un varu, bet tas viss viņam iedvesa nepārvaramu riebumu. Cilvēks, kas uzsaka ar viņu sarunu, Lisjēnam vienmēr likās apnicīgākais pasaulē.

Vienīgi atmiņas par notikumiem Nansī spēja viņu izraut no bezdarbības un rosināt prātu. Viņš nodrebēja, ieraudzīdams ģeogrāfija-. kartē mazās pilsētiņas nosaukumu; tas viņu vajāja avīzēs: liekas, visiem pulkiem, kuri ieradās no Linevilas, vajadzēja iet cauri tai. Nansī vārds vienmēr mudināja atgriezties pie domas: «Viņa nespēja saņemties un pasacīt: «Man ir liels noslēpums, ko nevaru jums atklāt.. . Taču, nerunājot par to, es mīlu jūs un tikai jūs.» Tiešām, bieži redzēju viņu dziļi noskumušu, tas man šķita kaut pavisam neparasts, neizskaidrojams … Ja nu es dotos uz Nansī un kristu viņai pie kājām? . .. Un izlūgtos piedošanu par to, ka viņa man uzlikusi ragus,» ņirdzīgi piebilda viņa dvēseles mefistofeliskā balss.

Kad Lisjēns atstāja tēva kabinetu, tādas domas nomāca viņa sirdi vairāk nekā jebkad.

«Un jau pirms rītrīta,» viņš ar šausmām domāja, «man jāpieņem lēmums, jitpuļaujas pašam uz sevi . .. Vai pasaulē maz ir kāds cilvēks, kura domas es vērtētu vēl zemāk?»

Viņš jutās ārkārtīgi nelaimīgs, visu viņa spriedumu pamatā bija tāda neprātīga doma: «Kāpēc man jāizvēlas karjera vēl trešoreiz? Ja jau es nepratu iepatikties de Šastlē kundzei, ko tad jelkad pratīšu? Ja cilvēkam ir tāda dvēsele kā man, reizē vāja un neapmierināma, atliek tikai iestāties trapistos.*»

Uzjautrinošākais bija tas, ka visas Levēna kundzes draudzenes izteica komplimentus par lielisko stāju, kādu viņas dēls ieguvis. «Tagad viņš ir īsts vīrietis,» skanēja no visām pusēm, «vīrietis, ar ko māte var lepoties.»

Riebumā pret cilvēkiem Lisjēns nevienam neļāva nojaust savas domas; viņš atbildēja vienīgi ar veiklām vispārīgām frāzēm.

Mocīdamies ar domu, ka tajā pašā vakarā jādod izšķiroša atbilde, viņš devās pusdienot viens, jo mājās vajadzētu runāt un būt patīkamam vai arī uzklausīt neskaitāmas dzēlības — tur nebija parasts kādu saudzēt.

Pēc pusdienām Lisjēns klejoja pa bulvāri, pēc tam — pa ielām; viņš baidījās bulvārī sastapt draugus — dārga bija katra minūte, kas varēja iedvest pareizo atbildi. Iedams pa… ielu, viņš neviļus iegriezās pustumšā lasāmkabinetā, jo cerēja, ka tur būs maz cilvēku. Kāds sulainis pie letes nodeva grāmatu jaunkundzei. Viņam šķita, ka tā ir ļoti labi ģērbusies un piemīlīga (Lisjēns bija ieradies no provinces).

Viņš uz labu laimi atvēra grāmatu; tās autors bija garlaicīgs morālists, savus sprediķus viņš bija sadalījis atsevišķos portretos kā Vovenargs:* «Edgars jeb divdesmit gadus vecs parīzietis.»

«Kāds gan ir jauneklis, kas nepazīst cilvēkus, kas satiekas vienīgi ar labi audzinātiem vai viņam padotiem ļaudīm vai arī tādiem, kuru intereses viņš neaizskar? Vienīgā tikumības garantija Edgaram ir brīnišķīgi solījumi, ko viņš devis pats sev. Viņš ir baudījis vislabāko audzināšanu, ir veikls jātnieks un lieliski vada savu kabrioletu, viņam, ja vēlaties, ir Lagranža* izglītība un visi Lafaijeta* tikumi, bet ko tas dod! Viņš nekad nav izjutis citu cilvēku ietekmi, viņš nav drošs ne par ko nedz attiecībā uz citiem, nedz vēl jo vairāk — pats uz sevi. Vislabākajā gadījumā viņš ir tikai spožs varbūt. Ko tad īstenībā viņš prot? Jāt, jo viņa zirgs ir niķīgs un izmet jauno cilvēku no segliem, tiklīdz viņš izdara nepareizu kustību. Jo labāk audzinātas ir aprindas, kurās viņš apgrozās, jo mazāk vērts viņš pats. Ja viņš ļauj aizritēt ātri zūdošajiem gadiem no astoņpadsmit līdz trīsdesmit, necīnoties ar nepieciešamību, kā saka Monteņs*, viņš vairs nav pat varbūt: sabiedrības doma viņu nobīda viduvēju ļaužu pūlī, tā pārstāj viņu ievērot, nesaskata viņā neko vairāk kā visparastāko cilvēku, kuram svaru piešķir vienīgi tūkstošfranku naudas zīmes, ko fermeri noliek uz viņa rakstāmgalda.

Man, filozofam, nav nekādas daļas gar galdu, kas apkrauts ar naudu, es redzu tikai cilvēku, kurš to skaita. Redzu viņā vienīgi sadzeltējušu un garlaicības nomāktu radījumu, ko viņa muļķība reizēm mudina izlikties par dedzīgu partijas, dedzīgu Bufa operas un Rosini piekritēju, par fanātisku mēreno, kurš jūsmo par lielo skaitu nogalināto Lionas krastmalās, fanātisku Anrī V sekotāju, kas skandina, ka Nikolajs nodos viņa rīcībā divdesmittūkstoš vīru un četrsimt miljonu. Kāda man gar viņu daļa, kāda daļa gar viņu pasaulei? Edgars pats pēc savas gribas ir kļuvis par parastu muļķi!

Ja viņš apmeklē dievkalpojumus, ja nomāc savā tuvumā katru dzīvespriecīgu sarunu un, protams, ja izdala žēlastības dāvanas, visu veidu šarlatani gan no Institūta, gan bīskapijas, kad viņš būs sasniedzis piecdesmit gadu vecumu, pasludinās, ka šis cilvēks ir apveltīts ar visiem tikumiem; galu galā viņi varbūt panāks Edgara ievēlēšanu par vienu no divpadsmit Parīzes mēriem. Un beigu beigās viņš nodibinās kādu hospitāli. Requiescat in pace*. Kolā dzīvoja, Kolā ir miris.»

Katru šīs morāles teikumu Lisjēns izlasīja pa divi lāgi; viņš pētīja gan to jēgu, gan nozīmi. Jaunekļa drūmā dziļdomība ieinteresēja «Journal de soir» lasītājus, un tie sāka skatīties uz viņu; Lisjēns to pamanīja, īgni samaksāja un izgāja. Viņš pastaigājās pa Bovo laukumu gar lasāmkabinetu.

«Būšu blēdis!» viņš piepeši iesaucās. Vēl stundas ceturksni viņš pārbaudīja savu drosmi, tad pasauca kabrioletu un steidzās uz operu.

— Es jūs meklēju,— sacīja tēvs, ko Lisjēns atrada klejojam pa foajē. Viņi ātri iegāja Levēna kunga, tēva, ložā, kur jau bija trīs jaunkundzes un Remona silfidas tērpā.

7 //cy cari not understand. (Viņas nesaprot ne vārda no tā, ko nu-runājām, tāpēc mūs neapgrūtinās.)

Kungi, redzam pēc jūsu acīm,— Remonas jaunkundze sacīja,— k.i pārspriežat lietas, kas mums liktos pārāk nopietnas; mēs iesim uz skatuves. Palieciet laimīgi, ja spējat bez mums tādi būt.

Nu, vai jūtaties pietiekami zemisks savā dvēselē, lai ietu pagodinājumu ceļu?

Būšu, tēv, pret jums atklāts. Jūsu ārkārtējā iecietība rada manī izbrīnu, tā padziļina manu pateicību un cieņu. Nelaimes, par kurām es nespēju runāt pat ar tēvu, man padarījušas pretīgu pašam sevi un visu dzīvi. Kā lai izvēlos vienu vai citu karjeru? Viss man ir vienādi vienaldzīgs un var pat sacīt — neciešams. Man piemērots stāvoklis būtu vai nu gulēt uz nāves gultas slimnīcā, vai arī dzīvot kā mežonim, kurš ir spiests medīt un zvejot, lai paliktu dzīvs. Tas nav nedz skaisti, nedz arī dara godu divdesmit gadu vecam vīrietim, tāpēc to neatklāšu nevienai dzīvai dvēselei…

Kā, pat mātei ne?

Viņas mierinājumi tikai vairotu manas ciešanas; viņai būtu pārāk sāpīgi redzēt mani tādā stāvoklī…

Tas glaimoja Levēna kunga patmīlībai un palielināja pieķeršanos dēlam. «Viņam ir noslēpumi no mātes, kurus viņš atklāj man,» vecais kungs nodomāja.

Ja es atgūšu interesi par ārpasauli, iespējams, ka mani stipri mulsinās prasības, ko izvirzīs manis izraudzītais ceļš. Tā kā vietu jūsu kantorī es varētu atstāt, nevienu nesaniknojot, varbūt man vajadzētu izvēlēties to.

Man jums jādara zināms kāds svarīgs apstāklis: jūs būtu man daudz noderīgāks, strādādams par iekšlietu ministra sekretāru, nekā pārzinādams korespondenci manā kantorī, kur jūsu — sabiedrības cilvēka spējas nevienam neko nedotu.

Jauneklis rīkojās veikli pirmo reizi, kopš bija kļuvis par ragnesi. (Šo vārdu viņš lietoja ar rūgtu ironiju, jo, lielākas pašmocības labad uzskatīja sevi tikpat kā par piekrāptu vīru un piemēroja sev visu smieklīgo un apkaunojošo, ar ko teātris un vulgārā sabiedrība apveltī šādu stāvokli. It kā vēl pastāvētu raksturīgi stāvokļi!)

Lisjēns domāja izvēlēties vietu ministrijā — galvenokārt aiz ziņkāres: darbu kantorī jauneklis pazina, turpretī viņam nebija ne mazākā priekšstata, ko nozīmē cieša saskare ar ministru. Viņš aizrautīgi prātoja, ka varēs tuvoties grāfam de Vēza kungam, nenogurdināmajam darbarūķim un Francijas labākajam administratoram, kā rakstīja avīzes, cilvēkam, kas tika salīdzināts ar imperatora grāfu Darī*.

Tiklīdz tēvs beidza runāt, jauneklis naivā mākslotībā, kas varēja iedvest nākotnes cerības, iesaucās:

Šie vārdi man palīdz izšķirties! Es jau nosliecos par labu kantorim, bet iestāšos ministrijā, vienīgi ar noteikumu, ka man nevajadzēs piedalīties nevienā slepkavībā, kādas bija maršala Neija, pulkveža Karona, Frotē un citu nogalināšana. Esmu ar mieru piedalīties vienīgi naudas mahinācijās; un, tā kā neesmu par sevi drošs, uzņemos šos pienākumus tikai uz gadu.

Sabiedrībai tas liksies pārāk īss laiks. Ļaudis sacīs: «Viņš nespēj noturēties vietā ilgāk par pusgadu.» Varbūt cilvēku vājības un blēdības sākumā jums riebsies, bet pēc pusgada jūs uz tām raudzīsieties caur pirkstiem. Vai jūs aiz draudzības pret mani varat ziedot vēl sešus mēnešus un apsolīt neatstāt Grenellas ielas kanceleju agrāk kā pēc pusotra gada?

Es jums apsolu palikt tur pusotru gadu, taču joprojām ar noteikumu, ka nepiedalīšos slepkavībā, ja, piemēram, ministrs liks četriem vai pieciem virsniekiem citam pēc cita duelēties ar kādu pārlieku daiļrunīgu deputātu, kas vērsīsies pret budžetu.

Ak, mans draugs, kur jūs tāds esat radies?— Levēna kungs, no visas sirds smiedamies, sacīja.— Varat būt mierīgs, šādu divkauju nebūs nekad, un tam ir savs pamats.

Tas būtu iemesls,— viņa dēls ļoti nopietni turpināja,— atsacīties no dienesta. Tad es uz karstām pēdām brauktu uz Angliju.

Bet kurš šiem noziegumiem būs soģis, tikumīgo cilvēk?

Jūs,.tēv!

Vai blēdību, melu un pirmsvēlēšanu mahināciju dēļ jūs nelauzīsiet mūsu līgumu?

Es nerakstīšu melīgus pamfletus …

Fui! Ar to nodarbojas literāti. Netīrās lietas jūs tikai vadīsiet, pats tās nedarīsiet nekad. Princips ir tāds: katra valdība, pat Savienoto Valstu valdība melo vienmēr un visur; ja nevar melot pašos pamatos, melo sīkumos. Un vēl — pastāv labi meli un slikti meli; labi ir tie, kam notic mazie ļaudis, kuru ienākums ir piecdesmit luidoru līdz divpadsmit — piecpadsmit tūkstoši franku; lieliskiem meliem reizēm notic dažs, kam pieder savs pajūgs; pretīgi ir meli, kam netic neviens un ko atkārto vienīgi kaunu zaudējuši ministriju darboņi. Tas ir pilnīgi skaidrs. Tas ir pirmais valsts gudrības noteikums-, to jūs nekad nedrīkstat aizmirst un nekad — izpaust.

Es ieeju zagļu midzenī, bet viņu lielie un mazie noslēpumi tiek uzticēti manam godam.

Gudri teikts. Valdība piesavinās tautas tiesības un naudu, ik rītu apzvērēdama, ka ciena tās. Vai atceraties, ka ikvienā tauvā, lai tā būtu tieva vai resna, ja tā pieder Anglijas karaliskajai flotei, ir ievīts sarkans pavediens, pareizāk sakot, vai atceraties «Verteru», kur, šķiet, es izlasīju par šo interesanto īpatnību?*

Ļoti labi atceros.

Ar to varētu salīdzināt korporāciju vai cilvēku, k.un i.mll'.il'.iu kuili fundamentāli meli. Patiesība nekad nemēdz būt skaiiha mi vienkārša. Atcerieties doktrinārus!

Napoleona meli nepavisam nebija tik rupji.

Pastāv tikai divas lietas, kurās vēl nav atrasts paņēmiens liekuļot: izklaidēt kādu ar sarunu un uzvarēt kaujā. Bet labāk nerunāsim par Napoleonu. Tikumiskās jūtas atstājiet aiz sliekšņa, ieiedams ministrijā, kā savā laikā atstāja dzimtenes mīlestību, iestājoties tās gvardē! Vai gribat pusotru gadu būt šaha spēlētājs un nicīgi nenovērsties ne no kādiem naudas darījumiem? Vai jūs apturēs vienīgi asinsizliešana?

Jā, tēv.

Labi, tad pietiks runāt.

Un Levēna kungs, tēvs, steidzīgi izgāja no ložas. Lisjēns pamanīja, ka gaita viņam ir kā divdesmit gadu vecam jauneklim. Varēja redzēt, ka saruna ar vientiesi viņam ir apnikusi līdz nāvei.

Izbrīnījies, ka viņu ieinteresējusi politika, Lisjēns sāka pētīt operas zāli.

«Esmu te starp Parīzes viselegantākajiem cilvēkiem. Te pārpilnībā redzu visu to, ka man pietrūka Nansī.»

Atcerējies dārgo vārdu, viņš paskatījās pulkstenī. «Pašlaik ir vienpadsmit. Vaļsirdības reizēs vai dienās, kad jutāmies ļoti priecīgi, mana vakara vizīte ieilga līdz pat vienpadsmitiem.»

Gaužām gļēva un vairākkārt jau atmesta doma atkal uzmācās tik neatlaidīgi, ka viņš nespēja to aizgainīt.

«Ja nu es atsacītos no ministrijas un atgrieztos pulkā — Nansī? Ja lūgtu viņai piedošanu par noslēpumu, kas netika man atklāts, vai — tā būtu pareizāk — ja nerunātu par to, ko esmu redzējis,— kāpēc gan lai viņa mani nepieņemtu tāpat kā pirms tās liktenīgās dienas? Prātīgi spriežot, ja jau neesmu viņas mīļākais, man nav nekāda iemesla apvainoties, atklājot pierādījumu, ka viņai bijis mīļākais, pirms viņa iepazinās ar mani.

Bet vai būtu manos spēkos izturētes pret viņu tāpat kā agrāk? Tik un tā viņa reiz uzzinātu patiesību, es nespētu viņai to nepateikt, ja viņa pati jautātu, un tad notiktu tas, ko esmu jau vairākkārt piedzīvojis: mani nicinātu kā bezjūtīgu cilvēku, jo man trūkst patmīlības. Vai es spētu saglabāt mieru, apzinoties, ka viņa mani nicinātu, ja labāk pazītu, it īpaši vēl tāpēc, ka es nespētu atzīties.»

Šis svarīgais jautājums krimta Levēna sirdi, bet acis citu pēc citas neviļus pētīja sievietes, kas piepildīja slavenās ložas. Dažas viņš pazina, tās viņam izskatījās pēc lauku komediantēm.

«Bet augstais dievs! Es kļūstu traks šī vārda vistiešākajā nozīmē,» viņš nodomāja, kad caur lorneti bija apskatījis visas ložas. «Tieši tādos pašos vārdos —«lauku komediantes»— es godāju sievietes, kuras apgrozījās de Pijlorāna kundzes vai d'Okenkūra kundzes viesistabās. Ar bīstamu drudzi sirgstošam cilvēkam var likties rūgts pat cukurūdens; galvenais — lai neviens nepamana manu neprātu; es drīkstu runāt tikai pliekanības un nekad ne par sprīdi man nav jānovirzās no uzskatiem, kādi pieņemti tajā sabiedrībā, kurā es atrodos. No rīta ļoti centīgi jāstrādā savā kabinetā, ja man tāds būs, vai jādodas garās izjādēs; vakarā — jātēlo sajūsma par izrādi, un tas liksies visai dabiski pēc astoņu mēnešu trimdas provincē; salonos, ja galīgi nevarēs tajos neparādīties,— sevišķi dedzīgi jānododas ekartē spēlei.»

Lisjēna pārdomas pārtrauca piepeši iestājusies tumsa: visur tika izdzēstas lampas.

«Labi,» viņš, rūgti pasmaidīdams, nodomāja, «izrāde mani interesē tik ļoti, ka zāli atstāju pēdējais.»

Īstenībā viņš nemaz tik nelaimīgs nebija. Desmitreiz dienā domu par Nansī aizgainīja jautājums: «Kāda veida darbu man uzdos?» Ar vēl nebijušu interesi viņš lasīja visas avīzes. Vienīgā politiķa pazīme bija tā, ko pieminēja viņa māte:

Tev ir ļoti slikts rokraksts; tu necenties skaidri veidot burtus.

Tā ir tīra patiesība.

Labi! Ja strādāsi Grenellas ielā, raksti vēl neglītāk, lai tavi sacerējumi nekad nenonāk karaļa rokās nepārrakstīti — tas tevi paglābs no garlaicīgās slepenu dokumentu pārrakstīšanas un, kas ir vēl svarīgāk, tavs rokraksts nesaistīsies ar lietām, kuras pēc desmit gadim varbūt būs ļoti nepatīkami atcerēties. Paldies dievam, dārgo Lisjēn, tu esi trīsdesmit astoņus gadus jaunāks par karali. Padomā par pārmaiņām, kas Francijā notikušas trīsdesmit astoņos gadosl Kāpēc lai nākotne nelīdzinātos pagātnei? Tavs tēvs, mani mierinādams, aizvien mēdz sacīt, ka revolūcija ir pašās parādībās. Bet vai sakāpināta godkāre nav sasniegusi viszemākos slāņus? Kurpnieka māceklis grib kļūt par Napoleonu.

Politiskām sarunām nekad nav gala, un šī, kas risinājās starp māti — gudru sievieti — un dēlu, kurš bažījās par to, ko no viņa iztaisīs, bija nebeidzama. Pirmo reizi baigais Nansī rēgs nenovērsa Levēna uzmanību.

Nedēļu pēc sarunas operā «Le Moniteur» ziņoja, ka pieņemta iekšlietu ministra N. kunga demisija un grāfa de Vēza kunga, Francijas pēra, iecelšana šajā amatā un ka līdzīgas pavēles izdotas vēl par četrām citām ministrijām, bet daudz zemāk, gandrīz nepamanāmā vietā bija publicēta pavēle: «Ar … rīkojumu N., N. un L. Levēna kungi iecelti par lūgumrakstu pārzinātājiem. L. Levēna kungam uzticēta iekšlietu ministra grāfa de Vēza personiskās kancelejas vadīšana.»

XL nodaja

lūk, kas notika Nansī, kamēr tēvs Levēnam klāstīja pirum.'i dtlvi'S gudrības.

Kad dienu pēc Lisjēna pēkšņās aizbraukšanas lielo notikumu uzzināja de Sanreāla kungs, grāfs Rollers un citi sazvērnieki, kas bi ja kopā pusdienojuši un apsprieduši divkaujas plānu, visi jutās kā no plaukta nokrituši. Viņi bezgalīgi apbrīnoja Dipuarjē un nespēja nojaust, kādā veidā viņš to panācis.

Sekodami pirmajai, vienmēr augstsirdīgajai un tāpēc bīstamajai jūsmai, kungi aizmirsa nepatiku pret pilsoni ar neciešamām manierēm un visi kopā devās pie viņa vizītē. Un, tā kā ikviens provinciālis ir kārs uz jebko, kas atgādina oficiālu darbību un var izkliedēt ikdienas dzīves vienmuļību, kungi lielā nopietnībā uzkāpa ceturtajā stāvā, kur doktors dzīvoja. Viņi iegāja, sveicināja un, ne vārda neteikdami, nostājās rindā gar sienu; pēc tam de Sanreāla kungs teica runu. Starp daudzām nodeldētām patiesībām Dipuarjē pārsteidza šāds teikums:

Ja jūs domājat par deputātu palātu un esat nolēmis izvirzīt savu kandidatūru vēlēšanās, mēs jums apsolām gan savas balsis, gan arī visas tās, kuras var būt mūsu rīcībā.

Pēc šīs runas Ludvigs Rollera kungs neveikli paspēra soli uz priekšu un sakaunējies brīdi klusēja. Viņa pelēcīgā kalsnā seja pārklājās ar bezgaldaudzām jaunām grumbām, viņš saviebas un nīgri sacīja:

Varbūt es vienīgais nejūtos pateicīgs Dipuarjē kungam, jo viņš man laupīja iespēju pārmācīt vai vismaz mēģināt pārmācīt nekauņu. Bet tādu upuri no manis prasīja viņa majestāte Šarls Desmitais, un, kaut arī šajā lietā esmu cietušais, es piedāvāju Dipuarjē kungam tādu pašu pakalpojumu kā pārējie, taču, patiesību sakot, nezinu, vai sirdsapziņa man atļaus piedalīties vēlēšanās, jo tad vajadzētu nodot zvērestu Luijam Filipam.

Dipuarjē lepnums un nevaldāmā dziņa uzrunāt publiku svinēja uzvaru. Jāatzīst, ka viņš runāja lieliski; doktors piesargājās izskaidrot, kāpēc un kā Lisjēns aizbraucis, taču prata klausītājus aizkustināt. Sanreāls gauži raudāja; pat Ludvigs Rollers, atstādams kabinetu, sirsnīgi paspieda doktoram roku.

Kad durvis aizvērās, Dipuarjē sāka skaļi smieties. Viņš bija runājis četrdesmit minūtes, guvis lielus panākumus un klusībā ņirgājies par klausītājiem. Un ērmīgajam blēdim šīs trīs lietas sagādāja vislielāko baudu.

«Te nu man ir nodrošinātas kādas divdesmit balsis, ja vien šie auni līdz vēlēšanām nesadusmosies par kādu manu soli; to ir vērts pārdomāt. No visām pusēm dzirdu, ka de Vasinjī kungam nav drošas vairāk kā simt divdesmit balsis, un vēlētāju būs trīs simti; tie, kas mūsu svētajā partijā ir visnevainojamākie, pārmet zvērestu, ko viņam, Anrī Piektā tuvam līdzgaitniekam, vajadzētu nodot, kļūstot par palātas deputātu. Turpretī es esmu plebejs, un tā ir sava priekšrocība. Es dzīvoju ceturtajā stāvā, man nav sava pajūga. De Lafaijeta un Jūlija revolūcijas piekritējiem, mūs abus vienādi ienīstot, vajadzētu dot priekšroku man, nevis de Vasinjī kungam — Austrijas imperatora radiniekam, kam kabatā ir karaliskās padomes locekļa dāvinājuma raksts … ja vien kādreiz tāda karaliskā padome radīsies … Es te viņiem tēlošu liberāli kā Dipons no Ēras*, partijas godīgākais cilvēks, kopš de Lafaijeta kungs ir apglabāts.

Otras partijas vadoni — republikāni Gotjē kungu, kas bija tikpat godīgs, cik Dipuarjē — negodīgs, bet daudz fanātiskāks, jo viņš rosīgi darbojās bez vismazākās cerības nopelnīt naudu, Lisjēna aizbraukšana ļoti pārsteidza un vēl vairāk — sarūgtināja.

«Nepateikt man ne vārda, man, kurš viņu mīlēja! Ak, šie parīzieši! Pārliecīga laipnība un pilnīgs jūtu trūkums. Man šķita, ka viņš nav gluži tāds kā citi, domāju saskatām šī jaunekļa sirds dziļumos sirsnību un jūsmu! . . .»

Tādas pašas jutas, tikai nesalīdzināmi spēcīgākas, saviļņoja de Šastlē kundzes sirdi.

«. . . Neatrakstīt man, man, kurai viņš tā zvērēja mīlestību, man, kuras vājumu viņš diemžēl tik labi redzēja!»

Šī doma bija pārāk briesmīga. Beigās de Šastlē kundze sevi pārliecināja, ka vēstule tikusi pārtverta. «Vai esmu saņēmusi kaut vienu de Konstantēna kundzes atbildi?» viņa prātoja. «Un, kopš sirgstu, esmu viņai rakstījusi vismaz sešas reizes.»

Lasītājs droši vien atceras, ka Kinjē kundze, Nansī pasta priekšniece, bija labticīga sieviete. Tiklīdz marķīzs de Ponlevē redzēja, ka viņa meita ir slima un nevar iziet no mājas, viņš devās pie Kinjē kundzes, sīkas trīsarpus pēdu garas svētules. Izteicis dažus komplimentus, viņš glaimīgi turpināja:

— Jūs, kundze, esat pārāk laba kristiete un pārāk laba rojāliste, lai skaidri neapzinātos, kādai jābūt karaļa (id esi* Šarla X) un viņa prombūtnes laikā iecelto pārstāvju varai. Notiks vēlēšanas, un tas būs izšķirošs brīdis. Tiesa, piesardzības labad ir jābūt prātīgiem, taču pienākums joprojām jāpilda: pirmām kārtām jādomā par Prāgu. Un nešaubieties — netiks aizmirsts neviens pakalpojums, un, priekšnieces kundze, man ir nepatīkams pienākums pasacīt: ikviens, kas šajos grūtajos laikos atsakās mums palīdzēt, ir pret mums.» Utt., utt.

Pēc abu nopietno personu sarunas, kas bija bezgala gara un ārkārtīgi piesardzīga un lasītājiem būtu vēl bezgalīgāk garlaicīga, ja tiktu te nodrukāta (jo tagad, pēc četrdesmit komēdijas gadiem, nav cilvēka, kas nespētu iedomāties, kāds var būt dialogs starp vecu egoistisku marķīzu un svētuli, kura dievbijību pārvērtusi par profesiju), kad tēvs, kas kāro pēc meitas mantojuma, risina domu savā ierastajā un gudrajā liekulībā, bet Kinjē kundze, labdarīga dāma un profesio nala svēlule, atbild pliekanākā un klajāk mākslotā medainībā, jo ir ļoti bailīga un visvairāk norūpējusies par to, kaut tikai nevajadzētu zaudēt vie tu ar tūkstoš simt franku algu, ja Šarls X vai Anrī V kāptu savu tēvu Ironī; kad septiņus stundas ceturkšņus tā bija runāts par atklātību, sirsnību un tikumību, abas puses izdarīja šādus slēdzienus.

Marķīza kungs nekad nedabūs nevienu apakšprefekta, mēra, žandarmērijas priekšnieka u.c. vēstuli. Kinjē kundze viņam rādīs, no rokām neizlaižot, vienīgi lielvikāra Reja kunga, abata Olīva un citu rakstītās.

Visa de Ponlevē kunga daiļrunība bija vērsta uz šo punktu. Piekāpdamies tajā, viņš guva pilnīgu uzvaru otrajā.

Visas de Šastlē kundzei adresētās vēstules tiks nodotas marķīza kungam, kas apņemas tās atdot savai meitas kundzei, kura slimības dēļ ir saistīta pie gultas.

Visas de Šastlē kundzes rakstītās vēstules tiks parādītas marķīza kungam.

Klusējot viņi vienojās, ka marķīzs tās varētu paņemt un nosūtīt kādā ciiā ceļā, kas būtu izdevīgāks nekā pasts. Taču tādā gadījumā valdība zaudētu pasta nodokli, un Kinjē kundze, kuras pienākums ir aizstāvēt tās intereses, dabiski, butu tiesīga gaidīt kādu dāvanu — grozu laba otrās šķiras reinvīna.

Nākamajā dienā pēc attēlotās sarunas Kinjē kundze nodeva marķīza vecajam kambarsulainim Senžanam pašas aizzīmogotu sūtījumu. Tajā bija pavisam īsa de Šastlē kundzes vēstulīte de Konstantēna kundzei; tās tonis bija sirsnīgs un maigs; de Šastlē kundze vēlētos lūgt draudzenei padomus, taču neiedrošinās neko sīkāk paskaidrot.

«Muļķīgas pļāpas,» marķīzs nodomāja, ieslēgdams vēstulīti rakstāmgaldā. Pēc stundas ceturkšņa varēja redzēt, kā vecais kambarsulainis aiznes Kinjē kundzei grozu ar sešpadsmit reinvīna pudelēm.

De Šastlē kundze pēc dabas bija maiga un bezrūpīga. Nekas nespēja satraukt viņas liego, cildeno dvēseli, kurai patika pārdomas utī vientulība. Bet, nelaimes satricināta un izrauta no ierastā dzīves ritējuma, viņa viegli pieņēma lēmumus: aizsūtīja savu sulaini uz Darnē miestu un lika iemest turienes pastkastītē de Konstantēna kundzei adresētu vēstuli.

Ar kādu prieku stundu pēc sulaiņa aiziešanas viņa ieraudzīja ienākam savā istabā de Konstantēna kundzi! Draudzenēm tas bija īsts laimes brīdis.

— Kā, dārgā Batilde,— de Konstantēna kundze beidzot sacīja, kad pēc pirmās sajūsmas viņas atkal spēja runāt,— sešas nedēļas neesmu saņēmusi no tevis ne vārda! Un tikai nejauši uzzināju no prefekta kunga vēlēšanu aģenta, ka tu esi slima un ka tavs stāvoklis rada bažas…

Esmu tev aizsūtījusi vismaz astoņas vēstules.

Tas nu ir par traku, mana dārgā! Ir tāda robeža, aiz kuras labsirdība pārvēršas par muļķību.

Viņš domā, ka rīkojas pareizi…

Tas nozīmēja: «Tēvs domā, ka rīkojas pareizi», jo, lai cik iecietīga bija de Šastlē kundze, viņa tomēr redzēja, kas ap viņu notiek; taču parasti riebums pret sīkajām blēdībām tikai vairoja viņas noslieci uz vientulību. Sabiedrībā viņai vislielāko patiku sagādāja mākslas priekšmeti, izrādes, kāda lieliska pastaiga, krāšņa balle. Ieraudzījusi viesistabā svešus cilvēkus, viņa nodrebēja, jo bija pārliecināta, ka viņu sāpīgi aizvainos kaut kas zemisks. Bailēs no netīkamām izjūtām viņa vairījās no katras sarunas divatā.

De Konstantēna kundzei bija gluži pretējs raksturs, un sabiedrība bija spiesta ar viņu rēķināties. De Konstantēna kundze pēc dabas bija dzīva un uzņēmīga, droši metās pretī grūtībām un labprāt izzoboja savu ienaidnieku smieklīgās īpašības, tāpēc pastāvēja uzskats, ka viņa ir viena no tam departamenta sievietēm, kuras aizskart būtu sevišķi bīstami. Viņas vīrs, ļoti glīts un diezgan bagāts, aizrautīgi nodarbojās ar visu, ko sieva viņam ieteica. Kopš diviem gadiem, piemēram, viņš domāja vienīgi par vējdzirnavām, kuras lika mūrēt no akmeņiem uz veca torņa netālu no savas pils un kurām pēc ieceres vajadzēja dot četrdesmit procentu ienākumu. Kopš trim mēnešiem viņš šo pasākumu bija pilnīgi atstājis novārtā un sapņoja vienīgi par deputātu palātu. De Konstantēna kungam bija zināmas izredzes uz panākumiem, jo viņš nepavisam nebija asprātīgs, nekad nevienu neaizvainoja un centīgi un kārtīgi izpildīja sīkos uzdevumus, kādus viņam mēdza uzticēt.

Mēs, mana dārgā, esam pārliecināti par de Konstantēna kunga ievēlēšanu. Prefekts viņa vārdu ierakstījis otrajā vietā aiz bailēm no mūsu sāncenša marķīza de Kruazāra.

De Konstantēna kundze to stāstīja smiedamās.

Ministrijas kandidāts izgāzīsies. Tas ir nožēlojams blēdis, un vēlēšanu priekšvakarā tiks palaistas apkārt trīs vēstules, kuras skaidri pierādīs, ka viņš pa druskai piekopj cienījamo spiega amatu. Ar to izskaidrojams ordenis, ko viņš šogad pirmajā maijā saņēma un kas uzjundīja briesmīgu skaudību visā Bevronas apriņķi. Es tev, Batilde, atklāšu lielu noslēpumu: mūsu mantas jau ir sasaiņotas; cik smieklīgi būs, ja neko nepanāksim!— viņa jautri piebilda.— Bet, ja nu mums paveiksies, nākamajā dienā pēc lielā notikuma brauksim uz Parīzi un pavadīsim tur vismaz pusgadu. Un tu brauksi mums līdzi.

To izdzirdusi, de Šastlē kundze nosarka.

Dieva dēļ, dārgā,— de Konstantēna kundze iesaucās, pārtraukdama stāstījumu,— kas ar tevi īsti notiek?

De Šastlē kundze bija tumši pietvīkusi. Šai brīdī viņa justos laimīga, ja de Konstantēna kundze būtu saņēmusi vēstuli, kuru kambarsulainis nesa uz Darnē; tajā bija rakstīti liktenīgie vārdi: «Tā, kuru tu mīli, ir nīdi'vii'J savu sirdi.»

It, hliot de Šastlē kundze, pagalam nokaunējusies, sacīja:

Ak vai, dārgā draudzene, ir kāds cilvēks, kas droši vien domā, ka i-, viņu mīlu, un,— viņa piebilda, zemu noliekusi galvu,— viņš nemaz nemaldās.

Cik tu esi nesaprātīga!— De Konstantēna kundze jautri iesaucās.— Patiesi, ja es tevi vēl gadu vai divus atstāšu Nansī, tu kļūsi par īstu mūķeni. Kāda gan nelaime, augstais dievs, ja tikai divdesmit četrus gadus veca atraitne, kuras vienīgais balsts ir septiņdesmit gadus vecs tēvs, kas aiz pārliecīga maiguma pārtver visas vēstules, grib izraudzīties vīru — balstu un atspaidu? …

Ak vai, mani nepavisam nevada tādas saprātīgas domas; es melotu, ja pieņemtu tavas uzslavas. Gluži nejauši viņš ir bagāts un no labas ģimenes, bet nekas nemainītos ari tad, ja viņš būtu nabags un fermera dēls.

De Konstantēna kundze uzstāja, lai tiek pastāstīts viss; nekas viņu tā neinteresēja kā patiesi stāsti par mīlestību, un pret de Šastlē kundzi viņa juta vissirsnīgāko draudzību.

Sākās ar to, ka viņš divas reizes nokrita no zirga manu logu priekšā …

De Konstantēna kundze sāka nevaldāmi smieties; de Šastlē kundze jutās dziļi aizskarta. Beidzot de Konstantēna kundze asaru pilnām acīm spēja starp smieklu lēkmēm izrunāt:

Tātad, dārgā Batilde … tu nevari šo dižo iekarotāju . . . nosaukt provincē tik parastā vārdā — par lielisku jātnieku!

Lisjēnam nodarītā pārestība tikai pamudināja de Šastlē kundzi ar jo lielāku dedzību izstāstīt draudzenei, kas noticis sešu mēnešu laikā. Taču viss, kas attiecās uz maigām jūtām, de Konstantēna kundzi nemaz neaizkustināja: viņa neticēja lielām kaislībām. Tomēr uz bezgalgarā stāsta beigām viņa kļuva domīga. Kad tas bija galā, viņa klusēja.

Vai nu tavs Levēna kungs,— beidzot viņa teica draudzenei,— ir briesmīgs donžuāns, kas bīstams katrai no mums, nabaga sievietēm, vai ari nepieredzējis bērns. Viņa uzvedībā nav nekā dabiska.

Saki labāk, ka tajā nav nekā parasta!— de Šastlē kundze iesaucās pārsteidzošā dedzībā un ar tādu kā jūsmu piebilda:

Tieši tāpēc viņš man ir dārgs. Viņš nepieder pie tiem muļķiem, kas salasījušies romānus.

Par to abas draudzenes runāja ilgi jo ilgi. De Konstantēna kundze palika pie savām aizdomām, tās pat padziļināja dedzīgā interese, ko viņa, sev par lielām bēdām, atklāja draudzenē.

De Konstantēna kundze sākumā bija cerējusi uz giuži piedienīgu mīlestības romānu, kas varētu beigties ar izdevīgām laulībām, ja tām būtu visi vajadzīgie noteikumi; pretējā gadījumā ceļojums pa Itāliju vai vismaz izklaidēšanās Parīzē izdziedinātu trīs mēnešu ikdienas vizītēs cirstās brūces. Taču viņa atrada šo maigo, biklo un laisko sievieti, kuru nekas nespēja satraukt, gluži neprātīgu un gatavu uz visu.

Sirds man saka,— de Šastlē kundze ik pēc brīža atkārtoja,— ka viņš mani gļēvi pametis. Iedomājies, viņš nav pat man atrakstījis!

Bet no visām manis rakstītajām vēstulēm tu neesi saņēmusi nevienu!— de Konstantēna kundze dedzīgi iebilda, jo viņai piemita kāda mūsu dienās reta īpašība — viņa nekad nebija negodīga pret savu draudzeni, pat tās interesēs ne; viņasprāt, meli nogalina draudzību.

Vai tad viņš nevarēja pateikt kādam pastniekam,— de Šastlē kundze atbildēja ar dīvainu degsmi,— vai tad viņš nevarēja pateikt pastniekam desmit ljē attālumā no šejienes: «Te, draugs, jums būs simt franku, aizejiet pats pie de Šastlē kundzes un nododiet viņai manu vēstuli Nansī, Pompu iela. Nododiet to tieši viņai un nevienam citam.»

Droši vien viņš rakstīja aizbraukdams un rakstīja vēlreiz, kad ieradas Parīzē.

Nu jau pagājušas deviņas dienas, kopš viņš ir proml Nekad neesmu viņam skaidri izteikusi aizdomas par to, kas notiek ar manām vēstulēm; bet viņš zina visu, ko es domāju. Sirds rnan saka — viņš zina, ka manas vēstules tiek atvērtas.

XLI nodaļa

De Šastlē kundzes aizdomas kļuva par galveno šķērsli lēmumam sekot de Konstantēna kundzei uz Parīzi, ja viņas vīrs kļūtu par deputātu.

Vai tas neizskatītos tā,— viņa sacīja,— it kā es skrietu paka( Levēna kungam?

Turpmākajās divās nedēļās vienīgi šis jautājums nodarbināja abas draudzenes, kad viņas iegrima īsti sirsnīgā sarunā.

Trīs dienas pēc de Konstantēna kundzes ierašanās Berāras jaunkundzei bagātīgi samaksāja un viņa tika atlaista. De Konstantēna kundze ar parasto sparību iztaujāja krietno Boljē jaunkundzi un atlaida Annu Mariju.

Marķīzs de Ponlevē kungs, kas ārkārtīgi uzmanīgi sekoja sīkajiem mājas notikumiem, saprata, ka meitas draudzene ir viņam neuzvarama ienaidniece.

Uz to zināmā mērā cerēja arī de Konstantēna kundze, un viņas nemitīgā rosīšanās palīdzēja de Šastlē kundzei atgūt veselību. Viešņa gribēja iet sabiedrībā un tādējādi piespieda draudzeni gandrīz ik vakaru apciemot de Marsiljī, de Serpjēra, de Komersī un citas kundzes.

De Konstantēna kundze vēlējās radīt pārliecību, ka viņas draudzene nepavisam nav izmisusi Levēna kunga aizbraukšanas dēļ.

• Nabaga Batilde droši vien gluži neviļus ir bijusi nepiesardzīga. Un, ja ļaunās tenkas neapslāpēsim te, tās mums var sekot līdz pat Parīzei. Viņas acis ir tik skaistas, ka runā pret viņas gribu.

E sotto Vusbergo del sentirsi pura*

tās būs uzlūkojušas jauno virsnieku tā, ka nekādi paskaidrojumi to nevar attaisnot.

Kādu dienu karietē, braucot pie de Pijlorāna kundzes, de Konstantēna kundze vaicāja:

Kurš no jūsu jaunajiem cilvēkiem ir visrosīgākais, vispārdrošākais un ietekmīgākais?

Tas, bez šaubām, ir de Sanreāla kungs,— de Šastlē kundze smaidīdama atbildēja.

Labi, es papūlēšos iekarot šo lepno sirdi tavās interesēs. Un savās arī — saki, vai viņa rīcībā ir kādas balsis?

Viņam ir notāri, viens aģents un fermeri. Šis cilvēks tiek uzskatīts par patīkamu tāpēc, ka viņa rente nav mazāka par četrdesmit tūkstošiem livru.

Un ko viņš ar to dara?

Dzer no rīta līdz vakaram, un viņam ir zirgi.

Tas nozīmē, ka viņš garlaikojas. Mēģināšu šo kungu savaldzināt. Vai kaut cik kārtīga sieviete kādreiz ir mēģinājusi viņu apburt?

Šaubos gan. Vispirms vajadzētu izdomāt, kā lai nenomirst aiz garlaicības, viņā klausoties.

Dziļu skumju dienās, kad de Šastlē kundze izjuta nepārvaramu riebumu pret viesošanos, de Konstantēna kundze iesaucās:

Man jāiet balsu medībās vīra labā. Plašajos intrigu laukos neko nedrīkst atstāt novārtā. Trīs vai četras balsis, ko mēs saņemtu Nansī apgabalā, var būt izšķirošas. Iedomājies, ka es mirstu aiz vēlēšanās dzirdēt Rubini* un ka tikmēr, kamēr būs dzīvs mans skopais vīratēvs, vienīgā iespēja atgriezties Parīzē ir tāda: vīram jākļūst par deputātu.

Nedaudzās dienās de Konstantēna kundze saprata, ka zem doktora Dipuarjē rupjās un neciešamās ārienes, kas tomēr nebūt nebija neinteresanta, slēpjas izcils prāts, un izveidoja ar viņu īstu savienību. Šis lācis nebija piedzīvojis, ka glīta sieviete, kas nav slima, būtu ar viņu runājusi divreiz pēc kārtas. Provincē ārsti vēl nav pārņēmuši biktstēvu pienākumus.

Jūs būsiet mūsu kolēģis, dārgo doktor,— viņa sacīja.— Mēs balsosim kopā, mēs iecelsim un gāzīsim ministrus … Mūsu pusdienas nebūs sliktākas par tām, ko rīko viņi, un jūs man dosiet savu balsi, vai ne? Ar divpadsmit cieši vienotām balsīm vienmēr ir jārēķinās … Bet es aizmirsu — jūs taču esot dedzīgs leģitīmists, bet mēs — mēreni antirepublikāņi…

Dažas dienas vēlāk de Konstantēna kundze izdarīja ļoti svarīgu atklājumu — d'Okenkūra kundze bija izmisumā par Levēna aizbraukšanu. Agrākās sabiedrības dvēseles, tik jautrās, tik runīgās sievietes drūmā klusēšana de Šastlē kundzei bija īsts glābiņš; gandrīz nevienam vairs nenāca prātā, ka arī viņa ir zaudējus savu pielūdzēju. Vienīgais, par ko d'Okenkūra kundze runāja, bija Parīze un gaidāmais ceļojums tūlīt pēc vēlēšanām.

Kādu dienu, kad d'Okenkūra kundze runāja par Parīzi, de Serpjēra kundze indīgi piezīmēja:

Tur jūs atkal sastapsiet d'Antēna kungu.

D'Okenkūra kundze paskatījās viņā dziļā izbrīnā, kas de Konstantēna kundzi no sirds uzjautrināja: d'Okenkūra kundze bija d'Antēnu pilnīgi aizmirsusi!

Savai draudzenei īsti bīstamas runas de Konstantēna kundze dzirdēja vienīgi de Serpjēra kundzes salonā.

Bet, ka var ienākt prātā,— de Konstantēna kundze draudzenei sacīja,— izprecināt tik briesmīgi, tik smieklīgi neglītu meitu jaunam un bagātam parīzietim, ja viņš turklāt nav bildis nevienu iedrošinošu vārdu? Tas ir galīgs neprāts. Būtu vajadzīgi miljoni, lai parīzietis iedrošinātos ieiet salonā ar tādu sievu pie sāniem!

Levēna kungs nav tāds, tu viņu nepazīsti. Ja viņš mīlētu, viņš nicinātu sabiedrības nopēlumu vai, pareizāk sakot, to nernaz nepamanītu.

Un viņa piecas minūtes skaidroja Lisjēna raksturu. No tādiem skaidrojumiem de Konstantēna kundze kļuva visai domīga.

Bet, kad de Konstantēna kundze bija piecas vai sešas reizes redzējusi labsirdīgo Teodelindu, jaunavas maigā draudzība pret Levēnu viņu aizkustināja. Tā nebija mīlestība, nabaga meitene neuzdrīkstējās mīlēt; viņa zināja un varbūt pat pārspīlēja visus sava auguma un sejas trūkumus. Tā bija viņas māte, kas jutās aizvainota par pārliecīgo laipnību, ko viņi, Lotringas aristokrāti, bija tik dāsni veltījuši zemas kārtas cilvēkam.

Bet kāda nozīme mūsu dižciltībai būtu Parīzē?— Teodelindas jaunkundze reiz viņai jautāja.

Arī de Serpjērs <le Konstantēna kundzei ļoti patika: vecajam kungam bija apbrīnojami laba sirds, bet viņš vadīja savas dienas, aizstāvēdams nežēlīgas doktrīnas.

Viņš man atgādina,— de Konstantēna kundze sacīja draudzenei,— lādzīgo hercogu N., ko mums lika apbrīnot Sakrēkēras klosterī: februārī viņš ik ritu septiņos lika iejūgt zirgus karietē, lai dotos pieprasīt roku nociršanu. Toreiz pēru palātā apsprieda likumu par svētumu apgānīšanu un vajadzēja noteikt sodu baznīcas svēto trauku zag|iem.*

De Konstantēna kundze ar savu glīto, kaut arī diezgan parasto sejiņu, būdama tomēr visai pievilcīga, rosīga, nevainojami pieklājīga un valdzinoša, būtu samierinājusi savu draudzeni ar de Serpjēru namu. Kad pēdējo reizi tika skarts kutelīgais jautājums, de Serpjēra kundze stūrgalvīgi sacīja:

Es palieku pie savām domām.

Labi, dārgā,— lādzīgais Kolmāras karaliskais leitnants sacīja,— bet turpmāk par to vairs nerunāsim, citādi ļaudis melsīs, ka medījam vīrus.

Tik bargus vārdus labsirdīgais de Serpjēra kungs nebija izrunājis gadus sešus. Tas ģimenē bija vēsturisks notikums, un Levēns, ko pirms tam uzskatīja par nelietīgu Teodelindas jaunkundzes pavedēju, atguva labo slavu.

Ik dienas, lai izvairītos no apgrūtinošās tikšanās ar vēlētājiem, pret kuriem vajadzēja izturēties laipni, abas draudzenes devās tālās pastaigās uz «Zaļo mednieku». De Šastlē kundzei patika atgriezties burvī- gajā Cafc flaus. Tur ari lika cieši nolemts braukt uz Parīzi.

Pat tava pārlieku jutīgā sirdsapziņa nevarēs tev piemērot pazemojošos un vulgāros vārdus «skriet paka| mīļākajam», ja pati sev nozvērēsies nekad ar viņu nerunāt.

Labi, lai tā būtu,— de Šasllē kundze teica, pieķerdamās šai domai.— Ar tādu noteikumu esmu ar mieru braukt, un mani sirdsapziņas pārmetumi norimslas. Ja sastapšu viņu Buloņas mežā, ja viņš pienāks pie manis un sāks runāt, es neatbildēšu ne vārda, iekams nebūšu redzējusi «Zaļo mednieku».

De Konstantēna kundze izbrīnījusies lūkojās draudzenē.

Ja gribēšu ar viņu runāt,— de Šastlē kundze turpināja,— braukšu uz Nansī, un tikai tad, kad būšu pieskārusies pie šī žoga, atļaušos atbildēt viņam.

Iestājās klusums.

Tas ir svinīgs solījums,— de Šastlē kundze atsāka tik nopietni, ka de Konstantēna kundze vispirms pasmaidīja, bet tad sadrūma.

Nākamajā dienā, braucot uz «Zaļo mednieku», de Konstantēna kundze karietē pamanīja gleznas ietvaru. Tajā bija skaista Perfeti gravīra — svētā Sesila,* ko Levēns reiz dāvinājis de Šastlē kundzei. Viņa palūdza kafejnīcas saimnieku pakārt gravīru virs letes.

Varbūt kādu dienu es jums to atprasīšu. Un nekad,— viņa klusiņām sacīja, iedama prom kopā ar de Konstantēna kundzi,— es nebūšu tik vāja, lai bilstu Levēna kungam kaut vārdu, kamēr gravīra atradīsies šeit. Tieši te sākās liktenīgā aizraušanās.

Piesargies no vārda «liktenīgs»! Paldies dievam, mīlestībā ir nevis pienākums, bet prieks. Neizturēsimies pret to tik traģiski. Kad tev un man būs piecdesmit gadu, mēs būsim skumīgas, prātīgas un drūmas, cik vien gribēsim; tad varēsim spriest kā mans vīratēvs: «Līst?— Jo ļaunāk. Laiks ir jauks?— Vēl jo ļaunāk.» Tu garlaikojies līdz nāvei, tēlodama neesošu naidu pret Parīzi. Parādās skaists jauns cilvēks …

Bet viņš nemaz nav tik skaists!

Parādās jauns cilvēks — bez apzīmējuma; tu viņu mīli, esi nodarbināta, garlaicība pilnīgi izgaist, un tādu mīlestību tu nosauc par liktenīgu\

Kad jautājums par aizceļošanu bija izlemts, šai sakarā sākās niknas ķildas ar de Ponlevē kungu. Laimīgā kārtā runāja galvenokārt de Konstantēna kundze, un marķīzs ārkārtīgi baidījās no viņas reizēm ironiskās jautrības.

Šī sieviete visu izrunā līdz galam; nav grūti būt laipnam, neko sev neliedzot,— kādu vakaru viņš saīdzis sacīja de Pijlorāna kundzei. — Nav grūti būt asprātīgam, ja cilvēks atļaujas visu.

Labi, dārgo marķīz, palūdziet neko sev neliegt de Serpjēra kundzi, kas sēž, luk, tur, un palūkosimies, vai tas mūs uzjautrinās.

Mūžīga ironija,— marķīzs nīgri iebilda,— šai sievietei nekas nav svēts!

Neviens pasaulē nav tik asprātīgs kā de Konstantēna kundze,— Sanreāla kungs cienīgi sacīja,— un, ja viņa zobojas par smieklīgām pretenzijām, kurš tad tur vainīgs?

Par pretenzijām!— iesaucās de Pijlorāna kundze, kurai šķita interesanti noskatīties šo divu ērmu cīniņā.

Jā,— Sanreāls ar uzsvaru sacīja,— par pretenzijām, par tirāniju.

Laimīgs, ka viņam iekritusi prātā kāda doma, un vēl laimīgāks par

de Pijlorana kundzes atbalstu, ko viņš laikam katru dienu vis nesaņēma, de Sanreāla kungs runāja krietnu stundas ceturksni, no visām pusēm apcerēdams savu trūcīgo domu.

Vai gan var būt kas uzjautrinošāks, dārgā,— de Konstantēna kundze čukstēja de Pijlorāna kundzei,— par muļķi, kas uzdūries kādai domai! Tas ir kaut kas šausmīgs!— Un abu dāmu skaļos smieklus Sanreāls uzskatīja par atzinības zīmi. «Šī piemīlīgā būtne droši vien mani dievina.» De Konstantēna kundzei bija taisnība.

Divas vai trīs reizes viņa pieņēma ielūgumu lieliskās pusdienās, kurās sapulcējās visa Nansī augstākā sabiedrība. Kad de Sanreāla kungs, lakstodamies ap de Konstantēna kundzi, galīgi nezināja, ko sacīt, viņa simto reizi lūdza viņam balsi vēlēšanās. Viņa bija pārliecināta, ka saņems neparastus jūtu apliecinājumus; viņš zvērēja, ka ir viņai padevīgs, tāpat kā viņa pārvaldnieks, notārs un fermeri.

Un vēl, kundze, es jūs apciemošu Parīzē.

Parīzē es jūs pieņemšu tikai reizi nedēļā,— viņa atbildēja, raudzīdamās uz de Pijlorāna kundzi.— Te mēs visi cits citu pazīstam.

bet tur jūs mani kompromitētu. Jauns cilvēks ar tādu bagātību un tādiem /irgicm! Pat reize nedēļā būtu par biežu, augstākais — divas vizītes mēnesī.

Nekad vēl Sanreāls nebija juties tik laimīgs. Viņš labprāt vēlētos apliecināt pie notāra visas laipnības, kādas viņam izteica tāda gudra .sieviete kā de Konstantēna kundze. Tā viņš to dēvēja vismaz reizes divdesmit dienā un pērkondimdošā balsī, kas atstāja lielu iespaidu un vērta viņa vārdus ticamus.

De Konstantēna kundzes skaisto acu dēļ viņš sastrīdējās ar de Ponlevē kungu, kuram skaidri un gaiši paziņoja, ka vēlēšanās piedalīsies, tikai nenodos zvērestu Luijam Filipam.

— Kurš gan mūsdienās Francijā tic zvērestam?* Vai pats Luijs Filips tic savējiem? Ja zagļi mani apturētu meža biezoknī, viņi būtu trīs un es — viens, ja viņi pieprasītu, lai es zvēru,— vai tad es atteiktos? Te zaglis ir valdība, kas grib man laupīt katra francūža tiesības ievēlēt deputātu. Valdībai ir savi prefekti un žandarmi, vai tad es varu pret to cīnīties? Protams, ne. Es to apvedīšu ap stūri tāpat, kā valdība apved ap stūri slaveno dienu dalībniekus.

Kada pamfletā de Sanreāla kungs bija izlasījis šos trīs teikumus? Jo nevienam ne prala nenāca, ka tos būtu varējis izdomāt viņš pats. De Konstantēna kundze, kas ik vakaru pateica viņam priekšā kādu domu, būtu piesargājusies izplatīt idejas, kuras spētu sadusmot departamenta prefektu. Tas bija lieliskais Dimorāla kungs, slavenais renegāts, kādreiz, pirms 1830. gada, bijis liberāls balamute, bet pasēdējis cietumā. Viņš bez gala stāstīja par ieslodzījumu Sanpelažī Šarla X laikā. Bez šaubām, kopš pārliecības maiņas viņš vairs nebija tāds muļķis, bija kļuvis pat diezgan viltīgs, un de Konstantēna kundze ne par kādu naudu neiedrošinātos izteikt īstu pārdrošību.

Dimorāla kungs sapņoja par ģenerāldirektora vietu ar četrdesmittūk- stoš franku algu un par Parīzi, bet, lai to sasniegtu, bija spiests divas vai trīs reizes nedēļā norīt apvainojumus.

Dc Konstantēna kundze zināja, ka cilvēkam ar tādu dzīvesveidu glītas sievietes valdzinājums neko nenozīmē. Tobrīd Dimorāla kungs cerēja laimīgi tikt cauri vēlēšanās un nokļūt citā prefektūrā: «L'Aurore» (Gotjē kunga liberālā avīze) dzēlības un mūžīgi citētie Dimorāla kunga kādreizējie liberālie spriedumi viņu departamentā bija galīgi demoralizējuši, kā šajā novadā mēdza teikt.

Te izlaidīsim astoņas vai desmit lappuses par Dimorāla kunga vārdiem un rīcību vēlēšanu sagatavošanas laikā; tas viss ir taisnība, bet īstā morga garā, tās ir patiesības, ko atstāsim romāniem, kurus raksta istabenēm. Atgriezīsimies Parīzē pie Dimorāla ministra. Parīzē varas svaidīto mahinācijas nav tik pretīgas.

X LI I nodala

Tās dienas vakarā, kad Levēna vārds tik spoži parādījās avīzē «Moniteur», noguruma un riebuma pārmāktais lūgumrakstu pārzinātājs sēdēja mātes viesistabas vistumšākajā kaktiņā kā īsts mizantrops. Augu dienu viņš tika apbērts ar komplimentiem par lielisku karjeru, skaistu nākotni, veiksmīgu pirmo soli, un šie vārdi virpuļoja viņa acu priekšā, no tiem sāpēja galva. Viņš jutās briesmīgi piekusis no savām lielākoties neveiklajām un slikti izteiktajām atbildēm uz milzīgu daudzumu labi izdomātu un vēl labāk pasacītu laipnību — parīzieši šajā ziņā ir ļoti apdāvināti.

Māt, te tad nu ir tā laime,— viņš sacīja Levēna kundzei, kad viņi palika vieni.

Dēls, tik nogurušam cilvēkam nav iespējams justies priecīgam, ja vien prātu nenodarbina kas patīkams vai iztēle neuzbur nākamās laimes ainas. Pārāk bieži atkārtoti komplimenti ir ļoti apgrūtinoši, un jūs neesat nedz pietiekami bērnišķīgs, nedz godkārīgs, nedz iedomīgs, lai svētlaimē stāvētu lūgumrakstu pārzinātāja mundiera priekšā.

Levēna kungs, tēvs, ieradās tikai krietnu stundu pēc izrādes operā.

Rīt astoņos,— viņš teica dēlam,— es jūs stādīšu priekšā ministram, ja jums nav nekas labāks padomā.

Otrā rītā bez piecām minūtēm astoņos Lisjēns atradās tēva apartamentu mazajā priekšistabā.

Pulkstenis nosita astoņi, astoņi un piecpadsmit minūtes.

Kungs, ne par kādiem pasaules labumiem es neiešu kunga istabās, pirms viņš nav zvanījis,— vecais kambarsulainis Anselms teica.

Pusvienpadsmitos beidzot atskanēja zvans.

Man ļoti žēl, ka liku tev gaidīt, mīļais draugs,— Levēna kungs laipni sacīja.

Par mani ir maza bēda, bet kā ar ministru?

Ministram pieklājas mani gaidīt, ja vajadzīgs. Tik tiešām, es viņam esmu vairāk nepieciešams nekā viņš man; viņš nevar iztikt bez manas bankas un baidās no mana salona. Bet pavisam kas cits ir likt divas stundas garlaikoties tev, mans dēls, cilvēkam, kuru es mīlu un cienu,— viņš smiedamies piebilda.— Es labi dzirdēju pulksteni sitam astoņi, bet mazliet svīdu un gaidīju, kad tas pāries. Sešdesmit piecu gadu vecumā dzīve nav tik vienkārša … un nav vērts to aptumšot ar iedomātām grūtībām.

—… Bet kā tu esi apģērbies!— viņš pats sevi pārtrauca.— Tu izskaties pārāk jauns! Ej uzvelc apdilušu fraku, melnu vesti un gādā, lai mati nebūtu sevišķi kārtīgi . . . Reizēm ieklepojies … papūlies izskatīties divdesmit astoņus vai trīsdesmit gadus vecs. Pirmais iespaids muļķim nozīmē ļoti daudz, un ministrs vienmēr jāuzskata par muļķi, jo viņam nav laika domāt. Iegaumē, tev nekad nevajag pārāk labi ģērbties, kad pildi dienesta pienākumus.

Viņi devās ceļā pēc krietnas stundas, kad bija pabeigta tualete. Grāfs de Vč/.s vēl nebija atstājis kabinetu. Ierēdnis, izdzirdis Levēna kunga vārdu, pieteica viņus pakalpīgi un bez kavēšanās.

Viņa ekselence mūs gaida,— Levēna kungs sacīja dēlam, kad abi gāja cauri trim saloniem, kur lūdzēji bija sadalīti atbilstoši rangam un stāvoklim sabiedrībā.

Levēnu kungi ieraudzīja viņa ekselenci ļoti aizņemtu — kārtojam trīs vai četrus simtus vēstuļu, kas bija sakrautas uz citronkoka rakstāmgalda ar pārbagātiem bezgaumīgu kalumu rotājumiem.

Jūs atrodat mani strādājam pie cirkulāra, dārgo Levēn. Man jāsastāda cirkulārs, kuram uzklups «National», «Gazette» un citas avīzes, un ierēdņu kungi jau divas stundas liek gaidīt manu priekšgājēju cirkulārus. Es gribu zināt, kā viņi ir spēruši pirmo soli. Žēl, ka mans cirkulārs vēl nav gatavs, tāds gudrs cilvēks kā jūs varētu brīdināt no frāzēm, kurām iespējams uzbrukt.

Viņa ekselence tādā garā runāja vēl minūtes divdesmit. Lisjēns pa to laiku viņu vēroja. De Vēza kungam varēja dot ap piecdesmit gadiem, viņš bija garš un diezgan labi noaudzis. Skaisti, iesirmi mati, ļoti pareizi vaibsti, augstu pacelta galva radīja labu iespaidu. Taču tas drīz izgaisa. Ieskatoties vērīgāk, uzkrita zemā, grumbainā piere, aiz kuras, šķiet, nevarēja tverties neviena doma. Lisjēns jutās ļoti nepatīkami pārsteigts, redzēdams, ka dižais adminstrators pēc izskata ir vairāk nekā parasts, atgādina sulaini. De Vēza kungam bija lielas rokas, tās viņš nezināja, kur likt, vēl ļaunāk — Lisjēnam šķita, ka viņš pūlas ieņemt cienīgas pozas. Ministrs runāja pārāk skaļi un ieklausījās pats savos vārdos.

Levēna kungs, tēvs, gandrīz pārtraukdams grāfa de Vēza daiļrunību, atrada mirkli, kad izteikt svarīgos vārdus:

Man ir tas gods stādīt priekšā jūsu ekselencei savu dēlu.

Es vēlos padarīt viņu par draugu, viņš būs mans pirmais palīgs. Darba mums netrūks: man sīki jāiepazīst visu astoņdesmit sešu prefektu raksturs, jāuzmundrina laiskie, jāsavalda pārliecīga un nepiesardzīga centība, kas izraisa dusmas un nāk par labu pretinieka partijai, jāapgaismo tie, kuriem prāts par īsu. Nabaga N. (priekšgājējs) visu atstājis galīgā nekārtībā. Ierēdņi, ko viņš te sasēdinājis, uz jautājumiem atbild nevis ar faktiem un skaidriem datiem, bet ar tukšām frāzēm.

Jūs mani redzat pie nabaga Korbjēra rakstāmgalda. Kurš gan būtu sacījis toreiz, kad pēru palātā es mēģināju pārspēt viņa balsi, kas atgādināja dzīva dīrājama kaķa brēcienus, ka es reiz sēdēšu viņa krēslā? Korbjēram bija aprobežots prāts, pietrūka tālredzības, bet to, kas iekļuva viņa redzeslokā, viņš saprata labi. Viņš bija diezgan asredzīgs, taču pilnīgi bez oratora dotībām, turklāt viņa līdzība ar satracinātu kaķi pat visvienaldzīgākajos radīja vēlēšanos runāt pretī. De Vilēla kungs būtu rīkojies pareizāk, ja izraudzītos par palīgu daiļrunīgāku cilvēku, piemēram, Martinjaku.

Sekoja plaša runa par de Vilēla kunga sistēmu. Beigās de Vēza kungs sāka pierādīt, ka taisnīgums ir sabiedrības lielākā nepieciešamība. No šis domas viņš pārgāja uz godprātību kā kredīta pamatu. Pēc tam ministrs abiem kungiem pavēstīja, ka partejiska un netaisna valdība iznicina pati sevi, utt., utt.

Sākumā šķita, ka Levēna kunga, tēva, klātbūtne iedveš viņam cieņu, taču drīz, savu vārdu apreibināts, ministrs aizmirsa, ka runā ar tādu cilvēku, kura dzēlības atkārto visa Parīze; viņš nostājās cienīgā pozā, un beigās de Vēza kungs uzslavēja sava priekšgājēja godīgumu,— ļaudis runāja, ka gada laikā, ministriju vadīdams, tas ietaupījis astoņsimt tūkstošus franku.

Manuprāt, tas ir pārāk cēlsirdīgi, dārgo grāf,— Levēna kungs sacīja un steidzīgi aizgāja.

Taču ministram runāšana bija iepatikusies; viņš ņēmās pierādīt savam privātsekretāram, ka bez godīguma nav iespējams liels ministrs. Kamēr Lisjēns vienīgais klausījās ministra daiļrunībā, viņš redzēja, ka tas izskatās pavisam banāls.

Beidzot viņa ekselence ierādīja Lisjēnam lielisku kabinetu divdesmit soļu attālumā no sava privātkabineta. Lisjēnu pārsteidza skats uz skaisto dārzu, kas pavērās aiz viņa logiem; tas bija patīkams pretstats garlaicīgajiem iespaidiem, kuru varā viņš visu laiku atradās. Lisjēns aizkustināts vēroja kokus.

Sēzdamies krēslā, viņš uz atzveltnes pamanīja putekļus.

«Manam priekšgājējam tādas domas ne prātā nenāca,» viņš, klusībā smiedamies, nodomāja.

Drīz vien, vērojot priekšgājēja rakstītos, ļoti lielos un labi veidotos burtus, viņu pārņēma sajūta, ka viss apkārt ir pagalam vecs un iesīkstējis.

«Šķiet, šis kabinets ož pēc tukšas daiļrunības un banāla pārspīlēta svinīguma.»

Viņš noņēma no sienām divas vai trīs franču skolas gravīras: Fragonāra vai Barbjē* «Ulisu, kas aptur Pēnelopes ratus» un lika aiznest tās uz kanceleju. Vēlāk viņš to vietā pakāra Andreloni* un Morgena gravīras.

Stundu vēlāk atgriezās ministrs un iedeva viņam sarakstu ar divdesmit piecām personām, kuras vajadzēja uzaicināt ierasties nākamajā dienā.

Esmu nolēmis, ka brīdī, kad ministrijas pulkstenis sitīs vienu, vārtnieks jums atnesīs visas man pienākušās vēstules. Jūs nekavējoties nodosiet man tās, kas būs sūtītas no Tilērijām vai ministrijām, pārējās atvelsiet un to saturu uzrakstīsiet viena vai, augstakais, divas rindas; inans laiks ir dārgs.

Tiklīdz, ministrs bija izgājis, ieradās astoņi vai desmit ierēdņi iepazītu-, ar lūgumrakstu pārzinātāja kungu, kura noteiktība un saltums viņiem šķita neko labu nevēstām.

Visu šo dienu, kas pagāja gandrīz tikai neizsakāmi samākslotās ceremonijās, Lisjēns izturējās vēl vēsāk un ironiskāk nekā pulkā. Viņam šķita, ka desmit gadu ilga nežēlīga pieredze viņu šķir no pirmajām dienām Nansī, kad viņš pūlējās būt atturīgs, lai izvairītos no kādas zobgalības, kuras sekas varēja būt divkauja. Toreiz viņš dažkārt tikai ar mokām apspieda jautrības lēkmi; riskējot kļūt par mērķi visrupjākajiem jokiem un piedzīvot divkaujas, viņš būtu vēlējies skrieties ar saviem 27. pulka biedriem. Tagad viņa vienīgās rūpes bija pārāk klaji neizrādīt riebumu, ko iedvesa visi cilvēki. Toreizējais saltums viņam šķita jautrs pusaugu puikas niķis, tagad viņš jutās tā, it kā grimtu dubļos. Sasveicinādamies ar visiem ierēdņiem, kas pie viņa ieradās, Lisjēns domāja:

«Nuiim es biju muļķis, jo pārāk viegli uzticējos. Man piemita godīga cilvēka lētticība un dumjība, es nebiju pietiekami veikls blēdis. Ak, cik dziļa jēga bija tēva jautājumam: «Vai esi pietiekami veikls blēdis?» Steigšus jākļūst par trapistu vai arī tikpat izveicīgu pielīdēju, kādi ir šie priekšnieki un viņu palīgi, kas ierodas apsveikt lūgumrakstu pārzinātāja kungu. Pirmās zādzības, izmantojot siena vai hospitāļu veļas iepirkumus, manī, bez šaubām, radīs pretīgumu. Bet vai aizvainotā patmīlība dotu kaut mirkli miera trapistu klosterī, kur mana dzīve būtu bezvainīga un vienīgais grēks — maldināt dažus apkaimes zemniekus vai novičus?

Kā lai samierinos ar domu, ka prāta spēju ziņā esmu vājāks par visiem saviem laikabiedriem? … Tad iemācīsimies jel ja ne tieši zagt, tad vismaz pieļaut viņa ekselences zādzības, tāpat kā to dara visi ierēdņi, ar kuriem šodien esmu iepazinies.»

Sejas izteiksme cilvēkam, ko nodarbina šādas domas, nav gluži tāda, kas sekmētu vieglu un izmeklētu sarunu ar ļaudīm, kuri viņu redz pirmo reizi. Pēc pirmās ministrijā pavadītās dienas Lisjēna mizantro- pija izpaudās tādējādi, ka viņš nedomāja par cilvēkiem, kad tos neredzēja, bet kaut cik ilgāka to klātbūtne viņu kaitināja un drīz kļuva nepanesama.

Kā visa vainagojumu viņš, mājās pārnācis, atrada tēvu lieliskā garastāvoklī.

Te ir divas mazas zīmītes,— viņš teica,— dabiskas sekas cieņai, ko baudījāt no rīta.

Tās bija abonementa kartes — operā un Bufa operā.

Ak, tēv, es baidos no šīm izpriecāml

Jūs man apsolījāt nevis gadu, bet pusotru ieņemt sabiedrībā zināmu stāvokli. Lai jūsu laipnība būtu pilnīga, apsoliet pavadīt' ik vakaru pusstundu šajos prieka tempļos, it īpaši uz izpriecu beigām, ap vienpadsmitiem.

Es to apsolu. Tātad man nebūs ne brītiņa miera visu dienu?

Ir taču svētdienas!

(Levēns, tēvs, teica Levēna kundzei: «Viņš ir pārāk viegli vadāms, viņš ne pret ko neiebilst, tas mani biedē.»)

Nākamajā dienā ministrs teica Lisjēnam:

Uzdodu jums vienoties par pieņemšanu ar pūli, kas sanācis pie jauniecelta ministra. Padzeniet Parīzes intrigantu, kas pinas ar apšaubāmām sievietēm, tādi cilvēki ir spējīgi uz visu, pat uz visļaunāko. Esiet laipns pret nabaga provinciāli, ko apsēdusi kāda traka ideja. Lūdzējs nevainojami piegrieztā apdilušā frakā ir blēdis; viņš dzīvo Parīzē, un, ja būtu ko vērts, es viņu būtu saslapis kādā salonā, viņš būtu atradis cilvēku, kas viņu stādītu man priekšā un atbildētu par viņu.

Pēc dažām dienām Lisjēns ielūdza pusdienās gleznotāju Lakruā, ļoti gudru cilvēku, kam bija tāds pats uzvārds kā Polinjaka* kunga atlaistam prefektam, un tieši todien pie ministra pusdienoja vienīgi prefekti.

Vakarā, kad grāfs de Vēzs palika viesistabā vienatnē ar sievu un Levēnu, viņš ilgi smējās par uzmanību, kādu pusdienās ielūgtie prefekti pievērsuši gleznotājam, jo noturējuši par prefekta kandidātu, kas vienu no viņiem nomainīs, un tāpēc raudzījušies uz to ar aizdomām.

Lai nostiprinātu viņiem šādu pārliecību,— ministrs sacīja,— es reizes desmit runāju ar Lakruā un aizvien — par nopietniem pārvaldes jautājumiem.

Tad tāpēc viņš izskatījās tik garlaikots un bija tik garlaicīgs,— mazā de Veza kundze teica maigā un biklā balsī.— Viņu nemaz vairs nevarēja pazīt; es redzēju mākslinieka apgaroto seju aiz viena no puķu pušķiem, kas stāvēja uz galda. Nevarēju saprast, kas ar viņu notiek. Gleznotājs nolādēs jūsu pusdienas.

Pusdienas pie ministra nemēdz nolādēt,— grāfs de Vēzs puspajo- kam sacīja.

«Te nu parādās lauvas nagi,» Levēns nodomāja.

De Vēza kundze bija ļoti jūtīga pret tādām rupjībām un saīga: «Šī mazā Levēna dēļ es kļūšu smieklīga viņa tēva salonā.»

Viņš grib dabūt gleznu pasūtījumus,— ministrs jautrā garā turpināja.— Un, velns parāvis, ar jūsu ieteikumu es viņam tos došu. Esmu pamanījis, ka dažādu ieganstu dēļ viņš te ierodas divas reizes nedēļā.

Vai runājat nopietni? Vai apsolī man pasūtīt viņam gleznas, turklāt lā, lai viņam nevajadzētu lūgt?

— Goda vārds!

tāda gadījumā padarīšu viņu par mājas draugu. Tad, kundze, jums būs divi asprātīgi cilvēki — Lakruā kungs un Levēna kungs.

Ministrs atļāvās tādu mīļu jociņu, lai parupji izzobotu Lisjēnu, kurš kļūdīdamies bija uzaicinājis pusdienās Lakruā kungu — vēsturiska žanra gleznu autoru. Lisjēns, atbrīvojies no sastinguma, atbildēja viņa ekselencei pilnīgi vienaldzīga cilvēka tonī, ministru tas stipri aizskāra, Lisjēns to redzēja un turpināja tērzēt ar veiklību, kas pašu pārsteidza un uzjautrināja.

Viņam patika glītās, ļoti biklās un labsirdīgās de Vēza kundzes sabiedrība — runādama viņa pilnīgi aizmirsa, ka ir jauna sieviete un Lisjēns — jauns vīrietis. Tāda situācija mūsu varonim bija ļoti pa prātam.

«Un tā,» viņš domāja, «esmu tuvās attiecības ar diviem cilvēkiem, kurus pirms nedēļas nepazinu pat pēc sejas; viens no viņiem mani visvairak izklaidē uzbrukdams, otra — interesē.»

Viņš ļoti rūpīgi darīja savu darbu, jo domāja, ka ministrs grib izmantot kļūdu, ko viņš bija pieļāvis, uzaicinot pusdienās gleznotāju, un pierakstīt viņam agras jaunības jauko vieglprātību.

«Jūs esat liels administrators, grāfa kungs, un šai ziņā es jūs cienu, bet, ja mēģināsiet bārstīties ar dzēlībām, es tās neuzklausīšu padevīgi un, par spīti jūsu augstajam stāvoklim, drīzāk iedrošināšos būt mazliet par daudz skarbs nekā ļaušu aizskart savu cieņu. Turklāt tas jums pierādīs, ka par savu vietu varu tikai pasmieties, turpretī jūs savējo pielūdzat.»

Pēc nedēļu ilgas tādas dzīves Lisjēns atkal juta stingru pamatu zem kājām; viņš bija pārvarējis pēdējā Nansī pavadītajā vakarā pārdzīvoto satricinājumu. Pirmie sirdsapziņas pārmetumi viņam uzmācās, iedomājoties, ka nav aizrakstījis Gotjē kungam; viņš tam sacerēja garu jo garu un, jāteic, diezgan nepiesardzīgu vēstuli. Parakstījis apakšā pirmo vārdu, kāds ienāca prātā, viņš uzdeva Strasbūras prefektam nosūtīt to pa pastu.

«Ja vēstule pienāks no Strasbūras,» viņš prātoja, «Kinjē kundze un renegāta Dimorāla policijas komisārs varbūt atstās to neievērotu.»

Dažādās kancelejās viņš ar interesi sekoja Dimorāla korespondencei — šķiet, grāfs de Vēzs no Dimorāla mazliet baidījās. Tobrīd visus prātus nodarbināja vēlēšanas un Spānijas lietas, Dimorāla ziņojumi par Nansī Lisjēnu bezgalīgi uzjautrināja: tajos bija runa par de Vasinjī kungu kā par ļoti bīstamu cilvēku un par Dipuarjē kungu kā par mazāk bīstamu, kuru varētu uzpirkt ar ordeni, māsai piešķirot vietu tabakas bodītē utt., utt. Nabaga prefekti, kas bija līdz nāvei pārbijušies no velešanam un ziņojumos ministram vel parspīlēja savu apjukumu, aizgainīja Lisjēna melanholiju.

Tā ritēja Levēna dzīve: no rīta sešas stundas Grenellas ielas kancelejā, vakarā — vismaz stunda operā. Tēvs, ne vārda neteikdams, bija gādājis, lai dēls nepārtraukti būtu aizņemts.

Tas ir vienīgais līdzeklis,— viņš teica Levēna kundzei,— novērst pistoles šāvienu, ja vien mums tas draud, par ko stipri šaubos. Viņa garlaicīgā tikumība vien liegtu mūs pamest, bet vēl jau ir arī dzīves mīlestība un interese cīnīties pret sabiedrību.

Aiz draudzības pret sievu Levēna kungs visiem spēkiem pūlējās atrisināt šo problēmu.

Jūs nespējat dzīvot bez dēla,— viņš sacīja sievai,— un es — bez jums. Un varu apgalvot, ka tagad, kad redzu viņu tik tuvu, viņš man vairs neliekas pārāk pliekans. Reizēm viņš atbild uz sava ministra dzēlībām, un ministra kundze viņu apbrīno. Visā visumā Lisjēna jauneklīgās, mazliet pārāk asās replikas ir vairāk vērtas nekā de Vēza vecišķi bezzobainie uzbrukumi . . . Atliek gaidīt, kā viņš uzņems viņa ekselences pirmo blēdību.

Lisjēns vienmēr ir bijis visaugstākajās domās par de Vēza kunga talantiem.

Tas ir mūsu vienīgais glābiņš; šis apbrīns cītīgi jāatbalsta. Mums tas ir kapitāls. Kad būšu darījis visu iespējamo, lai mazinātu iespaidu no nelielā trieciena, ko ministrs dos godīgumam, es varēšu vienīgi sacīt: «Vai tik talantīgam ministram četrdesmit tūkstoši franku gadā ir kāda alga?» Pēc tam pierādīšu, ka Sillī ir bijis zaglis.* Trīs vai četras dienas vēlāk laidīšu darbā savu rezervi, un tā būs lieliska: 1796. gadā ģenerālis Bonaparts Itālijā zaga.* Vai jūs dotu priekšroku godīgam cilvēkam, tādam kā Moro,* kas 1799. gadā ļāva sevi sakaut pie Kasano, Novī un citur? Moro valsts kasei izmaksāja varbūt divdesmit tūkstošus franku, bet Bonaparts—trīs miljonus… Utt. Ceru, ka Lisjēnam nebūs, ko atbildēt, un es jums galvoju, ka viņš paliks Parīzē, kamēr apbrīnos de Vēza kungu.

Ja mēs spētu izturēt līdz gada beigām, varbūt viņš aizmirstu savu de Šastlē kundzi.

Nezinu, jūs viņam esat devusi tik pastāvīgu sirdil Jūs nekad neesat novērsusies no manis vai pārstājusi mani mīlēt, kaut arī mana uzvedība ir bijusi pretīga. Tādai uzticīgai sirdij, kādu dēls no jums mantojis, būtu vajadzīga jauna aizraušanās. Gaidu piemērotu gadījumu — gribu viņu iepazīstināt ar Grandē kundzi.

Viņa ir ļoti glīta, ļoti jauna un spoža.

Turklāt bezgalīgi alkst pēc lielas mīlestības.

Ja Lisjēns pamanīs mākslotību, viņš metīsies bēgt. Utt., utt.

Kādā saulainā dienā ap pustrijiem ministrs iegāja Levēna kabinetā;

viņa seja bija galīgi sarkana, acis ieplestas, viņš nevaldīja pār sevi.

Steidzieties pie tēva kunga… Bet vispirms pārrakstiet šo telegrammu … Papūlieties pārrakstīt arī šo paziņojumu, ko nosūtu «Journal dc Paris» … Pats saprotat, cik tas svarīgi un slepeni…

Kamēr Lisjēns rakstīja, de Vēza kungs piebilda:

es jums nepiedāvāju ministrijas kabrioletu, un tam ir savi iemesli. Noirejiet kabrioletu, kas stāv vārtos pretī ministrijai, tūlīt iedodiet kučierim sešus frankus un, dieva dēļ, sameklējiet savu tēvu, kamēr birža vēl vaļā! To, kā pats zināt, slēdz pusčetros.

Lisjēns grasījās atstāt kabinetu un, turēdams cepuri rokā, skatījās uz drebošo ministru, kas tikko spēja parunāt. Sākumā, ieraudzījis lo ienākam, jauneklis iedomājās, ka de Vēza kungs atcelts, bet pēc vārda «telegramma» viss kļuva skaidrs. Ministrs aizsteidzās, tad atgriezās un pavēloši sacīja:

Jūs atdosiet man — man, cienītais kungs, abas nupat izgatavotās kopijas un zvērēsiet pie savas dzīvības, ka parādīsiet tās vienīgi savam tēva kungam.

To pateicis, viņš atkal aizsteidzās.

«Kails briesmīgi rupjš un smieklīgs tonis,» Lisjēns nodomāja. «Tik aizvainojošs runas veids var radīt vienīgi vēlēšanos atriebties, un to nepavisam nebulu grūti izdarīt.»

«Te nu visas inanas aizdomas apstiprinās,» Lisjēns sprieda, sēdēdams strauji braucošajā kabrioletā. «Viņa ekselence spekulē biržā bez zaudējumiem… Un šobrīd esmu īsts blēdības līdzdalībnieks.»

Lisjēnam bija ļoti grūti atrast tēvu; tā kā laiks bija patīkami vēss un spīdēja nespodra saule, viņam beidzot ienāca prātā pameklēt tēvu bulvārī, un viņš atrada Levēna kungu vērojam milzīgu zivi, kas bija izstādīta Suazela ielas stūrī.

Levēna kungs saņēma viņu diezgan nelaipni un neparko negribēja sēsties kabrioletā.

Pie velna tavu klabatu! Es kāpšu vienīgi savā pajūgā, kaut arī visas pasaules biržas tiktu slēgtas, pirms tur nonāku!

Lisjēns aizsteidzās pēc pajūga, kas gaidīja Levēna kungu Pē ielas stūrī. Beidzot, piecpadsmit minūtes pāri trijiem, kad biržu jau taisījās slēgt, Levēna kungs iegāja tajā.

Mājās viņš pārradās tikai sešos.

Ej pie sava ministra, iedod viņam šo vēstulīti un sagatavojies nelaipnai uzņemšanai.

Nekas, lai arī viņš ir ministrs, es pratīšu atbildēt,— Lisjēns teica, dziļi aizskarts, ka ir spiests piedalīties krāpšanā.

Viņš atrada ministru kopā ar divdesmit ģenerāļiem. «Vēl viens iemesls būt nepiekāpīgam,» viņš nodomāja. Tikko bija paziņots, ka pusdienas galdā. Maršals N. jau sniedza roku de Vēza kundzei. Ministrs stāvēja viesistabas vidū un nodevās daiļrunībai, bet, ieraudzījis Lisjēnu, aprāvās pusvārdā. Viņš izdrāzās no istabas un deva zīmi sekot; iegājis kabinetā, viņa ekselence aizslēdza durvis un beidzot satvēra vēstulīti. Šķita, ka viņš aiz prieka zaudē prātu, vairākkārt apkampa Lisjēnu ar savām lielajām rokām. Ģērbies melnā, līdz zodam sapogātā svārkā, Levēns stāvēja un skatījās viņā ar riebumu.

«Re, te ir zaglis,» viņš domāja, «zaglis darbībā! Prieka brīžos, tāpat arī uztraukumā, viņš uzvedas kā sulainis!»

Ministrs bija aizmirsis pusdienas; viņam tas bija pirmais darījums biržā, un dažu tūkstošu franku ieguvums pilnīgi laupīja saprašanu. Smieklīgākais bija tas, ka viņš jutās lepns, jutās ministrs šī vārda pilnā nozīmē.

Tas ir dievišķīgi, mans draugs,— de Vēza kungs sacīja Lisjēnam, kopā ar viņu iedams uz ēdamistabu.— Starp citu, rīt jāredz, ko dos atkalpārdošana.

Visi jau sēdēja pie galda, bet aiz cieņas pret viņa ekselenci neiedrošinājās ķerties pie maltītes. Nabaga de Vēza kundze bija gluži piesarkusi un aiz satraukuma svīda. Divdesmit pieci viesi sēdēja klusēdami un skaidri saprata, ka vajadzētu runāt, bet nevarēja neko izdomāt; visi izskatījās sevišķi muļķīgi šajā piespiedu klusumā, ko reizumis pārtrauca de Vēza kundzes biklie un tikko saprotamie vārdi, kad viņa piedāvāja zupu blakus sēdošajam maršalam un tas ar žestiem atsacījās — tā bija jocīga aina, kas saistīja visu uzmanību.

Ministrs bija tā satraukts, ka zaudēja avīzēs tik ļoti izslavēto pašpārliecību: sēzdamies savā vietā, viņš apmulsis murmināja:

Depeša no Tilērijām . ..

Zupa bija galīgi atdzisusi, un visi jutās neomulīgi. Valdīja tāds klusums un visiem bija tik neērti, ka Lisjēns sadzirdēja, kā netālu no viņa sēdošais pulkvedis čukst galda kaimiņam:

Ministrs ir ļoti uztraucies, vai viņš būtu padzīts?

Viņš staro aiz prieka,— tāda pašā balsī atbildēja vecs, sirms ģenerālis.

Vakarā operā Lisjēna prātus nodarbināja viena vienīga bēdīga doma: «Tēvs piedalās šajā lietā .. . Varētu atbildēt, ka viņš piekopj savu baņķiera amatu. Viņš uzzina jaunumu, liek to lietā, viņš nav zvērējis .. Bet, ja nebūtu slēpēja, nebūtu zagļa.»

Tādā atbildē nevarēja rast dvēseles mieru. Lai cik piemīlīga bija Reinonas jaunkundze, kas ieradās Lisjēna ložā, tikko viņu ieraudzīja, tā nespēja izdabūt no viņa ne vārda. Virsroku bija guvis agrākais cilvēks.

«No rīta — ar zagļiem, vakarā — ar palaistuvēm!» viņš rūgti domāja. «Bet kas ir sabiedriskā doma? Tā mani cienīs rīta nodarbību dēļ un nicinās tāpēc, ka vakarus pavadu ar šo nabaga meiču. Daiļās dāmas izturas pret romantismu tāpat kā Akadēmija*; viņas ir gan soģes, gan prasītājas . . . Ak, ja par visu to es varētu runāt ar …»

Viņš pārtrauca sevi brīdī, kad atmiņā iznira de Šastlē kundzes vārds.

Nakamajā rītā grāfs de Vēzs gandrīz skriešus iedrāzās Levēna kabineta. Viņš aizslēdza durvis. Ministra skatiens šķita dīvains.

< Ak dievs, cik netikums ir neglīts!» Lisjēns domāja.

Dargais draugs, steidzieties pie sava tēva kunga,— ministrs aizelsies sacīja.— Man ar viņu jārunā — tas ir pilnīgi nepieciešami! Dariet visu, kas jūsu spēkos, lai atvestu viņu uz ministriju, jo es galu gala nevaru ierasties Van Petersa un Levēna kantorī.

Lisjēns uzmanīgi raudzījās viņā.

«Viņš itin nemaz nekaunas, runādams ar mani par savu zādzību!»

Lisjēnam nebija taisnība. De Vēza kungu tā bija pārņēmusi alkatība (runa bija par septiņpadsmittūkstoš franku lielu peļņu), ka viņš aizmirsa biklumu, no kā parasti cieta, runādams ar Lisjēnu,— ne jau morāles apsvērumu dēļ, bet tāpēc, ka uzskatīja jaunekli par tikpat dzēlīgu zobgali, kāds ir viņa tēvs, un baidījās no iespējama nepatīkama vārda. De Vēza kungs tobrīd runāja tā, kā saimnieks mēdz runāt ar kalpu. Taču viņš to nemaz nepamanīja, jo, viņaprāt, ministrs tā pagodina katru, kuram bilst kādu vārdu, ka nemaz nevar būt nepieklājīgs. Turklāt, ja runa bija par naudas darījumiem, viņš tik briesmīgi uztraucas, ka vispār neko vairs nespēja pamanīt.

Levēna kungs smiedamies noklausījās ziņojumu, ko dēls nodeva de Vēza kunga vārdā.

Ak tā, viņš liks man skraidīt tikai tāpēc, ka ir ministrs? Pasaki viņam, ka es neiešu uz ministriju un ļoti lūdzu viņu neierasties pie manis. Vakardienas lieta ir pabeigta, šodien man ir pavisam citas darīšanas.

Lisjēns gribēja tūlīt steigties prom, bet tēvs sacīja:

Mazliet pagaidi! Tavs ministrs ir izcils administrators, bet nevajag dižus cilvēkus samaitāt, citādi viņi sāk aizmirsties … Tu stāsti, ka šis cilvēks pret tevi izturas familiāri un pat rupji. Pret tevi — tas ir par daudz! Tiklīdz šis vīrs pārstāj sludināt savā salonā līdzīgi prefektam, kas pieradis runāt viens pats, viņš kļūst rupjš pret visiem. Tas tāpēc, ka visu mūžu viņš domājis par lielo mākslu — kā vest cilvēkus uz laimi pa tikumības ceļu.

Levēna kungs vēroja dēlu, gribēdams redzēt, vai viņš neiebildīs pret šo teikumu. Lisjēns nepamanīja pēdējo vārdu smieklīgumu.

«Cik pavirši viņš vēl klausās sarunu biedrā un neprot izmantot savā labā tā kļūdas!» Levēna kungs nodomāja.

Viņš ir aktieris, mans dēls! Viņa mākslai vajadzīgs ar zeltu izšūts mundieris, tāpat kā Engra un Pridona* mākslai — molberts un otas.

Kas tev patiktu labāk — nevainojami pieklājīgs, pievilcīgs mākslinieks ar labām manierēm, kas ķēpā smērējumus, vai rupjš cilvēks, kuru nodarbina nevis lietu forma, bet būtība un kurš rada šedevrus? Ja pēc diviem gadiem, ko de Vēza kungs būs nostrādājis ministra amatā, viņš tev parādīs divdesmit departamentus, kur lauksaimniecība būs tikusi soli uz priekšu, trīsdesmit citus, kur uzlabojusies tautas tikumība,— vai tu nepiedosi viņam nevērīgu toni vai pat rupjību sarunā ar pirmo palīgu, jaunu cilvēku, ko viņš mīl un cienī un kas turklāt viņam ir nepieciešams? Piedod viņam neviļus pasprukušu smieklīgu teikumu, jo viņš jau no dabas ir smieklīgs un pārspīlēti svinīgs. Tavs uzdevums — ar cieņas pilnu uzvedību un asiem un trāpīgiem vārdiem viņam atgādināt, ko viņš tev parādā.

Levēna kungs runāja ilgi, taču nespēja pārvarēt dēla noslēgtību. Viņam nepatika Lisjēna domīgais izskats.

Es redzēju četrus vai piecus biržas aģentus pirmajā salonā,— Lisjēns sacīja un piecēlās, lai atgrieztos Grenellas ielā.

Mīļais draugs, tev ir labas acis, palasi man mazliet «Les Debats», «La Quotidienne» un «Le National».

Lisjēns sāka lasīt skaļā balsī, neviļus smaidīdams: «Un biržas mākleri? Viņu pienākums ir gaidīt, manējais — lasīt avīzes!»

Kad ap pulksten trim Lisjēns beidzot atgriezās ministrijā, de Vēza kungs aiz uztraukuma vairs nespēja nekur tverties. Levēns viņu atrada savā kabinetā, kur viņš, kā visdziļākajā godbijībā pačukstēja kancelejas kalpotājs, bija iegriezies jau vairāk nekā desmit reižu.

Nu, cienītais, kā tad ir?— satrauktais ministrs Lisjēnam vaicāja.

Nekā jauna,— Lisjēns rāmā garā atbildēja.— Es biju pie tēva, kas mani mazliet aizkavēja. Viņš šurp nenāks un lūdza jūs neiet pie viņa. Vakardienas lieta esot pabeigta, šodien viņam esot citas darīšanas.

De Vēza kungs pietvīka sarkans kā biete un steidzās atstāt sekretāra kabinetu.

Sava jaunā cienījamā stāvokļa apžilbināts — par tādu viņš bija sapņojis trīsdesmit gadu —, ministrs pirmo reizi saprata, ka Levēna kungs par sabiedrībā iegūlo stāvokli nav mazāk lepns.

«Es saprotu, uz kā dibinās šī cilvēka nekaunība,» de Vēza kungs prātoja, lieliem soļiem mērodams kabinetu. «Karaļa pavēle cilvēku padara par ministru, bet pavēle nevar padarīt cilvēku līdzīgu Levēna kungam. Lūk, ko panāk valdība, atstājot mūs amatā tikai vienu vai divus gadus. Vai gan kāds baņķieris būtu iedrošinājies nepaklausīt Kolbēram un neierasties pie viņa?»

Pēc šī gudrā salīdzinājuma holeriskais ministrs iegrima dziļās pārdomās. «Vai nevarētu iztikt bez tā nekauņas? Bet viņa godīgums ir gandrīz tikpat slavens kā asā mēle. Tas ir dzīves prieku meklētājs un baudītājs, kurš jau divdesmit gadus ņirgājas par visu, kas ikvienam būtu jātur svēts: par karali, par reliģiju . . . Tas ir biržas Taleirāns. Viņas dzēlības šajās aprindās tiek labprāt uzklausītas, un kopš jūlija dumpja šī sabiedrība ik dienas jo vairāk tuvinās augstākajai, kurai vienīgajai vajadzētu būt ietekmīgai. Naudas dūži stājas Senžermēna priekšpilsētas dižciltīgo dzimtu vietā … Viņa salonā pulcējas visi gudrie komersanti… Viņš ir saistīts ar visiem diplomātiem, kas apmeklē operu… Vilēls prasa viņam padomu…»

Iedomājies šo vārdu, de Vēza kungs gandrīz paklanījās. Viņš runāja vi'.ai augstprātīgi, un reizēm viņa pašapziņa sasniedza robežu, aiz kuras to sauc citā vārdā, bet dīvainas pretrunas dēļ viņam reizēm uznāca neiedomājama bikluma lēkmes. Piemēram, viņam likās ārkārtīgi mokoši un gandrīz neiespējami saistīties ar kādu citu banku. Milzīgā naudas kāre grāfā de Vēzā apvienojās ar savādu pārliecību, ka sabiedrība viņu uzskata par nevainojami godīgu cilvēku; tā pamatojās uz apstākli, ka viņa priekšgājējs bija zaglis.

Krietnu stundu drudžaini staigājis pa kabinetu, nikni patriecis pie velna kalpotāju, kas pieteica kanceleju priekšniekus un pat vienu karaļa adjutantu, viņš saprata, ka nespēj mainīt baņķieri. Viņa ekselence pārāk baidījās no avīzēm. Viņa uzpūtība noliecās dzīves baudītāja dzēlības un laiskuma priekšā. Uzpūtībai vajadzēja padoties.

«Galu galā es viņu pazinu jau tad, kad vēl nebiju ministrs … Es nepazemoju savu cieņu, paciešot nīgrā veča gandrīz vienlīdzīgo toni, pie kāda esmu ļāvis viņam pierast.»

Levēna kungs bija paredzējis visas šīs dvēseles cīņas. Vakarā viņš dēlam teica:

Tavs ministrs man atrakstīja vēstuli kā mīļākais mīļākajai — visādi ķircinādamies. Man vajadzēja atbildēt, un tas mani nomāc. Tāpat kā tu, es tik ļoti nemīlu metālu, lai tā dēļ sevi ierobežotu. Iemācies spēlēt biržā; nekas nevar būt vieglāk no Politehniskās skolas padzītam labam ģeometram. Pastāv tikai viens princips: sīko biržas spēlmaņu muļķība ir neizmērojama. Mans kalpotājs Metrāla kungs apmācīs tevi — ne jau muļķībā, bet prasmē to izmantot. (Lisjēns palika pilnīgi vienaldzīgs.) Tu man izdarītu personisku pakalpojumu, ja spētu kļūt par pastāvīgu starpnieku starp de Vēza kungu un mani. Dižā administratora uzpūtība cīnās ar mana rakstura nekustību. Viņš tinas man apkārt, bet kopš mūsu pēdējās operācijas es gribētu ar šo vīru sarunāties vienīgi par jautrām lietām. Vakar vakarā viņa uzpūtība bija sadumpojusies, un viņš gribēja piespiest mani būt nopietnam. Tas bija uzjautrinoši. Ja nedēļas laikā viņš nespēs tevi iegrožot, viņš apbērs tevi ar laipnībām. Kā tu izturēsies pret ministru, pret krietnu cilvēku, kas grib tev izpatikt? Vai jūti, kāda priekšrocība ir tēvs? Parīzē tas ir ļoti svarīgi.

Par to es varētu pateikt ļoti daudz, bet jums nepatīk jūtelīgi provinciāļi. Kas attiecas uz ekselenci — kāpēc es nevarētu pret viņu izturēties tikpat dabiski kā pret kuru katru citu?

Sliņķa spriedelēšana. Fui!

Gribu sacīt, ka būšu atturīgs, godbijīgs un diendienā ļaušu nomanīt, pat skaidri noprast, ka vēlos izbeigt nopietnus sakarus ar tik izcilu personu.

Vai tev pietiks drosmes izteikt dažu bezrūpīgu un mazliet zobgalīgu vārdu? Tad viņš sacīs, ka esi sava tēva cienīgs dēls.

Uzjautrinoša doma, kas jums iešaujas prātā vienā sekundē, manī izkūņojas tikai pēc pāris minūtēm.

Bravo! Tu raugies uz visu no lietderības viedokļa, un — tas ir vēl ļaunāk — no godīguma viedokļa. Francijā tas viss ir nevietā un smieklīgi. Palūkojies uz savu sensimonismu. Tajā bija šis tas labs, taču tas kā bija, tā palika nīstams un nesaprotams gan otrā, gan trešā, gan ceturtā stāva iemītniekiem; ar to mazliet noņemas vienīgi mansardos. Palūkojies uz tik saprātīgo Francijas baznīcu — kādi tai panākumi! Šī tauta nesasniegs domas augstumus agrāk kā ap 1900. gadu. Līdz tam, dabiski, jāraugās uz lietām no tīkamības viedokļa, lietderīgais un godīgais jāsaskata vienīgi ar gribas sasprindzinājumu. Es sargājos iedziļināties šajos sīkumos pirms tava brauciena uz Nansī, tagad man ir patīkami tos ar tevi pārrunāt.

Vai esi dzirdējis par tādu augu, par kuru stāsta — jo vairāk to mīdot kājām, jo spēcīgāk tas zeļot? Es gribētu to dabūt, ja tāds vispār pastāv, palūgšu savam draugam Tuēnarn* un aizsūtīšu tev kādu pušķi. Šis augs rāda, kā tev vajag izturēties pret de Vēza kungu.

Bet, tēv, pateicība .. .

Bet, dēls, viņš ir tīrais lops. Vai tas kāds nopelns, ja daba viņam devusi administratora talanta dzirksti? Tas nav mums līdzīgs cilvēks — jūtīgs pret labo, pret pastāvību draudzībā, tāds, pret kuru varētu atļauties smalkjūtību: viņš to uzskatītu par vājumu. Tas ir pēc pusdienām kaunu zaudējis prefekts, kurš divdesmit mūža gadus katru rītu drebējis aiz bailēm izlasīt avīzē «Le Moniteur» vēsti par savu atstādināšanu no amata; vēl viņu var salīdzināt ar Lejasnormandijas prokuroru bez sirds un dvēseles, kas toties apveltīts ar bažīgu, gļēvu un bērnišķīgi nesavaldīgu raksturu. Ik rītus viņš ir izaicinošs kā prefekts, kam divas stundas vēl nodrošināta ietekme, un ik vakarus apjucis kā tikko par galminieku kļuvis cilvēks, kurš divas stundas viesistabā jūtas lieks. Bet tev vēl zvīņas nav nokritušas no acīm; netici akli nevienam, pat man ne. Pēc gada tu par visu to būsi pārliecinājies. Kas attiecas uz pateicību, iesaku šo vārdu aizmirst. Kad tu atgriezies Parīzē, ar de Vēzu tūlīt tika noslēgts līgums:—contrat bilateral—(tava māte bija pārliecināta, ka nomirs, ja tu aizbrauksi uz Ameriku). Viņš apņēmās, pirmkārt, novērst tavas dezertēšanas sekas, vienojoties ar kolēģi Kara ministrijā; otrkārt, pieņemt tevi par lūgumrakstu pārzinātāju, par privātsekretāru un pēc gada piešķirt ordeni. Savukārt es un mans salons apņēmies slavināt viņa ietekmi, viņa talantus, tikumus un, galvenais, godīgumu. Biržā es gādāju par panākumiem viņa iecelšanā par ministru, tāpat esmu apņēmies, dalot ienākumus uz pusēm, biržā veikt visus darījumus, kas pamatojas uz telegrammām. Tagad viņš iedomājas, ka mans pienākums ir nodoties biržas spekulācijām, dibino- lies uz ministru padomes lēmumiem, bet tā vis nav. Man ir N. kungs, . . . ministrs, nekam nederīgs administrators, toties viņam ir nojauta un spēja nolasīt domas no acīm. Viņš, N., noprot karaļa nodomus nedēļu iepr iekš, bet nabaga de Vēza kungs nespēj neko atminēt pat stundu pirms tam, kad tos pasludina. Nepilnos divos mēnešos, kopš grāfs ir ministrs, viņam jau divās apspriedēs ir pamatīgi sadots pa mizu. Iekal savā galvā, ka de Vēza kungs nevar iztikt bez mana dēla. Ja es kļūtu par muļķi, slēgtu salonu, pārstātu apmeklēt operu,— varbūt tad viņam ienāktu prātā saistīties ar citu banku, un es neticu, ka pat tādā gadījumā viņam pietiktu prāta. Viņš piecas sešas dienas izturēsies pret tevi vēsi, tad sekos uzticības uzplūdi. Tieši no tā brīža es baidos. Ja tu izskatīsies priecīgs un pateicīgs kā ierēdnis, kam maksā simt Iuidoru, šīs slavējamās jūtas kopā ar tavu jauneklīgo izskatu tevi uz visiem laikiem pierindos pie muļķiem, kurus var apkraut ar darbiem, kompromitēt, pazemot uz katra soļa, kā savā laikā cirpa trešo šķiru, un kuri par to ir tikai jo pateicīgāki.

Viņa ekselences jūtu uzplūdos es saskatīšu tikai bērnišķību un mākslotību,

Vai tev pietiks prāta izpildīt tādu plānu?

Dienas pee šim Ieva pamācībām ministrs runāja ar Lisjēnu izklaidīgi kā cilvēks, kas apkrauts ar svarīgiem darbiem. Lisjēns atbildēja, cik maz vien iespējams, un parādīja uzmanību de Vēza kundzei.

Kādu rītu ministrs ieradās Levēna kabinetā kopā ar kancelejas kalpotāju, kas stiepa milzīgu portfeli. Kalpotājs izgāja, ministrs pats aiztaisīja aizbīdni un, familiāri apsēdies blakus Lisjēnam, sacīja:

Nabaga N., mans priekšgājējs, bez šaubām, bija godīgs vīrs. Bet sabiedrībai par viņu ir dīvains spriedums. Tā pieņem, ka viņš nodarbojies ar mahinācijām. Te, piemēram, ir .. . pārvaldes' portfelis. Tās ir lietas par septiņiem vai astoņiem miljoniem. Vai es varu drošu prātu prasīt, lai tās kancelejas priekšnieks, kas visu to vada jau desmit gadu, man pasaka, vai ļaunprātības notikušas? Varu tikai minēt;

' Labāk būs par to rakstīt neskaidri un vienaldzīgā tonī, nekā sevi atklāt cilvēkam, kas laikmetu pārvērš par satīru. Pieņemiet, ka runa ir par pastu, tiltu un ceļu pārvaldi, atradeņu pārvaldi vai citu.

Nesen ieceltie ministri ir tik plaši pazīstami ar savu gudrību, godīgumu un rakstura stingrību utt., utt., ka man nemaz nav daudz jānopūlas, lai izvairītos no pliekanā pārmetuma, ka esmu gribējis kādu atmaskot. Nekas nebūtu vieglāk kā uzmest viena šāda kunga portretu, bet tas liktos garlaicīgs pēc pāris gadiem, kad franči būs vienojušies par diviem vai trim tipiem, ko vēsturei vajadzētu viņiem dot. Aiz riebuma pret visu personisko esmu mēģinājis radīt pagājušu laiku ministra caurmēra tēlu, kas nav kādas noteiktas personas attēlojums: esmu papūlējies izdzēst prāta vai personības pazīmes, kas varētu vērsties pret kādu no ekselencēm.

Civitavekijā 1834. gada 13. novembrī.

Krapāra kungs (ministrijas policijas priekšnieks) man teica, ka minētās kancelejas priekšnieka sieva — M. kundze tērē piecpadsmit līdz divdesmit tūkstošus franku, vira alga ir tikai divpadsmit tūkstoši, viņiem pieder divi vai trīs nelieli īpašumi, par kuriem gaidu paskaidrojumus. Tomēr tas viss ir ļoti miglaini, ļoti nenoteikti un nepārliecinoši, bet man vajadzīgi fakti. Lai tiktu skaidrībā par N. kungu, es viņam pieprasīju plašu un dziļu ziņojumu; te tas ir kopā ar pamatojošiem dokumentiem. Ieslēdzieties, dārgais draugs, salīdziniet dokumentus ar ziņojumu un dodiet savu slēdzienu!

Lisjēns pabrīnījās par ministra sejas izteiksmi — tā bija pieklājīga, saprātīga, bez uzpūtības. Levēns nopietni ķērās pie darba. Pēc trim stundām viņš ministram rakstīja:

«Šis ziņojums nepavisam nav pamatīgs; tās ir tukšas frāzes. N. kungs atklāti neatzīst nevienu faktu. Neatradu nevienu apgalvojumu bez izlocīšanās. N. kungs ne vismazākajā mēra sevi neatklāj. Tas ir gludi uzrakstīts prātojums, pilns cildenu vārdu, tas ir raksts avīzei, bet šķiet, ka autoram nav saskaņas ar Harēmu.»

Pēc dažām minūtēm ministrs bija klāt, sākās maiguma izvirdums. Viņš spieda Lisjēnu pie krūts, teikdams:

Cik esmu laimīgs — manā pulkā ir tāds kapteinis! Utt.

Lisjēns bija domājis, ka liekuļošana prasīs lielas pūles. Taču viņš bez

mazākās svārstīšanās ar savu stāju parādīja, ka to vien gaida, kā vaļsirdības uzplūdu drīzāku beigšanos; tas tāpēc, ka, ienācis otrreiz, de Vēza kungs viņam atgādināja lauku komediantu, kas nepiedodami pārspīlē savu lomu. Viņaprāt, grāfam pietrūka cildenuma gandrīz tāpat ka pulkvedim Malēram, bet ministra uzvedībā mākslotība uzkrita vairak.

Lisjēns ledainā saltumā uzklausīja slavas dziesmas savam talantam; arī viņš neviļus tā pārspīlēja savu lomu, ka apjukušais ministrs sāka paļāt kancelejas priekšnieku N. Levēnu pārsteidza tas, ka ministrs nebija lasījis N. kunga ziņojumu. «Pie velna, es viņam to pasacīšu,» Lisjēns domāja. «Kur tad īstenībā ir ļaunuma sakne?»

Jusu ekselenci tā nodarbina padomes lielās diskusijas un- sava departamenta budžeta sagatavošana, ka nav bijis pat laika izlasīt N. kunga ziņojumu, kuru tik pamatoti kritizējat.

Ministrs briesmīgi pārskaitās. Noniecināt viņa darbaspējas, apšaubīt četrpadsmit stundas, kuras viņš, kā pats apgalvoja, dienu vai nakti pavada pie rakstāmgalda,— tas nozīmēja noniecināt vissvētāko.

Pie velna, mans kungs, pierādiet to!— viņš pietvīkdams iesaucās.

«Nu pienākusi mana kārta,» Lisjēns nodomāja; viņš uzvarēja ar savaldību, domas skaidrību un godbijīgu pieklājību. Jaunais cilvēks nepārprotami pierādīja, ka ministrs nav lasījis tik nopeltā nabaga N.

•ziņojumu. Divas vai trīs reizes ministrs mēģināja sarunu pārtraukt, novirzoties no jautājuma.

Mes abi, dārgais draugs, esam visu izlasījuši.

Jūsu ekselence atļaus man pateikt, ka es patiešām nebūtu viņa uzticības cienīgs, es, vājš iesācējs šajā darbā, kuram nekas cits nav darāms, ja slikti vai pavirši būtu lasījis man uzticēto dokumentu. Te, piektajā rindkopā, ir .. . Utt., utt.

Trīs reizes ievadīdams jautājumu atpakaļ īstajā gultnē, Lisjēns galu galā guva panākumus, kādi kuram katram citam ierēdnim būtu liktenīgi: viņš piespieda ministru apklust. Viņa ekselence dusmās atstāja kabinetu, un Lisjēns dzirdēja, kā viņš uzbruka nelaimīgajam nodaļas priekšniekam, kuru kalpotājs pa to laiku bija ievedis kabinetā. Ministra pērkonīgā balss aizskanēja līdz pat priekšistabai, no kuras slepenas durvis veda uz Lisjēna kabinetu. Vecs kalpotājs, ko bija pieņēmis jau iekšlietu ministrs Kretē un ko Levēns stipri turēja aizdomās par spiegošanu, ienāca nesaukts.

Vai viņa ekselencei kas vajadzīgs?

- Nevis viņa ekselencei, bet man. Es jūs lūdzu nekad nenākt iekšā, ja neesmu zvanījis)

Tada bija Levēna pirmā ciņa.

XLIII nodaļa

Lisjēns laimīgā kārtā nesastapa Parīzē brālēnu Ernstu Develruā, nākamo Morāles un politisko zinātņu akadēmijas locekli. Vienam no morāles akadēmiķiem, kas reizēm rīkoja sliktas pusdienas un bija noteicējs ne tikai pats par savu balsi, bet ari vēl trim citām, vajadzēja ārstēties ar Višī ūdeņiem, un Develruā kungs uzņēmās slimniekkopēja lomu. Morāles zinātņu akadēmijā šāda divus vai trīs mēnešus ilga pašuzupurēšanās atstāja vislabāko iespaidu.

«Ir patīkami sēdēt blakus tādam cilvēkam,» teica Bonno kungs, viens 110 šo aprindu ietekmīgākajiem vīriem.

Ernsta karagājiens uz Višī ūdeņiem,— Levēna kungs sacīja,— par četriem gadiem paātrinās viņa uzņemšanu Institūtā.*

Vai jums, tēv, tāds dēls nebūtu labāks?— Lisjēns gandrīz aizkustināts vaicāja.

«Troppo aiuto a sant'Antonio*— Levēna kungs atbildēja.— Man tu esi mīļāks ar visu savu tikumību. Man neskauž Ernsta karjera, viņam drīz būs trīsdesmittūkstoš franku ienākumi no amatiem, tāpat kā filozofam N. Bet par dēlu es viņu gribētu tikpat maz kā de Taleirāna kungu.

Grāfa de Vēza kancelejā bija kāds Debaka kungs, kura sabiedriskais stāvoklis zināmā mērā atgādināja Lisjēna stāvokli. Viņš bija bagāts, de

Vēza kungs viņu sauca par brālēnu, bet viņam nebija sava salona un izdaudzinātu pusdienu, kur gūt atbalstu sabiedrībā. Debaka kungs labi saprata šo atšķirību un nolēma nodibināt ciešākas attiecības ar Lisjēnu.

Debaka kungam bija tāds pats raksturs kā Blaifīlam (no «Toma Džona»), un tas, par nelaimi, bija pārāk skaidri lasāms viņa ārkārtīgi bālajā bakurētainajā sejā. Tā pastāvīgi pauda vienīgi piespiedu pieklājību un tādu labsirdību, kas mudināja domāt par Tartifu. Melnum melnie mati pretstatā blāvajai sejai pārliecīgi saistīja uzmanību. Taču, par spīti šiem lielajiem trūkumiem, Debaka kungs drīz guva panākumus Parīzes viesistabās, jo vienmēr runāja tikai to, kas pieklājas, nekad neko vairāk. Senāk viņš bija apakšprefekts, bet de Martinjaka kungs viņu atcēla pārliecīga jezuītisma dēļ, un tagad viņš tika uzskatīts par vienu no veiklākajiem Iekšlietu ministrijas ierēdņiem.

Lisjēnam, kā jau izmisumā nonākušam cilvēkam ar maigu dvēseli, viss šķita vienaldzīgs; viņš nemeklēja paziņas un saistījās ar tiem, kas pagadījās tuvumā. Debaka kungs laipni uzplijās ar savu draudzību.

Lisjēns pat nepamanīja Debaka piegiaimošanos. Debaks saprata, ka Lisjēns tiešām grib kaut ko iemācīties un strādāt, un viņš uzņēmās datu un izziņu meklēšanu ne tikai Iekšlietu ministrijas, bet arī visās citās Parīzes kancelejās. Tas ir ārkārtīgi ērti un ļoti atvieglo darbu.

Debaks savuties neizlaida nevienas pusdienas, ko Levēna kundze reizi nedēļā rīkoja Iekšlietu ministrijas ierēdņiem, kuriem bija tiešāka saskare ar viņas dēlu.

Jūs tiekaties ar dīvainiem ļaudīm,— vīrs viņai teica.— Varbūt tie ir sīki okšķeri.

Vai arī ļaudis ar neatklātiem talantiem: Beranžē bija ierēdnis ar tūkstoš astoņsimt franku algu gadā.* Bet, šā vai tā, Lisjēns ar savu izturēšanos pārāk klaji izrāda, ka cilvēki viņu apgrūtina un kaitina. Taisni tādu mizantropijas veidu ir visgrūtāk piedot.

Un jūs gribat aizbāzt muti viņa kolēģiem ministrijā. Tomēr papūlieties vismaz tik daudz, lai viņi neierodas pie mums otrdienās!

Levēna kungs centās panākt, lai dēls nepaliktu vienatnē ne piecpadsmit minūtes. Viņaprāt, ar vienu stundu, ko nabaga jauneklis katru dienu pavadīja operā, vēl nepietika.

Viņi sastapās Bufa operas foajē.

Vai gribat, lai aizvedu jūs pie Grandē kundzes? Šovakar viņa ir žilbinoša, neapšaubāmi skaistākā sieviete zālē. Turklāt es negrasos pārdot kaķi maisā: vispirms ieiesim pie Divernuā, kura loža ir blakus Grandē kundzes ložai.

Cik es, tēv, būtu laimīgs, ja šovakar varētu runāt vienīgi ar jums!

Sabiedrībaj jūs jāiepazīst, kamēr vēl pastāv mans salons.

Levēna kungs jau vairākas reizes bija gribējis dēlu ievest dažā labā

mēreno aprindu namā, kas būtu ļoti piemērots iekšlietu ministra privaikiibineta priekšniekam. Lisjēns aizvien atrada kādu aizbildināšanos. Viņš sacīja:

Es vēl esmu pārāk dumjš. Ļaujiet man tikt vaļā no izklaidības, i iladi es pieļaušu kādu muļķību, kas saistīsies ar manu vārdu uz visiem laikiem un padarīs mani smieklīgu . .. Iesākums taču ir tik svarīgs … Utt., utt.

Tomēr izmisušai dvēselei nepietiek spēka nekam, tāpēc tajā pašā vakarā viņš ļāva ievest sevi galvenā nodokļu piedzinēja Divernuā ložā un pēc stundas jau nokļuva Grandē kunga — kādreizējā fabrikanta, ļoti bagāta cilvēka un fanātiska mēreno piekritēja salonā. Nams Lisjēnam likās burvīgs, salons — lielisks, taču pats Grandē kungs — smieklīgs pārlieku drūmā veidā.

«Tas ir Gizo, tikai bez viņa gudrības,» Lisjēns nodomāja. «Šis cilvēks slāpst asiņu, un tas jau vairs nesaskan ar manu un tēva vienošanos.»

Pēc Lisjēna stādīšanas priekšā Grandē kungs pie vakariņu galda vismaz trīsdesmit cilvēku klātbūtnē skaļā balsī izteicās, ka vēlas, kaut N. kungs no opozīcijas partijas nomirtu nesen notikušā izdaudzinātā divkaujā iegūtā ievainojuma dēļ.

Sabiedrības apjūsmotais Grandē kundzes skaistums nespēja Lisjēnā pārmākt dziļo riebumu, ko iedvesa viņas vīrs. Tā bija divdesmit trīs vai, augstākais, divdesmit četrus gadus veca sieviete; nemaz nav iespējams iedomāties vēl pareizākus vaibstus kā viņai — tas bija trausls un nevainojams daiļums, seja šķita kā ziloņkaulā grebta. Viņa ļoti labi dziedāja, bija Rubini skolniece. Jaunās sievietes māksla akvareļgleznie- cībā tika plaši slavināta, reizēm vīrs viņai par prieku kādu akvareli nočiepa un lika pārdot — par tiem maksāja trīssimt franku.

Taču Grandē kundzi neapmierināja izcilas akvarelistes slava, viņa bija arī nenogurdināma runātāja. Tiklīdz kāds pieminēja bīstamos vārdus — laime, reliģija, civilizācija, likumīgā vara, laulība utt., utt., par tērzēšanu vairs nebija ko domāt.

«Lai dievs man piedod, taču šķiet, ka viņa mēģina atdarināt de Stāla kundzi,» Lisjēns prāloja, klausīdamies vienā tādā tirādē. «Viņa nekad nepalaiž garām izdevību, neiestarpinādama kādu vārdu. Viss, ko viņa runā, ir pareizi, bet līdz šķebīgumam sāji, kaut arī ietērpts cēlos un smalkos vārdos. Varu derēt, ka savas gudrības viņa gūst trīsfranku rokasgrāmatās.»

Par spīti neapšaubāmajai nepatikai pret Grandē kundzes aristokrātisko skaistumu un atdarinātājas talantu, Lisjēns palika uzticīgs solījumam un divas reizes nedēļā apmeklēja mēreno vispatīkamāko salonu.

Reiz, kad Lisjēns atgriezās pusnaktī un atbildēja mātei, ka bijis pie Grandē kundzes, tēvs viņam jautāja:

Kā tu esi panācis, ka Grandē kundze pret tevi izturas kā pret līdzīgu?

Es atdarināju talantu, kas viņu vērš tik neatvairāmu,— uzgleznoju akvareli.

Un kādu sižetu izvēlējies, lai viņai iepatiktos?

Ēzeļa mugurā uzsēdinātu spāniešu mūku, ko Rodils* sūta pakārt.

Cik šausmīgi! Par ko jūs kļūstat tajā namā!— Levēna kundze iesaucās.— Un pēc dabas taču tāds nemaz neesat! Jūs piedzīvosiet visas nepatikšanas, ko sagādā tādas īpašības, un neizbaudīsiet nevienu no tām izrietošu priekšrocību. Mans dēls — bende!

Jūsu dēls — varonis, jo Grandē kundze ir pārliecināta, ka visi, kas domā citādi nekā viņa, būtu nežēlīgi spīdzināmi. Jauna sieviete, kurai netrūktu smalkjūtības, saprāta, kura redzētu lietas tādas, kādas tās ir, un kurai galu galā būtu uzsmaidījusi laime kaut nedaudz līdzināties jums, uzskatītu mani par nelieti, piemēram, par ministru roklaižu, kas to vien vēlas ka kļūt par prefektu un meklēt Francijā «Transnonenas ielas». Bet Grandē kundze iztēlo sevi par ģeniālu un apveltītu ar lielam kaislībām un spožu prātu. Nabaga viduvējai sievietei, kurai tik vien ir kā parasta dzīves gudrība un tā pati pliekana, šķiet, ka attēlot mūku, ko māņticības apsēstā zemē mēreno ģenerālis sūta nāvē, ir taisni debešķīgi! Mans akvarelis viņai liekas Mikelandželo gleznojuma vērts!

Tad tu kļūsi par nožēlojamu donžuānu,— Levēna kundze, dziļi nopūzdamās, sacīja.

Levēna kungs skaļi iesmējās.

Lieliski! Lisjēns — donžuāns! Bet, manu eņģei, jūs viņu acīmredzot ārkārtīgi mīlat, jo patiešām zaudējat spriešanas spēju! Pieņemiet manus komplimentus! Laimīgs, kas melš niekus aizrautībā! Un tūkstoškārt laimīgs, kas runā muļķības aiz mīlestības mūsu laikā, kad to dara vienīgi aiz vājuma un aprobežotības. Nabaga Lisjēnu mūžīgi vazās aiz deguna katra sieviete, kurā viņš iemīlēsies. Es viņa sirdī saskatu tik daudz vientiesības, ka tās pietiks līdz pat piecdesmit gadu vecumam.

Galu galā,— Levēna kundze, laimīgi smaidīdama, sacīja,— tu redzēji, ka baismīgais un pliekanais nabaga mazajai Grandē kundzei šķita debešķīgs kā Mikelandželo darbi.

Varu derēt, ka nekas līdzīgs tev ne prātā nenāca, kad gleznoji savu mūku,— Levēna kungs piebilda.

Tas tiesa. Es gluži vienkārši domāju par Grandē kungu, kas tovakar bez svārstīšanās gribēja pakārt visus opozīcijas žurnālistus. Sākumā mūks ēzeļa mugurā izskatījās līdzīgs baronam Grandē kungam.

Vai nojaut, kurš ir dāmas mīļākais?

Viņas sirds ir tik cieta, ka, manuprāt, tikumība palikusi neskarta.

bet ja mīļākā nebūtu, Crandē kundzes namam kaut kā pietrūktu. Viņa izvēlējusies Krapāra kungu.

Kā — mūsu ministrijas policijas priekšnieku?

The same (to pašu)! Un jūs viņu varat izmantot, lai par valsts līdzekļiem izspiegotu savu mīļāko.

To izdzirdis, Lisjēns apklusa, un māte nojauta viņa noslēpumu.

Manuprāt, tu izskaties bāls, mīļais draugs. Ņem sveci un, dieva dēļ, vienmēr liecies gulēt pirms pusnakts.

«Ja man Nansī būtu bijis Krapāra kungs,» Lisjēns prātoja, «man nevajadzētu pašam savām acīm pārliecināties, kas notiek de Šastlē kundzes namā. Un kas tad būtu, ja es to uzzinātu mēnesi agrāk? Es tikai drīzāk būtu zaudējis sava mūža skaistākās dienas … Man būtu lemts mēnesi agrāk rītus pavadīt kopā ar blēdi ekselenci un vakarus — ar krāpnieci, kas ir Parīzē visaugstāk vērtētā sieviete.»

Pēc šīm drūmajām domām var spriest, cik ļoti Lisjēns vēl cieta. Nekas nepadara cilvēkus tik ļaunus kā bēdas. Palūkojieties uz šķistajām!

X L I V nodaļa

Kādu vakaru, ap pulksten pieciem atgriezies no Tilērijām, ministrs lika iesaukt Lisjēnu savā kabinetā. Mūsu varonis ieraudzīja viņu bālu kā nāve.

Noticis kaut kas nelāgs, dārgo Levēn. Runa ir par ārkārtīgi delikātu uzdevumu, ko taisos jums uzticēt. ..

Lisjēns neviļus kļuva noraidoši salts, un ministrs pasteidzās piebilst:

—… un kas dara sevišķu godu.

To izdzirdis, Levēns īpaši neatmaiga. Viņš nevarēja iedomāties, kādu īpašu godu iespējams gūt, strādājot par deviņsimt frankiem.

Viņa ekselence turpināja:

Jūs zināt, ka mums ir tā laime dzīvot piecu policiju uzraudzībā …, bet jūs to zināt tāpat kā plašā sabiedrība, nevis tā, kā jāzina, lai rīkotos nekļūdīgi. Dieva dēļ, aizmirstiet visu, ko esat par to dzirdējis! Opozīcijas avīzes lasītāju pievilināšanai par visu to raksta indīgi. Piesargieties sajaukt plašās sabiedrības pārliecību ar to, ko jums pastāstīšu, citādi jums draud nomaldīšanās! Galvenais, dārgo Levēn, vienmēr paturiet prātā, ka arī visnelietīgākajam blēdim ir sava patmīlība un sava veida gods! Ja tāds pamanīs, ka jūs viņu nicināt, viņš kļūs nepieejams … Piedodiet, mīļais draugs, ka iedziļinos sīkumos, bet es ļoti vēlos, lai gūstat panākumus …

«Ak tā,» Lisjēns nodomāja, «arī man ir patmīlība, tāpat kā visnelietīgākajam blēdim. Abi šie teikumi atrodas pārāk tuvu viens otram, acīmredzot viņš ir varen uztraucies!»

Ministrs vairs nedomāja, kā pielabināties Lisjēnam, viņš pilnīgi padevās savām rūpēm. Apjukuma pilnais skatiens jo vairāk izcēla sejas mironīgo bālumu, stāja pauda visdziļākās bažas. Ministrs turpināja:

Velnišķīgais ģenerālis N. sapņo vienīgi par ģenerālleitnanta pakāpi. Kā zināt, viņš ir pils policijas priekšnieks. Bet tas vēl nav viss: viņš vēlas kļūt par kara ministru un šajā amatā pierādīt izveicību visgrūtākajā lietā, patiesību sakot, vienīgajā šīs nabaga ministrijas grūtajā uzdevumā,— lielais administrators nicīgi piebilda,— tas ir, gādāt, lai nenodibinātos pārāk draudzīgas attiecības starp kareivjiem un pilsoņiem, un tāpēc parūpēties, lai vismaz sešreiz mēnesī starp viņiem notiktu divkaujas, kurās viens no duelantiem ietu bojā.

Lisjēns raudzījās viņā klusēdams.

Tas attiecas uz visu Franciju; tādu skaitu noteikusi ministru padome. Līdz šim ģenerālis N. apmierinājās ar to, ka lika izplatīt kazarmās baumas par zemāko kārtu ļaužu — strādnieku uzbrukumiem vientuļiem karavīriem un par slazdiem, kādi tiem tiek rīkoti. Šīs divas kārtas mīļās vienlīdzības vārdā aizvien vairāk tuvinās, cienī viena otru; tāpēc militārajai policijai pastāvīgi jānopūlas, lai tās sašķeltu. Ģenerālis N. man nemitīgi uzmācas, pieprasīdams ievietot manās avīzēs patiesīgus ziņojumus par dažādām krogu ķildām, par visām apsardzes korpusu rupjībām un dzērāju kautiņiem, ziņas, ko viņam piegādā pārģērbtie aģenti. Šo kuņģu uzdevums ir novērot dzeršanu un pašiem nekrist kārdināšanā. Mūsu literātiem tās ir tīrās mokas. «Vai mēs pēc tādām riebeklībām varam cerēt», viņi sūkstās, «ka lasītāji vēl spēs novērtēt labi veidotu teikumu vai izmeklētu ironiju? Kāda labākajai sabiedrībai daļa gar neciešami vienmuļajām krogu dzīves ainām? Ieraudzījis tādas cūcības, lasītājs ar kaut cik izkoptu literāru gaumi aizsviež avīzi un gluži pamatoti izmet kādu nicīgu vārdu par pērkamiem žurnālistiem.»

Jāatzīst,— ministrs smiedamies turpināja,— lai cik veikli būtu rakstītāju kungi, publika vairs nelasa sacerējumus par ķildām, kurās divi mūrnieki būtu noslepkavojuši trīs grenadierus ar viņu pašu zobeniem, ja brīnumainā kārtā nebūtu iejaukusies tuvākā patruļa. Pat kareivji kazarmās ņirgājas par šīm nodaļām mūsu avīzēs, ko es lieku izmētāt gaiteņos. Tāpēc nolāpītais N., kam nedod miera divas zvaigznītes uz uzplečiem, sācis meklēt faktus. Jo, mīļais draugs, Kortisa lieta, kas mūsu vakarrīta laikrakstos tika strikti noliegta, īstenībā patiešām pastāv. Kortiss, viens no ģenerāļa N. uzticamākajiem vīriem, kas saņem trīssimt franku mēnesī, pagājušajā trešdienā nolēmis atbruņot sevišķi stulbu jauniesaukto, ko izsekojis jau veselu nedēļu. Minētais jauniesauktais bijis norīkots sardzē pusnaktī pašā Austerlicas tilta vidū. Pēc pusstundas Kortiss, izlikdamies piedzēries, piegājis pie viņa. Piepeši viņš meties kareivim virsū un mēģinājis atņemt šauteni. Nolādētais jauniesauktais, kas izskatījies pēc galīga muļļas un tāpēc ticis izraudzīts par upuri, atkāpies divus so|us un iešāvis Kortisam lodi vedci.i. l/.radijies, ka zaldātiņš ir Dofinē kalnu mednieks. Un nu Koiliv. ir nāvīgi ievainots, bet, velns tāds, vēl nav miris.

T.ula ir šī lieta. Tagad jāatrisina šāds jautājums: Kortiss zina, ka viņam atlicis dzīvot trīs vai četras dienas, un kurš mums atbildēs par viņa klusēšanu?

Kāds (id est karalis) sarīkoja ģenerālim N. drausmīgu scēnu. Nelaimīgā kārtā turpat pagadījos arī es, kāds iedomājās, ka tikai es esmu apveltīts ar pienācīgu taktu un spēju godam tikt galā ar šo sasodīto ķēpu. Ja ļaudis mani tik labi nepazītu, es pat aizietu pie Kortisa .. . hospitālī un novērotu personas, kas tuvojas viņa gultai. Taču mana klātbūtne vien padarītu šo lietu vēl simtkārt nepatīkamāku.

Ģenerālis N. saviem policijas ierēdņiem maksā labāk nekā es savējiem; tas ir viegli izskaidrojams: nelieši, kurus izseko viņi, iedveš daudz lielākas bailes nekā diedelnieki, ar ko parasti noņemas Iekšlietu ministrija. Pirms nepilna mēneša ģenerālis N. aizvilināja divus manus cilvēkus — pie mums viņi pelnīja simt franku un reizēm vēl dabūja kādus piecus frankus, ja izdevās iesniegt sevišķi vērtīgu ziņojumu. Ģenerālis viņiem maksā divsimt piecdesmit franku mēnesī, un es vienīgi it kā jokodams varēju ar viņu runāt par tādiem nepiedienīgiem darbinieku vervēšanas paņēmieniem. Viņš droši vien ir briesmīgi pārskaities par šārīta scēnu un uzslavām, ko saņemu viņa klātbūtnē un gandrīz vai uz viņa rēķina. Tāds gudrs cilvēks ka jūs nopratis, ko gribu pateikt: ja mani aģenti izdarīs kaut ko jēdzīgu pie Kortisa slimības gultas, viņi papūlēsies nogādāt ziņojumu manā kabinetā piecas minūtes pēc tam, kad būs redzējuši mani izejam no Grenellas ielas nama, un stundu pirms tam ģenerālis N. viņus varēs iztaujāt pēc sirds patikšanas.

Tagad sakiet, dārgo Levēn, vai gribat man palīdzēt izkļūt no lielām nepatikšanām?

Mirkli klusējis, Lisjēns atbildēja:

Jā, cienītais kungs.

Taču viņa sejas izteiksme iedvesa daudz mazāk uzticības nekā atbilde. Lisjēns salti turpināja:

Ceru, ka man nebūs jārunā ar ķirurgu.

Ļoti labi, mīļais draugs, ļoti labi, jūs nojaušat, kur tas suns ir aprakts,— ministrs steidzās atbildēt.— Ģenerālis N. jau ir rīkojies, turklāt pārāk enerģiski. Ķirurgs ir īsts milzis, saucas par Mono un lasa vienīgi «Le Courrier fran9ais»* hospitāļa kafejnīcā, un uz N. uzticības personas trešo mēģinājumu piedāvāt viņam ordeni ķirurgs atbildējis ar varenu dūres triecienu, kas stipri atvēsinājis N. uzticības personas centību un, galvenais, sacēlis traci hospitālī. «Re, kur neģēlis,» Mono iesaucies, «kas man gluži vienkārši iesaka ar opiju noindēt ievainoto numurs trīspadsmit!»

Ministrs, kas visu laiku bija runājis dzīvi, kodolīgi uņ vaļsirdīgi, uzskatīja par savu pienākumu līdzīgi «Journal de Paris» piemetināt dažus daiļrunīgus teikumus par to, ka viņš gan nebūtu licis runāt ar ķirurgu.

Ministrs apklusa. Lisjēns bija ļoti uztraukts. Pēc pauzes, kas radīja bažas, viņš galu galā ministram sacīja:

Es negribu būt nekam nederīgs cilvēks. Ja jūsu ekselence atļauj man izturēties pret Kortisu kā vismaigākajam radiniekam, esmu ar mieru izpildīt šo uzdevumu.

Tāds noteikums mani apvaino!— ministrs dedzīgi iesaucās. Doma par noindēšanu vai tikai par opiju viņam tiešām iedvesa šausmas. Kad padomē sprieda par opiju, kas varētu remdināt nelaimīgā Kortisa sāpes, de Vēza kungs nobāla.

Atcerēsimies,— viņš dedzīgi atsāka,— opiju, kura lietošanu pie Jafas mūriem tā pārmeta ģenerālim Bonapartam.* Pacentīsimies nekļūt par mūžīgu uzbrukumu mērķi republikāniskiem ģenerāļiem un — tas būtu daudz ļaunāk — leģitīmistu avīzēm, kuras lasa salonos.

Tāds patiess un cildens jūtu uzplūds mazināja Lisjēna briesmīgās bailes. Viņš sprieda: «Tas ir daudz ļaunāk par visu, ko es būtu varējis piedzīvot pulkā. Tur man varbūt vajadzētu ar zobenu vai šāvieniem nogalināt kādu nelaimīgu neceļos noklīdušu vai pat nevainīgu strādnieku, kā to darīja … pilsētā; te varu uz mūžu iepiņķētiees drausmīgā noindēšanas lietā. Ja man pietiek drosmes, vai ir nozīme veidam, kādā briesmas izpaužas?»

Un viņš apņēmīgi sacīja:

Es jums palīdzēšu, grāfa kungs. Varbūt visu mūžu nožēlošu, ka tagad neesmu saslimis un patiešām nogulējis gultā veselu nedēļu; pēc tam es varētu atgriezties kancelejā un, ja jūs pārāk krasi mainītu attieksmi pret mani, lūgt mani atbrīvot no darba. Ministrs ir pārāk godīgs («Un,» viņš nodomāja, «pārāk cieši saistīts ar manu tēvu!»), lai mani vajātu ar savas varas spēcīgo roku, bet man apnicis vairīties no briesmām. (Šie vārdi tika izrunāti ar aizturētu kvēli.) Ja jau dzīve deviņpadsmitajā gadsimtā ir tik mokoša, es nemainīšu karjeru trešo reizi. Es ļoti labi saprotu, kādi drausmīgi apvainojumi var mani vajāt visu atlikušo mūžu; zinu, kā nomira Kolenkūrs*. Tāpēc rīkošos, pastāvīgi paturot prātā, ka ik manam solim jābūt tādam, ko varu attaisnot publicētos memuāros. Varbūt, grāfa kungs, būtu labāk — arī jums labāk —, ja šo uzdevumu pildītu aģenti ar uzplečiem: franči daudz ko piedod karavīra formas tērpam. ..

Ministrs sakustējās.

Es, cienītais kungs, nevēlos nedz dot jums nelūgtus padomus, kas turklāt būtu novēloti, nedz arī vēl jo vairāk — jūs apvainot. Es negribēju lūgt jums stundu pārdomām, tāpēc, gluži dabiski, domāju skaļi.

Šie vardi izskanēja tik vienkārši un reizē tik vīršķīgi, ka ministrs

lisjēna tikumisko stāju ieraudzīja gluži citā gaismā.

«Tas ir vīrs, un vīrs ar cietu raksturu,» viņš nodomāja. «Jo labāk! Es mazāk lādēšu viņa tēva briesmīgo laiskumu. Mūsu telegrāfa darīšanas

nogrimušas aizmirstībā uz visiem laikiem, un šim te es varēšu aizbāzt muti ar kādu prefektūru. Tas būs godīgs paņēmiens, kā norēķināties ar tēvu, ja viņš drīzumā nenomirs no gremošanas traucējumiem, un reizē ar to padarīt nekaitīgu viņa salonu.»

Šīs domas ministra prātā aizzibēja ātrāk, nekā lika izlasītas.

Ministrs uzņēma visvīrišķīgāko un augstsirdīgāko toni, kādu vien spēja. Iepriekšējā dienā viņš bija noskatījies ļoti labā izpildījumā Korneija traģēdiju «Horācijs».

«Jāmēģina atcerēties Horācija un Kuriācija intonācijas viņu dialogā pēc tam, kad Flaviāns viņiem paziņojis par gaidāmo cīņu.» Tad ministrs, izmantojot sava stāvokļa pārākumu, sāka staigāt pa kabinetu un domās skandēja divas dzejas rindas.

Lisjēns bija izlēmis. «Katra vilcināšanās,» viņš domāja, «ir nedrošības palieka un — mīkstčaulība, kā varētu piebilst nelabvēlis.»

Domas izteicis briesmīgo vārdu, viņš pagriezās pret ministru, kas varonīgā izskatā soļoja pa kabinetu.

Esmu gatavs, cienītais kungs. Vai Iekšlietu ministrija tur jau ir ko darījusi?

īstenībā es to nemaz nezinu.

Iešu palūkoties, kāds ir stāvoklis, un atgriezīšos.

Lisjēns aizsteidzās uz Debaka kunga kabinetu un, sevi nekādi nekompromitējot, aizsūtīja viņu pēc ziņām uz dažādām kancelejām. Debaks atgriezās ļoti drīz.

Te,— ministrs sacīja,— ir vēstule, kas nodod jūsu rīcībā visus, ko sastapsiet hospitāļos, un te — nauda.

Lisjēns piegāja pie kāda galda, lai uzrakstītu dokumentu par saņemšanu.

Ko jūs tur darāt, mīļais draugs? Dokuments mūsu starpā?— ministrs vaicāja samocīti vieglā tonī.

Grāfa kungs, par visu, ko mēs te darām, kādu dienu var nodrukāt avīzēs,— Lisjēns atbildēja tik nopietni kā cilvēks, kas grib paglābties no ešafota.

Tāds palīga viedoklis laupīja viņa ekselences manierēm visu rotaļī- gumu.

Var gadīties, ka pie Kortisa gultas atradīsiet kādu no «National» vai «Tribune». Galvenais — izvairīties no jebkādiem asumiem vai divkaujām ar šiem kungiem. Varat iedomāties, cik tas būtu izdevīgi viņiem un kādu uzvaru ģenerālis N. svinētu pār manu nabaga ministriju.

Es varu apsolīt, ka nekādās divkaujās neielaidīšos, vismaz tik ilgi, kamēr Kortiss būs dzīvs.

Šobrīd tas ir galvenais. Tiklīdz esat izdarījis visu iespējamo, uzmeklējiet mani, lai kur es atrastos. Dienas kārtība man ir tāda. Vienos iešu uz Finansu ministriju, no turienes pie … un pie .. . Jūs izdarīsiet man lielu pakalpojumu, ja pastāvīgi gādāsiet, lai es būtu lietas kursā par jūsu rīcību.

Bet vai jūsu ekselence ir man darījusi zināmu visu, kas jau ticis paveikts?— Lisjēns zīmīgi jautāja.

Goda vārds!— ministrs atbildēja.— Krapāram neesmu teicis it neko. No manas puses šai lietā nav darīts galīgi nekas.

Jūsu ekselence atļaus man ar visu pienācīgo cieņu pasacīt, ka gadījumā, ja pamanīšu kādu no policijas, iešu prom. Tāda sabiedrība man nav piemērota.

Kas attiecas uz manu policiju,— jā, dārgo adjutant. Bet vai es jūsu priekšā varu būt atbildīgs par muļķību, ko varētu pastrādāt citas policijas? Es negribu un nevaru jums slēpt neko. Kurš gan man apgalvotu, ka pēc manas aiziešanas kāds nav uzticējis tādu pašu uzdevumu vēl vienam ministram? Pilī valda liels satraukums. Raksts avīzē «National» ir pretīgs savas mērenības dēļ. Tas pauž viltību un nicīgu augstprātību … Salonos to izlasīs no viena gala līdz otram. «Tribune» tonis ir gluži citāds … Ak, šis Gizo, kas neiecēla Karrela kungu par valsts padomnieku!

Manuprāt, viņš no šā goda būtu tūkstoškārt atteicies. Labāk būt Francijas Republikas prezidenta kandidātam nekā valsts padomniekam. Valsts padomnieks saņem divpadsmittūkstoš franku, bet viņš — trīsdesmit sešus tūkstošus par to, ka brīvi izsaka savas domas. Turklāt par viņu runā visi. Bet, ja arī viņš pats atrastos pie Kortisa gultas, es ar viņu divkaujā necīnītos.

Šis īsti dedzīgais un jauneklīgais jūtu izvirdums, šķiet, viņa ekselencei lāgā nepatika.

Palieciet sveiks, mans dārgais, lai jums veicas! Es jums atveru neierobežotu kredītu, un gādājiet, ka esmu lietas kursā. Ja manis te nav, esiet tik laipns un sameklējiet!

Lisjēns gāja uz savu kabinetu noteiktiem soļiem kā cilvēks, kas dodas uzbrukumā baterijai. Bija tikai maza atšķirība: viņš domāja nevis par slavu, bet par neslavu.

Kabinetā viņš atrada Debaku.

Kortisa sieva atstājusi vēstuli. Te tā ir.

Lisjēns paņēma vēstuli.

«. .. Mans nabaga laulātais draugs hospitālī netiek pienācīgi aprūpēts. Lai es spētu viņam palīdzēt, kā man pieklātos, ir pilnīgi nepieciešams dot iespēju kādu atstāt manā vietā pie nelaimīgajiem bērniem, kuri kļūs bāreņi… Mans vīrs ir nāvīgi ievainots troņa un nli.ira pakājē… Es lūdzu Jūsu ekselenci būt taisnīgam!…»

«Pie velna ekselenci,» Lisjēns nodomāja. «Es nevaru sacīt, ka vēstule adresēta man …»

Cik pulkstenis?— viņš jautāja Debakam. Viņam bija nepieciešams neapstrīdams liecinieks.

Bez ceturkšņa seši. Kancelejās nav nevienas dzīvas dvēseles.

Lisjēns atzīmēja laiku uz papīra lapas. Viņš pasauca kancelejas

kalpotāju — spiegu.

Ja vakarā kāds pēc manis jautā, sakiet, ka esmu aizgājis sešos.

Lisjēns pamanīja, ka parasti tik mierīgais Debaka skatiens spīd aiz

ziņkāres un vēlēšanās iejaukties.

«Jūs, mans draugs, varbūt esat parasts nelietis,» viņš domāja, «vai, iespējams, pat ģenerāļa N. spiegs.»

Tas tāpēc,— viņš diezgan vienaldzīgi piebilda,— ka esmu apsolījies ierasties pusdienās ārpus pilsētas. Vēl nodomās, ka lieku sevi gaidīt kā tāds lielskungs.

Lisjēns ievēroja, ka spīdums Debaka acīs acumirklī apdziest.

X L V nodaļa

Lisjēns aizsteidzās uz N. hospitāli un lika, lai vārtnieks viņu aizved pie dežurējošā ķirurga. Hospitāļa pagalmā jaunais cilvēks sastapa divus ārstus, nosauca savu vārdu un amatus un lūdza kungus brīdi viņu pavadīt. Viņa manieres bija tik pieklājīgas, ka kungiem ne prātā nenāca jauno cilvēku noraidīt.

«Labi,» Lisjēns nodomāja, «man nevajadzēs ne ar vienu palikt divatā, un tas ir ļoti svarīgi.»

Dieva dēļ, cik ir pulkstenis?— viņš jautāja pa priekšu ejošajam durvju sargam.

Pusseptiņi.

«Tātad ceļā no ministrijas līdz šejienei esmu pavadījis tikai astoņpadsmit minūtes un varu to pierādīt.»

Sastapis dežurējošo ķirurgu, viņš lūdza to izlasīt ministra vēstuli.

Cienītie kungi,— viņš teica trim ārstiem, kas stāvēja viņam līdzās,— ir izplatīti apmelojumi pret Iekšlietu ministrijas vadību sakarā ar kādu ievainoto, vārdā Kortiss, kurš, kā stāsta, piederot pie republikāņu partijas… Ir ticis pieminēts opijs. Jūsu hospitāļa un jūsu — valdības kalpotāju — goda pienākums ir gādāt, lai viss, kas norisinās pie ievainotā Kortisa gultas, tiktu nodots visplašākajai atklātībai. Opozīcijas avīzes nedrīkst rast ieganstu apmelojumiem. Iespējams, ka tās sūtīs šurp savus līdzstrādniekus. Vai jums, kungi, nešķiet, ka vajadzētu paaicināt galvenā ārsta un galvenā ķirurga kungus?

Praktikantus aizsūtīja sameklēt abus minētos kungus.

Vai nebūtu prātīgi tūlīt norīkot pie Kortisa gultas divus slimniek- kopējus — prātīgus cilvēkus, kas nespēj melot?

Vecākais no ārstiem saprata šos vārdus tādā nozīmē, kādā tie būtu izrunāti pirms četriem gadiem. Viņš nosauca divus kādreiz pie kongregācijas piederējušus slimniekkopējus, īstus blēžus. Viens no ķirurgiem nekavējoties devās izpildīt rīkojumu.

Dežūrtelpā drīz vien cits pēc cita sanāca ārsti un ķirurgi, bet visi klusēja un izskatījās sadrūmuši. Kad Lisjēns redzēja, ka jau sapulcējušies septiņi ārsti un ķirurgi, viņš sacīja:

Iekšlietu ministra kunga vārdā — viņa vēstule ir man kabatā — es iesaku jums izturēties pret Kortisu tā, it kā viņš piederētu pie visbagātāko ļaužu kārtas. Manuprāt, tas ir mūsu visu interesēs.

Visi piekrita, kaut arī ar zināmām aizdomām.

Vai mums, kungi, visiem nevajadzētu aiziet pie slimnieka un pēc tam apspriesties? To, kas tiks runāts, es likšu ierakstīt protokolā un aiznesīšu iekšlietu ministra kungam.

Lisjēna noteiktība ietekmēja ārstus, no kuriem lielākā daļa bija nodomājusi vakaru pavadīt lietderīgāk vai patīkamāk.

Bet, cienītais kungs, es Kortisu šorīt izmeklēju,— enerģiski iebilda izkaltis vīriņš ar skopuļa seju.— Tas ir tikpat kā mironis. Kam tur vēl vajadzīgs konsilijs?

Cienītais kungs, es sākšu protokolu ar jūsu izteikumu.

Bet, mans kungs, es nerunāju tādēļ, lai mani vārdi tiklu atkārtoti…

Atkārtoti1 Cienītais kungs, jūs aizmirstaties! Man ir tas gods jums apsolīt, ka viss, kas te tiks runāts, tiks pilnīgi pareizi ierakstīts protokolā — gan jūsu teiktais, gan arī mana atbilde.

Vārdi Lisjēnam izdevās gluži labi, taču, tos izrunādams, viņš stipri nosarka, un tas varēja visu sabojāt.

Mēs patiešām vēlamies vienīgi slimnieka izveseļošanos,— vecākais no ārstiem sacīja, lai izbeigtu domstarpības. Viņš atvēra durvis, visi sāka iet cauri hospitāļa pagalmiem, un ārsts — iebildumu cēlājs turējās r.o Lisjēna tālāk. Pa ceļam viņiem pievienojās trīs vai četri cilvēki. Beidzot, kad vēra durvis uz palātu, kur gulēja Kortiss, ieradās galvenais ķirurgs. Visi iegāja vārtnieka istabā.

Lisjēns palūdza galveno ķirurgu kopā ar viņu pieiet tuvāk lampai, izlasīt ministra vēstuli un pāris vārdos pastāstīja, ko darījis hospitālī kopš ierašanās brīža. Galvenais ķirurgs bija ļoti godīgs cilvēks un, par spīti pilsoniski pacilātajam runas veidam, apveltīts ar taktu. Viņš saprata, ka šī lieta varētu būt svarīga.

Neko neuzsāksim bez Mono kunga ziņas,— ķirurgs sacīja Levēnam.— Viņš dzīvo pāris soļu attālumā no hospitāļa.

tad tasas ir tas ķirurgs,» Lisjēns nodomāja, «kas ar dūres sitienu noraidīja domu par opiju.»

Per dažām minūtēm kurnēdams ieradās Mono kungs; viņš bija l>,ii traucis pusdienas un mazliet bažījās par sekām, kādas varētu būt rila pusē dotajam triecienam. Izdzirdis, par ko ir runa, viņš sacīja Lisjēnam un galvenajam ķirurgam:

Ziniet, kungi, tas cilvēks ir pagalam, tur nekas nav līdzams. Tīrais brīnums, ka viņš vēl nav izlaidis garu, kaut gan vēderā viņam ir lode, un ne tikai lode, bet arī drēbes skrandas, lādējamais iesms un diezin kas vēl. Jūs jau saprotat, ka nemaz nemēģināju zondēt tādu brūci. Krekls aizdedzies un apsvilinājis ādu.

Tā runādami, viņi piegāja pie slimnieka. Lisjēnam šķita, ka ievainotajam seja pauž noteiktību un nav pārāk blēdīga — tā izskatījās mazāk blēdīga nekā Debaka seja.

Cienītais kungs,— Lisjēns sacīja,— mājās atgriezies, es atradu šo Kortisa kundzes vēstuli…

Kundzei Kundzei Ir gan laba kundze — pēc nedēļas viņa varēs ubagot maizes kumosu . ..

Cienītais kungs, lai pie kādas partijas jūs piederētu, res saera miser*, ministrs jus uzskata par cietēju. Stāsta, ka esat bijis karavīrs … Es esmu divdesmit septītā ulānu pulka leitnants . .. Lūdzu, atļaujiet man kā biedram sniegt jums nelielu pagaidu atbalstu . . .

Un viņš ielika divus napoleondorus slimnieka no segas apakšas izvilktajā rokā. Delna bija karsta, tai pieskaroties, Lisjēns juta sirdi sažņaudzamies.

Lūk, tie ir īstie vārdi,— ievainotais sacīja.— Šorīt te bija atnācis viens kungs, kas man solīja pensiju . . . Galma tukšie solījumi, nekā noteikta. Bet jūs, leitnant, rīkojaties gluži citādi, ar jums es runāšu …

Lisjēns steidzās ievainoto pārtraukt un pagriezās pret septiņiem klātesošajiem ārstiem un ķirurgiem.

Cienītais kungs,— viņš teica galvenajam ķirurgam,— manuprāt, jums piekrīt konsilija vadīšana.

Es arī tā domāju,— galvenais ķirurgs atbildēja,— ja vien kungiem nav iebildumu…

Tā kā mans pienākums ir lūgt kungu, kuru jūs laipni izraudzīsiet, uzrakstīt ļoti sīku protokolu par visu, ko mēs darām, jums varbūt vajadzētu izvēlēties cilvēku, kas uzņemtos rakstīšanu …

Lisjēns dzirdēja klusām aizsākamies valdībai ne visai tīkamu sarunu, tāpēc viņš iespējami pieklājīgā tonī sacīja:

Visiem vajadzētu izteikties pēc kārtas.

Tāda noteiktība un nopietnība beidzot guva panākumus. Ievainotais tika pēc visiem likumiem izmeklēts un iztaujāts. Mono kungs, palātas un 13. gultas ķirurgs, sniedza īsu ziņojumu. Beidzot visi atstāja ievainoto un kādā blakus telpā sarīkoja konsiiiju, kura gaitu pierakstīja

Mono kungs, kamēr jauns ārsts ar zinātnes pasaulē pazīstamu uzvārdu rakstīja Levēna diktēto protokolu.

No septiņiem ārstiem un ķirurgiem pieci izteica domu, ka nāve var iestāties kuru katru mirkli un katrā ziņā ne vēlāk kā divu vai trīs dienu laikā. Viens no septiņiem ieteica opiju.

«Re, tas ir ģenerāļa N. uzpirktais blēdis,» Levēns nodomāja.

Tas bija ļoti elegants gaišmatains kungs ar divām milzīgām ordeņlen- tēm pogcaurumā.

Lisjēns pēc ārstu skatieniem noprata, ka lielākā daļa no viņiem domā tāpat. Priekšlikums tika strikti noraidīts.

Slimniekam nav neciešamu sāpju,— pavecs ārsts teica.

Kāds cits ieminējās par krietna daudzuma asiņu nolaišanu no kājas, lai novērstu iekšēju asiņošanu. Šajā līdzeklī Lisjēns nesaskatīja nekādu viltību, bet Mono kunga vārdi lika viņam mainīt spriedumu; ķirurgs savā rupjajā balsī zīmīgi sacīja:

Tādai asins nolaišanai var būt tikai vienas neapšaubāmas sekas: ievainotais vairs nespētu runāt.

Es esmu pilnīgi pret to,— kāds godīgs ķirurgs sacīja.

Es arī.

Es arī.

Es arī.

Tātad vairākums,— Lisjēns ļoti satraukts secināja.

«Lablk būtu izlikties bezkaislīgam,» viņš domāja, «bet kā lai to panāk?»

Konsilija slēdzienu un protokolu parakstīja ceturksni pāri desmitiem. Ārstu un ķirurgu kungi, aizbildinādamies, ka jāapmeklē slimnieki, steidzās prom cits pēc cita, tiklīdz bija parakstījušies. Lisjēns palika divatā ar ķirurgu Mono.

Es vēlreiz aiziešu pie ievainotā,— Lisjēns sacīja.

Un es pabeigšu pusdienas. Varbūt atradīsiet viņu jau mirušu: viņš var izlaist garu kā tāds cālis. Uz redzēšanos!

Lisjēns atgriezās ievainoto palātā. Viņu satrieca tumsa un smirdoņa. Laiku pa laikam kāds vārgi iekunkstējās. Mūsu varonis neko tādu nebija redzējis; nāve viņam, bez šaubām, šķita baismīga, taču tīra un cildena. Viņš aizvien iztēlojās sevi mirstam zālājā, atbalstījis galvu pret koku — kā Baijārs*. Tā viņš bija iedomājies nāvi savās divkaujās.

Levēns paskatījās pulkstenī.

«Pēc stundas būšu operā … Bet nekad neaizmirsīšu šo vakaru … Uz redzēšanos!» viņš domāja un tuvojās ievainotā gultai.

Abi kopēji bija atlaidušies krēslos puszviļus un uzlikuši kājas uz ķebļa. Viņi šķita galīgi samiegojušies un diezgan stipri iereibuši.

Lisjēns piegāja pie gultas no otras puses. Ievainotā acis bija platas.

Svarīgākie orgāni nav skarti, citādi jūs būtu nomiris jau pirmajā naktī. Jūs nemaz neesat tik smagi ievainots, kā pats domājat

ha! slimnieks nepacietīgi iesaucās, kā zobodamies par cerībām. Dārgo biedri, vai nu jūs nomirsiet, vai paliksiet dzīvs,— Lisjēns atsaka vīrišķīgā, noteiktā un pat sirsnīgā tonī. Ievainotais viņam šķita daudz mazāk pretīgs nekā glītais kungs ar diviem ordeņiem.— Vai nu paliksiet dzīvs, vai nomirsiet.

Nav nekāda «vai», leitnant. Es esmu beigts cilvēks.

Katrā gadījumā uzskatiet mani par savu finansu ministru.

Kā? Vai finansu ministrs man piešķirs pensiju? Ko es runāju — man . .. Manai nabaga sievai!

Lisjēns paskatījās uz abiem slimniekkopējiem: viņi netēloja reibumu, viņi patiešām nespēja nekā sadzirdēt vai vismaz saprast.

Jā, biedri, ja jūs nepļāpāsiet.

Mirstošā acis iemirdzējās un pārsteidzoši izteiksmīgi pavērās Lisjēnā.

Vai dzirdat, ko saku, biedri?

Jā, bet ar noteikumu, ka netikšu noindēts … Es miršu, es esmu mēsls, bet man tomēr šķiet, ka tajā, ko man te dod . ..

Jūs maldāties. Tomēr neņemiet mutē neko no hospitāļa ēdiena. Jums ir nauda …

Tikko man acis būs ciet, tie nelieši mani apzags.

Vai gribat, biedri, lai atsūtu pie jums sievu?

Velns ar ārā, leitnant, jūs esat kārtīgs cilvēks, es jūsu divus napoleondorus atdošu savai nabaga sievai.

Ēdiet vienīgi to, ko atnesīs jūsu laulātā draudzene. Ceru, ka runājam kā vīrs ar vīru, vai ne? . .. Turklāt dodu goda vārdu, ka tur nav nekā aizdomīga . ..

Pieliecieties, lūdzu, man tuvāk, leitnant! Negribu jūs komandēt! Bet no vismazākās kustēšanās vēderā sākas briesmīgas sāpes.

Labi, paļaujieties uz mani,— Lisjēns noliekdamies sacīja.

Kā jūs sauc?

Lisjēns Levēns, divdesmit septītā ulānu pulka apakšleitnants.

Kāpēc neesat uniformā?

Esmu atvaļinājumā Parīzē un piekomandēts iekšlietu ministram.

Kur jūs dzīvojat? Piedodiet, lūdzu mani atvainot, bet redziet. ..

Londonas ielā četrdesmit trīs.

Ak tā, jūs esat bagātā baņķiera van Petersa un Levēna dēls?

Tieši tā.

Mirkli klusējis, ievainotais turpināja:

Labi, es jums ticu. Šorīt, kad pēc pārsiešanas biju zaudējis samaņu, es dzirdēju, ka tam lielajam, dūšīgajam ķirurgam ieteica dot man opiju. Viņš sāka lādēties, un tad viņi gāja prom. Atvēru acis, bet slikti redzu — esmu zaudējis daudz asiņu … Galu galā — pietiek! … Vai ķirurgs bija ar mieru dot man opiju vai atteicās?

Vai esat pilnīgi par to pārliecināts?— Lisjēns ļoti satraukts vaicāja.— Es nebūtu domājis, ka republikāņu partija rīkojas tik enerģiski…

Ievainotais palūkojās Lisjēnā.

Leitnanta kungs, neapvainojieties, bet jūs zināt tikpat labi kā es, no kuras puses pūš vējš.

Man derdzas šis nelietības, man iedveš riebumu un nicinājumu cilvēki, kas atļaujas kaut ko tādul— Lisjēns iesaucās, gandrīz aizmirsis savu lomu.— Paļaujieties uz mani! Es atvedu pie jūsu gultas septiņus ārstus, it kā jūs būtu ģenerālis. Vai tiešām domājat, ka tik daudzi cilvēki spēj vienoties par tādu blēdību? Jums ir nauda. Pasauciet sievu vai kādu radinieku un dzeriet vienīgi to, ko nopirkusi, jūsu sieva…

Lisjēns jutās aizkustināts, un slimais cieši raudzījās viņā; tā galva palika nekustīga, bet acis sekoja katrai Levēna kustībai.

Nu, lai tad notiek,— ievainotais sacīja.— Es biju trešā līnijpulka kaprālis pie Montmirailas. Labi zinu, ka atdošu galus, bet negribu, ka mani noindē … Neesmu kaunīgs . .. un,— viņš piebilda, pārvērzda- mies sejā,— cilvēks nemaz nevar būt kaunīgs, ja dara tādu darbu kā es. Ja ģenerālim N. vēl būtu asinis dzīslās, viņam, kura labā pēc neskaitāmiem lūgumiem esmu visu to darījis, vajadzētu atrasties te jūsu vietā. Vai esat viņa adjutants?

Nekad neesmu viņu pat redzējis.

Viņa adjutants saucas Senvansēns, nevis Levēns,— ievainotais klusām noteica.— Ir kaut kas, ko es gribētu vairāk nekā jūsu naudu.

Sakiet, kas tas ir.

Ja jūs patiešām esat tik laipns, es ļautu sevi pārsiet vienīgi jūsu klātbūtnē … Jus esat dēls Levēna kungam, bagātajam baņķierim, kas uztur Dcbrēna jaunkundzi no operas… Jo saprotiet, leitnanta kungs,— viņš sacīja skaļākā balsī,— kad viņi redzēs, ka es negribu dzert viņu opiju . . . pārsienot viņi — čiks — ar vienu lancetes cirtienu tur vēderā… Kā tur dedzina, kā dedzina! Tas ilgi neturpināsies, tas nevar turpināties. Vai varat pavēlēt, lai rīt — man liekas, jūs te komandējat visus… Un pat bez uniformas!… Galu galā, lai mani vismaz pārsien jūsu klātbūtnē… Un lielais, dūšīgais ķirurgs — vai viņš teica «jā» vai «nē»? No tā ir atkarīgs viss.

Vājiniekam sāka jukt domas.

Neizpļāpājietics,— Lisjēns sacīja,— un es jūs ņemšu savā aizgādībā. Es atsūtīšu uz šejieni jūsu sievu.

Jūs gan esat krietns cilvēks … Bagātais baņķieris Levēns, kuram ir Debrēna jaunkundze, tas vis neblēdās … Bet ģenerālis N. ?

Es tiešām neblēdos. Un iegaumējiet — nekad nerunājiet nedz par ģenerāli N., nedz kādu citu, un te jums būs desmit napoleondori.

Noskaitiet tos man rokā… Nevaru pacelt galvu, tad sāpes vēderā ir pārāk briesmīgas.

Lisjens klusiņām noskaitīja napoleondorus, likdams tos ievainotajam delna tā, lai viņš varētu naudas gabalus sajust.

Muti ciet,— slimais sacīja.

Tas ir labi teikts — muti ciet! Ja runāsiet, viņi jums nepoleondo- rus nozags. Runājiet vienīgi ar mani, kad būsim divatā. Nākšu pie jums katru dienu, līdz izveseļosieties.

Viņš palika vēl brīdi pie ievainotā, kas sāka zaudēt apjēgu. Pēc tam Lisjēns aizsteidzās uz Braka ielu, kur atradās Kortisa dzīvoklis. Viņš atrada Kortisa kundzi draudzeņu vidū, un tās dabūt prom bija diezgan grūti.

Sieviete sāka raudāt un gribēja parādīt Lisjēnam bērnus, kuri gulēja saldā miegā.

«Pa pusei tas nāk no sirds, pa pusei tiek tēlots,» Lisjēns domāja. «Jāļauj viņai izrunāties, lai atvieglo sirdi.»

Pēc divdesmit minūšu ilga monologa ar oratoriskiem aplinkiem, jo Parīzes vienkārša tauta ir pārņēmusi no augstākās sabiedrības nepatiku pret tieši izteiktām domām, Kortisa kundze ierunājās par opiju; piecas minūtes Lisjēns klausījās laulātās draudzenes un mātes daiļrunībā par opiju.

Jā,— Lisjēns nevērigi attrauca,— stāsta, ka republikāņi gribējuši iedot jūsu vīram opiju. Bet karaļa valdība stāv nomodā par saviem pilsoņiem. Tikko saņēmu jūsu vēstuli, aizvedu pie jūsu vīra gultas septiņus ārstus un ķirurgus. Un te ir viņu konsilija slēdziens,— viņš sacīja, ielikdams papīru Kortisa kundzei rokās.

Viņš redzēja, ka sieviete lāgā nemāk lasīt.

Kurš tagad iedrošināsies dot jūsu vīram opiju? Tomēr šī doma slimnieku moka, un tas var pasliktināt viņa stāvokli.

Tas ir beigts cilvēks,— viņa diezgan vienaldzīgi atbildēja.

Nē, kundze, tā kā divdesmit četru stundu laikā nav sākusies gangrēna, viņš gluži labi var izveseļoties. Ģenerālim Mišo bija tāds pats ievainojums. Utt., utt.

Bet nevajag runāt par opiju, tas tikai sarīdītu partijas citu pret citu. Kortiss nedrīkst izpļāpāties. Nododiet bērnus kādas kaimiņienes uzraudzībā — jūs viņai par to maksāsiet četrdesmit sū dienā; es iedošu naudu nedēļai uz priekšu. Jūs, kundze, varēsiet palikt pie vīra gultas.

Kad Kortisa kundze to izdzirda, no viņas sejas nozuda visa daiļrunības patētika. Lisjēns turpināja:

Jūsu vīrs nedzers un neēdīs neko, kas nebūs jūsu pašas sagatavots.

Nolāpīts! Hospitālis, cienītais kungs, ir tik pretīgs… Un kā gan nabaga bērni, mani bāreņi, tiks apkopti, ja mātes acs viņus neredzēs? … Utt., utt.

Ka nu vēlaties, kundze, jūs esat brīnišķīga mate!… Bet man nepatīk, ka viņu var apzagt…

Ko?

Jūsu vīru!

Nepavisam ne! Es paņēmu divdesmit divus livrus un septiņus sū, kas bija viņam kabatā. Piepildīju nabadziņam tabakdozi un iedevu desmit sū kopējam . ..

Lieliski! Prātīgāk rīkoties nemaz nebūtu iespējams … Bet es iedevu Kortisa kungam divpadsmit napoleondoru ar noteikumu, ka nedz viņš, nedz jūs nepļāpāsiet par politiku un opiju . ..

Zelta napoleondorus?— Kortisa kundze viņu spalgā balsī pārtrauca.

Jā, kundze, divsimt četrdesmit franku,— Lisjēns gluži vienaldzīgi atbildēja.

Un viņš nedrīkst izpļāpāties?

Ja būšu apmierināts ar viņu un ar jums, došu jums vienu napoleondoru katru dienu.

Tātad divdesmit franku?— Kortisa kundze, acis iepletusi, pārjautāja.

Jā, divdesmit franku, ja nekad nerunāsiet par opiju. Starp citu, es, kā te stāvu, esmu lietojis opiju, kad biju ievainots, un mani neviens nav gribējis noindēt. Visas šīs iedomas ir tīrās muļķības. Beidzot, ja jūs runāsiet, ja kādā avīzē būs nodrukāts, ka Kortiss baidās no opija vai ir runājis par savu ievainojumu vai sadursmi ar jauniesaukto uz Austerlicas tilta, nekādus divdesmit frankus vairs nesaņemsiet; bet, ja neviens no jums lieki nepļāpās, ik dienu saņemsiet divdesmit franku.

No kuras dienas?

No rītdienas.

Ja būsiet tik laipns un maksāsiet no šovakara, būšu hospitālī jau pirms pusnakts. Nabaga cilvēks, vienīgi es spēju parūpēties, lai viņš neizpļāpājas … Morēna kundze, Morēna kundze!— Kortisa kundze skaļi sauca.

Tā bija kaimiņiene, kurai Lisjēns samaksāja četrpadsmit franku, lai viņa septiņas dienas gādātu par bērniem. Lisjēns iedeva arī četrdesmit sū maksai par fiakru, ar kuru Kortisa kundze varētu aizbraukt uz … hospitāli.

Lisjēnam šķita, ka viņš ir runājis tā, ka, atkārtojot viņa vārdus, neviens nespētu pierādīt jelkādu viņa līdzdalību opija ieteikšanā.

Atstājot Braka ielu, Lisjēns jutās laimīgs, kaut gan bija paredzējis gluži pretējo — ka līdz šīs lietas izbeigšanai būs briesmīgi nelaimīgs.

«Ik bridi mani apdraud sabiedrības nicinājums un nāve,» viņš bieži atkārtoja, '«bet es labi vadu savu laivu.»

X L V I nodala

Beidzot, kad Senžervē pulkstenis sita bez ceturkšņa divpadsmit, Lisjēns kāpa savā kabrioletā. Jauneklis sajuta briesmīgu izsalkumu: viņš nebija ēdis pusdienas un gandrīz visu dienu pavadījis runāšanā.

«Tagad jāuzmeklē rnans ministrs.»

Grenellas ielas namā viņš to neatrada. Levēns uzrakstīja zīmīti, lika iejūgt kabrioletā citu zirgu, nomainīt kalpotāju un devās uz Finansu ministriju; de Vēza kungs to bija atstājis jau pirms laba laika.

«Pietiks būt tik uzcītīgam,» Lisjēns nodomāja. Viņš iegriezās kādā kafejnīcā paēst. Pēc dažām minūtēm viņš atkal sēdēja pajūgā un divreiz nesekmīgi izbraukājās pa d'Antēna šoseju. Braucot garām Ārlietu ministrijai, viņam iešāvās prātā, ka vajadzētu ielūkoties tur. Durvju sargs atbildēja, ka iekšlietu ministra kungs ir pie viņa ekselences.

Ziņnesis negribēja Levēnu pieteikt un pārtraukt abu ekselenču sarunu. Lisjēns zināja, ka namam ir slepenas durvis un viņa ministrs var pa tāin aiziet nepamanīts; viņš bija noguris no skraidīšanas un nevēlējās atgriezlies Grenellas ielā. Jaunais cilvēks neatlaidās, ziņnesis viņu augstprātīgi noraidīja. Lisjēns sadusmojās.

Pie velna, cienītais, man ir tas gods jums atkārtot, ka man jānodod iekšlietu ministra kungam svarīga ziņa. Es eju iekšā. Ja vēlaties, izsauciet sargu, bet es ieiešu ar varu. Man ir tas gods atkārtot, ka esmu Levēns, lūgumrakstu pārzinātājs, utt.. ..

Pie salona durvīm bija saskrējuši četri vai pieci kalpotāji. Lisjēns redzēja, ka viņam vajadzēs cīnīties pret visiem šiem ļautiņiem, viņš bija nonācis galīgi muļķīgā stāvoklī un ārkārtīgi noskaities. Viņam iešāvās prātā zvanīt tik stipri, lai notrūkst abu zvanu auklas.

Pēc godbijīgajām pozām, ko ieņēma sulaiņi, viņš saprata, ka salonā ienāk grāfs de Bosobra kungs, ārlietu ministrs. Lisjēns nekad agrāk nebija viņu redzējis.

Grāfa kungs, esmu Lisjēns Levēns, lūgumrakstu pārzinātājs. Man tūkstoškārt jāatvainojas jūsu ekselencei. Bet es jau divas slundas meklēju grāfu de Vēza kungu pēc viņa īpašas pavēles; man ar viņu jārunā par svarīgu un steidzamu lietu.

Kādu … steidzamu lietu?— ministrs neparasti nekaunīgā tonī jautāja, izsliedams sīko augumu.

«Pie velna, es piespiedīšu tevi manīt toni,» Lisjēns nodomāja. Un viņš ļoti aukstasinīgi, katru vārdu uzsvērdams, piebilda:

Par Kortisa lietu, grāfa kungs, par to cilvēku, ko uz Austerlicas tilta ievainoja kareivis, kuru viņš gribēja atbruņot.

Ejiet ārā,— ministrs teica sulaiņiem. Un, kad ziņnesis palika, uzsauca tam:— Ejiet jel ārā!

Kad ziņnesis bija aizgājis, viņš sacīja Levēnam:

Cienītais kungs, vārdam «Kortiss» paskaidrojumi nav vajadzīgi. (Balss un žesti pauda neparastu nekaunību.)

Grāfa kungs, es savā darbā esmu iesācējs,— Lisjēns uzsvērti skaidri sacīja.— Sava tēva — Levēna kunga sabiedrībā neesmu radis pie uzņemšanas, kādu man parāda jūsu ekselence. Es gribēju pēc iespējas drīzāk izbeigt nepatīkamu un necienīgu stāvokli.

Ko nozīmē, mans kungs, necienīgu?— ministrs vēl nekaunīgākā tonī caur degunu novilka, paceldams galvu.— Protiet izvēlēties vārdus!

Ja izrunāsiet vēl kaut vārdu tādā tonī, grāfa kungs, es palūgšu, lai mani atva|ina, un mēs mērosimies ar zobeniem. Mani, cienītais, nekaunība nekad nav ietekmējusi.

No attāla kabineta ienāca de Vēza kungs uzzināt, kas te notiek; viņš izdzirda Lisjēna pēdējo teikumu un saprata, ka viņš, de Vēzs, varētu būt netiešs strīda cēlonis.

Dieva dēļ, mans draugs, dieva dēļ!— viņš sacīju Lisjēnam. — Dārgo kolēģi, tas ir jaunais virsnieks, par kuru es ar jums runāju. Izbeigsim to.

Ir tikai viena iespēja to izbeigt,— Lisjēns teica ar aukstasinību, kas laupija ministriem valodu,— ir viena vienīga iespēja,— viņš ledaini atkārtoja,— un tā ir — nebilst vairs kaut vienu vienīgu vārdu par šo starpgadījumu un pieņemt, ka ziņnesis mani ir pieteicis jūsu ekselencēm.

Cienītais kungs! . . .— de Bosobra kungs, ārlietu ministrs, spēji izsliedamies, iesaucās.

Es jums tūkstoškārt atvainojos, jūsu ekselence; bet, ja jūs bildīsiet vēl kaut vārdu, es palūgšu demisiju de Vēza kungam, kas atrodas tepat līdzās, un jūs, mans kungs, apvainošu tā, ka būsiet spiests pieprasīt gandarījumu.

Iesim jel, iesim!— de Vēza kungs, ļoti satraucies, iesaucās un vilka Lisjēnu prom. Jauneklis uzmanīgi klausījās, ko sacīs grāfs de Bosobra kungs. Viņš nedzirdēja neko.

Kad abi bija iesēdušies karietē, viņš lūdza de Vēza kungam, kas uzsāka sarunu tēvišķīgā tonī, atļauju vispirms ziņot par Kortisa lietu. Ziņojums iznāca ļoti garš. To sākdams, viņš pieminēja protokolu un kotisilija slēdzienu. Kad stāsts bija galā, ministrs viņam prasīja abus dokumentus.

Es tos būšu aizmirsis mājās,— Lisjēns atbildēja.

«Ja grāfs dc Bosobrs gribēs man sagādāt nepatikšanas,» viņš domāja, «ar šiem dokumentiem varēšu pierādīt, ka man bija pamats nekavējoties sniegt ziņojumu iekšlietu ministram un ka es neesmu bijis lūdzējs, kas laužas durvīs.»

Nonākot Grenellas ielā, ziņojums par Kortisa lietu bija pabeigts, un grāfs de Vēza kungs atkal mēģināja laist darbā medaini tēvišķīgo daiļrunību.

Grafa kungs,— Lisjēns viņu pārtrauca,— es strādāju jūsu uzdevumu kopš pieciem pēcpusdienā. Nu pulkstenis ir jau viens naktī, at|aujiet man pārsēsties manā kabrioletā, kas seko jūsu karietei. Esmu noguris līdz nāvei.

De Vēza kungs gribēja atgriezties pie tēvišķīgā toņa.

Nepieminēsim vairs to starpgadījumu,— Lisjēns sacīja.— Viens vienīgs vārds var visu sagandēt.

Ministrs ļāva viņam aiziet; Lisjēns iekāpa kabrioletā un lika sulainim ņemt grožus — viņš patiešām bija noguris. Braucot pāri Luija XV tiltam sulainis viņam sacīja:

Re, kur ministrsl

«Viņš atgriežas pie sava kolēģa, kaut gan ir jau tik vēla stunda, un, bez šaubām, viņi spriedelēs par mani. Pie velna, es netrīcu savas vietas dēļ; bet, ja viņi mani atlaidīs, es piespiedīšu to nelgu ķerties pie zobena. Lai šie kungi ir slikti audzināti un nekaunīgi, cik vien viņiem tīk, taču lai izvēlas cilvēkus! Tā viņi var izturēties pret tādiem kā Debaks, kuri grib taisīt karjeru, lai tas maksātu ko maksādams, bet ar mani tā izrīkoties vis nevarēs.»

Pārnācis mājās, Lisjēns sastapa tēvu ar svečturi rokā kāpjam augšā uz savu guļamistabu. Kaut arī Lisjēnam ļoti gribējās uzzināt gudra cilvēka spriedumu, viņš nodomaja: «Diemžēl tēvs jau ir vecs, un es nedrīkstu viņam laupīt miegu. Atliksim darīšanas uz rītdienu.»

Nākamajā rītā desmitos viņš visu izstāstīja tēvam, kas sāka smieties.

Rīt de Vēza kungs tevi vedīs pusdienās pie sava kolēģa no Ārlietu ministrijas. Bet tavā mūžā vairs nedrīkst būt nevienas divkaujas, tagad duelis liecinātu vienīgi par sliktu toni . .. Šie kungi būs vienojušies tevi atlaist divu mēnešu laikā vai arī iecelt par prefektu Briansonā vai Pondišeri. Taču, ja tāda attāla vieta tev patik tikpat maz kā man, es viņus pabiedēšu un nepieļaušu tavu krišanu nežēlastībā … vai vismaz mēģināšu to izdarīt ar zināmām izredzēm uz panākumiem.

Pusdienas pie viņa ekselences ārlietu ministra bija jāgaida līdz aiznākamajai dienai, un šajā laikā Lisjēns, kuru joprojām ļoti nodarbināja Kortisa lieta, neļāva de Vēza kungam atsākt sarunu par starpgadījumu.

Nākamajā dienu pēc pusdienām Levēna kungs, tēvs, šo notikumu atstāstīja trim vai četriem diplomātiem. Viņš noklusēja vienīgi Kortisa vārdu un to, kāda rakstura darīšanas spieda Lisjēnu meklēt savu ministru vienos naktī.

Viss, ko varu sacīt par vēlo stundu, ir tas, ka šai lietai nav nekāda sakara ar telegrāfu,— viņš teica Krievijas vēstniekam.

Pēc pāris nedēļām Levēna kungs izdzirda sabiedrībā klusas baumas, ka viņa dēls ir sensimonists. Sakarā ar to, Lisjēnam neko nezinot, viņš palūdza de Vēza kungu aizvest viņu pie kolēģa uz Ārlietu ministriju.

Un kāpēc, mīļais draugs?

Es Joti vēlos sagādāt jūsu ekselencei patīkamu pārsteigumu.

Visu ceļu, braucot uz šo audienci, Levēna kungs zobojās par sava drauga ministra ziņkārību.

Sarunu, ar ko viņa ekselence ārlietu ministrs viņu pagodināja, Levēna kungs sāka visai nenopietnā tonī.

Neviens, grāfa kungs, nespēj taisnīgāk par mani novērtēt jūsu ekselences izveicību; taču jāatzīst arī, ka tās rīcībā ir vareni līdzekļi. Četrdesmit svarīgas personas ar tituliem un ordeņiem, kuras, ja vajag, es varētu nosaukt vārdā, piecas vai sešas visaugstākās aristokrātijas dāmas, kas iemantojušas vērā liekamu bagātību jūsu ekselences labvēlības dēļ, parāda godu manam dēlam Lisjēnam, necilam lūgumrakstu pārzinātājam, nodarbodamās ar viņu. Šīs cienījamās personas klusītēm palaiž baumas, ka viņš esot sensimonists. Tikpat labi varētu arī mēļot, ka kritiskā situācijā viņš zaudējis drosmi. Varētu rīkoties vēl labāk un uzrīdīt viņam divus vai trīs cienījamus cilvēkus no tiem, par kuriem es runāju, kuri ir vēl jauni un, darbodamies dažādās jomās, pazīstami arī kā duelanti. Vai, ja kāds vēlētos būt iecietīgs un iežēloties par maniem sirmajiem matiem, šīs personas, tādas kā grāfs de … un de .. ., barons de …, kuram ir četrdesmittūkstoš franku rentes, vai marķīzs de … varētu aprobežoties ar to, ka stāstītu, it kā šis mazais Levēns vienmēr laimē ekartē spēlē. Sakarā ar to, grāfa kungs, es jums kā ārlietu ministram piedāvāju vai nu karu, vai mieru.

Levēna kungs ar ļaunu prieku vēl ilgi vilka garumā tā uzsākto sarunu. Atstājis Ārlietu ministrijas namu, Levēna kungs devās pie karaļa, kas viņam bija piešķīris audienci. Viņš vārds vārdā atkārtoja karalim sarunu, kāda viņam tikko bijusi ar ārlietu ministru.

Panāc šurp,— mājās pārradies, Levēna kungs sacīja dēlam,— pārstāstīšu tev sarunu, kāda man bija ar ministriem, pret kuriem neesi pietiekami goddevīgs. Bet, lai man to nevajadzētu atkārtot vēl trešo reizi, iesim pie tavas mātes.

Kad saruna pie Levēna kundzes bija beigusies, mūsu varonis uzskatīja, ka drīkst izteikt tēvam kādu pateicības vārdu.

Tu kļūsti līdzīgs visiem, mans draugs, kaut arī pats to nemani. Nekad tu man neesi sagādājis tik daudz jautrības kā pēdējā mēneša laikā. Esmu tev pateicību parādā par jauneklīgo interesi, ar kādu kopš divām nedēļām sekoju biržas lielām, jo man vajag panākt tādu stāvokli, lai varētu izspēlēt labu joku ar taviem diviem ministriem, ja viņi atļautos pret tevi kādu bezkaunību. Beidzot, es tevi mīlu, un tava māte tev pasacīs, ka līdz šim, runājot askētu sacerējumu valodā, es tevī mīlēju viņu. Bet par manu pieķeršanos tev vajadzēs maksāt ar zināmām neērtībām.

Par ko ir runa?

Nāc man līdzi.

Iegājis savā istabā, viņš sacīja:

Galvenais ir apklusināt tenkas par tavu sensimonismu. Tavs nopietnais un pat cienīgais izskats var tās tikai veicināt.

Kas gan var būt vēl vienkāršāk: vajadzīgs tikai krietns zobena cirtiens…

Ja, lai tu iegūtu duelanta slavu, kas ir gandrīz tikpat bēdīga. Es tevi lūdzu — lai nebūtu vairs nevienas divkaujas, nekāda iemesla dēļ.

Kas tad ir vajadzīgs?

Slavens mīlas sakars.

Lisjēns nobāla.

Ne vairāk un ne mazāk,— tēvs turpināja.— Vajag savaldzināt Grandē kundzi vai, kas maksātu dārgāk, bet, iespējams, nebūtu tik garlaicīgi — šķiest naudu Žilī jaunkundzes, Goslēnas jaunkundzes vai… jaunkundzes dēļ un ik dienas četras stundas pavadīt kopā ar viņu. Izdevumus, ko prasīs šī kaislība, segšu es.

Bet, tēv, vai tad man jau nav tas gods mīlēt Remonas jaunkundzi?

Viņa nav pietiekami plaši pazīstama. Par to runā tā: «Levēnam, dēlam, ir sakars ar mazo Remonu.»—«Un kas ir šī Remonas jaunkundze?» Bet vajadzīgs, lai runātu: «Pašlaik Levēnam, dēlam, ir sakars ar Goslēnas jaunkundzi.»—«Ak tu velns, vai viņš ir īsts mīļākais?» «Viņš ir gluži traks un greizsirdīgs utt., viņš grib būt vienīgais.» Un turklāt ir pilnīgi nepieciešams, lai es tevi ievedu vismaz desmit namos, kur tiks iztaustīts tavas sensimoniskās grūtsirdības pulss.

Nepieciešamība izvēlēties starp Grandē kundzi un Goslēnas jaunkundzi Levēnu gaužām samulsināja.

Kortisa lieta beidzās ļoti labi, un grāfs de Vēzs izteica viņam komplimentus. Pārlieku centīgais darbonis nomira tikai pēc astoņām dienām, bet neizpļāpājās.

Lisjēns palūdza ministram četras dienas ilgu atvaļinājumu, lai nokārtotu dažas naudas lietas Nansī. Kopš kāda laika viņš juta neprātīgu vēlēšanos ieraudzīt de Šastlē kundzes mazo logu. Dabūjis ministra atļauju, Lisjēns par savu nodomu runāja ar vecākiem, kuri nesaskatīja neko nepiedienīgu mazā ceļojumā uz Strasbūru; Levēnam nemūžam nepietiktu drosmes izrunāt Nansī vārdu.

Lai tava prombūtne neliktos pārāk ilga, katru saulainu dienu ap diviem ieradīšos pie tava ministra,— Levēna kungs sacīja.

Lisjēna sirds nevaldāmi sitās jau tad, kad viņš vēl bija desmit ljē no Nansī. Jauneklim trūka elpas. Tā kā Nansī vajadzēja iebraukt naktī, lai neviens viņu neredzētu, Lisjēns apstājās kādā ciemā ljē attālumā no pilsētas. Pat tur viņš nespēja valdīt pār savām jūtām; tiklīdz uz ceļa nodārdēja kādu ratu riteņi, viņam šķita, ka dzird braucam de Šastlē kundzes karieti…

—.. . Pateicoties tavam telegrāfam, es nopelnīju daudz naudas,— Levēna kungs teica dēlam,— un nekad tava klātbūtne nav. bijusi vairāk nepieciešama.

Tēva rīkotajās pusdienās Lisjēns sastapa savu brālēnu Ernstu Develruā. Tas bija ļoli nobēdājies: morāles zinātnieks, kas viņam bija apsolījis četras balsis ievēlēšanai Politisko zinātņu akadēmijā, bija nomiris Višī dziedniecības vietā, un, viņu pienācīgi apglabājis, Ernsts pamanīja, ka ir veltīgi zaudējis četrus mēnešus, pavadīdams tos nepatīkamās rūpēs un kļūdams smieklīgs.

Jo ir nepieciešams gūt panākumus,— viņš teica Lisjēnam.— Un, pie joda, ja vēl kādreiz nodošos kādam institūta loceklim, izraudzīšos tādu, kam ir labāka veselībai… Utt., utt.

Lisjēns apbrīnoja brālēna raksturu: tas bēdājās tikai nedēļu, tad kala jaunus plānus un sāka visu no gala. Salonos Ernsts runāja:

Vairākas dienas izjutu bezgalīgas sēras pēc viedā Dekora. Šī izcilā cilvēka draudzība un viņa zaudējums manā mūžā ir vesels laikmets, viņš mani mācīja, kā vajag mirt, utt., utt. … Es redzēju gudro viņa pēdīgajā stundā, smeļoties mierinājumu kristiānisma mācībā; tieši pie nāves gultas iespējams īsti novērtēt šo reliģiju utt., utt.

Dažas dienas pēc atgriešanās sabiedrībā Ernsts sacīja Levēnam:

Tu esi lielas mīlestības varā. (Lisjēns nobāla.) Pie joda! Tu nu gan vari justies laimīgs! Par tevi runā. Atliek vienīgi uzminēt, kas tevī iededzis kaislību. Es tev nekā nejautāju, drīz es pats pateikšu, kuras skaistās acis tev laupījušas dzīvesprieku. Laimīgais Lisjēn, tu nodarbini sabiedrību! Ak augstais dievs, cik laimīgs ir cilvēks, kuram ir tēvs, kas rīko pusdienas un tiekas ar Poco di Borgo* kungu un augstās diplomātijas pārstāvjiem! Ja man būtu tāds tēvs, visu šo ziemu par mani runātu kā par cilvēku, kas draudzības vārdā veicis varoņdarbu, un Dekora nāve varbūt izrādītos noderīgāka par viņa dzīvību. Man nav tada tēva kā tavējais, tāpēc es tagad gan daru brīnumus, taču tie nedod neko vai arī rada aizdomas, ka esmu intrigants.

Tādas pašas baumas par sevi Lisjēns dzirdēja pie trim dāmām, senām mātes draudzenēm, kurām bija otrās šķiras saloni, un tajos viņš tika laipni uzņemts.

Mazais Debaks, kam Levēns tīšām ļāva runāt par lietām, kuras neattiecās uz darbu, pastāstīja: ļoti labi informētas personas runājot par viņu kā par jaunu cilvēku, kas būtu lemts dižiem darbiem, bet ko karjeras ceļā apturējusi liela kaislība.

Ak, mans dārgais, cik jūs esat laimīgs, sevišķi vēl, ja jums šīs lielās kaislības nemaz nav! Kādus labumus jūs no tā varat gūt! Tāds spožums jūs uz ilgu laiku pasargās no iespējas kļūt smieklīgam.

Lisjēns aizstāvējās, cik labi vien prazdams, taču domāja: «Mans neveiksmīgais brauciens uz Nansī ir visu atklājis.»

Viņam ne prātā nenāca, ka par lielo kaislību ir pateicību parādā tēvam, kas pēc strīda ar ārlietu ministru tiešām sāka viņam īsti pieķerties, pat tiktāl, ka gāja uz biržu arī saltās un drēgnās dienās, uz ko viņš, kopš bija sasniedzis sešdesmit gadu vecumu, pirms tam nebija piedabūjams ne par kādiem pasaules labumiem.

- Galu galā Lisjēnam sāks likties, ka esmu uzbāzīgs,— viņš sacīja Levēna kundzei,— ja pārāk centīgi viņu vadīšu un bez mitas runāšu par viņa darīšanām. Man jāpiesargājas būt tēvam, kas kļūst apnicīgs, ja pats garlaikojas vai dēlu par daudz dedzīgi mīl.

Levēna kundzes biklais maigums visiem spēkiem pretojās lielai kaislībai, ko gribēja uzspiest viņas dēlam; viņasprāt, tādas baumas varēja kļūt par briesmu cēloni.

Es viņam novēlu mierīgu, nevis spožu dzīvi,— viņa sacīja.

To es nedrīkstu pieļaut,— Levēna kungs atbildēja,— to man gluži vienkārši liedz sirdsapziņa. Viņam ir nepieciešama liela aizraušanās, citādi nopietnība, ko jūs tik augstu vērtējat, pavērsīsies pret viņu pašu, viņš kļūs par parastu pliekanu sensimonistu un, kas zina, varbūt vēlāk, sasniedzot trīsdesmit gadus, izgudros kādu jaunu reliģiju. Vienīgais, ko varu darīt, ir ļaut viņam izvēlēties daiļavu, kurai nopietno pieķeršanos veltīt. Vai tā būs de Šastlē kundze, Grandē kundze, Goslēnas jaunkundze vai mazā nekaunīgā Remona — aktrise ar seštūkstoš franku algu? (Viņš neizteica savu domu līdz galam: «kura augu dienu atļaujas dzēlībns par mani», jo Remonas jaunkundze bija daudz asprātīgāka par Debrēnas jaunkundzi un bieži tikās ar viņu.)

Ak, nepieminiet de Šastlē kundzi!— Levēna kundze iesaucās. — Jūs viņu pamudināsiet uz īstām neprātībām.

Levēna kungs domāja par de Temīna kundzi un Tonjēla kundzi, ar kurām jau divdesmit gadus bija draudzīgās attiecībās un kuras bija cieši saistītas ar Grandē kundzi. Ilgus gadus viņš rūpējās par de Temīna kundzes īpašumu; Parīzē tas ir liels pakalpojums, par kuru pienākas bezgalīga pateicība, jo, rangiem un aristokrātiskai izcelsmei zaudējot nozīmi, svarīga paliek vienīgi nauda, un nauda, kuras dēļ nav jāraizējas, ir jaukākais, kas vien pasaulē var būt. Levēna kungs devās pie viņas izdibināt jaunumus par Grandē kundzes jūtām.

Izlaidīsim viņu atbildēs garos vēstījumus un pat apvienosim ziņas, ko deva abas dāmas, kuras dzīvoja vienā namā un kurām piederēja viena kariete, taču viņas nestāstīja viena otrai visu. Tonjēla kundze bija sieviete ar raksturu un diezgan skarba, viņa deva Grandē kundzei padomus svarīgākajās lielās. De Temīna kundze bija bezgala piemīlīga un ļoti asprātīga sieviete, turklāt neapstrīdama autoritāte uzvedības jautājumos. Ar savām brillēm viņa gan sevišķi tālu neredzēja, toties lieliski pamanīja visu, kas atradās tuvumā. Dzimusi ģimenē no labākajām aprindām, viņa kādreiz bija pieļāvusi kļūdas, ko prata izlabot, un nu jau četrdesmit gadu nemaldīgi sprieda par sekām, kādas Parīzes salonos izrietētu no jelkādas rīcības. Kopš četriem gadiem viņas dvēseles mieru mazliet satrauca divas nelaimes: sabiedrībā parādījās vārdi, kurus aristokrātiskāko namu sulaiņiem nekad nevajadzētu pieteikt, un pulkos vairs nebija vietas visiem dižciltīgajiem jaunekļiem, kas savā laikā bija viņas sen zaudēto mazdēlu draugi.

Levēna kungs, kas redzējās ar de Temīna kundzi reizi nedēļā vai nu savās mājās, vai pie viņas, nosprieda, ka viņas priekšā visā nopietnībā jānotēlo tēva loma. Vēl vairāk — nosprieda, ka viņa ir jau tādos gados, kad viņš var šo sievieti piemānīt un stāstā par dēlu de Šastlē kundzes vārdu nemaz nepieminēt. Viņš sacerēja visai pievilcīgu vēstījumu par dēla dēkām un, kad bija de Temīna kundzi izklaidējis pusi vakara, galu galā atzinās, ka dēls viņam sagādā nopietnas bažas, jo trīs mēnešus, kopš viņš apmeklē Grandē kundzes salonu, jaunekli moka nāves skumjas; viņš, tēvs, baidās no nopietnas mīlestības, kas izjauktu viņa plānus attiecībā uz dārgo dēlu. Jo to vajag apprecināt… Utt.

— Visdīvainākais ir tas,— de Temīna kundze sacīja,— ka Grandē kundze kopš atgriešanās no Anglijas ir stipri pārvērtusies; arī viņa kritusi par upuri grūtsirdībai.

Bet, lai pateiktu visu pēc kārtas, pastāstīsim, ko Levēna kungs uzzināja no de Temīna kundzes un Tonjēla kundzes, kuras sastapa vispirms atsevišķi un pēc tam — abas kopā, un pievienosim tūlīt to, ko mums par šo slaveno sievieti — Grandē kundzi — vēstī privāti memuāri.

Grandē kundze uzskatīja sevi gandrīz vai par skaistāko sievieti Parīzē, katrā ziņā nebūtu iespējams nosaukt sešas daiļākās Parīzes dāmas, nepieminot viņu. Sevišķi pievilcīgu viņu vērta apbrīnojami smuidrais un lokanais augums. Grandē kundzei bija nepārspējami skaisti gaiši mati, turklāt viņa ļoti graciozi turējās seglos un bija drosmīga jātniece. Tā bija slaida gaišmate, līdzīga jaunajām venēcie- tēm Paolo Veronēzes gleznās. Viņas vaibsti bija glīti, bet ne sevišķi cildeni. Šis sievietes sirdi varēja uzskatīt gandrīz par pilnīgu pretstatu tam, ko pieņemts uzskatīt par itālisku sirdi. Viņējai palika pilnīgi svešs viss, ko dēvē par maigām jūtām un aizrautību, taču viņa nemitīgi tēloja šīs jūtas. Lisjēns nezin cik reižu bija redzējis Grandē kundzi izrādām nožēlu par nelaimēm, kādas piemeklējušas garīdznieku, kas sludina evaņģēliju Ķīnā, vai par postu ģimenē, kura pieder pie provinces vislabākajām aprindām. Taču sirds dziļumos Grandē kundze bija pārliecināta, ka mīkstsirdība ir vispliekanākās, smieklīgākās un pilsoniskākās jūtas, kādas vien iespējamas. Tajās viņa saskatīja neapšaubāmu dvēseles vājuma pierādījumu. Bieži viņa lasīja kardināla de Resa* memuārus, atrazdama tajos burvību, ko veltīgi meklēja romānos. De Longvila kundzes* un de Ševrēza* kundzes politiskā loma viņu aizrāva tāpat, kā astoņpadsmitgadīgu jaunekli — briesmu pilnas mīlas dēkas.

«Kāds apbrīnojams stāvoklis sabiedrībā,» Grandē kundze domāja, «ja vien viņas savā rīcībā būtu pratušas izsargāties no kļūdām, kas dod tik daudz iemeslu pārmetumiem mums!»

BEt mīlestība savā visreālākajā izpausmē viņai bija tikai grīns un garlaicīgs pienākums. Varbūt tieši dvēseles līdzsvaram Grandē kundze varēja pateikties par savu apbrīnojamo svaigumu, par nepārspējamo sejas krāsu,— šai ziņā viņa varēja sacensties ar visskaistākajām vācietēm —, par agras jaunības ziedošo veselīgumu, kas valdzināja katru skatienu. Tāpēc viņa labprāt pieņēma draugus un paziņas deviņos no rīta, tikko bija piecēlusies no gultas. Tad jaunā sieviete bija brīnišķīga: vajadzēja īpaši piedomāt par šī vārda smieklīgumu, lai nesalīdzinātu viņu ar rītausmu. Nevienai daiļavai nebija tik svaiga sejas krāsa kā viņai. Tāpēc Grandē kundze ļoti labprāt ievilcināja savas balles līdz rītastundai un pasniedza dejotājiem brokastis saules gaismā pie atvērtiem slēģiem. Ja kāda skaistule, nenojauzdama, ka tiek gatavots tāds Žarnaka sitiens,* savā vieglprātībā un dejas priekā bija palikusi līdz viesību beigām, Grandē kundze triumfēja; tie bija vienīgie brīži viņas dzīvē, kad dvēsele pacēlās lidojumā, un sāncenšu pazemošana šķita vienīgais labums, ko deva viņas skaistums. Mūzika, glezniecība un mīlestība viņai šķita sīku dvēseļu sadomātas muļķības pašu laimei. Un Grandē kundze vadīja savas dienas, vienīgo īsto prieku, kā pati apgalvoja, baudīdama Bufa operas ložā, jo, kā viņa neaizmirsa piebilst, itāliešu dziedoņi nav izslēgti no baznīcas. No rītiem Grandē kundze visai talantīgi gleznoja akvareļus; tāda nodarbība viņai šķita augstākās sabiedrības dāmai tikpat nepieciešama kā izšūšana, turklāt daudz interesantāka. To, ka viņas dvēselei pietrūkst cildenuma, pierādīja paradums, gandrīz vai nepieciešamība sevi ar kaut ko vai kādu salīdzināt, lai sevi cienītu un par sevi spriestu, piemēram, salīdzināt sevi ar Senžermēna priekšpilsētas aristokrātiskajām dāmām.

Grandē kundze pierunāja vīru aizbraukt uz Angliju, jo gribēja pārliecināties, vai tur atrodama kāda tikpat svaiga gaišmate kā viņa un vai iespējams baidīties zirga mugurā. Greznajās country seats* kur viņa tika ielūgta, jaunā sieviete izjuta vienīgi garlaicību, bet ne bailes.

Kad Lisjēnu iepazīstināja ar Grandē kundzi, viņa bija nesen atgriezusies no Anglijas un, uzturoties šajā zemē, saindējusies ar skaudībai tuvo apbrīnu, ko izjuta pret augstu izcelsmi; viņas dvēselei pietrūka cildenuma, kads nepieciešams, lai meklētu tādu cilvēku cieņu, kuru acīs dižciltībai nav lielas nozīmes. Grandē kundze Anglijā bija vienīgi laulātā draudzene kādam no Luija Fiiipa labvēlības visvairāk apveltītajiem Jūlija mērenajiem, bet ik solī viņa jutās kā tirgotāja sieva. Un simt tūkstoši livru rentes, kas viņu tā izcēla Parīzē, Anglijā bija tikai vēl viena banalitāte. No Anglijas viņa atgriezās dziļu rūpju nomākta: «Es nedrīkstu vairs palikt tirgotāja sieva, man jākļūst par Monmoransī.»

Viņas laulātais draugs bija drukns un ļoti veselīgs četrdesmit gadus vecs liela auguma vīrietis, tāpēc viņa nevarēja lolot nekādas cerības kļūt atraitne. Par to viņa pat nedomāja: lielā bagātība un augstprātība jau agri bija radījusi riebumu pret aplinku ceļiem, un viņa nicināja visu noziedzīgo. Galvenais — vajadzēja kļūt līdzīgai Monmoransī, neatļaujoties neko tādu, kas būtu jāslēpj atklātībai. Tas atgādināja Luija XIV diplomātiju viņa valdīšanas laimīgākajos gados.

Grandē kundzes vīrs, nacionālās gvardes pulkvedis, politikas valodā runājot, bija lieliski aizstājis Roānus* un Monmoransī, bet viņai pašai savs mērķis vēl bija jāsasniedz.

Ko gan tikko divdesmit trīs gadus veca un ar milzīgu bagātību apveltīta Monmoransī būtu darījusi savas laimes labā?

Un pat tas vēl nebija galvenais jautājums.

Vai nevajadzēja uzsākt vēl kaut ko, lai panāktu, ka sabiedrība uz viņu raugās tā, kā būtu raudzījušies uz Monmoransī?

Varbūt nepieciešama izcila un dziļa dievbijība vai arī gudrība kā de Stāla kundzei, vai slavena cilvēka draudzība; varbūt jākļūst par karalienes vai Adelaīdas kundzes* sirdsdraudzeni, līdzīgi de Polinjaka kundzei* 1785. gadā, jābūt galma sieviešu priekšgalā un jāielūdz vakariņās karaliene; vai ari vismaz jāiemanto kāds slavens draugs no Senžermēna priekšpilsētas.

Visi šie iespējamie ceļi nemitīgi nodarbināja un nomāca viņas prātu, jo Grandē kundzei bija vairāk neatlaidības un drosmes nekā gudrības. Jaunā sieviete neprata meklēt palīdzību; viņai gan bija divas draudzenes — de Temīna kundze un Tonjēla kundze, bet viņa ar tām dalījās tikai dažos no saviem plāniem, kas naktis laupīja miegu. Vairākas jau pieminētās idejas un vēl citas jo spožākas, kuras viņas iedomībai šķita gluži piepildāmas, īstenībā bija pavisam bez pamata.

Tajā laikā, kad Grandē kundzei stādīja priekšā Lisjēnu, jaunā sieviete tēloja de Stāla kundzi un iedvesa jauneklim dziļu nepatiku tieši ar savu nevaidamo tērgāšanu par visu iespējamo.

Neilgi pirms Lisjēna ceļojuma uz Nansī Grandē kundze, nespēdama saskatīt neko, kas ļautu istenot viņas bezgalplašos plānus, prātoja: «Vai šobrīd es neatstāju novārtā kadu pašreizēju priekšrocību un nezaudēju lielu izdevību izcelties, ja neiedvešu nelaimīgu, slavenu un bezcerīgu mīlestību? Vai tas nebūtu brīnumaini no visiem "viedokļiem, ja kāds cienījams cilvēks aizceļotu uz Ameriku, lai aizmirstu mani — mani, kas nebūtu veltījusi viņam ne mirkli uzmanības?»

Šis svarīgais jautājums tika apsvērts bez jebkādas sievišķīgas vājības, un pat jo sevišķi stingri apsvērts tāpēc, ka tas vienmēr ir bijis piedauzības akmens sievietēm, kuru dzīves laimi, stāvokli sabiedrībā un vēsturē atstātās pēdas Grandē kundze apbrīnoja visvairāk.

«Neiedvest lielu mīlestību nozīmētu atstāt novārtā šobrīd lielu, taču zūdošu priekšrocību,» viņa beidzot nosprieda. «Bet izvēlēšanās ir nepieklājīga: ko gan visu esmu darījusi, lai iegūtu kaut vai par draugu kādu dižciltīgu vīrieti! Pievilcība, jaunība, pat bagātība man nav nozīmējušas neko; es vēlos vienīgi neapšaubāmu dižciltību un nevaino- jumu reputāciju. Bet neviens vīrietis, kas pieder pie senas galma aristokrātijas, nav vēlējies uzņemties tādu lomu. Kā gan lolot ceribas atrast kadu, kas būtu nolemts nelaimei — bezcerīgai mīlestībai uz bagatibu sarausuša fabrikanta sievu?»

Ta prātoja Grandē kundze. Tam viņai pietika spara; sarunā ar sevi viņa nemeklēja smalkus izteiksmes līdzek]us. Viņai pietrūka tieši izdomas un gluži vienkārši — prāta. Jaunā sieviete klusībā pārcilāja visu, ko bija darījusi, arī to, kas vairs nebija tālu no zemiskuma. Veltīgi viņa bija ķērusies pie maziskiem līdzek|iem, lai varētu biežāk pieņemt divus vai trīs cilvēkus no tādas sabiedrības, kuri nejauši bija nonākuši viņas salonā. Ik reizi pēc diviem vai trim mēnešiem dižciltīgo kungu vizītes bija kļuvušas aizvien retākas. Tas viss bija taisnība, tomēr nemazināja viņas vēlēšanos iedvest lielu mīlestību.

Grandē kundzei atrodoties tādā dvēseles stāvoklī, par kuru Levēna kungam, tēvam, nebija ne jausmas, de Temīna kundze kādu rītu iegriezās uz stundiņu pie savas jaunās draudzenes, lai izdibinātu, vai mūsu varonis ir atradis kādu vietiņu viņas sirdī. Uzzinājusi, kas kremt jaunas sievietes iedomību un patmīlību, un mēģinot to saudzēt, de Temīna kundze viņai sacīja:

Jūs, mana daiļa, darat vīriešus nelaimīgus, un jūsu izvēle ir teicama.

Esmu tik tālu no katras izvēles,— Grandē kundze ļoti nopietni atbildēja,— ka es pat nezinu, kā sauc nelaimīgo bruņinieku. Vai tas ir cilvēks ar cienījamu stāvokli sabiedrībā?

Viņam trūkst vienīgi dižciltības.

Vai gan bez dižciltības iespējamas patiešām labas manieres?— viņa diezgan vīlusies atbildēja.

Kā man patīk jūsu nevainojamais takts!— de Temīna kundze iesaucās.— Par spīti pliekanajai apbrīnai, ko tagad veltī prātam, šai slāpekļskābei, šim kodīgajam vitriolam, kas saēd visu, jūs nebūt neuzskatāt, ka prāts varētu aizstāt labas manieres. Ak, cik lielā mērā jūs esat mūsējā! Taču es sliecos domāt, ka jūsu jaunajam upurim ir labas manieres. Tiesa gan, kopš viņš tiek te pieņemts, jauneklis parasti ir tik grūtsirdīgs, ka par tām lāgā nevar spriest, jo tieši cilvēka jautrība, asprātības un to izteikšanas veids nosaka vietu sabiedrībā. Un tomēr — ja tas, ko esat padarījusi nelaimīgu, piederētu pie augstdzimušas ģimenes, viņš, bez šaubām, atrastos vienā no pirmajām vietām.

Ak tā, tad Jas ir Levēna kungs, lūgumrakstu pārzinātājs!

Nu jā, un vai tā esat jūs, kas dzen viņu postā?

Manuprāt, viņš nemaz neizskatās grūtsirdīgs,— Grandē kundze atbildēja,— viņš izskatās garlaikots.

Par to tika bilsti vēl tikai daži vārdi. De Temīna kundze pavērsa sarunu uz politiku un kaut kādā sakarā sacīja:

Visnekrietnākais, kas tomēr izšķir visu, ir birža, kuru jūsu virs vairs neapmeklē.

Viņš jau vairāk nekā divdesmit mēnešu nav tur savu kāju spēris,— Grandē kundze steidzīgi attrauca.

Tie ļaudis, ko pieņemat savā salonā, ieceļ un gāž ministrus.

Taču es pieņemu nepavisam ne tikai tādus kungus! (Tonis joprojām pauda aizvainojumu.)

Neatsakieties no lieliska stāvokļa, mana dārgā! Un, starp mums runājot,— paklusām un uzticības pilnā tonī par to jau mēļo —, nevērtējiet pārāk augstu tāda stāvokļa ienaidnieku spriedumus! Bija jau reize Luija Četrpadsmitā valdīšanas laikā — un negantais hercogs de Sensimons, kuru tā mīlat, to atkārto līdz apnikumam —, kad ministru amatus pārņēma pilsoņi. Kas tad bija Kolbērs un Segjē?*Un galu galā ministri padara bagātus tos, kurus vēlas. Un kas ieceļ ministrus mūsdienās? Rotšildi,* N., N. un Levēni. Starp citu, vai pirms pāris dienām Poco di Borgo nestāstīja, ka Levēna kungs sava dēla dēļ sarīkojis scēnu ārlietu ministra kungam, vai arī tas bija dēls, kurš nakts vidū sataisīja traci pie šī ministra?

Grandē kundze pastāstīja visu, ko zināja. Tā bija gandrīz tīra patiesība, bet izklāstīta tā, ka nāca par labu Levēniem. Ari te neizpaudās ne drusciņa intereses vai pieķeršanās, drīzāk gan nepatika par Levēna garlaikoto izskatu.

Vakarā de Temīna kundze domāja, ka var nomierināt Levēna kungu, apgalvojot — starp viņa dēlu un Grandē kundzi nav nedz mīlestības, nedz flirta.

X L V I I nodaļa

Levēna kungs bija visai tukls vīrietis ziedošu sejas krāsu, dzīvu skatienu un skaisti cirtainiem sirmiem matiem. Viņa fraku un vesti varētu nosaukt par gados vecākam cilvēkam piedienīgas vienkāršas elegances paraugu. Visā viņa veidolā jautās izveicība un pašapziņa. Spriežot pēc melnajām acīm un strauji mainīgajiem vaibstiem, viņu drīzāk varēja noturēt par gleznotāju, par talantīgu cilvēku (kādi vairs nav sastopami) nekā par slavenu baņķieri. Viņš apmeklēja daudzus salonus, bet lielāko daļu laika pavadīja kopā ar asprātīgiem diplomātiem (nopietnos viņš nevarēja ciest) un cienījamo operas dejotāju saimi. To sīkajās naudas rūpēs viņš bija tikpat kā debesu sūtnis. Ik vakaru viņu varēja sastapt operas foajē. Sabiedrību, kura sevi dēvēja par labāko, Levēna kungs nevērtēja sevišķi augstu. Nekaunība un šarlatānisms, bez kuriem nav iespējami panākumi, viņam šķita apnicīgi un pārlieku trokšņaini. Viņš baidījās tikai no divām lietām — no garlaicīgiem cilvēkiem un drēgnuma. Vairīdamies no abām šīm likstām,

viņš rīkojās tā, ka ikviens būtu kļuvis smieklīgs, taču līdz sešdesmit piccu gadu vecumam, kādu viņš bijā sasniedzis, šis kungs par izsmiekla mērķi padarīja citus, pats par tādu nekļūdams nekad. Ja Levēna kungs pastaigājās pa bulvāri, sulainis viņam pasniedza apmetni, kad viņi šķērsoja D'Antēna šoseju. Svārkus viņš mainīja vismaz piecas vai sešas reizes dienā atkarībā no vēja, un tāda paša iemesla dēļ īrēja dzīvokļus visos Parīzes rajonos. Viņa prāts bija apveltīts drīzāk ar dzīvīgumu, vieglumu un patīkamu pārdrošību nekā ar augstu cildenumu. Reizēm Levēna kungs aizmirsās, un viņam vajadzēja būt piesardzīgam, lai nekļūtu neuzmanīgs vai nepieklājīgs.

Ja jūs nebūtu ieguvis bagātību tirdzniecības darījumos — sacīja sieva, kas viņu dievināja,— citā ceļā jums karjera neizdotos. Neko ļaunu nedomādams, jūs stāstāt anekdoti un savā vientiesībā nepamanāt, ka tā nāvīgi ievaino divu vai trīs cilvēku patmīlību.

Šo trūkumu es izpērku: katrs maksātspējīgais droši zina, ka mana kase viņam laipni aizdos tūkstoš franku. Turklāt nu jau desmit gadu mani vairs nekritizē — pieņem tādu, kāds esmu.

Levēna kungs nevienam nemēdza atklāt savas īstās domas, tikai sievai izstāstīja pilnīgi visu; sieva bija tikpat kā otra atmiņa, un tai viņš uzticējās vairāk neka pats savējai. Sākumā viņš gribēja kaut cik iegrožot vaļsirdību dēla klātbūtnē, bet tāda atturība laupīja sarunai visu jaukumu (Levēna kundze nevēlējās atsacīties no dēla sabiedrības), turklāt jaunais cilvēks nepavisam nelikās pļāpīgs, tāpēc Levēna kungs galu galā neko neslēpa arī no viņa.

īstenībā sirmgalvis, no kura ļaunajām dzēlībām ļaudis tā baidījās, bija visai dzīvespriecīgs cilvēks.

Laikā, par kuru ir runa, Levēna kungs vairākas dienas izskatījās noraizējies un satraukts; vakaros viņš spēlēja uz lielām likmēm un atļāvās pat spekulēt biržā; Debrēnas jaunkundze sarīkoja divus deju vakarus, ko viņš pagodināja ar savu klātbūtni.

Reiz divos naktī, atgriežoties no viena tāda vakara, viņš atrada dēlu viesistabā sildāmies pie kamīna, un viņa raizes izlauzās uz āru.

Aizbultējiet durvis,— viņš sacīja un, kad Lisjēns atgriezās pie kamīna, dusmīgi turpināja:

Vai zināt, kādā neciešami smieklīgā stāvoklī esmu nonācis?

Kādā tad, tēv? Es neko tādu nebūtu spējis iedomāties.

Es jūs mīlu, tāpēc, gluži dabiski, jūs darāt mani nelaimīgu; jo vislielākā muļķība ir mīlēt,— viņš piebilda, aizvien vairāk iekaisdams un runādams tik nopietnā tonī, kādu dēls nekad vēl nebija dzirdējis. — Savā ilgajā mūžā esmu piedzīvojis tikai vienu izņēmumu, un tas patiešām ir vienīgais. Es mīlu jūsu māti; bez viņas mana dzīve nebūtu iespējama, bet viņa ne mirkli nav darījusi mani nelaimīgu. Es nolēmu jūs vairs neuzskatīt par savu sāncensi un iemīlēt jūs, bet tas ir tāds

smieklīgs stāvoklis, kādā biju apņēmis nenonākt nekad savā mūžā, un jūs man laupāt miegu.

To izdzirdis, Lisjēns kļuva pavisam nopietns. Tēvs nekad nepārspīlēja, un viņš saprata, ka pieredzēs īstu dusmu izvirdumu.

Levēna kungs niknojās jo vairāk tāpēc, ka runāja ar dēlu, kaut gan pirms divām nedēļām bija sev nosolījies nebilst Lisjēnam ne vārda par savām ciešanām.

Piepeši Levēna kungs gāja ārā no istabas.

Esiet tik laipns un pagaidiet mani,— viņš skarbi sacīja.

Drīz viņš atgriezās ar mazu Krievijas ādas portfeli rokā.

Te ir divpadsmit tūkstoši franku, un, ja jūs tos neņemsiet, mēs noteikti sastrīdēsimies.

Tas būtu neparasts strīda iemesls,— Lisjēns smaidīdams sacīja.— Lomas ir mainījušās, un . ..

Jā, tas nav tik slikti. Re, iznāk pat maza asprātība. Bet, vai nu runājam īsi, vai gari, jums jāiedegas liela kaislībā uz Goslēnas jaunkundzi. Tikai neiedomājieties atdot viņai naudu un aizauļot uz Medonas mežiem vai pašu pekli, kā jūs savā cildenumā esat paradis! Jums jāpavada vakari kopā ar viņu, jāveltī viņai visi brīvie brīži, jābūt gluži trakam aiz kaislības uz viņu.

Trakam aiz kaislības uz Goslēnas jaunkundzi!

Lai velns tevi parauj! Lai tā būtu Goslēnas jaunkundze vai kāda cita — tas ir pilnīgi vienalga! Galvenais — lai sabiedrība zinātu, ka tev ir mīļākā.

Un kāds, tēv, ir šīs bargās pavēles iemesls?

Tu pats to labi zini. Redzi, tu jau liekuļo, runādams ar tēvu, turklāt tad, kad uz spēles liktas tavas paša intereses. Lai velns tevi parauj pašā elles speltē un nekad nelaiž atpakaļ! Esmu pārliecināts — ja divus mēnešus tevi neredzētu, es nedomātu par tevi vairs tik neprātīgi. Būtu jel palicis savā Nansī! Tas tev lieliski piestāvētu, tur tu kļūtu par divu vai trīs tikumības priesterieņu varoni!

Lisjēns pietvīka sarkans kā vēzis.

Bet stāvoklī, ko esmu tev sagādājis, tava sasodītā nopietnība un pat grūtsirdība, ko provincē tik ļoti apbrīno, kur tā ir modē visaugstākajā mērā, te var tevi padarīt tikai neglābjami smieklīgu, it kā tu īstenībā būtu vienīgi nožēlojams sensimonists.

Bet es neesmu sensimonists! Manuprāt, esmu jums to pierādījis.

— Ak, esi jel sensimonists, esi kaut vēl tūkstoškārt lielāks muļķis, bet neizrādi to!

Tēv, es kļūšu runīgāks, jautrāks, pavadīšu operā nevis vienu stundu, bet divas.

— Vai tad iespējams mainīt raksturu? Vai kādreiz kļūsi aušīgs un vieglprātīgs? Jo visu tavu mūžu, ja es tavā dzīvē neievedīšu kārtību, turklāt pāris nedēļu laikā, tavu nopietnību uzskatīs nevis par vesela sapratu pazīmi, par krietnas īpašības sliktām sekām, bet gan par to, kas labai sabiedrībai šķiet visnaidīgākais. Jo, kad nu cilvēks piedei pie labakas sabiedrības, viņam jāpieradina sava patmīlība saņemt desmit sīku durienu dienā, un tādā gadījumā vieglākā izeja ir iešaut sev lodi galva vai arī, ja pietrūkst dūšas, iestāties trapistos. Lūk, kādā stāvokli tu biji pirms diviem mēnešiem, kad es vai no ādas līdu ārā, likdams visiem noprast, ka tu mani izputini ar savām jaunības trakulībām. Un tādā brīnišķīgā stāvoklī, ar savu nolāpīto veselo saprātu sejā tu gribi padarīt par savu ienaidnieku grāfu de Bosobru, lapsu kūmiņu, kas nemūžam tev to nepiedos, jo gadījumā, ja tu iemantosi zināmu stāvokli sabiedrībā un iedomāsies runāt, tu vari agrāk vai vēlāk piespiest viņu cīnīties, un tas viņam nepatīk. Par spīti nolāpītajam veselajam saprātam (kaut debesis pār to sagrūtu!), tev pa pēdāin dzenas astoņi vai desmit gudri jauni cilvēki, kuri ļoti labi prot runāt, ir augsti tikumiski un labi uzņemti sabiedrībā, turklāt būdami arī Ārlietu ministrijas spiegi. Vai iedomājies,, ka varēsi viņus visus nogalināt divkaujā? Un, ja nogalinās tevi, kas notiks ar tavu māti, jo, lai nelabais mani parauj, ja es vēl domāšu par tevi divus mēnešus pēc tam, kad tevi vairs neredzēšu! Un es pats jau veselus trīs mēnešus riskēju saķert ģikts lēkmi, kas ātri var mani novest kapa. Es pavadu savu laiku biržā, kur ir vēl lielāks mitrums nekā jebkad, kopš tur ierīkotas krāsnis. Tevis dēļ nevaru likt uz vienas kārts visu savu īpašumu, kaut gan man tas sagādātu prieku. Nu, tad pasaki skaidri un gaiši, vai esi ar mieru iedegties lielā kaislībā uz Goslēnas jaunkundzi?

— īsi un skaidri -— jūs piesakāt karu tiem pašiem atlikušajiem nabaga stundas ceturkšņiem, kas vēl ir manā rīcībā? Es jums neko nepārmetu, bet jūs man esat atņēmis visu manu laiku, un nav tāda godkārīga nabaga, kas strādātu tikpat daudz kā es, jo uzskatu par darbu, turklāt mokošu darbu, savus apmeklējumus operā un salonos, kur mani neredzētu biežāk kā reizi divās nedēļās, ja es sekotu savām slieksmēm. Ernsts savā godkārībā alkst pēc akadēmiķa krēsla, sīkais blēdis Debaks — pēc valsts padomnieka titula, un tas ir viņu balsts; taču man nav nekādu līdzīgu vēlmju, un vienīgais, ko gribu, ir apliecināt jums savu pateicību. Jo mana laime būtu, vismaz man tā liekas, dzīvot Eiropā un Amerikā ar sešiem līdz astoņiem tūkstošiem livru rentes, mainot pilsētas vai kaut kur apmetoties uz mēnesi vai uz gadu, ja es tur justos labi. Parīzē neizbēgamais šarlatānisms man šķiet smieklīgs, un tomēr jūtos aizkaitināts, kad redzu, kā ar tā palīdzību gūst panākumus. Pat tad, ja cilvēks ir bagāts, viņam jābūt komediantam un pastāvīgi jāuzmanās, citādi viņš kļūst smieklīgs. Bet mana laime nav atkarīga no citu sprieduma par mani; es būtu laimīgs, ja varētu pavadīt Parīzē pusotru mēnesi katru gadu, lai paraudzītos, kas jauns radies glezniecībā, dramaturģijā un izgudrojumos, lai redzētu skaistas dejotājas. Ja es dzīvotu ta, sabiedrība mani aizmirstu, te, Parīze, es būtu tikpat kā krievs vai anglis. Vai nebūtu labāk nevis kļūt par Goslēnas jaunkundzes laimīgu mīļāko, bet aizceļot uz pusgadu, kurp vien vēlaties,— uz Kamčatku, piemēram, uz Kantonu vai Dienvidameriku.

Kad tu pēc pusgada atgrieztos, tava reputācija būtu galīgi sabojāta, tavi melnie netikumi balstītos uz neapstrīdamiem un pilnīgi aizmirstiem faktiem. Tas ir ļaunākais, ko var izdarīt ar savu labo slavu,— bēgšana tenkas tikai vairo. Tad atliek vienīgi no jauna pievērst sev sabiedrības uzmanību, atkal urdīt brūci, lai to sadziedētu. Vai tu mani saproti?

Ak vai, pat pārāk labi! Es redzu, ka neesat ar mieru mainīt Goslēnas jaunkundzi pret pusgadu ilgu ceļojumu vai ieslodzījumu cietumā.

Lai slavētas debesis, tu kļūsti prātīgāks! Bet saproti jel, ka tas nav mans untums. Padomāsim kopā. De Bosobra kunga rīcībā ir divdesmit, trīsdesmit, varbūt pat četrdesmit diplomātisku spiegu, kas pieder pie labas sabiedrības un daži — pat pie visaugstākajām aprindām; starp viņiem ir brīvprātīgi okšķeri, tādi kā de Pērts ar četrdesmit tūkstošiem livru rentes. Viņam palīdzējusi princese de Vodmona kundze. Šiem ļaudīm netrūkst takta, lielākā daļa no viņiem snieguši savus pakalpojumus desmit vai divpadsmit ministriem, un cilvēks, kuru viņi sevišķi tuvu un rūpīgi pētī, ir viņu ministrs. Viendien es pārsteidzu viņus sarunā'par šo tematu. Divi vai trīs, kuri man pateicību parādā naudas lietās, pat deva padomus. Četri vai pieci, piemēram, grāfs N., ko esi sastapis pie manis, labprāt spēlē uz renti, ja viņiem izdevies uzzināt kādu jaunumu, bet tiem ne vienmēr ir līdzekļi, ar ko segt starpību. Laiku pa laikam es viņiem izpalīdzu ar nelielām summām. Beidzot, iai atklātu tev visu, pateikšu, ko esmu uzzinājis: kopš divām nedēļām Bosobrs ir drausmīgi nikns uz tevi. Pastāv uzskats, ka viņš spēj sasparoties vienīgi tad, kad vajag izcīnīt kādu augstu ordeni. Varbūt viņš kaunas, ka tavā klātbūtnē ir zaudējis dūšu. Nezinu, kāds ir viņa naida cēlonis, taču viņš tevi pagodina ar savu naidu.

Bet drošs esmu par to, ka ir palaistas baumas, it kā tu būtu sensimonists, ko vienīgi mīlestība uz mani ar lielām mokām notur sabiedrībā. Kad manis vairs nebūšot, tu metīšoties sensimonismā vai dibināšot jaunu reliģiju.

Neesmu pat pārliecināts, ka gadījumā, ja de Bosobra dusmas nerimsies, kāds no viņa spiegiem tās neizmantos tādā pašā veidā, kādā pakalpoja Eduardam Trešajam pret Beketu.* Dažam labam no šiem kungiem, par spīti viņu mirdzošajiem kabrioletiem, bieži ir spiedīga vajadzība pēc piecdesmit Iuidoru liela atalgojuma, un viņi būtu taisni laimīgi iegūt tādu summu ar dueļa palīdzību. Tieši šī apstākļa dēļ es padevos vājumam un runāju ar tevi. Tu, blēdi, esi piespiedis mani darīt to, ko neesmu darījis jau vienpadsmit gadu: lauzt pašam sev dotu solījumu. Tieši šī simt Iuidoru lielā atalgojuma dēļ, kuru kāds s.iņciuiu, ai/.suiol levi ad patres* es par to nevarēju runāt tavas mātes klātbulne. J.i viiia levi zaudēs, viņa nomirs, un, lai kādas neprātības es danlii, nekas man nespētu aizstāt šo zaudējumu; un (to viņš piebilda svinīga balsi) mēs būtu no zemes virsas iznīdēta ģimene.

Es drebu aiz bailēm, ka jūs zobosieties par mani,— Lisjēns dziestošā balsī sacīja.— Kad jūs pasakāt man kādu dzēlību, tā man šķiet tik laba, ka es to veselu nedēļu atkārtoju, vēršot pats pret sevi, un Mefistofelis, kas manī mīt, nomāc dvēseles darbīgo daļu . .. Nesmejieties par mani, un es iedrošināšos būt vaļsirdīgs, nezobojieties par to, ko, bez šaubām, zināt, bet ko neesmu atklājis nevienai dzīvai dvēselei.

Velns ar ārā! Šoreiz tas ir kas jauns. Es par to nebūtu pat iebildies.

Man ir svarīgi,— Lisjēns steidzīgi runāja, raudzīdamies grīdā,— palikt uzticīgam mīļotajai, kas nekad nav bijusi mana mīļākā. Attiecībās ar Remonas jaunkundzi ir tik maz morāles, ka tās man nerada gandrīz nekādus sirdsapziņas pārmetumus; un tomēr . . . (jūs zobosieties j>ar mani) rodas bieži… kad viņa man šķiet jauka .. . Bet, ja ncpieveršu viņai uzmanību . . . kļūstu drūms un man uzmācas pašnāvības domas, jo nekas neiepriecina … Apliecināt pateicību par jūsu mīlestību tāpat ir pienākums, gan mazāk mokošs nekā pārējie. Pilnīgu aizmiršanos esmu guvis vienīgi pie nelaimīgā Kortisa gultas . .. un arī tad — par kādu maksu! Es varēju sevi pazudināt… Bet jūs zobosieties par mani,— Lisjēns sacīja, iedrošinādamies paslepšus pamest skatienu uz tēvu.

Nepavisam ne! Laimīgs, kuram ir spēcīga mīlestība, lai tā būtu kaut vai uz dimantu kā tam spānietim, par kuru mums stāsta Talmans de Reo.* Vecums nav nekas cits kā neprātības zaudējums, ilūziju un kaislību zaudējums. Pēc manām domānl, daudz svarīgāk ir tas, ka cilvēks vairs nav<spējīgs uz neprātībām, nekā fizisko spēku izsīkums. Es gribētu būt iemīlējies kaut vai visneglītākajā Parīzes ķēkšā un lai viņa atbildētu uz manu kaislību. Es teiktu kā svētais Augustīns: «Credo quia absurdum.»* Jo absurdāka būtu tava kaislība, jo vairāk es tevi apskaustu.

Dieva dēļ, nekad neatļaujieties man vien saprotamu netiešu mājienu uz šo neprātību.

Nekad!— Levēna kungs sacīja, un viņa sejā iegūla tāds svinīgums, kādu Lisjēns nekad nebija redzējis. Tas tāpēc, ka Levēna kungs parasti nemēdza būt pilnīgi nopietns: kad viņam nebija, par ko zoboties, viņš zobojās pats par sevi, un bieži to nepamanīja pat Levēna kundze. Šī pārvērtība tēva sejā mūsu varonim patika un deva drosmi viņa vājumā.

Nu redziet,— viņš noteiktā balsī turpināja,— ja es lakstošos ap Goslēnas jaunkundzi vai kādu citu slavenu jaunkundzi, man agrāk vai vēlāk vajadzēs kļūt laimīgam, un tieši no tā es baidos. Vai jums kas pretī, ja es pievērstos kādai godīgai sievietei?

Te nu Levēna kungs sāka skaļi smieties.

Nedusmojies …— viņš, aiz smiekliem slāpdams, sacīja,— es palieku uzticīgs mūsu līgumam, es smejos . .. par to, par ko . .. neesam vienojušies … Un kur, pie velna, … tu ņemsi godīgu sievieti? Ak dievs (viņš smējās līdz asarām), kad beidzot vienā jaukā dienā . .. tava godīgā sieviete atzīsies, ka tava kaislība ir viņu aizkustinājusi, kad beidzot sitīs laimīgo ganu stunda … ko darīs gans?

Viņš tai nopietni pārmetis šķīstības trūkumu,— Lisjēns ļoti aukstasinīgi atbildēja.— Vai gan tā nebūs mūsu tikumīgā laikmeta cienīga rīcība?

Lai joks īsti izdotos, iemīļotā tev būtu jāizraugās Senžermēna priekšpilsētā.

Taču jūs neesat hercogs, un es nespētu būt pietiekami asprātīgs un jautrs, ņemot vērā vairākus bezjēdzīgus aizspriedumus, par kuriem mēs smejamies pat mūsu mērenajos salonos, kuros tāpat valda tāds trulums.

To runādams, Lisjēns piepeši saprata, kam gluži neviļus jau ir piekritis; acumirklī viņš sadrūma un pats pret savu gribu iesaucās:

Kā, tēv, liela mīlestībai Ar tās neatlaidību un pastāvību, ar nepieciešamību ziedot tai katru sava mūža bridi?

Tieši tā.

Pater meus, transeat a me calix iste!*

Bet tu taču saproti manus pamatojumus.

Spried tiesu pats un sodu izraugies.

(Cinna, V cēliens, 1. aina)*

Es piekrītu, joks izdotos labāk, ja iemīļotā būtu augsti tikumīga un privileģēta, bet tādai tu neesi piemērots, turklāt vara, kas ir visai patīkama, tiem ļaudīm slīd no rokām ārā un nonāk mūsējās. Nu labi, starp mums, jauno aristokrātiju, kas veidojusies, sagraujot vai apmānot Jūlija revolūciju . ..

Ak, es jau saprotu, kas jums prātā!

Nu,— Levēna kungs pilnīgi vaļsirdīgi atbildēja,— ko labāku tu vari atrast? Vai šī tikumīgā nav gluži līdzīga tām no Senžermēna priekšpilsētas?

Tāpat kā Danžo bija nevis liels augstmanis, bet gluži līdzīgs lielam augstmanim. Ak, manuprāt, viņa ir pārāk smieklīga! Nekad nespēšu pierast, ka esmu iededzies mīlestībā uz Grandē kundzi. Augstais dievs! Kādi vārdu plūdi! Kādas pretenzijas!

Pie Goslēnas jaunkundzes tev vajadzētu satikties ar nepatīkamiem cilvēkiem, jo viņiem būtu sliktas manieres. Bet galu galā — jo viņa atšķirīgāka no tās, kuru esat mīlējis, jo mazāk ir neuzticības.

Levēna kungs aizgāja uz viesistabas pretējo stūri. Viņš sev pārmeta šo atgādinājumu. «Esmu pārkāpis vienošanos, un tas ir ļoti .likti. Vai pat sava dēla klātbūtnē es vairs nevaru atļauties skaļi domai?»

Mīļais draugs, mans pēdējais teikums nekam neder, es labak runa.su par nākotni. Taču pulkstenis sit jau trīs. Ja tu nes upuri, tas ir vienīgi manā labā. Es tev nemaz nesacīšu, ka tu vairākus mēnešus līdzīgi pravietim dzīvo mākonī, un, kad tu no tā iziesi, pats brīnīsies, cik atšķirīgs viss izskatīsies… Tu vienmēr vairāk ticēsi savām izjūtām nekā maniem stāstiem. Tātad, tevi mīlēdams, iedrošinos lūgt, lai tu man ziedo pusgadu sava mūža; īsti rūgts būs tikai pirmais mēnesis, pēc tam tev izveidosies savi paradumi salonā, kuru apmeklē vairāki tīri pieņemami cilvēki, ja vien tevi nepadzīs Grandē kundzes briesmīgā tikumība, tādā gadījumā pameklēsim kādu citu tikumīgo. Vai jūties pietiekami drosmīgs, lai parakstītu līgumu uz pusgadu?

Lisjēns staigāja pa viesistabu un klusēja.

Ja tev jāparaksta līgums, izdarīsim to tūlīt, un tu man uzdāvināsi mierīgu nakti, jo (viņš smaidīja) jūsu skaisto acu dēļ jau divas nedēļas mani moka bezmiegs.

Lisjēns apslajas, palūkojās tēvā un metās viņa apkampienos, jautādams:

Vai tas ir pēdējais upuris, ko no manis prasāt?

Jā, mīļais draugs, to es tev apsolu. Tu esi mana laime. Arlabu- nakti.

Dziļās domās iegrimis, Levēns palika stāvam viesistabā. Viņa sirdī atbalsojās šī bezjūtīgā cilvēka tik patiesās jūtas un tik aizkustinošie vārdi: «Tu esi mana laime.»

Bet no otras puses — lakstošanās ap Grandē kundzi viņam šķita kaut kas briesmīgs, īsta riebuma, garlaicības un nelaimes hidra. «Manam bēdīgajam liktenim vēl nepietika ar to, ka vajadzēja atsacīties no visa, kas vien ir augstākajā, mērā skaists, aizkustinošs un dievišķīgs; vēl vajag, lai es vadu savas dienas zemiskumā un pliekanībā, lai katru mīļu brīdi tēloju tieši to, kas pašreizējā pasaulē ir banāls, rupjš un nīstams! Ak, cik nežēlīgs ir mans liktenis!

Palūkosimies, ko saka saprāts,» viņš piepeši nosprieda. «Ja man nebūtu pret tēvu nekādu jūtu, kādām ir jābūt, stingrs taisnīgums uzliktu man par pienākumu paklausību, jo galu galā Ernsts sacīja taisnību: es nebiju spējīgs nopelnīt deviņdesmit piecus frankus mēnesī. Ja tēvs man nedotu līdzekļus, kādi nepieciešami dzīvei Parīzē, vai tas, kas būtu jādara, lai nopelnītu iztiku, varētu būt mazāk mokošs nekā lakstošanās ap Grandē kundzi? Nē, tūkstoškārt nē! Kāpēc krāpt pašam sevi?

Tajā salonā es varu domāt, varu vērot slavenu cilvēku smieklīgās vājības. Ja es būtu saistīts pie kāda Amsterdamas vai Londonas firmas starpnieka kantora rakstāmpults, manas domas pastāvīgi pievērstos vienīgi tam, ko es rakstītu, jo citādi varētu kļūdīties. Tad jau labāk atsākt dzīvi garnizonā: no rīta būtu mācības, vakarā — biljards. Ja ik mēnesi saņemtu simt Iuidoru, varētu iztikt tīri labi. Bet kas man dotu simt Iuidoru? Māte. Un ja nu viņai to nebūtu, vai es varētu iztikt no tā, ko ieņemtu, pārdodot savu kustamo īpašumu, un deviņdesmit pieciem frankiem mēnesī?»

Lisjēns ilgi apsvēra šo jautājumu, lai neķertos pie otra, tikpat šausmīga jautājuma izlemšanas: «Ko es darīšu, lai pierādītu Grandē kundzei savu dievināšanu?» Pēdējais vārds pamazām vien gremdēja viņu maigās atmiņās par de Šastlē kundzi. Tajās viņš rada tik daudz burvības, ka galu galā nosprieda: «Atlikšu darīšanas uz rītdienu.»

Taču «rītdiena» bija tikai izteiksmes veids — kad viņš nodzēsa sveci, ielu jau pildīja skumīgie ziemas rīta trokšņi.

Todien Grenellas ielas kancelejā un biržā bija daudz darba. Līdz diviem Lisjēns pantu pēc panta studēja plašu reglamentu par nacionālo gvardi — dienestu tajā vajadzēja padarīt aizvien nepatīkamāku, jo kas gan tā par valdīšanu, ja pastāv nacionālā gvarde? Kopš vairākām dienām ministrs mēdza sūtīt Levēnam pārbaudei nodaļu priekšnieku ziņojumus — tādam darbam vairāk noderēja veselais saprāts un uzcītība nekā dziļas zināšanas par četrdesmit četriem tūkstošiem likumu, lēmumu un cirkulāru, pēc kuriem ritēja Iekšlietu ministrijas dzīve. Ministrs Lisjēna ziņojumus bija nosaucis par Īsiem pārskatiem; šie īsie pārskati bieži bija desmit vai piecpadsmit lappušu gari. Daudz laika Lisjēnam pagāja, kārtojot telegrāfa lietas, un, tā kā to dēļ viņš bija spiests atlikt dažu īsu pārskatu rakstīšanu, ministrs atļāva pieņemt divus ierēdņus, atvēlot viņiem pusi sava kabineta priekšistabas. Taču līdz ar to nākamajiem ierēdņiem vajadzēja atrasties tādā vietā, ko tikai starpsiena, kas gan īstenībā bija klāta ar tūbu, šķirtu no kabineta, kur tiek apspriesti vissvarīgākie jautājumi. Grūtākais bija atrast cilvēkus, kas nekad neizpļāpātos un būtu tik godīgi, ka nemaz nespētu piegādāt kaut anonūnus rakstus nīstamajai avīzei «National».

Kad Lisjēns veltīgi bija izmeklējies piemērotus cilvēkus kancelejās, viņš atcerējās kādu Politehniskās skolas audzēkni, ļoti nerunīgu jaunekli, kas gribēja kļūt par fabrikantu un iedomājās, ka, iegūstot augstākās zināšanas, viņš vienlaikus būs iemantojis arī zemākās. Šis ierēdnis, vārdā Kofs, visnerunīgākais audzēknis Politehniskajā skolā, ministrijai maksāja astoņdesmit Iuidoru, jo Lisjēns viņu sameklēja Senpelažī cietumā, no kura viņu nevarēja dabūt ārā, iepriekš nesamaksājot kreditoriem; toties viņš bija ar mieru strādāt par desmit un — tas bija vēl svarīgāk — viņa klātbūtnē varēja runāt pilnīgi droši. Šis palīgs deva Levēnam iespēju reizēm uz stundas ceturksni atstāt kanceleju.

Kofs bija nervozs, kārns, izveicīgs un rosīgs maza auguma vīriņš ar gandri/ pilnīgi kailu galvu. Viņam bija tikai divdesmit pieci gadi, bel pi'i i. i ala varēja dot visus trīsdesmit sešus. Tas bija ārkārtīgi trūcīgs un tikpat godīgs cilvēks, viņa sejā atspoguļojās neapmierinātība, kas i/./.uda vienīgi brīžos, kad viņš sparīgi darbojās. Skolā Kofs bija slavens ar gandrīz pilnīgu klusēšanu, taču viņa dzīvās pelēkās ačeles runāja pret viņa gribu. Kofs nicināja savu laikmetu un sprieda, ka nav tādas lietas, kurā būtu vērts iejaukties. Tomēr, redzēdams netaisnību un bezjēdzību, viņš neviļus sapīka un vēlāk errojās gan par savām jūtām, gan par to, ka ir ieinteresējies par stulbo un blēdīgo pūli, ko veido milzīgs cilvēku vairākums. Kofa gandrīz vienīgā bagātība bija Politehniskajā skolā iegūtais grāds; reiz padzīts, viņš pelnīja naudu visvisādā veidā, līdz savāca nelielu — trīstūkstoš franku kapitālu, ar kuru uzsāka mazu veikalu. Kāda bankrota izputināts, viņš nokļuva Senpelažī, kur būtu pavadījis piecus gadus, lai, atgriežoties sabiedrībā, nonāktu agrākajā stāvoklī, ja viņam nebūtu sniegta palīdzīga roka. Viņa nodoms bija iegūt četrsimt franku renti, ja vien tas būtu iespējams, un pārcelties uz Provansu dzīvot vientulībā.

Nedēļu vēlāk grāfs de Vēzs saņēma piecus vai sešus anonīmus ziņojumus par Kofa kungu; taču pēc šī cilvēka ierašanās no Senpelažī Lisjēns slepeni bija nodevis viņu ministrijas policijas priekšnieka Krapāra kunga uzraudzībā. Tika pieradīts, ka Kofa kungam nav nekādu sakaru ar liberālajām avīzēm; kas attiecās uz viņa šķietamajām saitēm ar Anrī V valdības komiteju, ministrs par to smējās kopā ar pašu Kofu.

Piešķiriet viņiem dažus luidorus, man tas ir pilnīgi vienalga,— viņš sacīja ierēdnim, kuru šie vārdi ļoti uztrauca, jo tas bija pagadījies godīgs cilvēks.

Uz Kofa sašutuma izpausmēm ministrs atbildēja:

Es saprotu, ko tas nozīmē, jūs vēlētos kādu labdarību, kas apturētu ārštata ierēdņu anonīmās sūdzības viņi ir apvainojušies, ka Levēna kungs šajā vietā pieņēmis jūs. Labi,— viņš sacīja Lisjēnam,— uzrakstiet pieprasījumu — es to parakstīšu — visās kancelejās steidzami izgatavot kopijas dokumentiem, kuru dublikāti varētu būt vajadzīgi privātsekretāram.

Šai brīdī ministra runu pārtrauca ziņojums, ka pienākusi telegramma no Spānijas. Tā acumirkli novērsa Levēna uzmanību no iekšējiem pārkārtojumiem, viņš veicīgi ielēca kabrioletā, steidzās uz tēva kantori un pēc tam — uz biržu. Kā jau parasts, viņš sargājās pats iet tur iekšā, tāpēc gaidīja ziņas no saviem aģentiem, lasīdams jaunākās brošūras tuvējā grāmatnīcā.

Pēkšņi viņš ieraudzīja tēva sulaiņus, kuri visās malās meklēja jauno cilvēku, lai nodotu viņam zīmīti ar pāris rindām:«Steidzieties uz biržu, ejiet iekšā, izbeidziet visu operāciju vienā rāvienā! Lieciet pārdot, kaut ar zaudējumiem, un pēc tam brauciet pie manis aprunāties!»

Šis rīkojums likās mulsinošs, bet viņš steidzās to izpildīt. Tas prasīja diezgan lielas pūles, un beidzot viņš varēja doties pie tēva.

Nu, vai izbeidzi to darījumu?

Jā gan. Bet kāpēc vajadzēja tā rīkoties? Man tas likās lielisks.

Tas ir daudz izdevīgāks par visiem, ar ko esam nodarbojušies. Tur varēja iegūt trīssimttūkstoš franku.

Bet kāpēc tad atkāpāmies?— Lisjēns bažīgi vaicāja.

Es to patiešām nezinu,— Levēna kungs nīgri atbildēja.— To tu uzzināsi no sava ministra, ja pratīsi pajautāt. Skrien un nomierini viņu — viņš aiz bailēm jūk prātā.

Levēna kunga sejas izteiksme vēl sakāpināja Lisjēna ziņkārību. Viņš metās uz ministriju pie de Vēza kunga, kas viņu gaidīja guļamistabā aiz divkārt aizslēgtām durvīm, dziļā satraukumā staigādams uz priekšu un atpakaļ.

«Tas nudien ir īsts zaķpastala,» Lisjēns nodomāja.

Nu, mīļais draugs, vai jums izdevās visu pārtraukt?

Itin visu, izņemot akcijas par desmittūkstoš frankiem,— tās liku nopirkt Ruljonam, kuru nevarēju atrast.

Ak, mīļais draugs, es ziedotu piecsimtfranku banknoti, es ziedotu pat tūkstošfranku banknoti, lai atgūtu to nieku un lai nepaliktu ne mazākās aizdomas, ka man ir jelkādi darījumi sakarā ar to nolādēto telegratnmu. Vai jūs varētu dabūt atpakaļ minētos desmittūkstoš frankus?

Ministra skatiens lūdza: «Ejiet!»

«Es neuzzināšu neko,» Lisjēns nosprieda, «ja neizdabūšu no viņa noslēpumu šobrīd, kad viņš nav kungs pār sevi.»

īstenību es nezinu, kurp lai braucu,— Lisjēns atbildēja kā cilvēks, kuram negribas atkal kāpt kabrioletā.— Ruljona kungs pusdieno ārpus mājas. Es varētu vienīgi, vēlakais, pēc divām stundām iegriezties pie viņa un pēc tam pārmeklēt Tortoni* apkārtni. Bet vai jūsu ekselence nepateiktu, kāpēc esmu uzņēmies visas šīs pūles, kurām būšu spiests ziedot arī vēl vakaru?

-— Man nevajadzētu jums neko stāstīt,— viņa ekselence ļoti bažīgi atbildēja,— taču sen jau vairs nešaubos par jūsu piesardzību. Kāds* šo lietu pietaupa sev; turklāt es to dabūju zināt pilnīgi nejauši, brīnumaina gadījuma dēļ,— viņš piemetināja, un viņa balsī jautās šausmas.— Starp citu, palūgšu, lai rīt jūs būtu tik laipns un nopirktu glītu pulksteni dāmai . ..

Ministrs piegāja pie rakstāmgalda un paņēma divtūkstoš franku.— Te būs divtūkstoš franku, rīkojieties pēc labākās sirdsapziņas, ja vajadzīgs, varat izdot arī trīs tūkstošus. Vai par tādu naudu var dabūt kaut ko pieklājīgu?

Domāju gan.

labi! Šo glīto pulkstentiņu zelta ķēdē kopā ar Balzaka .sējumu, luīi.un ir nepāra numurs — trīs, viens vai pieci — caur uzticamu roku vajag. nodot Levernē kundzei Svētās Annas ielas deviņdesmitajā nama. Tagad, mīļais draugs, kad jūs zināt visu, izpildiet vēl vienu lūgumu: neatstājiet darbu pusdarītu, aldabūjiet man tos desmittūkstoš frankus, lai tas, kam ir tiesības iejaukties, nevarētu sacīt vai vismaz pierādīt, ka es pats vai kāds no manējiem ir kaut vismazākajā mērā izmantojis šo telegrammu iedzīvošanās nolūkos.

— Jūsu ekselence var būt pilnīgi mierīgs, viss tiks izdarīts,— Lisjēns sacīja, ar pienācīgo cieņu atvadīdamies.

Viņš bez kādām pūlēm sameklēja Ruljona kungu, kurš kopā ar sievu un bērniem mierīgi pusdienoja savā ceturtā stāva dzīvokli. Apsolīdams tajā pašā vakarā Tortoni kafejnīcā samaksāt atkalpārdošanas starpību, kas varēja būt piecdesmit vai simt franku, viņš iznīcināja operācijas pēdējās pēdas un ar zīmīti darīja to zināmu ministram.

Pie tēva Lisjēns ieradās tikai uz pusdienu beigām. Pa ceļam no Viktuāras laukuma, kur dzīvoja Ruljona kungs, uz Londonas ielu viņš julas gluži pacilāts; vakarā paredzamais grūtais darbs Grandē kundzes salona viņam likās tīrais sīkums. Taisnība, ka cilvēkiem, kuru ienaidnieks ir pašu iztēle, pirms mokoša darba vajag nevis domāt, bet rosīties.

«Es runāšu ab hoc ab hoc,» Lisjēns nosprieda, «un visu, kas vien ienāks prātā — labu, sliktu un visļaunāko. Manuprāt, tieši tā iespējams paspīdēt debešķīgās Grandē kundzes acīs. Jo vispirms jābūt spožam un tikai tad maigam, un dāvana tiek noniecināta, ja piedāvātajam nav pietiekamas vērtības.»

X L V I I I nodaļa

— Māt, piedodiet man visas pliekanības, ko šovakar svinīgi runāšu,— deviņos Lisjēns teica mātei un atvadījās no viņas.

Ieiedams Grandē savrupnamā, Lisjēns ziņkārīgi nopētīja durvju sargu, pagalmu un kāpnes — vietu, kur vajadzēs darboties. Viss bija lielisks, dārgs, bet pārāk jauns. Priekštelpā zila samta aizslietnis ar zelta naglām gan bija mazliet apdilis un it kā vēstīja garāmgājējiem: «Ne jau nupat esam kļuvuši bagāti . . .», bet Grandē drīzāk domāja par to, kā ar aizslietņiem spekulēt, nekā par to, ko tie izsaka priekštelpā ienākušajiem.

Lisjēns sastapa Grandē kundzi šaurā lokā — tur bija septiņi vai astoņi cilvēki — elegantā rotondā, kur šajā stundā viņa mēdza pieņemt viesus. Vēl bija agrs, pārāk agrs, lai ierastos pie Grandē kundzes. Lisjēns to labi zināja, bet ar savu rīcību vēlējās pierādīt lielo aizraušanos. Nemitīgi pārvietojamu sveču gaismā viņa aplūkoja Tene- rani veidotu Kleopatras krūšutēlu, kuru karaļa vēstnesis tikko bija viņai atsūtījis no Romas. Ēģiptes ķēniņienes vaibsti bija vienkārši un cildeni. Visi klātesošie bārstīja frāzes un izteica apbrīnu.

«Skulptūra izcel šo laužu banalitāti,» Lisjēns domāja. «Te visas rupjās sejas un iesirmie mati it kā saka: «Ak, cik labu algu es saņemu!»»

Kāds Grandē nama pastāvīgs viesis — iztapīgs centra deputāts, ieteica biljarda parliju. Lisjēns pazina rupjo balsi, šā vīra pienākums palātā bija dārdināt smieklus, ja kāds negaidīti izteica augstsirdīgu priekšlikumu.

Grandē kundze steidzīgi piezvanīja un pavēlēja iedegt gaismu biljarda istabā. Lisjēns visu redzēja jaunā veidā.

«Savā ziņā ir labi, ja radušies plāni, lai cik smieklīgi tie būtu. Viņai ir burvīgs augums, un biljarda spēle dod neskaitāmas iespējas nostāties sevišķi kairinošā pozā. Taisni jābrīnās, kā Senžermēna priekšpilsētas reliģiski stingrie pieklājības likumi vēl nav šo spēli aizlieguši!»

Biljarda istabā Lisjēns uzsāka valodu un gandrīz vairs neapklusa. Viņa jautrība jo vairāk pieauga, kad sājo un smagnējo runu panākumi izkliedēja apmulsumu, ko jauneklis izjuta, apzinādamies, ka pilda pavēli — lakstojas ap Grandē kundzi.

Sākumā viņa runāšana bija pārāk banāla; jaunajam cilvēkam patika zoboties par to, ko pats teica: tā bija bodnieku asprātība, novazātas anekdotes, avīžu jaunumi utt., utt.

«Šajā sievietē ir daudz smieklīga, tomēr viņa pieradusi pie augstākas inteliģences. Te ir vajadzīgas anekdotes, bet mazāk nodrāztas, garlaicīgi spriedumi par smalkām lietām, par Rasina maigumu salīdzinājumā ar Vergilija maigumu, par itāliešu stāstiem, no kuriem Šekspīrs guvis sižetus savām lugām; te neder asas un trāpīgas piezīmes, tās paliek nepamanītas. Varbūt citādi ir ar skatieniem, sevišķi tad, ja cilvēks ir dedzīgi iemīlējies.» Un viņš ar diezgan vāji slēptu apbrīnu vēroja Grandē kundzes burvīgās pozas.

«Augstais dievs! Ko teiktu de Šastlē kundze, ja pamanītu kādu no šiem skatieniem! Bet viņa jāaizmirst, lai rastu laimi te,» Lisjēns sev sacīja. Un viņš aizgainīja liktenīgo domu, taču ne tik ātri, lai acīs nepavīdētu dziļš aizkustinājums.

Ari Grandē kundze raudzījās viņā diezgan dīvainu skatienu, tiesa, tajā atspoguļojās nevis maigums, bet pārsteigums; viņa ļoti labi atcerējās visu, ko de Temīna kundze pirms dažām dienām bija stāstījusi par Lisjēna iemīlēšanos. Jaunā sieviete nevarēja saprast, kāpēc de Temīna kundzes stāsta uzvandītās domas viņai likušās tik smieklīgas.

«Viņš patiešām izskatās brašs,» Grandē kundze domāja, «un viņam ir labas manieres.»

Biljarda partijā Lisjēnam krita sestā bumba, kādam klusējošam liela auguma jauneklim, droši vien mājas kundzes mēmam pielūdzējam,— piektā, un Grandē kundzei — ceturtā. Levēns pūlējās iedzīt acī piekto bumbu, tas viņam izdevās, tāpēc vajadzēja spēlēt pret Grandē kundzi un ļaut viņai uzvarēt, ko viņš izdarīja diezgan smalkjūtīgi. Lisjēns ai/.vicu izvēlējās grūtākos sitienus un nelaimīgā kārtā viņam nekad neizdevās trāpīt Grandē kundzes bumbu un gadījās pastāvīgi novietot lo izdevīgā pozīcijā. Grandē kundze jutās laimīga.

«Vai tiešām izredzes vinnēt divdesmit franku biljarda partijā,» Lisjēns prātoja, «saviļņo šo istabenes dvēseli, kas iemājojusi tik skaistā augumā? Partija drīz beigsies, palūkosimies, vai mans minējums ir pareizs.»

Lisjēns ļāva iedzīt savu bumbu acī; tad bija kārta septītajam numuram spēlēt pret Grandē kundzi. Šī bumba bija kritusi atvaļinātam prefektam, lielībniekam, kuram netrūka pretenziju, arī pretenziju uz laba biljarda spēlētāja slavu. Šis nelga nepieklājīgā aizrautībā plātījās ar sitieniem, ko tūlīt izdarīs, draudēja Grandē kundzei iedzīt viņas bumbu acī vai nolikt neizdevīgā stāvoklī.

Grandē kundze redzēja, ka, Levēnam spēli zaudējot, viņas stāvoklis ir pilnīgi mainījies, un sapīka; viņas svaigo lūpu kaktiņi sakniebās.

«Ak tad tāda viņa izskatās, kad dusmojas,» Lisjēns nodomāja.

Pee nežēlīgā prefekta trešā nepatīkamā sitiena Grandē kundze ar nožēlu pavēras Lisjēna, un viņš iedrošinājās atbildēt ar skatieniem, kas pauda apbrīnu Grandē kundzes daiļajām pozām, kurām viņa aizrautīgi nodevās, par spīti zaudējumu rūgtumam. Paspēlējušais Lisjēns nemitīgi staigāja ap biljarda galdu un vēroja Grandē kundzes bumbu ar bažām un vislielāko interesi. Tēlotā un diezgan jocīgā aizrautībā viņš piedalījās bezjēdzīgā strīdā pret lielīgo prefektu, kas bija palicis vienīgais pretinieks spēlē un taisījās vinnēt.

Drīz vien Grandē kundze zaudēja partiju, bet Lisjēns viņas acīs tā bija cēlies, ka viņa uzskatīja par iespējamu nolasīt jaunajam cilvēkam īsu, bet gudru lekciju ģeometrijā par leņķiem, ko veido ziloņkaula biljarda bumba, atsitoties pret galda malām. Lisjēns iebilda.

— Ak jā, jūs jau esat Politehniskās skolas audzēknis, taču padzīts audzēknis, tāpēc, bez šaubām, nevarat būt sevišķi stiprs ģeometrijā.

Lisjēns ieteica izdarīt eksperimentus; tika mērīti attālumi uz biljarda galda; Grandē kundzei radās iespēja izteikt dažas burvīgas piezīmes un izbrīnā jauki iesaukties. Viņai bija izdevība ieņemt valdzinošas pozas, tik valdzinošas, ka Lisjēns beidzot nodomāja: «Tas būtu viss, ko es varētu prasīt no Goslēnas jaunkundzes.»

No šī brīža viņš tiešām kļuva patīkams, Grandē kundze pārtrauca eksperimentus vienīgi tādēļ lai piedāvātu viņam biljarda partiju. Viņš šķita interesants, jo radīja izbrīnu. «Es nespēju atgūties,» viņa domāja. «Augstais dievs, cik muļķīgs izskatās vispatīkamākais cilvēks, kad jūtas nedrošs!»

Ap desmitiem sanāca diezgan daudz viesu. Bija izveidojies paradums stādīt Grandē kundzei priekšā gandrīz visus kaut cik ievērojamus cilvēkus, kas ieradās Parīzē. Viņas kolekcijā trūka vienīgi tiešām slavenu aktieru un īsti izcilu augstmaņu. Tāpēc tādu personu ierašanās Parīzē, par ko ziņoja avīzes, bojāja Grandē kundzei omu, un reizēm viņa atļāvās pret tām gandrīz vai republikāniskus izteikumus, kuri mulsināja viņas vīru. Jūlija dienās izraudzītā karaļa žēlastības bagātīgi apveltītais laulātais draugs ieradās pusvienpadsmitos kopā ar kādu ministru. Drīz parādījās vēl viens ministrs un viņam pa pēdām — trīs vai četri ietekmīgākie palātas deputāti. Pieci seši salonā esošie zinātnieki drīz sāka maziski pieglaimoties ministriem un deputātiem. Pēc brīža ar viņiem sacentās divi trīs slaveni literāti, izteiksmes veidā mazāk banāli, bet būtībā varbūt vēl verdziskāki, taču tie savu maziskumu slēpa nevainojamā pieklājībā. Šie vīri ritmiskā un klusinātā valodā izteica aprīnojami smalkus netiešus komplimentus. Plātīgais prefekts nobijās no tādām runām un apklusa.

«Tie ir cilvēki, par kuriem mūsu mājā zobojas,» Lisjēns domāja. «Te viņi tiek apbrīnoti.»

Cits pēc cita ieradās Parīzē vispopulārākie ļaudis.

«Te trūkst vienīgi gudro, kas ir pietiekami neprātīgi, lai nostātos opozīcijā. Kā gan iespējams sabiedrību, šo netīro masu, vērtēt tik augstu, lai nonāktu ar to opozīcijā? Taču tik daudzu slavenību vidū mana valdīšana beigsies,» Levēns nosprieda.

Tai brīdī no salona otras malas viņam tuvojās Grandē kundze pateikt kādu vārdu.

«Kur viņai radusies tāda neiedomājama pārdrošība?» sevī smiedamies, viņš prātoja. «Kāpēc, pie velna, viņa kļuvusi tik smalkjūtīgi uzmanīga? Vai kaut ko tādu maz drīkst atļauties? Varbūt es, pats to nezinādams, esmu hercogs?»

Viesistabā deputātu bija ka biezs. Lisjēns noskatījās, kā viņi skaļi runā un ļoti cenšas sacelt labi lielu troksni. Viņi slēja sirmās galvas, cik vien augstu spēdami, un strauji žestikulēja. Viens nometa uz spēļu galda savu skaisto zelta tabakdozi ar tādu blīkšķi, ka trīs vai četri blakus stāvošie atskatījās; kāds cits, uz krēsla apsēdies, nemitīgi stumdīja to pa grīdu, nepavisam nesaudzēdams kaimiņu dzirdi.

«Viņi izskatās tikpat cienīgi,» Lisjēns domāja, «kā lieli zemes īpašnieki, kas tikko atjaunojuši izdevīgu rentes līgumu.»

Tas, kurš tik trokšņaini dīdījās ar krēslu, brīdi vēlāk piegāja pie Levēna biljarda istabā un palūdza «Gazette de France», ko viņš lasīja. Šo mazo pakalpojumu deputāts izlūdzās tik pazemīgi, ka mūsu varonis jutās gluži aizkustināts: viss kopumā viņam atgādināja Nansī. Acis iepletās, skatiens sastinga, lūpas zaudēja sabiedrības cilvēka pieklājības izteiksmi. No sapņainlbas Lisjēnu izrāva skaļi smiekli, kas atskanēja turpat blakus. Kāds slavens rakstnieks stāstīja anekdoti par abatu Bartolemī, «Anaharsisa ceļojuma» autoru;* tai sekoja anekdote par Marmontelu* un pēc tam trešā — par abatu Delillu.*

«Sis jautrības pamats ir neradošs un garlaicīgs. Akadēmijas |audis,» l isjēns domāja, «izlīdzas vienīgi ar savu priekšgājēju smieklīgajām īpašībām. Pēctečiem viņi neatstās nekādu mantojumu, jo ir pārāk bailīgi, lai darītu mu|ķības. Te nav ne miņas no aušīgās jautrības, kas valdīja d'Okenkūra kundzes salonā, kad d'Antēns mūs iekustināja.»

Sākās ceturtā anekdote — par Tomā* dīvainībām, un to Lisjēns vairs nevarēja izturēt, tāpēc pa vāji apgaismotu, krūšutēliem rotātu galeriju devās uz lielo salonu. Durvis viņš sastapa Grandē kundzi, kas vēlreiz veltīja viņam dažus vārdus.

«Tā būtu melna nepateicība, ja es nepievienotos viņas grupai, kad šai sievietei ienāks prātā tēlot de Stāla kundzi.»

Lisjēnam nevajadzēja ilgi gaidīt. Tajā vakarā pie Grandē kundzes bija atvests jauns vācu zinātnieks — ārkārtīgi kārns cilvēks gaišiem, vidū celiņā pāršķirtiem gariem matiem. Grandē kundze runāja ar viņu par vācu zinātnieku izdarītajiem atklājumiem: varbūt Homērs sacerējis tikai kādu epizodi no dziedājumiem, kuri padarījuši slavenu viņa vārdu* un kuru apjūsmotā kompozīcija ir tikai pedantu apbrīnots nejaušības auglis. Grandē kundze ļoti labi runāja par Aleksandrijas skolu.* Ap viņu sapulcējās vesels klausītāju loks. Saruna novirzījās uz kristiānisma senatni. Grande kundzes seja iegūla nopietnība, lūpu kaktiņi noslīga uz leju.

Vai šis tikko priekšā stādītais vācietis neatļāvās uzbrukumus liturģijai, runājot ar Luija Filipa galmam tuvu pilsonības pārstāvi? (Takta trūkumā vācieši mēdz būt nepārspējami.)

Piektajā gadsimtā mise,— viņš sacīja,— bija tikai sanākšana, kur kopīgi ēda maizi, pieminot Jēzu Kristu. Tā bija tāda kā saprātīgu cilvēku tējas dzeršana. Toreiz neviens neiedomājās, ka dara ko svarīgu, kaut cik atšķirīgu no ikdienišķas rīcības, un vēl mazāk — ka tiktu darīts brīnums, ka maize un vīns pārvērstos par Pestītāja miesu un asinīm. Varam vērot, ka pamazām šī pirmo kristīgo tējas dzeršana kļūst aizvien svarīgāka un veidojas mise.

Bet augstais dievs! Kur jūs, cienītais kungs, to ņēmāt?— Grandē kundze izbijusies iesaucās.— Droši vien tā raksta kāds jūsu — vācu autors, kaut gan parasti viņiem ir tuvas dievišķas un mistiskas idejas, tāpēc arī katrs godīgi domājošs cilvēks viņus tik augsti vērtē. Dažs būs nomaldījies, un viņu valoda, ko mani vieglprātīgie tautieši diemžēl tik reti prot, šos autorus paglābusi no jebkura pretspara.

Nē, cienītā kundze! Arī frančiem ir lieli zinātnieki,— atsāka jaunais vācu dialektiķis, kas acīmredzot tāpēc, lai pilnam izbaudītu ilgas diskutēšanas priekus, bija iemācījies izteikties ļoti pieklājīgi. — Taču, cienītā kundze, franču literatūra ir tik skaista, frančiem pieder tik daudz dārgumu, ka viņi līdzīgi lieliem bagātniekiem neapzinās savu bagātību. Visu šo patiesību par liturģiju es atradu tēva Mabijona* darbos — viņa vārds nupat dots vienai no jūsu spožās galvaspilsētas ielām. īstenībā tas nav teikts Mabijona tekstos — to nabaga mūks nav iedrošinājies, tas rakstīts piezīmēs. Jūsu liturģija, cienītā kundze, ir nesens izgudrojums, tai nav ilgāks mūžs kā jūsu Parīzei, kuras piektajā gadsimtā vēl nebija.

Līdz tam brīdim Grandē kundze bija atbildējusi tikai ar aprautām un nenozīmīgām frāzēm, uz kurām vācietis, brilles noņēmis, atbildēja ar faktiem un, kad tika apstrīdēts,— ar citātiem. Šim monstram bija apbrīnojama atmiņa.

Grandē kundze jutās ārkārtīgi nepatīkami. «Cik brīnišķīga šādā brīdī izskatītos de Stāla kundze,» viņa domāja, «tik plašā cilvēku uzmanības lokāl Mūsu sarunai, kā redzu, ir vismaz trīsdesmit klausītāji, un es — augstais dievs!— es nespēju atbildēt ne vārda, bet sadusmoties ir par vēlu.»

Skaitot klausītājus, kuri sākumā smīkņāja par vācieša dīvainajām manierēm, bet mazliet vēlāk sāka viņu apbrīnot tieši jocīgās izturēšanās dēļ, patiesībā tāpēc, ka viņš tik savādi ņēma nost brilles, Grandē kundzes acis sastapas ar Lisjēna skatienu. Jaunā sieviete savā izmisuma gandrīz vai lūdza viņa žēlastību. Viņa tikko bija sapratusi, ka visvaldzinošākie mirkļi neatstāj nekādu iespaidu uz vācieti, kas klausījās pats savos vārdos un neredzēja neko.

Lūdzošajā skatienā Lisjēns ieraudzīja izaicinājumu savai drosmei; viņš izlauzās cauri klausītāju lokam un nostājās blakus vācu dialekti- ķim.

— Bet, mans kungs,

Izrādījās, ka vācietis nepavisam nebaidās no franču dzēlībām un ironijas. Lisjēns bija pārāk paļāvies uz šo ieroci un tika sakauts, jo itin neko nezināja par diskutējamo jautājumu, pat ne to, kādā valodā Mobijons rakstījis.

Vienos naktī Lisjēns atstāja namu, kur bija darīts viss, lai viņam iepatiktos. Jaunekļa dvēsele bija kā iztukšota. Domas par cilvēkiem, par literātu anekdotēm, par zinātnisko diskusiju, par nevainojami pieklājīgo izturēšanos iedvesa viņam šausmas. Veselu stundu viņš vienatnē svētlaimīgi ļāvās atmiņām par de Šastlē kundzi. Cilvēki, tās sabiedrības krējums, kurus viņš tovakar bija redzējis, šķita kā radīti tam, lai apšaubītu de Šastlē kundzei līdzīgu būtņu iespējamību. Dziļā jūsmā viņš atgriezās pie mīļotā tēla, kas bija apveltīts ar vienreizības valdzinājumu — varbūt vienīgo, kā pietrūkst mīlestības atmiņām.

Literāti, zinātnieki un deputāti, ar kuriem kopā viņš tikko bija pavadījis vakaru, sargājās parādīties Levēna kundzes salonā, kur valdīja dzirkstoša ironija: tur par viņiem zobotos no visas sirds. Tur visi zobojās par visiem, un neviens nežēloja muļķus un liekuļus, kam nebija neizsīkstoša asprātības krājuma. Hercoga, Francijas pēra vai nacionālās gvardes pulkveža tituls, kā būtu pārliecinājies Grandē kungs, nevienu neglāba no visjautrākās ironijas.

Man nekas nav lūdzams nedz valdītājiem, nedz valdāmajiem,— Levēna kungs reizēm sacīja savā salonā.— Man ir darīšanas tikai ar viņu naudu, un tieši es no rītiem savā kabinetā pierādu, ka mūsu intereses sakrīt. Ārpus kabineta arī vēlos tikai vienu: izklaidēties un smieties par muļķiem neatkarīgi no tā, vai viņi sēž tronī vai vārtās dubļos. Tātad, draugi, zobojieties par mani, ja vien spējat!

Nākamajā dienā visu rīta pusi Lisjēns nostrādāja, lai izprastu Gandēna kunga ziņojumu par stāvokli Alžīrā.* Karalis bija pieprasījis pamatotus grāfa de Vēza kunga ieskatus, un rīkojums šķita jo vairāk glaimojošs tāpēc, ka šī lieta īstenībā attiecās uz Kara ministriju. Viņš bija pavadījis visu nakti centīgā darbā un beigās lika pasaukt Lisjēnu.

Mīļais draugs, kritizējiet šo te bez žēlastības,— viņš sacīja, pasniegdams stipri sasvītrotu rakstījumu.— Atrodiet iebildumus. Man būs patīkamāk uzklausīt sava adjutanta kritiku zem četrām acīm, nekā tikt nokritizētam visas padomes priekšā. Lappuses, ko būsiet izlasījis, dodiet parrakstīt uzticamam ierēdnim, lai kāds būtu viņa rokraksts. Cik žēl, ka jūsējais ir tik slikts! Jūs tikai kricelējat burtus. Vai nevarat mēģināt šo trūkumu labot?

Vai gan kāda spēkos ir labot paradumus? Ja tas būtu iespējams, daudzi zagļi, kas ieguvuši pāris miljonu, kļūtu par godīgiem cilvēkiem.

Šis Gandēns apgalvo, ka ģenerālis viņam aizbāzis muti ar tūkstoš piecsimt luidoriem . .. Starp citu, mīļais draugs, man vajag, lai mana ziņojuma un jūsu iebildumu tīrraksts būtu gatavs rīt pirms astoņiem. Es gribu tos ielikt savā portfelī. Bet es prasu no jums nežēlīgu kritiku. Ja mēs varētu būt droši, ka jūsu tēvs no kasbas* dārgumiem neizvilks kādu epigrammu, viņa ieskati šajā jautājumā man būtu zelta vērti.

Lisjēns šķirstīja ministra iedoto melnrakstu, kuram bija divpadsmit lappušu.

Ne par kādiem pasaules labumiem tēvs nelasītu tik garu ziņojumu, kas turklāt jāsalīdzina ar dokumentiem.

Lisjēns nosprieda, ka šī lieta nav mazāk sarežģīta kā jautājums par liturģijas izcelšanos. Pusastoņos viņš aizsūtīja ministram savu darbu, kas bija vismaz tikpat garš kā pārrakstītais ministra ziņojums. Viņa māte bija ievilcinājusi pusdienas, un, kad Lisjēns ieradās, tās vēl nebija beigušās.

Kas tevi trieca šurp tik vēlā stundā?— Levēns jautāja.

Mīlestība uz māti,— Levēna kundze atbildēja.— Viņam patiesībā būtu ērtāk iegriezties kādā kabarē.

Ko varu darīt tavā labā, lai pierādītu savu pateicību?— viņa vaicāja dēlam.

Palūgt tēvu izteikties par vienu manu nelielu sacerējumu, ko esmu atnesis līdzi kabatā …

Un sākās saruna par Alžīru, par kasbu, par četrdesmit astoņiem miljoniem, par nozagtiem trīspadsmit miljoniem, un tā ilga līdz pusdesmitiem.

Un Grandē kundze?

Es viņu biju galīgi aizmirsis …

X L I X nodaļa

Todien Levēns jutās kā īsts darīšanu cilvēks; viņš steidzās pie Grandē kundzes tāpat, kā būtu steidzies uz savu kanceleju pabeigt iekavētu darbu. Veiklā solī viņš šķērsoja pagalmu, uzkāpa pa kāpnēm un izgāja cauri priekštelpai, smaidīdams par to, cik viegli būs veicams uzdevums. Viņa prieks bija tāds, it kā būtu atradies dokuments, kas noklīdis tieši tajā brīdī, kad ticis meklēts, lai pievienotu karalim sūtāmam ziņojumam.

Viņš ieraudzīja Grandē kundzi viņas parasto pielūdzēju vidū, un nicinājums izdzēsa jauneklīgo smaidu. Kāds Greslēna kungs, kurš, samaksādams grāfa de Vēza mīļākās radiniecei divpadsmit tūkstošu franku, bija kļuvis par Norēķinu palātas pastāvīgo kontrolieri, prātoja, vai stūra bodnieks Bernavila kungs, kas piegādāja pārtiku nacionālās gvardes galvenajam štābam, iedrošināsies izraisīt tik labu klientu neapmierinātību un balsot savas avīzes garā. Kāds cits kungs, kurš pirms 1830. gada bija jezuīts, bet tagad—ar ordeni apbalvots grenadieru leitnants, tikko bija apgalvojis, ka viens no Bernavila komijiem abonē «National», ko viņš nekādā ziņā neiedrošinātos, ja saimnieks izjustu pienācīgu riebumu pret šo republikānisko gaisa jaucēju.

Katrs izteiktais vārds stipri mazināja Grandē kundzes skaistuma iespaidu uz Lisjēnu. Uzlikdama visam kroni, viņa dzīvi piedalījās sarunā, kas būtu labi iederējusies vārtnieka būcenī. Šī dāma izteicās, ka viņai labi pazīstams grenadieru rotas bundzinieks varētu tirgotāju netieši brīdināt par iespējamu klientūras zaudēšanu.

«Šie ļaudis nevis bauda iegūto stāvokli, bet izklaidējas, tēlodami bailes, tāpat kā mani draugi — Nansī muižnieki, un, galvenais, man no viņu runām metas nelabi.»

Lisjēns bija pilnīgi aizmirsis jauneklīgo smaidu, kas rotāja viņa seju, ienākot lieliskajā viesistabā, kura viņa acīs drīz pārvērtās par netīru vārtnieka būceni.

«Manu operas jaunkundžu runas, bez šaubām, nav tik pretīgas kā šīs te. Cik savāds laiks! Tiklīdz drosmīgie franči iegūst bagātību, viņi sāk baidīties. Bet varbūt mēreno cildenās dvēseles nespēj rast mieru, kamēr vien pasaulē vēl pastāv kādas briesmas.»

Un Lisjēns pārstāja klausīties sarunā. Tad jauneklis pamanīja, ka Grandē kundze sākusi izturēties pret viņu visai vēsi; tas Šķita uzjautrinoši.

«Man likās,» jaunais cilvēks domāja, «ka baudīšu viņas uzmanību vismaz divas nedē|as. Šo gaisīgo prātiņu tāda iedomība ir nogurdinājusi vēl ātrāk.»

Kairam gudram un pieredzējušam cilvēkam Lisjēna pārsteidzīgie un neiecietīgie secinājumi būtu likušies smieklīgi. Gaisīgs bija viņš pats: viņš nepavisam neizprata Grandē kundzes raksturu. Šo jauno, svaigo sievieti, kas tik lielu uzmanību veltīja Pompcju garā darinātajiem sienu gleznojumiem* nama vasaras galerijā, gandrīz nepārtraukti nodarbināja ārkārtīgi sarežģīti politiski aprēķini. Viņa bija bagāta kā Rotšilds un gribēja kļūt par Monmoransī.

«Jaunais Levēns, lūgumrakstu pārzinātājs, nav zemē metams. Ja pusi no viņa tikumiem pārvērstu neapstrīdami cienījamā sabiedriskā stāvoklī, viņš būtu kaut kam derīgs. Tāds, kāds viņš ir tagad,— ar savām vienkāršajām, taču dižciltīgam cilvēkam raksturīgajām manierēm — jauneklis drīzāk būtu piemērots dāmiņai, kas domā nevis par augstu stāvokli, bet par mīlas dēku.»

Viņa pati šausminājās par savu vulgāro domu gaitu.

«Viņa vārdam nav nekāda svara. Parasts jauns cilvēks, dēls bagātam baņķierim, kas savas dzēlīgās mēlnesības dēļ izdaudzināts par asprāti. Lisjēna kungs ir tikai iesācējs karjerā, kur Grandē kungs jau ticis daudz tālāk, viņam nav nedz slavena vārda, nedz cienījamu radinieku ar augstu stāvokli sabiedrībā. Manas pozīcijas viņš nespētu uzlabot. Ik reizi, kad viņu uzaicinātu uz Tilērijām, ielūgtu arī mani, turklāt pirmo. Viņam nekad nav dota iespēja dejot ar princesēm.»

Tādas domas rosījās Grandē kundzes galvā, kad viņa, lūkodamās Lisjēnā, mēģināja rast tām apstiprinājumu, bet viņš bija pārliecināts, ka jaunā sieviete pilnīgi nodevusies tirgotāja Bernavila pārkāpumam un tā sodīšanas līdzekļiem, liedzot šim vīram pārtikas piegādi nacionālās gvardes galvenajam štābam.

Piepeši Grandē kundze, gandrīz iesmiedamās,— tas ar viņu gadījās reti,— nosprieda: «Ja viņš tiešām ir iemīlējies manī tā, kā domā de Temīna kundze, viņš jāpadara pilnīgi neprātīgs. Un šim glitajam jauneklim varbūt īsti piemērota būs tieši liela stingrība, kas man, bez šaubām, piedienēs vislabāk.»

Pēc pusstundas, kuras laikā Lisjēnam nepalika nekādu šaubu par uzsvērti saltu uzņemšanu, viņš attiecībā pret skaisto Grandē kundzi jutās kā labs mākslas pazinējs, kas taisās pirkt viduvēju gleznu: kamēr šķiet iespējams to iegūt par dažiem luidoriem, viņš pārspīlē tās skaistumu, bet, ja pārdevēja prasības kļūst pārmērīgas, pazinējam glezna sāk likties smieklīga, viņš saskata vairs tikai tās trūkumus un spēj par to vienīgi zoboties.

«Esmu te ieradies,» Lisjēns domāja, «lai šiem muļķiem pierādītu, ka mani kveldē dedzīga mīlestība. Ko dara kaisles pārņemts cilvēks, ja skaista sieviete pret viņu izturas tik salti? Viņš noslēdzas visdrūmākajā melanholijā un klusēšanā.»

Un Lisjēns vairs nerunāja ne vārda.

«Ko gan cilvēki zina par kaislībām!» viņš turpināja, pats par sevi smaidīdams un patiešām noskumdams. «Kad es, šķiet, patiesi biju tādā stāvoklī, kādu tagad tēloju, Šarpentjē kafejnīcā neviens netrokšņoja vairāk par mani.»

Lisjēns slavējamā nekustībā palika sēžam uz krēsla. Par nelaimi, viņš nevarēja aizbāzt ausis.

Ap pulksten desmitiem varen skaļi ieradās de Torpē kungs, kādreizējais deputāts, izskatīgs jauns cilvēks un daiļrunīgs ministrijas avīzes redaktors.

— Vai jūs, kundze, esat lasījusi «Le Messagcr»?*— viņš jautāja banālā un gandrīz familiārā tonī, tuvodamies namamātei un it kā uzsvērdams šo familiaritāti pret jaunu, sabiedrības uzmanības izlutinātu sievieti.— Vai esat lasījusi «Le Messager»? Viņi nespēj atbildēt uz tām pāris rindiņām, ko es šorīt nodrukāju par reformistu sarosīšanos un viņu ideju pašreizējo attīstību. Dažos vārdos aplūkoju vēlētāju skaita pieaugumu. Anglijā to ir astoņsimt tūkstoši, mums — tikai simt astoņdesmit tūkstoši; bet, ja pametu skatienu uz Angliju, ko es tur pirmām kārtām ieraugu? Kāda spoža virsotne savā mirdzumā pārsteidz un saista manus skatienus? Spēcīga un godājama aristokrātija, aristokrātija, kas dziļi sakņojas šīs galvenokārt nopietnās tautas — bībeliskās tautas paražās. Un ko es redzu šauruma šajā pusē? Cilvēkus, kam ir vienīgi bagātība un vairāk nekas. Varbūt pēc pāris gadiem viņu bagātību un viņu vārda mantinieki atradīsies Senpelaži. . .

Šī runa, ar ko viņš tik smalkjūtīgi vērsās pie pilsoniskas izcelsmes sievietes un bagātnieces, kuras vecmāmiņai nebija pat sava pajūga, Lisjēnu sākumā uzjautrināja. Bet de Torpē kungs diemžēl neprata izteikties īsi, viņam bija nepieciešami gari periodi.

«Šis nekaunīgais plātībnieks iedomājas, ka viņam jārunā Šatobriāna grāmatu valodā,» pacietību zaudējušais Lisjēns nodomāja. Viņš izrunāja pāris teikumu, kurus, ja tos šai sabiedrībai izskaidrotu, varētu noturēt par joku. Taču jauneklis tūlīt aprāvās. «Tas vairs neatbilst lielas kaislības tēlojumam: Grandē kundze mani uzņem tā, ka man piederas klusēšana un grūtsirdība.»

Lisjēns bija spiests atturēties no runāšanas, un tā viņš dzirdēja tik daudz muļķību un, galvenais, novēroja tik daudz plātīgi izrādītu zemisku jūtu, ka jaunajam cilvēkam šķita — viņš atrodas sava tēva priekšistabā.

«Ja mātei gadās sulaiņi, kas runā kā de Torpē kungs, viņa tos atlaiž.»

Viņam likās neciešami Grandē kundzes mazā ovālā salona elegantie ornamenti. Lisjēnam nebija taisnība: grūti būtu iedomāties patīkamākus un mazak uzkrītošus rotājumus. Šis burvīgais salons, ja tam nebūtu ovāla forma un daži arhitekta izraudzīti ornamenti, izskatītos pēc temp|a; mākslinieki, runājot savā starpā, būtu teikuši: «Tas ir uz īslas mākslas robežas.» Taču de Torpē kunga nekaunība Lisjēnam sagandēja visu. Mājasmātes jaunība un svaigums, kaut arī saltā uzņemšana tos izcēla, viņam šķita vairāk piedienamies istabenei.

Lisjēns joprojām bija pārliecināts, ka raugās uz lietām filozofiski, taču īstenībā viņam tikai riebās nekaunība. Šī īpašība, kuru de Torpē kungs bija sakāpinājis līdz pēdējai iespējai un bez kuras nav gūstami panākumi, iedvesa Lisjēnam dusmām līdzīgu derdzīgumu. Kad Levēna kungs domāja par savu dēlu, viņā vislielākās bažas radīja pretīgums pret tik nepieciešamu īpašību.

«Viņš nav derīgs savam laikmetam,» tēvs sprieda, «un nekad nebūs nekas vairāk kā banāli tikumīgs cilvēks.»

Kad tika piedāvāta neizbēgamā biljarda partija, Lisjēns redzēja, ka de Torpe kungs taisās ņemt bumbu. Lisjēna dzirde patiešām vairs nespēja izturēt skaistu|a dārdošo balsi. Riebums bija tik liels, ka jauneklis neparko nevarēja piespiest sevi staigāt apkārt biljarda galdam, un viņš klusēdams devās prom lēnā gaitā, kāda piederas nelaimes piemeklētam cilvēkam.

«Pulkstenis ir tikai vienpadsmit,» viņš priecīgs nodomāja un pirmo reizi visā sezonā steidzās uz operu, vēlēdamies tur nonākt.

Slēgtajā tēva ložā viņš atrada Remonas jaunkundzi, kura jau stundas ceturksni bija viena un briesmīgi vēlējās papļāpāt. Lisjēns klausījās viņā ar prieku, kas pašam šķita pārsteidzošs, un izturējās brīnišķīgi.

«Tā ir īsta asprātība,» viņš savā aizrautībā nolēma. «Kāds pretstats Grandē salona gausajam un vienmuļajam svinīgumam!»

Jūs esat burvīga, daiļā Remona, vismaz es jūtos apburts. Izstāstiet jel to slaveno stāstu par N. kundzes strīdu ar vīru un par divkauju!

Kamēr viņa savā patīkami skanīgajā balstiņā runāja, pārlēkdama no sīkuma uz sīkumu, viņš domāja: «Cik viņi ir smagnēji un pelēcīgi, kā viņi atbild cits citam ar nepatiesiem apgalvojumiem, kuru melīgumu jūt gan runātājs, gan klausītājs. Bet neliekuļot nozīmētu pārkāpt visus šīs brālības uzvedības noteikumus. Vajag izlikties noticam nezin cik muļķībām un nezoboties par viņu reliģijas svētākajām patiesībām, citādi viss ir zaudēts.»

Viņš nopietni sacīja:

Blakus jums, daiļā Remona, kaut kāds de Torpē kungs nemaz nav iedomājams.

No kurienes jūs nākat?

Viņš turpināja:

Ar savu dabisko un pārdrošo asprātību jūs uzreiz sāktu par viņu zoboties, jūs sagrautu pīšļos viņa uzpūtīgo svinīgumu. Cik žēl, ka nav iespējams jūs abus ielūgt vienās brokastīs! Mans tēvs būtu cienīgs tajās piedalīties. Jūsu rosīgais prāts nemūžam nespētu paciest viņa garos, pārspīlētos teikumus, kādi īsti atbilst provinces augstākās sabiedrības ļaužu labajam tonim.

Māsu varonis apklusa un sāka prātot: «Vai nebūtu labāk, ja es savu lielo mīlestību vērstu nevis uz Grandē kundzi, bet uz Elsleras jaunkundzi* vai Goslēnas jaunkundzi? Arī viņas ir ļoti slavenas; Elsleras jaunkundze nav apveltīta nedz ar Remonas jaunkundzes asprātību, nedz pārsteidzošo atjautību, taču pat pie Goslēnas jaunkundzes nebūtu iespējams sastapt tādus kā Torpē. Lūk, kur Francijas augstākā sabiedrība nonākusi pagrimuma laikmetā! Esam sasnieguši Senēkas laiku un vairs neiedrošināmies rīkoties un runāt kā Sevinjē kundzes un lielā Kondē* laikā. Dabiskums patveries vienīgi pie dejotājām. Kura dziļas kaislības tēlošanai būtu mazāk apgrūtinoša? Grandē kundze vai Goslēnas jaunkundze? Vai tiešām man lemts no rītiem rakstīt muļķības un vakaros tajās klausīties?»

Pašā šo pārdomu un Remonas jaunkundzes tērzēšanas prieka karstumā ložas durvis ar troksni atvērās un pa tām ienāca pats viņa ekselence grāfs de Vēza kungs.

Es jūs meklēju,— viņš teica Lisjēnam nopietnā un gaužām svarīgā 'tonī.— Bet vai šī meiča ir uzticama?

Kaut arī pēdējie vārdi tika izrunāti klusām, Remonas jaunkundze tos sadzirdēja.

Tādu jautājumu manā klātbūtnē neviens nav uzdevis nesodīts!— viņa iesaucās.— Un, tā kā es nevaru jūsu ekselenci aizdzīt, atlikšu atriebību uz nākamo deputātu palātas sēdi.— Un viņa aizsteidzās.

Nav slikti sacīts,— Lisjēns iesmiedamies teica,— nudien, nav slikti!

Vai tiešām cilvēks, kam jādomā par darīšanām, turklāt par vissvarīgākajām darīšanām, drīkst būt tik vieglprātīgs kā jūs?— ministrs sacīja sapīcis kā jau cilvēks, kas nodevies grūtu jautājumu risināšanai un jūtas traucēts blēņu dēļ.

No rītiem esmu jūsu ekselences rīcībā ar miesu un dvēseli, bet tagad pulkstenis ir vienpadsmit vakarā un, pie velna, vakari pieder man pašam. Bet ko jūs man maksātu, ja es tos pārdotu?— Lisjēns vēl tīri jautri pavaicāja.

•— Es jūs, apakšleitnantu, pataisītu par leitnantu.

Ak vai! Tā ir liela balva, tikai es diemžēl nezinu, ko ar to iesākt.

Pienāks brīdis, kad izjutīsiet visu tās vērtību. Bet mums nav laika prātošanai. Vai varat šo ložu aizslēgt?

Nekas nav vieglāk izdarāms,— Lisjēns atbildēja, aizbīdīdams bultu.

Pa to laiku ministrs izpētīja, vai viņu sarunu nevar noklausīties no Maku. ložām. Tur neviena nebija. Viņa ekselence noslēpās aiz kolonnas.

Ar saviem nopelniem esat kļuvis par manu pirmo palīgu,— viņš nopietni sacīja.— Jūsu amatam nebija nekādas nozīmes, un es jūs pieņēmu vienīgi tādēļ, lai iepriecinātu jūsu tēva kungu. Jūs šo amatu padarījāt vajadzīgu, tam ir zināms svars, un es tikko par to runāju ar karali.

Ministrs apklusa, gaidīdams dziļu iespaidu. Viņš vērīgi lūkojās Lisjēnā, taču spēja saskatīt vienīgi garlaikotu uzmanību.

«Nelaimīgā monarhija!» grāfs de Vēzs domāja. «Karaļa vārds ir galīgi zaudējis maģisko varu. Tik tiešām, nav iespējams valdīt, ja pastāv avīželes, kas grauj jebkuru kārtību. Mums par visu jāmaksā skaidrā naudā vai ar amatiem … Un tas mūs izputina: valsts kase nav neiztukšojama, un augstu amatu skaits nav bezgalīgs …»

Kādas desmit sekundes valdīja klusums, un ministra seja sadrūma. Agrās jaunības gados, kad viņš atradās Koblencā,* vārds «karalis» vēl radīja apbrīnojamu iespaidu.

«Vai viņš man piedāvās kaut ko līdzīgu Karona lietai?» Lisjēns pratoja. «Ja ta, tad armija nekad nebūs leitnanta, ko sauc par Levēnu.»

Mīļais draugs,— ministrs beidzot sacija,— karalis piekrīt, ka es jums uzdodu divkāršu misiju vēlēšanās.

«Atkal vēlēšanas! Šovakar esmu līdzīgs Pursonjaka kungam!»*

Jūsu ekselencei ir zināms,— viņš ļoti noteikti atbildēja,— ka piekrāptie iedzīvotāji tādas misijas neuzskata par sevišķu godu.

Tam gan es nepavisam nepiekrītu,— ministrs iebilda.— Un atļaujiet sacīt, ka man ir vairāk pieredzes nekā jums.

Pēdējos vārdos izskanēja gandrīz nepieklājīga pašpārliecība, tāpēc atbilde nebija ilgi jāgaida.

Un man, grāfa kungs, nav pietiekamas padevības valdībai, tāpēc lūdzu jūsu ekselenci tāda veida misijas uzticēt cienīgākiem cilvēkiem.

Bet, mīļais draugs,— de Vēza kungs atbildēja, apspiezdams savu ministra iedomību,— tādi pienākumi attiecas uz jūsu tiešo darbu, piederas pie amata, kuram esat piešķīris svaru . ..

Tādā gadījumā vēlos pirmajam lūgumam pievienot otru — atbrīvot mani no darba un pieņemt pateicību par jūsu laipnībām.

Nelaimīgais monarhijas princips!— ministrs it kā pie sevis noteica.

Tad viņš, nepavisam nevēlēdamies pārtraukt attiecības ar Lisjēnu un viņa tēvu, pieklājīgākā tonī piebilda:

Piedodiet, cienītais kungs, bet par atbrīvošanu no darba varu runāt vienīgi ar jūsu tēva kungu.

Es ļoti negribētu,— mirkli klusējis, Lisjēns atbildēja,— pastāvīgi meklēt palīdzību tēva gudrībā. Ja jūsu ekselence man izskaidrotu abas misijas sīkāk un ja šī lieta pēc sava rakstura nebūtu līdzīga cīņai Transonēnas ielā, es varētu to uzņemties.

Es, tāpat kā jūs, no sirds nožēloju ārkārtīgi nepatīkamos notikumus, kādi izraisās vislikumīgākās varas neapdomīgas izmantošanas dēļ. Bet jūs pats labi saprotat, ka nožēlots un iespējami izlabots starpgadījums nevar mest ēnu uz visu sistēmu. Vai tad cilvēks, kas medībās nejauši ievaino savu draugu, ir slepkava?

Šovakar de Torpē kungs mums teica veselu pusstundu garu runu par nepatīkamo notikumu, ko ļaunprātīgā prese tā uzpūtuši.

Torpē ir muļķis, un tieši tāpēc, ka mums nav Levēnu vai tālab, ka viņiem ir pārāk nepakļāvīgs raksturs, reizēm esam spiesti izmantot tādus kā Torpē. Jo mašīnai galu galā ir jāstrādā. Pamatojumi un daiļrunība, par ko šiem kungiem maksā, nav domāti tik gudriem cilvēkiem kā jūs. Nevar taču gribēt, lai lielā armijā visi karotāji būtu smalkjūtības paraugi.

Bet kurš varētu galvot, ka cits ministrs, par mani runādams, nelietos tādus pašus vārdus kā jūsu ekselence slavas dziesmā Torpē kungam?

Jūs, mans draugs, esat neiedomājami grūti pārliecināms!

Tas tika pateikts tik dabiskā un labsirdīgā tonī un Lisjēns vēl bija tik jauns, ka tādā pašā garā atbildēja:

Nē,- grāfa kungs! Lai nesarūgtinātu tēvu, esmu ar mieru uzņemties šos pienākumus, ja vien tie nav saistīti ar asinsizliešanu.

Vai tad mūsu varā ir izliet asinis?— ministrs teica pavisam citādā balsī, kurā jautās pārmetums un pat tāda kā nožēla.

Šie vaļsirdīgie vārdi Lisjēnu pārsteidza.

«Tas ir īsts inkvizitors,» viņš nodomāja.

Runa ir par divām lietām,— ministrs lietišķi turpināja.

«Ir jāizmeklē vārdi un jāpapūlas Levēnu neaizvainot,» ministrs domāja. «Redz, ciktāl mēs esam tikuši ar saviem padotajiem! Ja kāds goddevīgs vēl atrodas, tas ir apšaubāms cilvēks, kas var mūs pārdot «National» vai Anrī Piektajam.»

Runa ir par divām lietām, dārgo adjutant,— viņš skaļi turpināja.— Jums vajag aizbraukt uz Šampanjē Šēras departamentā, kur jūsu tēva kungam pieder lieli īpašumi, aprunāties ar viņa pilnvarotajiem un ar viņu palīdzību uzzināt, kāpēc Blondo kunga kandidatūra ir tik nedroša. Prefekts de Ribkūra kungs ir ļoti labs, ļoti dievbijīgs un uzticams cdvēks, bet, pēc manām domām,— muļķis. Jūs būsiet viņam piekomandēts. Jūsu ziņā būs nauda, ko izdalīt Luāras krastmalās, turklāt vēl trīs vietas tabakas pārdotavās. Manuprāt jūsu rīcībā varēsim nodot arī divas pasta priekšnieka vakances. Finansu ministrs par to man vēl nav izteicis savus ieskatus, bet atbildi paziņošu jums telegrāfiski. Vēl vairāk — jūs varēsiet atlaist gandrīz visus, ko gribēsiet. Jūs esat prātīgs cilvēks un šīs tiesības izmantosiet uzmanīgi. Saudzējiet :.ono aristokrātiju un garīdzniecību: viņus un mūs šķir tikai viena bērna d/.iviba.* Nekādas žēlastības republikāņiem, sevišķi jaunekļiem, kas baudījuši labu audzināšanu un kam nav iztikas līdzekļu. Ne jau visi ir ieslēgti Senmišela kalnā. Jūs zināt, ka manās kancelejās čum 1111 mudž spiegi, tāpēc par svarīgām lietām rakstiet uz sava tēva kunga adresi.

Taču vēlēšanas Šampanjē nesagādā man lielākās rūpes. Malo kungs, liberālis un Blondo sāncensis, ir lielībnieks un fanātiķis, bet nav vairs jauns un licis sevi gleznot nacionālās gvardes kapteiņa uniformā un kažokādas cepuri galvā. Tas nav nekāds drūmi apņēmīgais partijas biedrs. Lai par viņu pazobotos, es nedēļu vēlāk atlaidu viņa gvardus. Tādam cilvēkam, bez šaubām, patiktu sarkana ordeņlente, kas portretā lieliski izceltos. Katrā ziņā tas ir neapdomīgs un alkatīgs plātībnieks, kas palātā savai partijai nodarītu tikai ļaunumu. Jūs papētīsiet, kādā veidā to pārdabūt mūsu pusē, ja gadījumā Blondo ciestu neveiksmi.

Taču galvenais uzdevums jūs gaida Kānā, Kalvadosas departametā. Dienu vai divas jūs ziedosiet Šampanjē lietām un pēc tam steigsieties uz Kānu. Katrā ziņā jāpanāk, lai netiktu ievēlēts Merobēra kungs. Tas ir saprātīgs un gudrs cilvēks; ja palātā būtu divpadsmit vai piecpadsmit tādi vīri, tā k|ūtu nevadāma. Dodu jums gandrīz brīvas rokas naudas ziņā, kā arī iecelšanā amatos vai atlaišanā no tism. Vienīgi pret atcelšanu varētu protestēt divi pēri no mūsējiem — tiem tur ir lieli īpašumi. Taču pēru palāta mūs nebūt neierobežo, un Merobēru es negribu nekādā gadījumā. Viņš ir bagāts, bez nabaga radiniekiem, apbalvots ar ordeni. Tātad no šīs puses nekas nav uzsākams.

Kānas prefekts Boko de Seranvila kungs ir pilnā mērā apveltīts ar centību, kuras jums tā pietrūkst; viņš pats sacerējis pamfletu pret Merobēra kungu un savā muļķībā licis to nodrukāt turpat savas prefektūras galvenajā pilsētā. Rīt no rīta telegrafēšu viņam pavēli neizplatīt nevienu eksemplāru. Merobēram ir liels iespaids uz sabiedrisko domu, un tieši no tās puses ir jāuzbrūk. Vēl vienu pamfletu uzrakstījis de Torpē kungs, paņemsiet pajūgā līdzi tā trīssimt eksemplārus. Mūsu parastie autori — C. kungs un F. kungs — sacerējuši divus pamfletus, ap pusnakti tie būs iespiesti. Tas viss neko lielu nedod un maksā dārgi: Deternjē pamflets, kas ir pilns lāstu un mēlnesības, man izmaksāja sešsimt franku; otrais, kurš, kā apgalvo autors,esot smalks, gudrs un pilnīgi pieklājīgs, maksāja piecdesmit Iuidoru. Jūs izplatīsiet vienu un otru no šiem pamfletiem vai ari abus atkarībā no apstākļiem. Ja gribat pats kādu uzrakstīt — vai nu pilnīgi jaunu, vai izveidot no visiem citiem, jūs mani ļoti iepriecināsiet. Ar vārdu sakot, dariet visu, kas jūsu spēkos, lai Merobēra kungs netiktu ievēlēts! Rakstiet man divreiz dienā, un es jums dodu godavārdu, ka nolasīšu jūsu vēstules karalim!

Lisjēns pasmaidīja.

Tas ir anahronisms, grāfa kungs. Ko prātīgu gan karalis var man dot? Kas attiecas uz cieņas parādīšanu, de Torpē kungs katru mēnesi vienu vai divas reizes pusdieno kopā ar viņu majestātēm. Patiešām, mūsu monarhijai pietrūkst atalgošanas līdzekļu, to drusku, kas nokrīt no galda, un pievilkšanas līdzekļu.

Ne jau tādā mērā, kā jūs domājat. Ja Merobēra kungu, par spīti jūsu krietnajam un uzticamajam dienestam, ievēlēs, jūs kļūsiet par leitnantu. Ja viņu neievēlēs, būsiet galvenā štāba leitnants un saņemsiet ordeni.

De Torpē kungs šovakar neaizmirsa mums pavēstīt, ka pirms nedēļas kļuvis par Goda leģiona virsnieku — acīmredzot tas ir apbalvojums par apcerējumu, kurā viņš apraksta lielgabalu sagrautās mājas Lionā. Turklāt man nāk prātā padoms, ko maršals Burnovils deva Spānijas karalim Ferdinandam Septītajam*. Ir jau pusnakts, un es izbraukšu divos no rīta.

Bravo, bravo, mīļais draugs! Uzrakstiet instrukcijas prefektiem un ģenerāļiem tādā garā, kā es norādīju. Visu parakstīšu pusdivos, pirms došos pie miera. Acīmredzot arī šī nakts būs jāziedo nolāpītajām vēlēšanām … Ar vārdu sakot, nekautrējieties! Jūsu rīcībā būs telegrāfs.

Vai tas nozīmē, ka varu rakstīt, prefektiem nezinot, nedodot telegrammas iepriekš izlasīt?

Kā tēlaties! Bet viņi tik un tā visu uzzinās no telegrāfa ierēdņa. Vajadzētu rīkoties, nesaceļot prefektus pret sevi. Ja viņi ir lāga vīri, dariet zināmu tikai to, ko vēlaties. Ja šie kungi jūtas aizskarti jums uzticētā uzdevuma dēļ, nekaitiniet tos: kaujas karstumā nevajag sašķelt mūsu armiju.

Gribu rīkoties apdomīgi, un tomēr — vai drīkstu ar jums sarakstīties telegrāfiski, nedarot zināmu telegrammas saturu prefektam?

Jā, es piekrītu, taču nestrīdieties ar viņiem! Man gribētos, kaut jums būtu piecdesmit, nevis divdesmit seši gadi.

Jūsu ekselencei gan ir visas iespējas izraudzīties piecdesmit gadu vecu cilvēku, kas, iespējams, nebūtu tādā mērā jūtīgs pret avīžu paļām kā es.

Es jums došu tik daudz naudas, cik vien vēlēsieties. Ja jūsu augstprātība nepretosies atlīdzībai, jūs to dabūsiet, turklāt krietnu. Ar vārdu sakot, ir jāsasniedz mērķis; es personiski domāju, ka labāk ir iztērēt piecsimttūkstoš franku, nekā redzēt Merobēru deputātu palātā. Tas ir neatlaidīgs, gudrs, cienīts un briesmīgs cilvēks. Viņš nicina naudu, un tās viņam ir daudz. Ar vārdu sakot, neko sliktāku nemaz nevar iedomāties.

Darīšu visu, kas manos spēkos, lai jūs izglābtu no viņa.

Izdzirdis šos visai atturīgi teiktos vārdus, ministrs atstāja ložu.

Viņam vajadzēja atņemt piecdesmit sveicienu un paspiest roku asto- ini-iii \.n desmit cilvēkiem, pirms viņš nonāca pie karietes, kura hl a iesēst ic . ari Lisjēnam.

lieciet ar šo lietu galā tikpat labi kā ar Kortisa lietu,— viņš teica I i .jenām, ko gribēja katrā ziņā aizvest uz Madlēnas laukumu,— un es s.u išu karalim, ka viņam nav par jums pārāka pavalstnieka. Un vel neesat ne divdesmit piecus gadus vecs! Jūs varat sasniegt visu. Es saskatu tikai divus šķēršļus: vai jums pietiks drosmes runāt četrsimt deputātu priekšā, no kuriem trīs simti ir muļķi? Vai spēsiet apspiest pirmo reakciju, kas jums vienmēr ir briesmīga? Galvenais — ņemiet vērā un lieciet iegaumēt prefektiem: nekad nevērsieties pie tā saucamajām labākajām jūtām, kas pārāk cieši saskaras ar tautas nepakļāvību.

Ak .. .— Lisjēns sāpīgi nopūtās.

Kas noticis.

Tas nav glaimojoši.

Atcerieties, ka jūsu Napoleons arī to negribēja pat 1814. gadā, kad ienaidnieks jau bija pāri Reinai.

Vai drīkstu ņemt līdzi Kofa kungu, kam aukstasinības pietiek priekš diviem?

Bet tad es palikšu viens!

Viens ar četrsimt piecdesmit ierēdņiem! Jums būs, piemēram, Debaka kungs.

Tas ir pārāk piekāpīgs sīks blēdis, kas nodos ne vienu vien ministru, pirms kļūs par valsts padomnieku. Es negribētu būt 110 tādiem ministriem, tāpēc, kaut arī esat spurains, izmantoju jusu palīdzību. Debaks ir pilnīgs jūsu pretstats. Bet ņemiet sev līdzi, ko gribat, kaut vai Kofa kungu. Kad tikai nebūtu Merobēra — lai maksātu ko maksādams! Gaidu jūs pirms pusdiviem. Laimīgā jaunība — tā ir tik darbīga!

Levēns iegāja pie mātes. Viņa rīcībā nodeva bankas nama ceļojumu kalešu, kas vienmēr stāvēja sagatavota, un trijos naktī viņš jau brauca uz Šēras departamentu.

Kaleša bija bāztin piebāzta ar vēlēšanu pamfletiem. Tos sastūķēja pat imperiālā, Levēnam un Kofam tikko atlika vieta. Sešos vakarā viņi iebrauca Bluā un apstājās paēst. Piepeši abi izdzirda briesmīgu jezgu viesnīcas priekšā.

Ko viņi tur klaigā?— Levēns vaicāja Kofam.

Lai velns viņus parauj!— Kofs mierīgi atbildēja. Ienāca gluži nobālis viesnīcas saimnieks.

Kungi, glābieties! Izputinās vēl jūsu pajūgu!

Un kāpēc?— Levēns vaicāja.

Jūs gan to zināt labāk par mani!

Ko tas nozīmē?— Levēns nikni iesaucās un izgāja no viesistabas, kas atradās pirmajā stāvā. Viņu saņēma ar apdullinošiem kliedzieniem:

Nost ar spiegu! Nost ar policijas komisāru!

Sarkans kā vēzis viņš savaldījās, neteica ne vārda un gribēja iet pie karietes. Pūlis mazliet pašķirās. Tiklīdz Levēns atvēra durtiņas, milzīga dubļu pika ietriecās viņam sejā un apšļāca kaklautu. Tajā bridi Lisjēns kaut ko teica Kofam, tāpēc dubļi iekļuva ari mutē.

Liela auguma ierēdnis ar rudu vaigubārdu, kurš mierīgi smēķēja visu viesnīcas iemītnieku pārpildītajā otrā stāva balkonā un notikumu varēja novērot pavisam tuvu, sauca pūlim:

Re, re, kāds šim dubļains ģīmis! Jūs šī kundziņa netīro dvēseli esat izplājuši viņam uz sejas!

Pēc šiem vārdiem mirkli valdīja klusums, tad ielu visā tās garumā sāka dārdināt smiekli, kas ilga krietnas piecas minūtes.

Kad Levēns strauji pagriezās uz balkona pusi un mēģināja starp ņirdzīgajām sejām saskatīt nekaunīgo runātāju, pieauļoja divi žandarmi. Balkons acumirklī kļuva tukšs un ļaudis izklīda blakus ielās. Niknuma apskurbinātais Levēns pūlējās iekļūt viesnīcā un sameklēt savu apvainotāju, bet saimnieks bija aizbarikādējis visas durvis, un mūsu varonis veltīgi dauzīja tās ar dūrēm un spārdīja ar kājām. Kamēr Lisjēns tā trakoja, no mugurpuses pie viņa piegāja žandarmērijas brigadieris.

Kungi, laidieties lapās labi žigli!— ierēdnis rupji sacīja, pats smiedamies par Levēna ar dubļiem notašķīto kaklasaiti un vesti.— Man ir tikai trīs vīri, un ļaudis var atgriezties ar akmeņiem.

Steidzīgi tika iejūgti zirgi. Levēns bija gandrīz vai neprātīgs aiz dusmām un runāja ar Kofu, kas neatbildēja neko un pūlējās ar lielu virtuves nazi notīrīt no svārku piedurknēm biezo, smirdošo dubļu kārtu.

Man ir jāatrod cilvēks, kas mani apvainoja,— Levēns piekto vai sesto reizi atkārtoja.

Tādā darbā, kādu darām mēs,— Kofs beidzot pilnīgi aukstasinīgi atbildēja,— atliek vienīgi nopurināties un turpināt.

Parādījās viesnīcas saimnieks. Viņš bija iznācis pa aizmugurējām durvīm un nespēja vai negribēja atbildēt Levēnam, kurš prasīja, kā sauc jauno cilvēku, kas viņu apvainojis.

Labāk samaksājiet, cienītais kungs. Četrdesmit divi franki.

Jūs par mani ņirgājaties! Vai tad pusdienas diviem maksā četrdesmit divus frankus?

Es ieteicu jums laisties lapās,— brigadieris sacīja.— Viņi atgriezīsies ar kāpostu kaceniem.

Un Levēns pamanīja, ka saimnieks pateicīgi pamirkšķināja brigadierim.

Bet kā jūs iedrošināties! …— Lisjēns iesaucās.

Cienītais kungs, ja domājat, ka rēķins nav pareizs, ejiet pie miertiesneša,— viesnīcas saimnieks ar šai ļaužu šķirai raksturīgo nekaunīgo pašpārliecību sacīja.— Visi manas viesnīcas iemītnieki ir

pārbijušies. Kāds anglis ar savu sievu noīrēja pusi otrā stāva uz diviem mēnešiem, un viņi man paziņoja, ja es uzņemšot tādus…

Saimnieks aprāvās.

Kādus?— dusmās nobālušais Levēns iesaucās un metās pie pajūga pēc zobena.

Galu galā, kungs, jūs dzirdējāt, ko es sacīju,— saimnieks turpināja.— Un angļi draud atstāt viesnīcu.

Vāksimies prom,— Kofs sacīja,— re, kur ļaudis nāk atpakaļ.

Viņš pameta saimniekam četrdesmit divus frankus, un pajūgs

sakustējās.

Es jūs gaidīšu ārpus pilsētas,— Levēns teica brigadierim.— Es pavēlu pievienoties man tur.

Ak tā, saprotu,— brigadieris nicīgi pasmīnēja.— Komisāra kungs baidās.

Es jums pavēlu jāt pa citu ceļu un gaidīt mani pie vārtieml Un jūs,— viņš sacīja kučierim,— brauciet caur pūli soļiem!

Ielas galā parādījās ļaudis. Nonācis divdesmit soļu attālumā no pūļa, kučieris, par spīli Levēna kliedzieniem, dzina zirgus auļos. No visām pusēm kalešā krila dubļi un kāpostu kaceni. Kaut arī valdīja drausmīgs troksnis, abiem kungiem bija tas prieks sadzirdēt visneķītrākās lamas.

Vārtu tuvumā pārlieku šaurā tilta dēļ varēja braukt tikai rikšiem. Pie pašām ekipāžas dubultdurvīm atradās astoņi vai desmit kliedzēji.

Ūdenī! Ūdenī!— viņi sauca.

A, tas taču ir leitnants Levēns!— sacīja kāds skrandainā zaļā apmetnī tērpies vīrs, acīmredzot no armijas atlaists ulāns.

Ūdenī Levēnu, ūdenī Levēnu!— acumirklī atskanēja bļāvieni.

Ļaudis kliedza divu soļu attālumā no kalešas, vārtos stāvēdami, un

vēl sešus soļus aiz tiem. Divsimt soļu tālāk jau bija miers. Drīz ieradās brigadieris.

Es jūs apsveicu,— viņš sacīja ceļotājiem,— jūs viegli tikāt cauri.

Brigadiera zobgalības Lisjēnu pagalam nokaitināja. Viņš pavēlēja

tam izlasīt savu pasi un jautāja:

Kāds visam tam varētu būt iemesls?

Gan jau jūs, kungs, to zināt labāk par mani. Jūs esat policijas komisārs, kas ieradies vēlēšanu dēļ. Jūsu apdrukātie papīri, kas atradās kalešas bagāžniekā, kad iebraucāt pilsētā, izkrita pie Ramblēna kafejnīcas, un tā ir «National» kafejnīca. Tos izlasīja, saprata, kas jūs tādi, un, goda vārds, laime vēl, ka nebija akmeņu.

Kofa kungs mierīgi uzrāpās uz bukas kalešas priekšgalā.

Patiešām, tur vairs nekā nav,— viņš teica Levēnam, apskatījis bagāžnieku.

Vai tas nozaudētais sainis bija domāts Šērai vai pret Merobēra kungu?

Pret Merobēra kungu. Tas ir Torpē pamflets.

īsās sarunas laikā Levēnu kaitināja žandarma seja. Viņš iedeva tam divdesmit franku un sūtīja prom. Brigadieris tūkstoškārt pateicās.

Kungi,— viņš piebilda,— Bluā iedzīvotāji ir īsti karstgalvji, jums līdzīgi cejotāji parasti brauc pilsētai cauri tikai naktī.

Lasieties!— Levēns uzsauca.— Un tu laid au|os!— viņš teica kučierim.

Ek, ko nu tā baidāties?— tas smīnēdams atbildēja.— Uz ceļa nav nevienas dzīvas dvēseles.

Kad viņi piecas minūtes bija noauļojuši, Levēns pagriezās pret ceļabiedru un sacīja:

Kā nu ir, Kof?

Tā nu ir,— Kofs salti atcirta.— Ministrs pie operas izejas sniedz jums roku; lūgumrakstu pārzinātāji, atvaļināti prefekti un deputāti tabakas noliktavās apskauž jūsu laimi. Te redzat medaļas otru pusi. Tas viss ir gaužām vienkārši.

Jūsu aukstasinība padarīs mani traku!— dusmu apstulbinātais Levēns attrauca.— Tādi apkaunojumi, tādi vārdi —«Šī kundziņa netīro dvēseli esat uzplājuši viņam uz sejas»— un vēl dubļi!

Tie dubļi mums ir tikpat kā cildeni putekļi kaujas laukā. Publiskā noķengāšana tiks ieskaitīta jūsu nopelnos, tie būs slaveni darbi jūsu izraudzītajā karjerā, kurā mana nabadzība un pateicība liek jums sekot.

Tas nozīmē, ka gadījumā, ja jums būtu tūkstoš divsimt franku rentes, jās te nebūtu.

Ja man būtu kaut tikai trīssimt franku rentes, es nestrādātu ministrija, kas Senmišelas kalna un Klevro* drausmīgajos kambaros tur ieslodzītus tūkstošiem nabaga puišu.

Šai pārlieku vaļsirdīgajai atbildei sekoja dziļš klusums, kas ilga trīs ljē garumā. Sešsimt soļu no ciema, kura smailais baznīcas tornis slējās aiz kaila pakalna, kur neauga neviens koks, Levēns lika apstaties.

Jūs saņemsiet divdesmit franku,— viņš teica kučierim,— ja ne vārda nebildīsiet par notikušo traci.

Kālab lai es ko sacītu! Bet, cienkungs, jūsu seja ir līķa bālumā aiz bailēm, ko nupat laikam gan pārcietāt, un skaistā angļu kaleša tā nošķiesta ar dubļiem, ka tas izskatās pārlieku dīvaini, un ļaudis melsīs tik un tā; tomēr es jau nu neizpļāpāšos.

Sakiet, ka esam apgāzušies, un piesoliet pasta ļaudīm divdesmit franku, ja viņi iejūgs trīs minūtēs. Iestāstiet, ka esam veikalnieki, kas bēg bankrota dēļ.

Un ka mums jāslēpjas,— Levēns teica Kofam.

Vai gribat, lai jūs pazīst, vai labāk lai nepazīst?

Es gribētu atrasties simt pēdu zem zemes vai justies tik nesatricināms kā jūs.

Kamēr jūdza zirgus, Levēns nerunāja ne vārda, viņš kā sastindzis sēdēja kalešā, turēdams roku uz pistoles, un, šķita, beidzās vai nost aiz dusmām un kauna.

Kad viņi bija piecsimt so]u attālumā no pasta stacijas, viņš pagriezās pret klusējošo ceļabiedru; jaunekļa acīs bija asaras.

Ko jūs man ieteiktu, Kof?— Levēns jautāja.— Es gribētu aizsūti! ministram atlūgumu, man uzticēto misiju varētu izpildīt jūs vai arī, ja jums tā nav pa prātam,— Debaks. Es pagaidītu nedēļu un ietu meklēt nekauņu.

Es jums iesaku,— Kofs salti atbildēja,— pirmajā pasta stacijā likt kalešu nomazgāt un turpināt ceļu, it kā nekas nebūtu noticis, turklāt nekad nebilst ne vārda par šo piedzīvojumu, jo visi smietos.

Kā, jūs gribat, lai es visu mūžu mokos ar domu, ka esmu apvainots un neesmu guvis gandarījumu?

Kāpēc tad jūs atstājāt Parīzi, ja jums tik plāna āda?

Kādu stundas ceturksni mēs pavadījām pie tās viesnīcas durvīm! Tās piecpadsmit minūtes visu mūžu degs man krūtīs kā ugunskurs!

Visjocīgākais mūsu dēkā ir tas,— Kofa kungs sacīja,— ka mums nedraudēja ne mazākās briesmas un mēs pilnam varējām izbaudīt nicinājumu. Iela bija vienos dubļos, bet lieliski nobruģēta, nevarēja paņemt nevienu akmeni. Ta ir pirmā reize, kad izjūtu pret sevi vērstu nicinājumu. Kad mani apcietināja, lai vestu uz Senpelažī, tikai trīs vai četri cilvēki pamanīja, ka ar policista palīdzību sēžos ratos, un viens no viņiem ļoti labsirdīgi un līdzcietīgi noteica: «Nabaga puisis! . . .»

Levēns neatbildēja. Kofs ar nežēlīgu atklātību turpināja domāt skaļā balsī:

Te nu bija nicinājums tīrā veidā! Tas man atgādina visiem zināmos vārdus: «Nicinājumu norij, to nesakošļā.»

Tāda aukstasinība Levēnu tracināja: ja viņu neapturētu doma par māti, viņš visu būtu pametis ceļa vidū, licis sevi aizvest uz Rošforu, un no turienes nebūtu grūti ar svešu vārdu aizceļot uz Ameriku.

«Pēc diviem gadiem es varētu atgriezties Bluā un iepļaukāt pilsētas ievērojamāko jaunekli.»

Kārdinājums bija tik liels, ka viņam vajadzēja izteikties.

Mīļais draugs,— viņš sacīja Kofam,— es rēķinos ar to, ka jūs ne ar vienu nerunāsiet, uzjautrinoties par manām bailēm.

Jūs mani izvilkāt no Senpelažī, kur man vajadzētu pavadīt piecus gadus, turklāt mēs esam pazīstami jau vairākus gadus.

Labi, neesmu pietiekami vīrišķīgs, man vajag runāt un es runāšu, ja apsolāt par to mūžīgi klusēt.

To es apsolu.

Levēns izklāstīja Kofam savu bēgšanas plānu un galu galā sāka rūgti raudāt.

Visu mūžu esmu darījis muļķības,— viņš vairākas reizes atkārtoja,— un nu esmu neizbrienamā purvā.

Tas ir iespējams, bet, iai kādi būtu iemesli, jūs nevarat dezertēt kaujas laukā, kā darīja sakši pie Leipcigas;* tas nebūtu glīti, un vēlāk jūs mocītu sirdsapziņas pārmetumi, vismaz es baidos, ka tā būtu. Pacentieties notikušo aizsmirst un, galvenais — nebilstiet ne pušplēsta vārda Šampanjē prefektam de Rikbūra kungam!

Pēc tāda skaista mierinājuma divas stundas valdīja klusums. Bija jānobrauc sešas ljē līdz nākamajai pasta stacijai, apmetās auksts, smidzināja lietus, vajadzēja pacelt kalešas jumtu. Satumsa, ceļš veda pa klaju līdzenumu, nekur neredzēja nevienu koku. Bezgalgarajā sešu ljē posmā uznāca melna nakts. Kofs redzēja, ka Levēns ik pēc piecām minūtēm maina pozu.

«Viņš lokās kā svētais Labrencis* uz kvēlošām oglēm . . . Viņš niknojas, ka pats nezina, kā izkļūt no mokošā stāvokļa . . . Tādā jutoņā cilvēks nemēdz būt pieklājīgs,» stundas ceturksni vēlāk Kofs domāja. «Un tomēr,» viņš nosprieda vēl pēc piecpadsmit minūšu pārdomām un matemātiskas dedukcijas, «esmu viņam pateicību parādā, jo viņš mani izvilka no Senpelažī ūķa, kas nebija lielāks par šo kalešu . . . Piecietī- sim satrakota zvēra rupjību. Nupatējā sarunā viņš nebija pret mani īsti pieklājīgs. Tomēr pārvarēsim īgnumu un parunāsim ar nelaimīgu cilvēku, kurš — un tas ir visļaunākais —, būdams izlutināts parīzietis, ir nelaimīgs pats savas vainas dēļ, nelaimīgs, kaut netrūkst nedz veselības, nedz naudas, nedz jaunības — tās viņam ir atliku likām. Kāds muļķis! Kā es viņu būtu ienīdis! .. . Bet viņš mani izvilka no Senpelažī. Cik augstprātīgs viņš bija skolā un galvenais — cik pļāpīgs: runāja un runāja vienā runāšanā! . .. Un tomēr jāatzīst: kad viņam uznāca untums izvilkt mani no Senpelažī, viņš neizteica nevienu nepiedienīgu vārdu, un tā ir lieliska liecība viņam par labu … Jā, bet lai padarītu mani par bendes mācekli . . . Bende ir cienījamāks . .. tikai bērnišķības un parastas muļķības dēļ cilvēki izjūt pret to ,

riebumu . . . Bende izpilda pienākumu . . . nepieciešamu pienākumu . .. bez tā nevar iztikt. Bet mēs! Mēs, kas atrodamies starp tiem, kuriem izdala visus pagodinājumus, kādi vien ir sabiedrības rīcībā, tagad gatavojamies pastrādāt nelietību . . . kaiūgu nelietību. Tautai, kas tik bieži maldās, šoreiz nejauši bija taisnība. Šajā tik spožajā un greznajā angļu kalešā tā ieraudzīja divus neliešus … un teica mums: «Jūs esat nelieši!» Labi teikts,» Kofs smiedamies nodomāja. «Bet pagaidi — tauta neteica Levēnam: «Tu esi nelietis!», tā teica mums abiem: «Jūs esat nelieši!»»

Un Kofs sāka domāt par šo vārdu, piemērojot to pats sev. Tai brīdī Levēns dziļi nopūtās.

«Te nu viņš cieš pats aiz savas muļķības: viņš grib apvienot ministrijas ierēdņa dzīves labumus ar cēlā garā audzināta cilvēka

slimīgo jūtelību. Vai ko bezjēdzīgāku vēl var iedomāties? Nē, uuļms draugs, reizē ar zeltā izšūto formas svārku uzvelciet arī biezu, piet apvainojumiem nejutīgu ādu! . .. Taču viņam par labu jāteic, ka tas li vienīgais ministrijas ierēdnis, kas to dēļ cieš. Tas Levēnam dai a godu . . . Citi lieliski zina, kādus pienākumus uzņemas, kad izlūdzas vietu . . . Būtu labi, ja viņš pats atrastu izdziedināšanās līdzekli . . . Prieks par atklājumu, glaimota patmīlība mazinātu ciešanas, kādas sagādā padoma tērauda asmenis, ieduroties sirdī. . . Bet viņš ir bagāts, viņu izlutinājis viss, ko dod lielisks stāvoklis sabiedrībā . . . Nemūžam viņš neatradīs izdziedināšanās līdzekli, ja vien tāds vispār pastāv. Jo, pie velna, es taču arī neko nezinu par viņa īsto stāvokli . . . Tur jau tas suns ir aprakts . . . Nelietīgais ministrs izturas pret viņu ar apbrīnojamu cieņu; varbūt ministram ir meita — vai nu īsta, vai ārlaulībā dzimusi, ko tas grib viņam uztiept . . . Varbūt Levēns ir godkārīgs, varbūt viņš prāto par prefektūru, par ordeni . . . par sarkanu lenti pie gluži jaunas frakas … stīvi pastaigāties pa provinces pilsētas liepu bulvāri …

Ak dievs . . .— Levēns nočukstēja.

«Nu jau viņš ir uz sabiedrības nicinājuma ceļa … kā es pirmajās Senpelažī dienās, tad šķita, ka mana veikala kaimiņi varētu mani noturēt par ļaunprātīgu bankrotētāju . . .»

Atmiņas par toreizējām briesmīgajām mokām bija tik dzīvas, ka pamudināja Kofu runāt.

Pilsētā nokļūsim ne agrāk par vienpadsmitiem; vai domājat apmesties viesnīcā vai pie prefekta?

Ja prefekts vēl negulēs, pamēģināsim pie viņa.

Levēns savā vājumā bija domājis skaļi Kofa klātbūtnē: viņš bija izbaudījis visu kauna rūgtumu un raudājis. Viņš piebilda:

Es nevaru nonākt vēl nepatīkamākā stāvoklī par to, kādā jau esmu. Izmetīsim pēdējo enkuru, kāds atliek nožēlojamiem: izpildīsim savu pienākumu.

Jums taisnība,— Kofs salti atbildēja,— Vislielākajā nelaimē, sevišķi ļaunākajā no visām — tādā, kas radusies no nicinājuma pašam pret sevi,— vienīgais glābiņš patiešām ir pildīt savu pienākumu un darboties. Experto crede Roberto:* mans dzīves ceļš nav bijis rozēm kaisīts. Ja jūs man ticētu, jūs nopurinātos un papūlētos aizmirst Bluā traci. Jūs vēl esat tālu no vislielākās nelaimes: jums nav iemesla nicināt pašam sevi. Jūsu gadījumā pat briesmīgākais soģis saskatītu vienīgi neuzmanību. Par ministrijas ierēdņu dzīvi jūs spriedāt pēc tā, kas redzams Parīzē, kur viņiem ir monopols uz visiem sabiedrības dzīvē gūstamajiem labumiem. Tikai provincē ministrijas ierēdnis var ieraudzīt nicinājumu, ko tik bagātīgi viņiem veltī franču lielum lielā daļa. Jums nav pietiekami bieza āda, lai jūs nejustu sabiedrības nicinājumu. Bet pie tā var pierast, vajag tikai atmest patmīlību.

Palūkojieties uz de N. kungu. Šīs slavenības piemērs rāda, ka tad, kad nicinājums kļūst par visiem zināmu banalitāti, to izsaka vairs tikai muļķi. Jo muļķi, slarp murfls runājot, samaitā visu, pat nicinājumu.

Tas nu gan ir dīvains mierinājums, ko jūs man sniedzat,— Levēns diezgan strupi noteica.

Manuprāt, tas ir vienīgais, kāds jums iespējams. Ja uzņemas nepateicīgo pienākumu — mierināt vīrišķīgu cilvēku —, pirmām kārtām ir jārunā patiesība. Esmu šķietami nežēlīgs ķirurgs, es zondēju brūci visā dziļumā, bet es varu izdziedināt. Vai atceraties, kardināls de Ress, cilvēks ar tik milzīgu drosmi, varbūt vīrišķīgākais Francijā, ko var salīdzināt ar senajiem varoņiem, dusmu brīdī iespēra pa sēžamvietu staļļa puisim, kurš darīja kaut kādas neiedomājamas muļķības, un pats no šī vīra dabūja pamatīgu kāvienu ar nūju, jo izrādījās, ka tas ir daudz stiprāks par viņu. Nu, vai tāda ķēpa nav krietnu tiesu ļaunaka par apmētāšanu ar dubļiem, ja jau ļaudis ir pārliecināti, ka pats esat sacerējis nekrietno pamfletu, ko ievedat Normandijā. īstenībā ar dubļiem apmētāja ākstīgā de Torpē izaicinošo nekaunību. Ja jūs būtu anglis, tāds notikums jūs tikpat kā neiespaidotu. Lords Vellingtons* kaut ko līdzīgu ir piedzīvojis trīs vai četras reizes mūžā.

Ak, goda lietās angļi nav tik smalki un lietpratīgi tiesneši kā franči. Angļu strādnieks ir tikai mašīna; mūsējais varbūt neprot tik labi apstrādat kniepadatas galviņu, bet bieži ir gandrīz filozofs, un viņa nicinājumu ir grūti paciest.

Kādu laiku Levēns turpināja runāt kā jau vājumam padevies, vismelnākās nelaimes piemeklēts cilvēks. Kofs saņēma viņa roku, un Levēns raudāja otrreiz.

Un tas ulāns, kas mani pazina? Ļaudis taču sauca: «Nost ar Levēnu!»

Zaldāts pateica Bluā iedzīvotājiem Torpē nekaunīgā pamfleta autora vārdu.

Bet kā lai tieku ārā no dubļiem, kuros esmu iestidzis gan morāli, gan fiziski?— Levēns visdziļākajā sarūgtinājumā iesaucās.— Jau bērnībā,— viņš pēc brīža turpināja,— es darīju visu, ko spēju, lai būtu noderīgs un iemantotu cieņu. Trīs gadus es strādāju desmit stundu dienā, lai iekļūtu Politehniskajā skolā; jūs uzņēma kā ceturto, mani — kā septīto. Skola, pārmērīgs darbs, nekādas iespējas izklaidēties. Par valdības necienīgo rīcību sašutuši, mēs izgājām ielās . . .

Tā bija kļūda aprēķinos, sevišķi smieklīga tāpēc, ka to pieļāva ģeometri. Mēs bijām divsimt piecdesmit jaunekļi, un valdība pret mums raidīja divpadsmittūkstoš pilnīgi domātnespējīgu zemnieku, kurus par lieliskiem karavīriem padara karstas asinis, kas briesmās sāk vārīties visiem frančiem. Mēs maldījāmies tāpat kā nabaga krievu augstmaņi 1826. gadā…*

Nerunīgais Kofs pļāpāja, lai izklaidētu Levēnu, bet drīz pamanīja, ka tas nemaz neklausās.

Man Šķita apkaunojoši būt necienīgam dīkdienim, un es iestājos armija. To atstāju personisku iemeslu dēļ. Taču tāpat būtu agrak vai vi lak aizgājis, lai nevajadzētu kapāt ar zobenu strādniekus. Vai tad jūs gribētu, lai kļūstu par Transnonēnas ielas varoni? Tas piedodams kareivjiem, kam iedzīvotāji šķiet tikpat kā krievi — ienaidnieki, kas aizstāv bateriju; bet vai to var piedot man, virsniekam, kurš visu saprot?

Protams, tas ir daudz ļaunāk nekā būt par mērķi dubļu pikām, ko met Bluā iedzīvotāji, kurus viņu prefekts de Nontūra kungs pirms gada atsevišķās vēlēšanās visnekrietnākajā kārtā piekrāpa. Ja atceraties, viņš uz Luāras tilta bija nostādījis žandarmus, un tie pieprasīja pases priekšpilsētniekiem, kas gāja uz pilsētu balsot; tā kā pases nevienam nebija, viņus nelaida pāri upei. Atzīstiet, ka šie cilvēki, razdami iespēju jūsu personā atriebties de Nontūra kungam, ir rīkojušies pareizil

Tātad karavīra amats noved pie tādiem notikumiem, kādi norisinājās Transnonēnas ielā. Vai nelaimīgam virsniekam, kās pulkā gaida kara laiku, nevajag atvaļināties zem nemiernieku lodēm?

Pie velna, ja, un jūs pareizi darījāt aiziedams.

Tagad esmu civildienestā. Jūs zināt, ka strādāju pēc labākās sirdsapziņas no deviņiem līdz četriem. Dienā es tieku galā ar kādām divdesmit lietām, un bieži tās mēdz būt svarīgas. Ja pusdienu laikā man šķiet, ka esmu ko steidzamu aizmirsis, es nevis palieku pie kamīna kopā ar māti, bet atgriežos kancelejā, kur mani nolād dežurējošais ierēdnis, kas tādā laikā nav mani gaidījis. Negribēdams sarūgtināt tēvu un mazliet arī tāpēc, ka baidījos ar viņu sastrīdēties, es iepiņķējos šajā lietā. Un tagad ar visiem valdības rīcībā esošiem līdzekļiem nomelnoju godīgu cilvēku — Merobēra kungu; esmu nošķiests ar dubļiem, un man kliedz, ka mana dvēsele ir tikpat netīra kā seja. Ak! Izstiepis kājas kalešā, Levēns aiz izmisuma locījās.

— Ko lai iesāku? Tērēt tēva sakrāto mantu, nedarīt neko, būt nekam nederīgam! Tā gaidīt vecumdienas, pašam sevi nicinot un izsaucoties: «Cik laimīgs esmu, ka tēvs ir vairāk vērts par mani!» Ko darīt? Pa kādu ceļu iet?

Ja nu, sev par nelaimi, esam spiesti pakļauties blēžu valdībai un ja mūs ir piemeklējusi vēl viena nelaime, kas, manuprāt, ir ļoti liela,— pārāk pareizi spriest un saskatīt patiesību,— kļūst skaidrs: ja ir tāda valdība kā mūsējā — blēdīga pašos pamatos un vēl vairāk nekā Burboni vai Napoleons, jo nemitīgi lauž galveno zvērestu,— vienīgā neatkarīgā nodarbošanās ir lauksaimniecība vai tirdzniecība. Es nospriedu: ja pievērsīšos zemkopībai, man būs jādzīvo piecdesmit ljē no Parīzes starp zemniekiem, kas pie mums ir vēl tīrie mežoņi. Devu priekšroku tirdzniecībai. Tiesa, tirdzniecībā ir jāpacieš un jāievēro vairākas tumsonīgas un pretīgas paražas, kurām pietrūkst visparastākās augstsirdības, kuras izveidojušās astoņpadsmitā gadsimta barbarismā un kuras tagad uztur spēkā veci, skopulīgi un garlaicīgi cilvēki — īsta tirdzniecības sērga.* Sīs paražas ir līdzīgas viduslaiku nežēlībām, kas nebija nežēlības savā laikmetā un par tādām kļuvušas vienīgi cilvēces progresa gaitā. Bet galu galā šīs pretīgās paražas, pat ja tās pieņem par dabiskām, ir labākas nekā mierīgu pilsoņu slepkavošana Transnonēnas ielā vai arī — tas ir vēl sliktāk un zemiskāk — tādu lietu attaisnošana pamfletos, ko mēs izplatām.

Tad man trešo reizi jāmaina nodarbošanās!

Par to jūs varat domāt vēl veselu mēnesi. Bet, dezertējot kaujas laukā vai kāpjot uz kuģa Rošforā, kā bijāt iedomājies, jūs sabiedrības acīs izpelnīsieties neprāša un gļēvuļa slavu, no kuras nekad vairs netiksiet vaļā. Vai tad jums pietiktu rakstura stingrības, lai nicinātu tās sabiedrības spriedumu, kurā jūs dzīvojat? Tāda spēka nebija lordam Baironam, pat ne kardinālam de Resam, un Napoleons, kas sevi uzskatīja par augstdzimušu*, kā no uguns baidījās no Senžermēna priekšpilsētas sprieduma. Tādā stāvoklī, kādā esat, viens nepareizs solis novedīs jūs pašnāvībā. Padomājiet par to, ko man stāstījāt pirms kāda mēneša,— par ārlietu ministra veikli slēpto naidu un viņa četrdesmit spiegiem no labākās sabiedrības!

Pēc tik garas runas, kas prasīja lielu piepūli, Kofs apklusa, un dažas minūtes vēlāk viņi iebrauca Šēras departamenta galvaspilsētā.

L nodaļa

Prefekts de Rikbūra kungs, kokvilnas naktsmici galvā, viņus pieņēma savā kabinetā, viens pats pie apaļa galdiņa ēzdams omleti. Prefekts pasauca virēju Marionu un ar viņu sīki apspriedās, kas vēl palicis pieliekamajā un ko visātrāk varētu sagatavot kungiem vakariņās.

Viņiem vēderā ir deviņpadsmit ljē,— prefekts sacīja virējai, tā pieminēdams attālumu, kādu ceļinieki nobraukuši pēc Bluā ieturētām pusdienām.

Kad virēja izgāja, viņš ņēmās skaidrot:

Kungi, es pats kārtoju rēķinus ar virēju; tādējādi sieva var nodoties tikai bērniem un es, ļaudams meičai runāt, uzzinu visu, kas te notiek; tērzēju ar viņu tikai sabiedriskās kārtības labad, un tas nepavisam nav lieki, jo dzīvoju ienaidnieku ielenkumā. Jūs, kungi, nemaz nevarat iedomāties, ko tas man maksā. Es, piemēram, skujos pie bārddziņa — liberāļa, bet sieva iet pie tā paša friziera, kas uzpoš leģitīmistu dāmas. Jūs, kungi, saprotat, ka es ļoti labi varētu noskūties pats. Man ir divas mazas prāvas, kuras neizbeidzu tikai tādēļ, lai dotu iespēju ierasties prefektūrā prokuroram Klapjē kungam, vienam no

mūsu viltīgākajiem liberāļiem, un advokātam Lebo kungam, daiļumi gaili, nier enam un dievbijīgam cilvēkam — tādam pašam, kādi ir lielie zemes īpašnieki, kam viņš kalpo. Es, kungi, savā vietā turos tikpat k.i mata galā; ja mani mazliet neatbalstītu viņa ekselence, es bulu nelaimīgākais cilvēks pasaulē. Mans galvenais ienaidnieks ir monsen- jors bīskaps; viņu var uzskatīt par visbīstamāko. Viņam ir zināmi sakari ar kādu, kas šo to var iečukstēt ausī viņas majestātei karalienei, un monsenjora bīskapa vēstules netiek sūtītas pa pastu. Aristokrātija nicīgi novēršas no manas viesistabas un moka mani ar savu Anrī Piekto un vispārējām vēlēšanām. Beidzot, vēl ir arī nelaimīgie republikāņi — tiesa, tikai kāda saujiņa, bet troksni viņi taisa kā vesels tūkstotis. Vai jūs man, kungi, maz ticēsiet — visbagātāko ģimeņu dēli, sasnieguši astoņpadsmit gadus, nekautrējas piederēt pie šīs partijas. Pēdējo reizi, kad uzliku tūkstoš franku soda mūsu nekaunīgajai avīželei, kura izrādīja atzinību par kaķu koncertu, kas tika sarīkots mūsu cienījamajam ģenerālprokurora vietniekam, jaunie aristokrāti ziedoja sešdesmit septiņus frankus un jaunie bagātnieki no pilsoņu aprindām — astoņdesmit deviņus frankus. Vai tad tas nav briesmīgi? Pret mums, kas sargājam viņu īpašumus no republikas!

Un strādnieki?— Kofs jautāja.

Piecdesmit trīs frankus, kungi, tīrās šausmas! Un piecdesmit trīs frankus tikai sīknaudā! Lielākais ziedojums no šiem ļaudīm bija seši sū; un, kungi, tieši manu meitu kurpniekam pietika nekaunības ziedot šos sešus sū.

Es ceru, ka jūs vairs neizmantojat viņa pakalpojumus,— Kofs sacīja, pievērsis nabaga prefektam urbīgu skatienu. Tas šķita stipri samulsis, jo neiedrošinājās melot, baidīdamies no kungu slepenajiem aģentiem.

Es būšu vaļsirdīgs,— viņš beidzot sacīja,— vaļsirdība ir mana rakstura pamatu pamats. Bartelemī ir vienīgais dāmu kurpnieks pilsētā. Pārējie taisa apavus vienkāršām sievietēm… un manas meitas nemūžam nebūtu ar mieru . . . Bet es viņu pamatīgi nostrostēju.

Kad pulkstenis bija bez ceturkšņa divpadsmit, visu šo sīkumu nogurdinātais Levēns diezgan strupi sacīja de Rikbūra kungam:

Vai jūs, cienītais kungs, negribētu izlasīt šo iekšlietu ministra vēstuli?

Prefekts to izlasīja divas reizes, turklāt ļoti pamatīgi. Abi jaunie cilvēki saskatījās.

Tās vēlēšanas ir viena briesmīgi ķēpīga lieta,— vēstuli izlasījis, prefekts sacīja,— to dēļ es jau trīs nedēļas nevaru naktīs gulēt, kaut gan, paldies dievam, parasti aizmiegu, tikko paspējis galvu uz spilvena nolikt. Man tūlīt zūd dvēseles miers, ja, cenšoties karaļa valdības labā, reizēm atļaujos tā stingrāk pievilkt grožus saviem pārvaldāmajiem. Kad pūlos iemigt, sirdsapziņas pārmetumi vai vismaz mokošs strīds

pašam ar sevi par to, vai neesmu devis tiem iemeslu, aizdzen miegu. Jūs neko tādu vēl nepazīstat, komisāra kungs (tādā vārdā de Rikbūra kungs dēvēja Levēnu, gribēdams jaunekli pagodināt, viņš pret to izturējās kā pret vēlēšanu komisāru). Jūsu dvēsele ir jauna, cienītais kungs, to vēl nav skārušas pārvaldīšanas rūpes. Jūs nekad neesat nonācis klaji naidīgās attiecībās ar iedzīvotājiem. Ak, mans kungs, tie nu gan ir grūti brīži! Pēc tādiem jājautā pašam sev: «Vai mana rīcība ir pilnīgi nevainojama? Vai mana vienīgā dziņa bija uzticība karalim un tēvijai? Jūs, mans kungs, vēl nepazīstat šīs kremtošās bažas. Jūsu dzīve rādās rožainās krāsās; braukdams no stacijas uz staciju, jūs priecājaties par kādu neparastu mākoņa apveidu . . .

Ak, mans kungs! . . .— Levēns sirdsapziņas mokās iesaucās, aizmirsis visu piesardzību un pieklājības likumus.

Jūsu tīrajai un rāmajai jaunībai nav ne nojausmas par tādām briesmām, tā šausminās, tikai izdzirdot par tām. Tādēļ es jūs cienu jo vairāk, manu jauno līdzstrādniek, atļaujiet jums to pasacīt! Saglabājiet jel ilgi godīga cilvēka dvēseles mieru! Pārvaldes lietās neatļaujieties neko, kas butu apšaubāms nevis no goda izpratnes viedokļa, bet jūsu pašu acis. Pēc rīcības, kas neatbilst visstingrākajai goda izpratnei, jūsu dvēsele vairs nespēs atgūt mieru.

Vakariņas jau bija pasniegtas un kungi sēdēja pie galda.

Tad jūs būtu nogalinājis miegu,— kā «Makbetā» teicis lielais angļu traģēdiju rakstnieks.

«Ak tu nelieti, vai tavs nolūks ir mani mocīt?» Lisjēns domāja un, kaut arī bija izsalcis kā vilks, viņa kuņģis tā sažņaudzās, ka viņš ne kumosu nevarēja norīt.

Ēdiet jel, kungs,— prefekts sacīja,— sekojiet sava palīga kunga priekšzīmei.

Esmu tikai sekretārs,— Kofs iebilda, ieturēdamies ar vislielāko ēstgribu.

Šie ar uzsvaru izteiktie vārdi Levēnam šķita nežēlīgi. Viņš nespēja nepaskatīties uz Kofu. «Tātad jūs nevēlaties palīdzēt nest mana pienākuma nekrietnības slogu?» viņa skatiens vaicāja.

Kofs neko nesaprata. Viņš bija visai gudrs, bet nebūt ne smalkjūtīgs un nicināja smalkjūtību, kas, viņaprāt, bija tikai vāju cilvēku iegansts nerīkoties saprātīgi vai nepildīt savu pienākumu.

Ēdiet, komisāra kungs!

Kofs, kas tomēr nojauta, ka tāds nožēlojams tituls Levēnam ir ārkārtīgi nepatīkams, sacīja prefektam:

Lūgumrakstu pārzinātājs, cienītais kungs.

Ak lūgumrakstu pārzinātājs?— prefekts izbrīnā iesaucās.— Tas ir mūsu — provinces prefektu godkārības augstākais mērķis, kādu varam cerēt sasniegt pēc divām vai trim veiksmīgām vēlēšanām.

••Vai tā ir muļķīga vientiesība? Vai arī viltība?» Levēns siiv» neiecietībā prātoja.

Īdiet, lūgumrakstu pārzinātāja kungs! Ja varat man veltīt tikai trīsdesmit sešas stundas, kā savā vēstulē raksta ministrs, man lid/. parītdienas pusdienlaikam, kad jums vajadzēs atstāt šo namu, daudz kas jāpastāsta, jāizklāsta milzums sīkumu, jāuzzina jūsu domas par daudziem pasākumiem. Man ir nodoms lūgt jūs rīt pieņemt kādas piecdesmit personas, piecdesmit aizdomīgus vai maz uzticamus ierēdņus — slepenus un arī bailīgus ienaidniekus. Man nav ne mazāko šaubu, ka viņi visi jutīsies uzmundrināti, ja gūs priekšrocību tikties ar ierēdni, kas personiski sarunājas ar ministru. Turklāt tāda audience, ko jūs viņiem piešķirsiet un par ko runās visa pilsēta, viņiem būs tikpat kā svinīgs solījums. Runāt ar ministru, lūgumrakstu pārzinātāja kungs, ir liela priekšrocība, skaista privilēģija. Ko gan iespēj mūsu sausie ziņojumi, kam jābūt gariem, lai tie būtu skaidri? Ko tie iespēj salīdzinājumā ar dzīvu un interesantu stāstījumu no tāda cilvēka mutes, kurš var sacīt: «Es to esmu redzējis!»?

Tāda diezgan aplama pļāpāšana turpinājās līdz pusdiviem naktī. Kofs, kam neatvairāmi nāca miegs, aizgāja apjautāties par gultām, un tajā brīdī prefekts jautāja Levēnam, vai viņa sekretāra klātbūtnē drīkst runāt brīvi.

Bez šaubām, prefekta kungs. Kofa kungs strādā ministra privātajā kancelejā un vēlēšanu jautājumos bauda pilnīgu viņa ekselences uzticību.

Kad Kofs atgriezās, de Rikbūra kungs uzskatīja par savu pienākumu no jauna izklāstīt apsvērumus, ko jau bija darījis zināmus Levēnam, šoreiz nosaukdams vārdā arī dažus cilvēkus. Bet šie [audis, ko neviens no atbraucējiem nepazina, viņiem tikai padarīja vēl neskaidrāku ietekmēšanas sistēmu, ko prefekta kungs bija nolēmis likt lietā. Kofs, noskaities, ka netiek gulēt, gribēja vismaz kārtīgi pastrādāt, un ar lūgumrakstu pārzinātāja kunga at|auju, kā viņš neaizmirsa izteikties, ņēmās uzdot jautājumus de Rikbūra kungam.

Lādzīgais prefekts, kas bija tik ļoti tikumīgs un tā nobažījies par iespējamām sirdsapziņas ēdām, beidzot atzinās, ka departamentā valda ļoti slikts noskaņojums, jo astoņi Francijas pēri, no kuriem divi ir lieli zemes īpašnieki, likuši iecelt krietnu skaitu sīku ierēdņu, kas atrodas viņu aizbildniecībā.

Šie ļaudis, cienītais kungs, saņem manus cirkulārus un par atbildi tikai ņirgājas. Ja jūs būtu atbraukuši divas nedēļas agrāk, mēs visiem par svētību varētu atbrīvot trīs vai četras vietas.

Bet, cienītais kungs, vai jūs ministram par to neesat rakstījis? Cik zinu, runa ir par kādas pasta priekšnieces atlaišanu?

Par Dirāna kundzi, Dišado kunga sievasmāti? Nabaga sieviete! Tiesa, viņas uzskati ir nosodāmi, un, ja viņu laikā atlaidīs, nobīsies daži

Turvilas kantona ierēdņi, no kuriem viens ir viņas znots un divi pārējie — radinieki. Bet ne jau tas man sagādā vislielākās bažas: visļaunāk ir Melānā, kur, kā tikko man bija tas gods rādīt jums uz vēlēšanu kartes, mēs esam mazākumā vismaz par divdesmit septiņām balsīm.

Bet, cienītais, man portfelī ir jūsu vēstuļu kopijas. Ja nemaldos, jūs neesat ministram rakstījis par Melānas kantonu.

Ak, lūgumrakstu pārzinātāja kungs, kā gan es būtu ziņojis par tādām lietām? Vai tad grāfs d'Alvāra kungs, Francijas pērs, ik dienas nesastopas ar jūsu ministru? Viņa vēstules pilnvarotajam, lāga notāram Riflē, ir pilnas ar ziņām, ko viņš pirms dienas vai divām ir dzirdējis no viņa ekselences grāfa de Vēza kunga, kad viņam bijis tas gods pusdienot kopā ar ministru. Liekas, šādas pusdienas nav nekāds retums. Tādas lietas, cienītais kungs, nemēdz rakstīt. Esmu ģimenes tēvs, rit man būs tas gods jūs iepazīstināt ar de Rikbūra kundzi un mūsu četrām meitām. Ir jādomā, kā visas iekārtot. Mans dēls jau divus gadus ir seržants astoņdesmit sestajā pulkā, viņam jākļūst par apakšleit- nantu; un es jums, lūgumrakstu pārzinātāja kungs, varu slepeni atzīties, ka viens d'Alvāra kunga vārds var mani pazudināt; un d'Alvāra kungs, kas grib novadīt pa citurieni lielceļu, kurš ved caur viņa parku, Melānas kantonā ir aizbildnis visiem; man, lūgumrakstu pārzinātāja kungs,, arī pavisam mīksts sods — pārcelšana uz citu prefektūru — būtu gatavais posts; de Rikbūra kundze ir ievadījusi triju meitu precības, kas tādā gadījumā izjuktu, turklāt mana māja ir pilna visādu mantu.

Tikai divos naktī nelokāmā Kofa neatlaidīgie jautājumi un pat ne tikai tie piespieda prefekta kungu atklāt lielo manevru, ko viņš bez mitas pieminēja.

Kungi, tas ir mans vienīgais trumpis, un, ja tas nāks zināms vai tiks kaut nojausts divpadsmit stundu pirms vēlēšanām, viss ir pagalam. Jo šis departaments, kungi, ir viens no sliktākajiem Francijā; divdesmit septiņi «National» un astoņi «Tribune» abonementi! Bet jums, kungi, kuru domas uzklausa ministrs, es nevaru slēpt neko. Tātad ir jāzina, ka ķeršos pie sava vēlēšanu manevra un pielaidīšu uguni pulverim tikai tad, kad komisijas priekšsēdētājs jau būs tikpat kā izraudzīts, jo, ja tas notiks pārāk agri, viss, kungi,— gan vēlēšanas, gan jūsu padevīgā kalpa stāvoklis var izputēt divu stundu laikā. Tātad pamatosimies uz to, ka valdības kandidāts ir Šampanjē dzelzslietu fabrikants Žans Pjērs Blondo kungs un ka mūsu pretinieks ar labām un nelaimīgā kārtā vairāk nekā labām izredzēm ir Malo kungs, Šampanjē bijušās nacionālās gvardes bijušais bataljona komandieris. Es saku — bijušās, kaut arī tā atlaista tikai uz laiku un vienā jaukā dienā atkal sanāks kopā. Taču Blondo, kungi, ir valdības piekritējs, jo velnišķīgi baidās no ārzemju dzelzs izstrādājumu ievedmuitas pazemināšanas. Malo tirgojas ar audumiem, būvkokiem un malku; viņam ir daudz veikala darījumu Nanlc Divas stundas pirms brīža, kad sāksies par priekšsēdētaju nodilto balsu skaitīšana, kāds komerckurjers, kas patiešām būs izbrau- »is no Nanies, atnesīs viņam satraucošu vēsti, ka divi Nantes komersanti, kurus labi pazīstu un kuru rokās atrodas daļa viņa bagātību, ir uz bankrota robežas un ar pārdošanas aktiem, kam ir atpakaļejošs datums, jau pārraksta savu īpašumu uz drauga vārda. Esmu pārliecināts, ka Malo zaudēs galvu un drāzīsies prom. Tādā gadījumā viņš pamestu jebkuras vēlēšanas . . .

Bet kā jūs panāksiet, lai īsts kurjers ierodas no Nantes tieši vajadzīgajā laikā?

Tur man palīdzēs labais Šovo, Nantes ģenerālsekretārs un mans tuvs draugs. Redziet, Nantes telegrāfa līnija atrodas tikai divu ljē attālumā no šejienes, un Šovo, kas zina, ka vēlēšanas pie manis sākas divdesmit trešajā, gaida ziņu divdesmit trešā vakarā vai divdesmit ceturtā rītā. Tiklīdz Malo kungs satrauksies savu Nantes darījuma dēļ, es ieģērbšos parādes uniformā un pastaigāšos netālu no ursuliešu zāles, kur notiks balsošana. Kad Malo nebūs klāt, uzrunāšu zemniekus vēlētājus un,— dc Rikbūra kungs bilda pavisam klusā balsī,— ja vēlēšanu komisijas priekšsēdētājs būs valdības ierēdnis, kaut vai liberālis, iebāzīšu saviem vēlētājiem getrās biļetenus, uz kuriem ar lieliem burtiem būšu uzrakstījis: «Žans Pjērs Blondo, dzelzslietu fabrikants.» Tādā veidā iegūšu kādas desmit balsis. Ja vēlētāji zinās, ka Malo ir uz bankrota sliekšņa …

Kāda bankrota?— uzacis saraucis, Levēns jautāja.

Ak, lūgumrakstu pārzinātāja kungs,— de Rikbūra kungs atbildēja vēl nevainīgākā vientiesībā nekā parasti,— vai tad es varu aizbāzt mutes pilsētas pļāpām, kas, visu kā aizvien pārspīlēdami, uzskatīs, ka Malo partneru bankrots Nantē spiedīs viņu pārtraukt maksājumu šeit? Jo ar ko gan viņš te var maksāt,— prefekts stingrākā tonī piebilda,— ja ne ar naudu, ko viņš Nantē dabū par aizsūtītiem kokiem.

Kofs smaidīja un ar lielām mokām valdīja skaļus smieklus.

Vai tāds robs Malo kunga kredītā nevar satraukt cilvēkus, kam pie viņa ir kapitāli, un patiešām aizkavēt īstos maksājumus?

Ak, jo labāk, pie velna!— prefekts, pilnīgi aizmirsies, iesaucās. — Man nebūs ar viņu jānojēdzas, kad atkal vēlēs nacionālo gvardi, ja vien jelkad to darus.

Kofs jutās kā septītajās debesīs.

Tādi panākumi varbūt aizskartu manas goda jūtas …

Ak, cienītais kungs, republika gāžas virsū platā straumē. Vienīgais dambis pret šo gāzmu, kas aiznestu mūsu galvas un aizdedzinātu mūsu namus, ir karalis, tikai karalis, mans kungs! Jānostiprina vara un jāstājas pretī ugunij. Jo ļaunāk namam, kas jāupurē, lai izglābtu visus pārējos! Man, cienītie kungi, ja runa ir par karaļa interesēm, tādas lietas nav ne grašas vērtas!

Bravo, prefekta kungs, tūkstoškārt bravo! Sic itur aci astra*, tas ir, uz Valsts padomi.

Tam neesmu pietiekami bagāts, mans kungs: divpadsmittūkstoš franku Parīzē manai lielajai ģimenei nozīmētu izputēšanu. Man, cienītais, būtu piemērota Bordo, Marseļas vai Lionas prefektūra ar krietniem slepeniem izdevumiem. Liona, piemēram, būtu taisni lieliska. Taču atgriezīsimies pie lietas, ir jau vēls. Tātad pats personiski būšu sadabūjis desmit balsis. Manam bīstamajam bīskapam ir lielvikārs — viltīgs blēdis un ļoti kārs uz skanošo. Ja viņa ekselence ir ar mieru piešķirt kādus līdzekļus, es došu Krošāra kungam — tā sauc lielvi- kāru — divdesmit piecus luidorus, ko izdalīt trūcīgiem garīdzniekiem. Jūs, cienītais kungs, sacīsiet, ka dot naudu jezuītu partijai nozīmē atbalstīt ienaidnieku. Tas ir prātīgi jāapsver. Šie divdesmit pieci luidori man dotu desmit balsis, kas ir Krošāra kunga rīcībā, un drīzāk pat divpadsmit nekā desmit.

Krošārs pieņems jūsu naudu un pasmiesies par jums,— Levēns sacīja.— Izšķirošajā brīdī viņa vēlētāju sirdsapziņa neļaus balsot mums par labu.

Nekā tamlīdzīga! Par prefektu nemēdz pasmieties,— smīkņādams iebilda de Rikbūra kungs, ko šie vārdi bija aizskāruši.-— Mūsu rīcībā 'ir viena zināma lieta ar septiņiem lielvikāra Krošāra vēstuļu oriģināliem. Runa ir par mazu meiteni no Sendenīsamisī klostera. Es tvērēju, ka esmu tās sadedzinājis, kad viņš man reiz izdarīja mazu pakalpojumu pie sava bīskapa, bet Krošāra kungs jau nu tam nenoticēja.

Tātad divpadsmit vai vismaz desmit balsis?— Levēns jautāja.

Jā,— prefekts izbrīnījies atbildēja.

Es jums dodu tos divdesmit piecus luidorus.

Viņš piegāja pie galda un izrakstīja ministrijas kasei kvīti par sešsimt frankiem.

De Rikbūra kunga apakšžoklis lēnām atkārās, viņa cieņa pret Levēnu acumirklī dubultojās. Kofs nespēja savaldīties un slāpēti iegrudzinājās, vērodams, kā lādzīgais prefekts turpina:

Tik tiešām, cienītais kungs, tas nozīmē labi spēlēt uz skaidru naudu. Nerunājot par vispārējiem līdzekļiem: apkārtrakstiem, ceļojošiem aģentiem, mutiskiem draudiem utt., utt., ar kuru uzskaitījumu es neuzmākšos, jo jūs neturat mani par tik neveiklu, ka es nebūtu darījis visu, ko vien iespējams darīt,— un to, cienītais kungs, varu apstiprināt ar pastā pārtvertām ienaidnieku vēstulēm, man ir trīs, kuras sūtītas uz «National», pamatīgas kā protokoli, varu apgalvot, ka tās karalim patiktu,— ar vārdu sakot, nerēķinot vispārējos līdzekļus un Malo nozušanu cīņas karstumā, nerēķinot Krošāra kunga rīcībā esošos velelajir. jezuītus, man vēl ir līdzeklis, kas vairos Blondo kun i populaiilatī. Šis krietnais dzelzslietu fabrikants gan nav izgmli oji\ pulveri, taču viņš reizēm spēj sekot labam padomam un vajadzības l.adijumā kaut ko upurēt. Viņam Parīzē ir brāļadēls — advokats un rakstnieks, kura luga tiek izrādīta teātrī «L.'Ambigu».* Brāļadēls nav nekāds muļķis, viņš no tēvoča saņēmis tūkstoš ekiju, lai cīnītos par pastāvošās dzelzslietu ievedmuitas saglabāšanu. Viņš ir sacerējis rakstus avīzēm, beidzot, viņš pusdieno Finansu ministrijā. Par to ir rakstījuši šejienieši, kas iekārtojušies Parīzē. Tiklīdz Blondo kungs aizbrauca, es ar pirmo pasta sūtījumu saņēmu 110 Parīzes vēstuli, kur teikts, ka Blondo kungs, brāļadēls, iecelts par Finansu ministrijas ģenerālsekretāru. Jau veselu nedēļu es ar katru pasta sūtījumu saņemu līdzīgu vēstuli; un septiņpadsmit vietējiem liberāļiem — par šo skaitli esmu pilnīgi pārliecināts — intereses tieši saistās ar Finansu ministriju, bet Blondo viņiem skaidri un gaiši pasacīs, ka gadījumā, ja tie balsos pret viņu, brāļadēls to pieminēs.

Tagad, lūgumrakstu pārzinātāja kungs, esiet tik laipns un ielūkojieties vēlētāju balsu sadalījumā.

Reģistrētie vēlētāji 613

Balsot ieradīsies ne vairāk kā 400

Konstitucionālisti, par kuriem esmu drošs 178

Par Malo balsojošie, kurus pats personīgi savervēšu. . . 10

Krošāra kunga slepeni vadītie balsotāji jezuīti —12 vai

vismaz 1_0

Kopā 198

Man pietrūkst divu balsu, bet Blondo kunga brāļadēla — Aristida Blondo iecelšana amatā Finansu ministrijā man dos vismaz sešas balsis. Vairākums — četras balsis. Turklāt, cienītais kungs, ja jūs pilnvarotu mani ārkārtējā gadījumā piedraudēt ar četrām atlaišanām (dotu godavārdu, ko apstiprinās tūkstoš franku ķīla, kura atradīsies trešās personas rokās), es varētu apsolīt ministram nevis nožēlojamu četru, bet gan divpadsmit vai varbūt pat astoņpadsmit balsu vairākumu. Blondo, par laimi, ir vientiesis, kas nevienam savu mūžu nav iedvesis ne vismazākās aizdomas. Viņš man ik dienas apgalvo, ka personiski viņa rīcībā esot divpadsmit balsis, tomēr tas nepavisam nav tik droši. Taču izdevumi ir lieli, un es, ģimenes tēvs, nevaru visu paveikt par saviem līdzekļiem vien. Ministrs piektā datuma vēstulē ar uzrakstu «personiski» atvēra tūkstoš divsimt franku kredītu vēlēšanu vajadzībām. Uz šī kredīta rēķina esmu jau izdevis tūkstoš deviņsimt divdesmit franku. Manuprāt, viņa ekselence ir tik taisnīgs, ka neliks man no paša kabatas samaksāt tos septiņsimt divdesmit frankus.

— Ja iecerētais izdosies, par to varat nešaubīties,— Levēns sacīja.— Pretējā gadījumā manās instrukcijās par to nekas nav teikts.

De Rikbūra kungs grozīja rokās Levēna izrakstīto kvīti par sešsimt frankiem. Piepeši viņš pamanīja, ka rokraksts ir tas pats; kādā rakstīta personiskā vēstule, no kuras viņš piesardzības dēj kungiem bija atstāstījis tikai daļu. No šī brīža prefekta cieņai pret vēlēšanu komisāra kungu vairs nebija robežu.

Pirms nepilniem diviem mēnešiem,— de Rikbūra kungs piebilda, gluži pietvīcis aiz lepnuma, ka runā ar ministra mīluli, viņa ekselence bija tik laipns, ka pašrocīgi uzrakstīja man vēstuli par izdaudzināto N. lietū.

Karalis tai piešķir izcilu nozīmi.

Prefekts atvēra milzīga aizvāžama rakstāmgalda slepenu atvilktni un izņēma no tās ministra vēstuli, ko vispirms nolasīja skaļā balsī un pēc tam pasniedza kungiem.

To rakstījis Kromjē,— Kofs sacīja.

Kā! Vai tad tas nav viņa ekselences rokraksts?— pārsteigtais prefekts iesaucās.— Es, kungi, gan šo to saprotu no rokrakstiem!

Tobrīd de Rikbūra kungs nedomāja par savu balsi, tālab tā kļuva griezīga un ņirdzīga — tajā skanēja kaut kas vidējs starp pārmetumu un draudiem.

«Prefekta tonis,» Lisjēns domāja. «Nekas cits tā nemaitā balsi. Trīs ceturtdaļas no de Vēza kunga rupjības radušās desmit gados, kad viņš viens pats runāja savas prefektūras pieņemamā istabā.»

De Rikbūra kungs patiešām ir labs rokrakstu pazinējs,— sacīja Kofs, kas vairs nedomāja par gulēšanu un lāgiem ielēja sev pa krietnai glāzei Somīras baltvīna.— Nevienam citam rokraksts nav tik līdzīgs viņa ekselences rokrakstam kā Kromjē, sevišķi tad, ja viņš cenšas panākt līdzību.

Prefekts izteica vairākus iebildumus: viņš jutās pazemots, jo viņa iedomība un arī cerības uz tālāku karjeru pamatojās uz ministra pašrocīgi rakstītām vēstulēm. Galu galā Kofs viņu pārliecināja, jo nejuta ne mazāko žēlumu pret cienījamo amfitrionu, kopš domāja par audumu un koku tirgotāja Malo kunga iespējamo bankrotu. Prefekts sēdēja kā pārakmeņojies, turēdams rokā ministra vēstuli.

Pulkstenis sit četri,— Kofs sacīja,— Ja turpināsim apspriedi, mēs nespēsim būt gatavi deviņos, kā prefekta kungs vēlas.

De Rikbūra kungs vārdu «vēlas» uztvēra kā pārmetumu.

Kungi,— viņš sacīja, pieceldamies un palocīdamies līdz zemei, — es likšu pusdesmitos sapulcināt personas, ko lūdzu pieņemt pirmajā audiencē. Pats ieiešu jūsu istabās, kad pulkstenis sitīs desmit. Līdz tam brīdim varat gulēt saldā miegā.

Kaut arī abi kungi atteicās no tādas laipnības, de Rikbūra kungs gribēja pats parādīt viņiem abas istabas, ko savienoja maza viesistaba. Savā rūpībā viņš pat palūkojās zem gultām.

Īstenībā šis cilvēks nav nemaz tik dumjš,— Kofs Levēnam sacīja, kad prefekts beidzot bija atstājis viņus vienus.— Paskatieties!

Viņš rādīja uz galdu, uz kura bija glīti nolikts auksts cāļa cepetis, /aka cepetis, vīns un augļi. Viņš ar lielisku ēstgribu ņēmās ieturēties vēlreiz.

Abi ceļotāji šķīrās tikai piecos no rīta.

«Šķiet, ka Levēns vairs nedomā par starpgadījumu Bluā,» Kofs nosprieda. Patiešām, Levēns, kā jau krietnam ierēdnim pieklājas, bija pilnīgi nodevies Blondo kunga izredzēm vēlēšanās un, pirms likās gultā, pārlasīja balsu sadalījumu, ko bija paņēmis no de Rikbūra kunga.

Kad pulkstenis sita desmit, de Rikbūra kungs ieradās Levēna istabā, viņam sekoja uzticamā Mariona, kas nesa paplāti ar kafiju un pienu, bet viņai pa pēdām gāja zēns, kam arī rokā bija paplāte — ar tēju, sviestu un karsta ūdens kannu.

ūdens ir gandrīz verdošs,— prefekts sacīja.— Žaks jums iekurs uguni. Nekur nav jāsteidzas. Iedzeriet tēju un kafiju. Vieglas brokastis būs vienpadsmitos, sešos — pusdienas četrdesmit personām. Jūsu ierašanās atstājusi vislabāko iespaidu. Ģenerālis ir ļoti viegli aizvainojams kā jau īsts muļķis, bīskaps — augstākā mērā fanātiķis. Ja vēlaties, mana ekipāža būs sagatavota pusdivpadsmitos un jūs varēsiet doties desmit minūšu vizītē pie abiem ierēdņiem. Nesteidzieties — četrpadsmit personas, ko esmu sapulcinājis jūsu pirmajai audiencei, gaida tikai no pusdesmitiem …

Man ļoti žēl,— Levēns sacīja.

Tas nekas,— prefekts atbildēja,— tie ir mūsu ļaudis, tie, kas pārtiek no budžeta. Viņu pienākums ir gaidīt.

Levēnam riebās viss, kas varēja atgādināt pieklājības trūkumu. Viņš steigā apģērbās un nekavējoties devās pieņemt četrpadsmit ierēdņus. Levēnu satrieca to smagnējais cienīgums, muļķība un viņam izrādītā dievināšana.

«Viņi nebūtu klanījušies zemāk arī tad, ja es būtu princis no karaļa ģimenes!»

Jaunekli ļoti pārsteidza Kofa vārdi:

Viņi ir nemierā ar jums. Jūs viņiem liekaties augstprātīgs.

Augstprātīgs?— Levēns brīnījās.

Bez šaubām. Jūs izteicāt viņiem nesaprotamas domas. Jums ir simtreiz vairāk prāta, nekā šiem lopiņiem vajag. Jūs izstiepjat savus tīklus pārāk augstu. Esiet gatavs brokastīs ieraudzīt īstus ērmus. Redzēsiet Rikbūra jaunkundzes.

Īstenība pārspēja visas iedomas. Levēnam iegadījās brītiņš pateikt Kofam:

Tās ir grizetes, kas nupat loterijā vinnējušas četrdesmittūkstoš franku.

Viena no viņām bija neglītāka par pārējām māsām, bet nelikās tā lepojamies ar savas ģimenes augsto stāvokli kā citas. Viņa mazliet atgādināja Teodelindu de Serpjēru. Levēnam šīs atmiņas bija visspēcīgas. Tiklīdz de Rikbūra kundze pamanīja jaunekli dzīvi sarunājamies ar Ogistēnas jaunkundzi, tā acumirkli iedegās cerībā uz spožām savas meitas laulībām.

Prefekts atgādināja Levēnam par vizītēm pie ģenerāļa un bīskapa. De Rikbūra kundze nicīgā nepacietībā pamāja vīram, brokastis galu galā beidzās tikai vienos, un, kad Levēns sēdās ekipāžā, četras piecas valdībai vairāk vai mazāk uzticamu piekritēju grupas jau gaidīja, rūpīgi novietotas un apsargātas dažādās prefektūras kancelejās.

Kofs nevēlējās pievienoties biedram, viņš bija nodomājis mazliet pastaigāt pa pilsētu un iegūt par to kādu priekšstatu, taču viņam vajadzēja pieņemt prefekta privātsekretāru un prefektūras ierēdņu kungus, kas ieradās oficiālā vizītē.

«Labi, palīdzēšu mūsu blēdībās,» viņš nosprieda. Un ar parasto nesatricināmo aukstasinību Kofs prata iedvest ierēdņiem lielu cieņu pret Levēnu un viņa misiju.

Pēc desmit minūtēm viņš ierēdņus strupi aizraidīja un jau lavījās prom apskatīt pilsētu, kad prefekts, kas Kofam uzglūnēja, aizstājās viņam ceļā un piespieda noklausīties visas vēstules, kādas sakarā ar vēlēšanām nosūtītas grāfam de Vēzam.

«Tie ir trešās šķiras avīžu raksti,» sašutušais Kofs domāja. «Par tādiem mūsu «Journal de Paris» nemaksātu ne divpadsmit franku. Sarunas ar šo cilvēku ir simtreiz vērtīgākas par viņa korespondenci.»

Brīdī, kad Kofs pūlējās atrast ieganstu, lai aizbēgtu no de Rikbūra kunga, atgriezās Levēns kopā ar ģenerāli grāfu de Bovuāru. Tas bija gaišmatains gara auguma āksts tuklu un neparasti neizteiksmīgu seju, kaut arī vēl diezgan glīts, ļoti pieklājīgs un ļoti elegants, taču nesaprata itin nekā 110 visa, kas viņa klātbūtnē tika runāts. Šķita, ka vēlēšanas viņam galīgi sajaukušas galvu, un vietā un nevietā viņš apgalvoja: «Tas attiecas uz administratīvo varu.» Kofam bija skaidrs, ka šis cilvēks joprojām neaptver Levēna misijas mērķus, kaut gan iepriekšējā vakarā viņam bija aizsūtīta ministra vēstule, kurā tie bija izklāstīti skaidrāk par skaidru.

Priekšpusdienas audiences kļuva aizvien bezjēdzīgākas. Levēns, kas savā neapdomībā no rīta bija darbojies pārāk rosīgi, ap diviem jutās kā salauzts aiz noguruma un garlaicības, galvā viņam vairs nebija nevienas domas. Tieši tāpēc viņš nevainojami atbilda visiem noteikumiem un prefekts sāka viņu vērtēt sevišķi augstu. Četrās vai piecās pēdējās audiencēs, kurās pa vienai pieņēma vissvarīgākās personas, viņš šķita priekšzīmīgs un visaugstākajā mērā piedienīgi nenozīmīgs. Prefekts ļoti vēlējās iepazīstināt Levēna kungu ar lielvikāru Krošāra kungu; tas bija kārns vīrs ar grēku nožēlnieka seju, un sarunās ar šo garīdznieku Levēns nosprieda, ka tas ir kā radīts, lai saņemtu divdesmit piecus luidorus un liktu ducim vēlētāju jezuītu rīkoties per savu prāta.

līdz pusdienām viss gāja gludi. Pulksten sešos prefekta viesistabā .sapulcējās četrdesmit trīs cilvēki — pilsētas sabiedrības krējums. Atvērās abas durvis, bet prefekta kungs apstulba aiz pārsteiguma, ieraudzīdams, ka Levēns nav tērpies uniformā. Prefekts, ģenerālis un pulkveži bija ģērbušies parādes mundieros. Galīgi pārgurušais un garlaicības nomocītais Levēns tika nosēdināts prefekta kundzei pie labās rokas, par ko ģenerālis grāfs de Bovuārs savilka skābu seju. Kroņa malka netika žēlota, telpā valdīja neizturams karstums, un, kad pusdienas, kuras ilga septiņus stundas ceturkšņus, vēl nebija pusē, Levēns baidījās, ka skandalozā kārtā noģībs.

Pēc pusdienām viņš lūdza atļauju mazliet pastaigāties prefektūras dārzā. Prefekts neatlaidīgi vēlējās sekot, tāpēc vajadzēja pasacīt viņam:

Es došu Kofa kungam norādījumus par vēstulēm, kuras viņam jādod man parakstīt pirms pasta nosūtīšanas. Vajag ne tikai veikt saprātīgus pasākumus, bet arī sastādīt ziņojumu.

Kas par dienu!— abi ceļotāji izsaucās.

Pēc divdesmit minūtēm vajadzēja atgriezties un izturēt piecas vai sešas sarunas zem četrām acīm prefektūras pieņemšanas zāles logu nišās ar svarīgām personām, valdības piekritējiem, kuri atzinās, ka Blondo kungs, kas pie galda runāja par dzelzs izstrādājumiem un tiesībām neielaist valstī angļu dzelzslietas, ir tik nenozīmīgs, ka izved no pacietības pat provinces pilsētas ierēdņus. Vairāki valdības ierēdņi uzskatīja par bezjēdzību, ka pret «Tribune» jau ierosināta simt ceturtā prāva un iepriekšējā ieslodzījuma cietumā ieslēgti tik daudzi simti nabaga jaunu cilvēku. Levēns veltīja vakaru tādu bīstamu ķecerību apkarošanai. Viņš diezgan spoži runāja par pagrimuma laika grieķiem, kas diskutēja par Taboras dievišķo gaismu*, kamēr niknie osmani jau rāpās pāri Konstantinopoles mūriem.

Redzēdams, ka viņa gudrības pierādījums ir radījis iespaidu, Levēns deva zīmi Kofam un atstāja prefektūru. Pulkstenis bija desmit vakarā.

«Mazliet apskatīsim pilsētu,» sprieda nabaga jaunekļi. Pēc stundas ceturkšņa, kad viņi mēģināja izprast daļēji gotiskā stilā celtās baznīcas arhitektūru, pie viņiem piegāja de Rikbūra kungs.

Es jūs, kungi, meklēju utt., utt.

Levēns gandrīz zaudēja pacietību.

Bet, prefekta kungs, vai tad pastu nosūta pirms pusnakts?

Starp pusnakti un pulksten vieniem.

Tas nekas! Kofa kungam ir tik apbrīnojama atmiņa, ka es tepat uz vietas diktēju viņam savus ziņojumus; viņš tos brīnišķīgi patur prātā un bieži izlabo atkārtošanos un citas kļūdas, kādas man gadās pieļaut. Man ir tik daudz darīšanu! Jūs nezināt pat pusi manu rūpju.

Izmantojot tādus un vēl smieklīgākus apgalvojumus, Levēns un Kofs ar milzīgām pūlēm aizsūtīja de Rikbūra kungu atpaka| uz prefektūru.

Abi draugi atgriezās vienpadsmitos un uzrakstīja divdesmit rindas garu vēstuli ministram. Šo Levēna kungam, tēvam, adresēto sūtījumu Kofs iemeta pastkastītē.

Prefekts jutās ļoti pārsteigts, kad bez ceturkšņa divpadsmitos ziņnesis pavēstīja, ka lūgumrakstu pārzinātāja kungs nav nosūtījis uz Parīzi nevienu depešu. Vēl jo vairāk viņš izbrīnījās, kad pasta priekšnieks pasacīja, ka pastkastītē nav bijusi neviena ministram adresēta vēstule. Tas prefekta kungam sagādāja vislielākās bažas.

Nākamajā rītā septiņos prefekts lūdza Levēnam audienci, lai apspriestu atlaišanas no darba. De Rikbūra kungs prasīja septiņas, un Levēns tikai ar lielām pūlēm šo skaitu samazināja līdz četrām.

Pirmo reizi prefekts, kas iepriekš bija padevīgs, gandrīz vai verdzisks, gribēja uzņemt stingru toni un norādīt uz viņa — Levēna atbildību. Levēns viņam atcirta gluži nekaunīgi un galu galā atsacījās no pusdienām, ko de Rikbūra kungs bija vēlējies sarīkot pulksten divos,— no pusdienām šaurā lokā, uz kurām bija uzaicināti tikai septiņpadsmit cilvēki. Levēns devās vizītē pie de Rikbūra kundzes un aizbrauca tieši divpadsmitos, kā pavēlēja viņa paša sastādītās instrukcijas, neļaudams prefektam atgriezties pie jautājuma būtības.

Braucējiem par laimi, ceļš šķērsoja pakalnu rindu, un viņi, kučierim par lielām šausmām, nogāja divas ljē kājām.

Trīsdesmit sešas stundas ilgā pārliecīgā darbošanās bija atvirzījusi tālu pagātnē atmiņas par Bluā piedzīvoto izsvilpšanu un dubļu pikām. Kaleša bija divreiz mazgāta, spodrināta utt., utt. Atvēris kādu ekipāžas kabatu, lai paņemtu Veida kunga ceļvedi, Levēns to atrada pilnu ar vēl mitriem dubļiem un grāmatu — sabojātu.

LI nodaļa

Kungi apmeta sešu ljē līkumu, lai apskatītu slavenās N. abatijas drupas. Viņiem tās šķita apbrīnojamas, un jaunie cilvēki, kā jau īsti Politehniskās skolas audzēkņi, nespēja neizmērīt dažas to daļas.

Šī nodarbība ceļotājus izklaidēja. Visu vulgāro un pliekano, ar ko bija piebāztas viņu smadzenes, aizgainīja diskusija par iespēju gotisko mākslu savienot ar reliģiju, kura sola elli piecdesmit vienam no simt piedzimušiem bērniem, utt., utt.

— Nav nekā muļķīgāka par mūsu svētās Madlēnas baznīcu,* ko avīzes tā slavina. Grieķu templis, no kura dveš dzīvesprieks un laime, pārvērsts par mājvietu šausmu reliģijas baismajām mistērijām! Pat Svētā Pētera katedrāle Romā nav nekas vairāk kā spožs absurds;* taču 1500. gadā, kad tur strādāja Rafaēls un Mikelandželo, katedrāle nešķita absurds: Leo Desmitā* reliģija bija dzīvespriecīga; viņš, pāvests, lik.i Rafaelam izrotāt savu iemīļoto galeriju ar daudzreiz atkārtotam gulbji» un Ledas mīlas ainām.* Svētā Pētera katedrāle ir kļuvusi par uli'.urdu kopš Paskāla* jansenisma — viņš pats sev pārmeta brāļa mīlestību uz māsu — un kopš tā laika, kad Voltēra zobgalības tā sašaurinājušas reliģisko nosacītību loku.

Jūs piedēvējat ministram pārāk lielu gudrību,— Kofs sacīja. — Jūs pēc labākās sirdsapziņas rīkojaties viņa interesēs, kā mēs, tirgotāji, mēdzam sacīt. Taču divdesmit rindu gara vēstule viņu neapmierinās. Jādomā, ministrs visu savu korespondenci atrāda karalim, un, ja karalis pamanīs jūsu vēstuli, viņš spriedīs, ka ar tādu varētu apmierināties, ja to būtu parakstījuši Kārno* vai Tirēns*. Taču atļaujiet jums pasacīt, vēlēšanu komisāra kungs, jūsu vārds vēl nesaistās ar milzumu ārkārtīgi gudru un piesardzīgu manevru.

Nu, tad pierādīsim ministram savu gudrību!

Ceļotāji četras stundas uzkavējās kādā miestā un uzakstīja četrdesmit lappušu par Malo, Blondo un de Rikbūra kungiem. Secinājums bija tāds, ka pat bez atlaišanām no darba Blondo kungs iegūtu četru līdz astoņpadsmit balsu vairākumu. Par de Rikbūra kunga izdomāto izšķirošo līdzekli, par Nantes komersantu bankrotu, Aristīda Blondo iecelšanu Finansu ministrijas ģenerālsekretāra amatā un lielvikāra kunga divdesmit pieciem luidoriem tika ziņots īpašā, rūpīgi šifrētā vēstulē, ko adresēja N. kungam Šeršmidī ielā 3, kura uzdevums bija saņemt šādas vēstules un rakstīt tādas, ko viņa ekselence vēlējās uzdot par pašrocīgām.

Tagad nu esam ierēdņi, kādus vēlas redzēt Parīzē,— kāpjot atpakaļ kalešā, Kofs teica biedram.

Divas stundas vēlāk viņi nakts vidū sastapa kurjeru un lūdza to apstāties. Kurjers saniknojās, kļuva nekaunīgs, taču drīz atvainojās ārkārtējā komisāra kungam, kad Kofs ierastajā strupajā tonī pateica, kas šīs vēstules sūta. Par visu vajadzēja uzrakstīt protokolu.

Trešās dienas pusdienlaikā ceļotāji pamanīja smailus baznīcu torņus — tuvojās Kāna, Kalvadosas departamenta galvaspilsēta, kur tā baidījās no Merobēra kunga ievēlēšanas.

Kāna ir klāt,— Kofs sacīja.

Levēns uzreiz zaudēja labo garastāvokli; pagriezies pret Kofu, viņš, dziļi nopūzdamies, sacīja:

Es jūsu klātbūtnē domāju skaļā balsī, dārgo Kof. Esmu izbaudījis visu kaunu, jūs esat redzējis mani raudam … Kādas jaunas nekrietnības es pastrādāšu te?

Noejiet malā; aprobežojieties ar palīdzību prefektam; nenododie- ties šai lietai tik nopietni.

Apmešanās prefektūrā bija kļūda.

Bez Šaubām, bet šī kļūda izrietēja no dedzības, ar kādu jūs tiecāties pēc mērķa.

Kānas tuvumā abi parīzieši uz ceļa pamanīja daudz žandarmu un vairākus redingotos ģērbušos pilsoņus ar resnām nūjām rokā, tie staigāja stīviem soļiem.

Ja nemaldos, tie ir sitēji no biržas,— Kofs sacīja.

Vai tiešām biržā kāds ticis piekauts? Vai tie nav tikai «Tribune» izdomājumi?

Es pats esmu saņēmis piecus sešus belzienus ar nūju, un notikums būtu beidzies pavisam ļauni, ja es nebūtu atradis lielu cirkuli un izlicies, ka taisos ar to durt šiem kungiem vēderā. Viņu cienījamais barvedis, N. kungs, stāvēja pie beletāžas loga un kliedza: «Tas mazais plikpauris ir aģitators!» Es aizbēgu pa Kolonnu ielu.

Kad ceļotāji nonāca pie Kānas vārtiem, viņu pases pārbaudīja veselas desmit minūtes, un, tā kā Levēns sadusmojās, kāds gados vecāks, spēcīgs liela auguma virs, kas pastaigājās pie vārtiem, vicinādams milzīgu bozi, nepārprotami sūtīja viņus . . .

Cienītais, esmu Levēns, lūgumrakstu pārzinātājs, un es jūs uzskatu par stulbeni. Nosauciet savu vārdu, ja vien iedrošināties.

Mani sauc par Listikrl*,— vīrs ar nūju ņirdzīgi atbildēja, staigādams ap ekipāžu.— Pasakiet manu vārdu savam karaliskajam prokuroram, drošuļa kungs. Ja mēs kādreiz satiksimies Šveicē,— viņš klusām piemetināja,— saņemsiet tik daudz pļauku un necieņas apliecinājumu, cik jums vajadzēs, lai priekšniecība piešķirtu paaugstinājumu.

Neiedrošinieties pieminēt godu, pārģērbtais spiegs!

Goda vārds,— Kofs gandrīz smiedamies teica,— es būtu sajūsmā, ja jūs liktu mazliet pakaitināts, kā reiz mani kaitināja Biržas laukumā!

Man cirkuļa vietā ir pistoles.

Šo pārģērbto žandarmu jūs varat nobeigt nesodīts. Viņam dota pavēle nedusmoties, bet pie Monmirailas (vai Vaterlo) viņš varbūt bija brašs karotājs. Tagad mēs piederam pie viena pulka,— Kofs, rūgti iesmiedamies,— piebilda.— Neķildosimies!

Jūs esat nežēlīgs,— Levēns sacīja.

Kad man jautā, es atbildu patiesību, varat to pieņemt vai nepieņemt.

Levēnam sakāpa asaras acīs.

Pajūgam ļāva iebraukt pilsētā. Nonācis viesnīcā, Levēns saņēma Kofa roku.

Esmu tīrais bērns.

Nē, jūs esat laimes luteklis, kā mēdz teikt sprediķotāji, un jums nekad nav nācies darīt nepatīkamu darbu. Nebiju iedomājies, ka esat tik nenobriedis. Kur, pie velna, esat audzis? Jūs atgādināt nenopūlētu oli. Vakar pirmo audienču laikā izturējāties gluži kā dzejnieks.

Viesnīcnieks viņus uzņēma ļoti noslēpumaini: brīvas istabas viesnīcā bija, bet to it kā nebija.

īstenībā viesnīcas saimnieks deva ziņu prefektūrai; viesnīcniekiem, kas visi baidījās no nepatikšanām ar žandarmiem un policijas aģentiem, bija pavēlēts nelaist savos numuros Merobēra kunga piekritējus.

Prefekts Buko deva atļauju uzņemt Levēna un Kofa kungus. Tikko abi iegāja savās istabās, kāds ļoti jauns un ļoti labi ģērbies, taču neapšaubāmi ar pistoli apbruņojies kungs, ne vārda neteikdams, pasniedza Levēnam divus eksemplārus astoņpadsmitdaļloksnes formāta slikti iespiesta pamfleta sarkanos papīra vākos. Tajā bija sakopoti visi Buko de Sarenvila kunga ultraliberālie raksti, ko viņš bija publicējis «National», «Globe»,* «Courrier» un citās 1829. gada liberālajās avīzēs.

Nav nemaz tik slikti,— Levēns sacīja.— Viņš prot rakstīt,

Kāds pārspīlēts svinīgums! Sājš de Šatobriāna kunga atdarinājums! Cik bieži vārdiem laupīta to dabiskā jēga un parastais lietojums!

Abu kungu sarunu pārtrauca policijas aģents, kas, māksloti smaidīdams un apbērdams viņus ar jautājumiem, pasniedza divus astotļdaļlok- snes formāta iespiestus pamfletus.

Kas par greznību! Par to izdota nodokļu maksātāju nauda,— Kofs sacīja.— Varu derēt, ka tas ir valdības pamflets.

Velns parāvis, tas ir mūsējais,— Levēns atbildēja,— tas, ko pazaudējām Bluā; visīstākais Torpē.

Un viņi atkal ķērās pie rakstiem, kas reiz avīzē «Globe» bija darījuši slavenu Buko de Seranvila vārdu.

Apciemosim to renegātu,— Levēns teica.

Es nepiekrītu tādam vērtējumam. 1829. gadā viņš tikpat maz ticēja liberālajām doktrīnām kā tagad — kārtības likumiem, mieram sabiedrībā un stabilitātei. Napoleona valdīšanas laikā viņš būtu ar mieru iet nāvē, lai kļūtu par kapteini. Toreizējās liekulības vienīgais pārākums pār tagadējo—1834. gada liekulību ir tas, ka Napoleona laikā tā nebija iespējama bez drosmes, un tā ir īpašība, kas nepieļauj nekādu izlikšanos.

Mērķis bija liels un cildens.

Tas bija Napoleona nopelns. Ieceliet Francijas tronī kardinālam Rišeljē līdzīgu vīru, un Buko pliekanībai, centībai, ar kādu viņš pārģērbj žandarmus, varbūt rastos lietderīgāks mērķis. Nabaga prefektu nelaime ir tā, ka tagad viņu amats prasa vienīgi Lejasnormandi- jas prokuroram raksturīgas īpašības.

Viens tāds Lejasnormandijas prokurors ieguva impēriju un pārdeva to saviem radiem un draugiem.*

Tādā cēlā un filozofiskā garā noskaņoti, nolūkodamies uz XIX gadsimta frančiem bez naida un bez mīlestības, saskatīdami viņos vienīgi mašinas, ko vada tie, kuru rokās ir budžets, Levēns un Kofs iegāja Kānas prefektūrā.

Provincei neparasti rūpīgi ģērbies kambarsulainis ieveda viņus visai elegantā salonā. Telpu rotāja eļļā gleznoti visu karaļa ģimenes locekļu portreti, kas labi iederētos pat viselegantākajos Parīzes namos.

Šis renegāts liks mums gaidīt minūtes desmit. Ņemot vērā viņa stāvokli un aizņemtību salīdzinājumā ar mūsējo, tas ir pilnīgi pieļaujami.

Es taisni paņēmu līdzi no viņa rakstiem sastādīto astoņpadsmitdaļ- loksnes formāta pamfletu. Ja šis kungs liks mums gaidīt vairāk nekā piecas minūtes, viņš mani atradīs, iedziļinājušos viņa darbu lasīšanā.

Jaunie cilvēki sildījās pie kamīna, un Levēns pēc sienas pulksteņa redzēja, ka piecas minūtes, ko viņš bija nodomājis mierīgi gaidīt, pagājušas. Jauneklis apsēdās atzveltnī ar muguru pret durvīm un turpināja sarunu, turēdams rokā pamfletu sarkanos papīra vākos.

Atskanēja viegls troksnis, tāpēc Levēns izlikās uzmanīgi iedziļinājies pamfleta. Atvērās durvis, un Kofs, kas sēdēja ar muguru pret kamīnu un ko stipri uzjautrināja divu nelgu satikšanās, ieraudzīja parādāmies sīciņu, kalsnu un ārkārtīgi elegantu ļoti maza auguma vīriņu; jau rīta stundā viņš bija ģērbies piegulošās melnās biksēs līdz ceļiem un zeķēs, kas bija uzvilktas varbūt vistrauslākajās kājās visā departamentā. Ieraugot pamfletu, ko Levēns iebāza kabatā tikai četras vai piecas sasprindzinājuma pilnas sekundes pēc de Seranvila kunga ienākšanas, prefekts pietvīka vīna sarkanumā. Kofs pamanīja, ka viņa lūpu kaktiņi raustās.

Pēc Kofa domām, Levēna tonis bija salts, vienkāršs, militārs un mazliet zobgalīgs. ,

«Dīvaini gan,» Kofs prātoja, «cik īsā laikā karavīra uniforma ietekmē tās valkātāja francūža raksturu. Šis te īstenībā ir lāga puisis, kas desmit mēnešus bijis karavīrs, turklāt ne jau diezin kāds karavīrs, bet visu mūžu viņa kājas un rokas liecinās: es esmu karavīrs. Nav nekāds brīnums, ka gaili senatnē bijusi viskareivīgākā tauta.* Prieks par iespēju valkāt kādu militāras atšķirības zīmi satrauc šos radījumus un milzīgi spēcīgi iedveš tiem pāris tikumu, pret kuriem tie vairs nekad negrēko.»

Kamēr Kofs nodevās filozofiskiem un varbūt mazliet skaudīgiem prātojumiem, jo Kofs bija nabadzīgs un bieži par to domāja, Levēns un prefekts jau bija iegrimuši nopietnā sarunā par vēlēšanām.

Sīkais prefekts runāja lēni un ārkārtīgi uzsvēra valodas eleganci. Taču skaidri varēja redzēt, ka viņš valdās. Kad viņš izteicās par saviem politiskajiem pretiniekiem, viņa ačeles iegailējās, lūpas izstiepās plānas un drebēja.

«Vai nu es dziļi maldos,» Kofs domāja, «vai arī šī seja ir īsti nežēlīga. Sevišķi interesanta tā kļūst, kad prefekts izrunā vārdu «kungs»

savienojumā «Merobēra kungs», kas atkārtojas bez sava gala. Pilnīgi iespējams, ka sīkaliņš ir īsts fanātiķis. Manuprāt, viņš liktu Merobēru nošaut, ja būtu viņa spēkos nodot šo cilvēku godājamai militārai komisijai, kā to izdarīja ar pulkvedi Karonu. Iespējams arī, ka šo politiķa dvēseli līdz pašiem dziļumiem satrauc sarkanie pamfleta vāki. (Prefekts tikko bija pateicis: «Ja es kādreiz kļūšu par politiķi .. .») Ir gan jocīgs āksts, kas iedomājas, ka varētu būt politiķis. Ja Franciju neiekaros kazaki,* mūsu politiķi būs Foksi* vai Pīli*— Tomi Džonsi* kā Fokss* vai Biaifīli* kā Pīla* kungs, un de Seranvila kungs netiks tālāk par kambarkungu vai pēru palātas galveno referentu.

Nebija šaubu, ka de Seranvila kungs pret Levēnu izturas ļoti vēsi.

«Viņš to uzskata par sāncensi,» Kofs sprieda. «Bet šim mazajam, kārnajam nelgām ir vismaz trīsdesmit divi gadi. Levēns, manuprāt, turas gluži braši: pilnīgi aukstasinīgi un mazliet ironiski, ne uz mirkli neaizmirstot labākās sabiedrības nevainojamo pieklājību; un uzmanību, kādu viņš veltī savām manierēm, lai padarītu tās iespējami lietišķas un pilnīgi brīvas no augstākajās aprindās pieņemtā rotaļīguma, nepavisam neatrauj viņa uzmanību no izsakāmām domām.

Vai jūs, prefekta kungs, būtu tik laipns un uzticētu man paredzamo balsu sadalījumu vēlēšanās?

De Seranvila kungs, protams, vilcinājās, līdz sacīja:

Es to zinu no galvas, bet uzrakstījis neesmu.

Kofa kungs, mans palīgs šajā misijā …

Levēns atkal nosauca visus Kofa pienākumus, jo viņam šķita, ka prefekta kungs viņa biedram veltī pārāk maz uzmanības.

. . .Varbūt Kofa kungs varētu paņemt zīmuli un ar jūsu atļauju pierakstīt skaitļus, ja būsiet tik laipns un darīsiet mums tos zināmus.

Pēdējo vārdu ironiju pamanīja arī de Seranvila kungs. ' Viņš izskatījās galīgi uztraucies, kad Kofs ar vislielāko aukstasinību izņēma rakstāmpiederumus no lūgumrakstu pārzinātāja kunga Krievijas ādas portfeļa.

«Mums abiem šis sīkais vīrelis jāpacepina. Mans uzdevums ir noturēt viņu iespējami ilgāk tādā nepatīkamā stāvoklī.»

Rakstāmpiederumu un galda novietošana aizņēma apmēram pusotru minūti, ko Levēns pavadīja, nepārtraukdams saltu klusēšanu.

«Āksts no karavīru aprindām gūst virsroku pār civilo ākstu,» Kofs nosprieda.

Kad beidzot Kofs bija iekārtojies pietiekami ērti, lai varētu rakstīt, viņš sacīja:

Ja jums labpatiktu pateikt mūsu balsu sadalījumu, mēs varētu to pierakstīt.

Protams, protams,— vārgulīgais prefekts atbildēja.

«Nepiedodama atkārtošanās,» nepielūdzamais Kofs nosprieda.

Un prefekts sāka runāt, taču nediktēja.

«Šajā niansē jūtams pieradums pie diplomātijas,» Levēns nodomāja. «Viņš nav tik pilsonisks kā Rikbūrs, bet vai viņš gūs tikpat labus panākumus? Vai uzmanība, ko šis te sprukstiņš veltī savam stāvoklim pieņemamā istabā, netiek atrauta prefekta un vēlēšanu vadītāja amatam? Vai šajā šaurajā galvaskausā un zemajā pierē ir tik daudz smadzeņu, lai to pietiktu gan iedomīgai uzpūtībai, gan darbam? Es par to šaubos. Videbimus infra.»*

Levēns saprata, ka ir pareizi izturējies pret sīko pūsli un veltījis nepieciešamo uzmanību blēdībai, kurā piedalīties pats piekritis. Tas bija pirmais gandarījums, ko sniedza viņa misija, pirmais atalgojums par ciešanām Bluā, kad tika apmētāts ar dubļiem.

Kamēr prefekts, nekustīgs, kājas cieši kopā saspiedis, runāja, Kofs rakstīja:

«Reģistrētie vēlētāji 1280

Pēc iepriekšējiem aprēķiniem, piedalīsies 900

Gonēna kungs, konstitucionālistu kandidāts …. 400

De Merobēra kungs 500.»

Prefekta kungs nedeva nekādus sīkākus paskaidrojumus par skaitļiem 400 un 500, un Levēns uzskatīja par nepiedienīgu viņu vēlreiz iztaujāt.

De Seranvila kungs atvainojās, ka nevar uzņemt viņus prefektūrā, jo viņiem derīgās telpas patlaban tiekot remontētas. Viņš ielūdza kungus tikai nākamās dienas pusdienās.

Visi trīs kungi šķīrās, cik vien vēsi iespējams, neuzsverot tiešu naidīgumu.

Šis nepavisam nav tik uzmācīgs kā Rikbūrs,— tikko uz ielas izgājis, Levēns priecīgi teica Kofam, jo apzinājās, ka pirmo reizi ir labi notēlojis savu lomu, un tas atvirzīja otrajā plānā Bluā pieredzēto apvainojumu.

Un jūs bijāt nesalīdzināmi lielākā mērā valsts darbinieks, tas ir, nenozīmīgs noapaļotu vispārīgu frāžu runātājs.

Un tā pēc vairāk nekā stundu ilgas apspriedes jūs zināt daudz mazāk par vēlēšanām Kānā nekā par de Rikbūra kunga vadītajām vēlēšanām pēc stundas ceturkšņa, kad ar saviem kodīgajiem jautājumiem piespiedāt šo vīru izbeigt tukšu salmu kulšanu.

De Seranvila kungs nemaz nav salīdzināms ar lādzīgo pilsonisko de Rikbūru, kas spriedelēja par virējas rēķiniem. Šejienes prefekts šķiet daudz patīkamāks, nepavisam nav smieklīgs. Viņš ir stipri vairāk iesīkstējis neuzticībā un ļaunumā, kā teiktu mans tēvs. Taču varu derēt, ka savu darbu viņš veic sliktāk nekā Šēras prefekts.

Šis tips ir daudz respektablāks par Rikbūru,— Kofs sacīja,— bet ļoti iespējams, ka darbā viņš ir stipri mazāk vērts.

De Seranvila sejā, sevišķi tad, kad viņš runāja par Merobēra kungu, es saskatīju to dzēlību, kas vienīgā piešķir dzīvīgumu viņa rakstiem, kuri nodrukāti pamfletā ar sarkanajiem vākiem.

Vai viņš būtu drūms fanātiķis, kas jūt nepieciešamību darboties, rīkot sazvērestības, likt cilvēkiem just savu varu? Varbūt šī prasība — urdīt citus — tagad kalpo godkāres apmierināšanai, kā agrāk viņš to piepildīja, kritizēdams sāncenšu literāros darbus?

Drīzāk viņš ir sofists, kam patīk runāt un strīdēties par katru nieku, jo viņš iedomājas, ka lieliski prot spriest. Šis cilvēks spētu būt ietekmīgs kādā deputātu palātas komitejā, bet lauku notāriem viņš varētu likties īsts Mirabo.*

Izgājuši no prefektūras nama, kungi uzzināja, ka pastu uz Parīzi sūtīs tikai vakarā. Abi priecīgu prātu sāka staigāt pa pilsētu. Bija skaidri redzams, ka parasti tik dīkdienīgos provinces pilsoņus nodar bina kaut kas ārkārtējs.

Šie cilvēki nepavisam neizskatās tik apātiski kā allaž,— Levēns sacīja.

Jūs redzēsiet, ka pēc trīsdesmit vai četrdesmit vēlēšanu gadiem provinciāji vairs nebūs nekādi muļķi.'

Pilsētā bija Lilbonā atrasta Romas laiku senlietu kolekcija. Kungi veltīgi strīdējās ar muzeja uzraugu par to, cik veca ir kāda etrusku himēra, kas laika gaitā bija tā nosūbējusi, ka gandrīz vairs nevarēja noteikt tās sākotnējo formu. Uzraugs, atsaukdamies uz bibliotekāra vārdiem, apgalvoja, ka tā ir divi tūkstoši septiņi simti gadu veca, kad ceļotājiem tuvojās kāds ļoti pieklājīgs vīrs.

Kungi varbūt man piedos, ja uzrunāšu viņus, nebūdams pazīstams. Esmu ģenerāļa Farī kambarsulainis, un viņš jau veselu stundu gaida kungus viesnīcā un lūdz viņu atvainot, ka liek brīdināt. Taču ģenerālis Farī vēlēja pateikt, ka notikumi steidzina.

Mēs ejam jums līdzi,— Levēns sacīja.— Lūk, tādu sulaini es arī gribētu.

Redzēsim, vai varam teikt — kāds sulainis, tāds kungs. Patiešām, mēs uzvedārnies mazliet bērnišķīgi, pētīdami pagātnes liecības, kad mūsu uzdevums ir veidot tagadni. Varbūt mūsu rīcībā izpaudās zināms sarūgtinājums par de Seranvila administratīvo uzpūtību. Jūsu militārā uzpūtība, ja atļaujat tā izteikties, pilnīgi sakāva viņējo.

Kungi atrada viesnīcas vārtos prāvu skaitu žandarmu un savā viesistabā — gadus piecdesmit vecu cilvēku ar sarkanu seju; viņš likās mazliet zemniecisks, bet skatiens bija dzīvs un laipns, un manieres nerunāja pretī tam, ko solīja skatiens. Tas bija ģenerālis Farī, diviziona komandieris. Būtu grūti iedomāties lielāku pieklājību ūn, šķiet, jautājuma izpratni, ja ņem vērā parupjās manieres, kādas raksturīgas cilvēkam, kas piecus gadus bijis vienkāršs dragūns. Kofs brīnījās, ka šim vīram nav ne miņas no militārās ākstības, viņa stāja bija gluži tāda pati kā kuram katram gudram cilvēkam. Ģenerāļa centībā panākt Gonēna kunga — valdības pamfletista ievēlēšanu un Merobēra kunga izgāšanu nevarēja nojaust ne mazāko ļaunumu vai pat naidīgumu. Par Merobēra kungu viņš runāja kā par prūšu ģenerāli — aplenktas pilsētas komandantu. Farī kungs par visu, pat par prefektu, izteicās ar lielu cieņu, taču bija skaidrs, ka viņš nav nekāds izņēmums no likuma, saskaņā ar kuru ģenerālis ir dabisks un instinktīvs prefekta ienaidnieks, jo prefekts valda pār visu novadu, bet ģenerālis var, lielākais, likt savu varu manīt ducim augstāko virsnieku.

Tiklīdz ģenerālis Farī saņēma ministra vēstuli, ko Levēns, pilsētā iebraucis, viņam nosūtīja, tas ieradās pie viņa.

Jūs bijāt prefektūrā. Atzīšos, kungi, es ļoti baidos par mūsu vēlēšanu iznākumu. Piecsimt Merobēra kunga vēlētāji ir enerģiski un pārliecināti, viņi vēl var savervēt piekritējus. Mūsu četrsimt balsotāji ir klusi un gļēvi. Es runāšu ar jums, kungi, skaidru valodu, jo esam kaujas karstumā un lieka smalkjūtība var tikai kaitēt,— manuprāt, mūsu mīļie vēlētāji kaunas par savu lomu. Velnišķīgais Merobēra kungs ir godīgākais cilvēks pasaulē, bagāts un vienmēr tur vārdu. Viņš nekad nav niknojies, izņemot vienu reizi mūžā, kad viņu nokaitināja melnais pamflets . . .

Kāds pamflets?— Levēns jautāja.

Kā, cienītais kungs, vai tad prefekts jums neiedeva pamfletu sēru papīra vākos?

Jūs esat pirmais, no kura par to dzirdu, un būšu pateicīgs, ja varēsiet man pamfletu pagādāt.

Te tas ir.

Kā! Tas taču ir prefekta pamflets! Vai tad viņš pa telegrāfu nesaņēma pavēli neizlaist no drukātavas nevienu eksemplāru?

De Seranvila kungs uzņēmās atbildību nepakļauties šai pavēlei. Pamflets varbūt ir mazliet par asu, kopš aizvakardienas tas iet no rokas rokā, un es jums, kungi, nedrīkstu slēpt, ka tas atstāj vissliktāko iespaidu. Vismaz man tā liekas.

Levēns, kas minēto sacerējumu bija lasījis vienīgi rokrakstā ministra kabinetā, ātri pārlaida tam acis. Un, tā kā manuskripts vienmēr rādās neskaidrāks, pret Merobēra kungu vērstā satīra un pat apmelojumi tagad viņam šķita simtreiz niknāki.

Ak dievs!— Levēns lasīdams izsaucās, un viņa tonī ieskanējās drīzāk labākajās jūtās aizskarta godīga cilvēka sašutums nekā nepareiza manevra aizkaitināta vēlēšanu komisāra dusmas.

Augstais dievs!— viņš beidzot sacīja.— Un vēlēšanas notiks parīt! Un Merobēra kungu te visi cienī! Šis rakstījums pamudinās uz rīcību kūtros un pat biklos.

Es patiešām baidos,— ģenerālis sacīja,— ka pamflets viņam varētu dot kādas četrdesmit tādu ļaužu balsis. Par viņu nešaubās neviens. Ja kara]a valdība nepūlētos Merobēra kungu nobīdīt mala, viņš dabūtu visas balsis, izņemot savu un kādu divpadsmit vai piecpadsmit fanātisku jezuītu balsis.

Bet varbūt viņš ir vismaz stūrgalvīgs un skops? — Levēns jau- taja.-r- Te izteikta apsūdzība, ka viņš vinnējot savas prāvas tāpēc, ka ielūdzot pusdienās pirmās instances tribunāla Iocek|us.

Tas ir visaugstsirdīgākais cilvēks pasaulē. Prāvoties viņš prāvojas, jo galu galā mēs dzīvojam Normandijā,— ģenerālis smaidīdams atbildēja.— Viņš vinnē tāpēc, ka ir vīrs ar stingru raksturu, bet viss departaments zina, ka pirms nepilniem diviem gadiem viņš kādai atraitnei kā žēlsirdības dāvanu atdeva summu, ko viņai piesprieda maksāt sakarā ar vīra iesāktu nepamatotu prāvu. Merobēra kungam ir vairāk nekā sešdesmittūkstoš livru rentes, un gandrīz ik gadus viņš saņem divpadsmit līdz piecpadsmit tūkstošu rentes mantojumā. Viņam ir septiņi vai astoņi bagāti un neprecējušies tēvoči. Viņš nav tāds mu|ķis kā lielākā daļa labdaru. Te apkārtnē dzīvo kādi četrdesmit fermeri, kuriem viņš dubulto ienākumus. Merobēra kungs apgalvo, ka tā rīkojoties, lai pieradinātu fermerus pie grāmatvedības kā veikalniekus, jo bez tās, pēc viņa domām, lauksaimniecība neesot iespējama. Fermeris Merobēra kungam pierāda, ka, uzturot bērnus, sievu un sevi pašu, gadā vēl ir nopelnījis piecsimt franku; Merobēra kungs viņam bez procentiem aizdod piecsimt franku, kas jāatdod desmit gadu laikā. Simt sīkiem fabrikantiem viņš varbūt ir devis pusi vai trešo da|u ienākumu. Būdams pagaidu prefektūras padomnieks, viņš to vadīja un, kamēr pie mums bija svešzemnieki, darīja visu. Viņš stājās pretī nekaunīgam pulkvedim un ar pistoli rokā padzina to no prefektūras. Ar vārdu sakot, tas ir nevainojams cilvēks.

De Seranvila kungs man par to nebilda ne pušplēsta vārda.

Levēns izlasīja vēl dažus pamfleta teikumus.

Augstais dievs, šis pamflets mūs pazudina!— Viņam nolaidās rokas.— Jums ir pilnīga taisnība, ģenerāl, mēs esam kaujas priekšvakarā un varam ciest sakāvi. Kaut arī man un Kofa kungam nav tas gods būt ar jums pazīstamiem, lūgsim jūsu pilnīgu uzticēšanos atlikušās trīs dienas līdz galīgajai balsu skaitīšanai, kas izšķirs panākumus Merobēra kunga vai valdības labā. Manā rīcībā ir simttūkstoš ekiju, varu piešķirt septiņus vai astoņus amatus un pa telegrāfu pieprasīt vismaz tikpat daudz atlaišanu. Te, ģenerāl, ir manas īpašas instrukcijas, kuras pats esmu sastādījis, un es uzticos vienīgi jums.

Ģenerālis Farī tās lasīja lēni un uzsvērti uzmanīgi.

Levēna kungs, — viņš beidzot sacīja,— kas attiecas uz vēlēšanām, man no jums nebūs noslēpumu, tāpat kā jums nav noslēpumu no manis. Ir par vēlu. Ja jūs būtu ieradies pirms diviem mēnešiem, ja prefekts būtu bijis ar mieru mazāk rakstīt un vairāk runāt, varbūt mēs iegūtu biklāko balsis. Neviens no šejienes bagātniekiem pienācīgi necieni karaja valdību, bet visi briesmīgi baidās no republikas. Ja valdītu Nerons, Kaligula vai pats sātans, tie tiktu atbalstīti aiz bailēm no republikas, kas negrib valdīt pār mums saskaņā ar mūsu pašreizējām tieksmēm, bet vēlas mūs pārtaisīt, un tādai franču rakstura pārveidošanai būtu vajadzīgi Karjē* un Žozefi Leboni*. Tātad esam droši par trīssimt bagātu ļaužu balsīm, mums būs trīssimt piecdesmit balsis, bet ir jārēķinās ar trīsdesmit jezuītiem un piecpadsmit vai divdesmit jauniem vārguļiem vai ticīgiem sirmgalvjiem, kas balsos, kā liks monsenjors bīskaps, kuram pašam ir cieši sakari ar Anrī Piektā komiteju.

Mūsu departamentā ir trīsdesmit trīs vai trīsdesmit četri pārliecināti republikāņi. Ja runa būtu par to, ka balsojot ļaudis izšķiras par monarhiju vai republiku, mums no deviņsimt balsīm būtu astoņsimt sešdesmit pret četrdesmit. Bet iedzīvotāji gribētu, lai pret «Tribune» nebūtu uzsākta simt ceturtā prāva un, galvenais, lai karaļa valdība nepazemotu nāciju ārzemnieku priekšā. Tāpēc Merobēra kunga piekritēji cer uz piecsimt balsīm.

Pirms pāris mēnešiem es biju pārliecināts, ka Merobēra kungam nebūs vairāk kā trīssimt piecdesmit līdz trīssimt astoņdesmit balsu. Cerēju, ka vēlēšanu braucienā prefekta kungs iegūs siint svārstīgo balsis, it īpaši R. kantonā, kur ārkārtīgi nepieciešams lielceļš uz D. Prefektam nav nekādas personiskās ietekmes. Viņš runā pārāk labi un nav apveltīts ar māku valdzināt cilvēkus; viņš nespēj pusstundu ilgā sarunā dabūt lejasnormandieti savā pusē. Viņš izturas neciešami pat pret saviem policijas komisāriem, kas viņa priekšā taču lien vai uz vēdera. Pirms kāda mēneša viens no viņiem, katorgas cienīgs nelietis — varbūt viņš to jau ir baudījis —, de Sen . .. kungs, pārskaitās un vārdos, ko atļausiet jums neatkārtot, izteica visu, ko domāja. Skaidri redzēdams, ka nekādas personiskas ietekmes viņam nav, de Seranvila kungs nemitīgi izsūta mēriem apkārtrakstus un draudu vēstules. Pēc manām domām (īstenībā gan nekad neko neesmu pārvaldījis, esmu tikai komandējis un pakļaujos vairāk pieredzējušiem cilvēkiem), taču galu galā, manuprāt, de Seranvila kungs, kas prot ļoti labi runāt, ir pārspīlējis administratīvo vēstuļu rakstīšanu. Pazīstu vairāk nekā četrdesmit mēru — sarakstu ar viņu vārdiem varu iesniegt ministram —, kurus tādi nemitīgi draudi ir sacēluši pret prefektu. «Nu labi, kas tad galu galā var notikt?» tie spriež. «Viņš savās vēlēšanās cietis neveiksmi, un mēs tiksim no viņa vaļā. Nekas ļaunāks par prefektu mūs nevar piemeklēt.»

Bordjē kungs, tramīgais N. kopienas mērs, kam ir deviņi vēlētāji, tā pārbijās no prefekta vēstulēm un ziņām, kādas viņam pieprasīja, ka izlikās, it kā viņam būtu uzbrukusi ģikts lēkme. Piecas dienas viņš neatstāj māju, liek sacīt, ka guļ gultā. Bet svētdien sešos mazā gaismiņā viņš aizgāja uz misi.

Beigu beigās prefekta kungs savā vēlēšanu brauciena iebu leja piecpadsmit līdz divdesmit bailīgus vēlētājus un sacēla prel sevi vismaz simtu, kas, pievienojoties tiem trīssimt sešdesmit, kurus uzskatu par nelokāmiem, tiem, kuri vēlas karali — balstu, kas valdītu stingri atbilstoši hartai, kopā iznāktu četrsimt sešdesmit. Tāds ir Merobēra kunga balsotāju kopskaits, tas ir pavisam neliels vairākums — tikai desmit.

Ģenerālis, Levēns un Kofs ilgi sprieda par šiem skaitļiem, grozīja tos gan tā, gan šitā. Aizvien viņi nonāca pie secinājuma, ka Merobēra kungs iegūs vismaz četrsimt piecdesmit balsu un viena vienīga balss kopskaitā dotu vairākumu.

Bet monsenjors bīskapa kungs kādam lielvikāram droši vien veltī sevišķu labvēlību. Ja nu šim lielvikāram iedotu desmittūkstoš franku? …

Viņš izturas neatkarīgi un vēlas kļūt par bīskapu. Turklāt nemaz nav izslēgts, ka viņš ir godīgs cilvēks. Gadās arī tā.

LII nodaļa

— Tik tiešām, ārā spīd saule,— Levēns teica Kofam, līdzko ģenerālis Farī bija aizgājis.— Vēl ir tikai pusdivi pēcpusdienā, un man gribētos telegrafēt ministram. Būs labāk, ja viņš zinās patiesību.

Jūs viņam pakalposiet, bet sev nodarīsiet ļaunumu. Nav ko cerēt tādā veidā iemantot atzinību. Patiesība taču ir rūgta. Ko gan par jums domās galmā, ja Merobēra kungu galu galā tomēr neievēlēs?

Goda vārds, pietiek jau ar to, ka esmu blēdis pēc būtības, negribu vismaz sīkumos blēdīties. Es izturos pret de Vēza kungu tā, kā gribētu, lai viņš izturas pret mani.

Viņš uzrakstīja telegrammu. Kofs to atzina par labu, ieteikdams trīs vārdus aizstāt ar vienu.

Levēns devās uz prefektūru un iegāja telegrāfa kantorī. Viņš lika telegrāfa priekšniekam Lamora kungam izlasīt attiecīgo instrukcijas paragrāfu un lūdza telegrammu noraidīt nekavējoties. Kantora priekšnieks izskatījās apjucis un sāka runāt riņķī un apkārt.

Levēns ik pa brīdim skatījās pulkstenī, jo baidījās no ziemas dienām parastās miglas; galu galā viņš izteicās bez aplinkiem. Ierēdnis mēģināja iestāstīt, ka būtu labāk, ja viņš vispirms iegrieztos pie prefekta kunga.

Prefekts ienāca visai aizkaitināts, vairākkārt izlasīja Levēna pilnvaras un izturējās gandrīz tāpat kā viņa padotais. Levēns, noskaities par velti zaudētajiem trīs stundas ceturkšņiem, galu galā sacīja:

Esiet tik laipns, cienītais kungs, un dodiet man skaidru atbildi.

Cienītais kungs, es vienmēr cenšos izteikties skaidri,— galīgi saērcinātais prefekts atbildēja.

Vai jus, cienītais kungs, dodat rīkojumu nosūtīt manu depešu?

Manuprāt, cienītais kungs, man vajadzētu šo depešu redzēt…

Jūs, cienītais kungs, izvairāties no skaidrības, uz kuru es ceru jau veselus trīs stundas ceturkšņus.

Man šķiet, cienītais kungs, ka jūs varētu izvēlēties piemērotāku toni…

Prefekts nobāla.

Cienītais kungs, es negribu ilgāk lieki runāt. Tuvojas vakars, un, ja jūs kavējaties dot man atbildi, jūs atbildat noliedzoši, tomēr neiedrošinoties teikt «nē».

Neiedrošinoties, cienītais!…

Vai jūs atļaujat vai neatļaujat nosūtīt manu depešu?

Nu labi, cienītais kungs, pagaidām Kalvadosas prefekts esmu es, un es jums atbildu — nē.

«Nē» tika izrunāts dziļi aizvainota pedanta niknumā.

Cienītais kungs, man būs tas gods uzdot jums savu jautājumu rakstiski. Ceru, ka jūs iedrošināsieties arī rakstiski atbildēt tāpat, un es sūtīšu kurjeru pie ministra.

Kurjeru! Kurjeru! Jums nav nedz zirgu, nedz kurjera, nedz pases. Vai zināt, godātais, ka pāri.. . tiltam nelaiž nevienu, kam nav manis parakstītas, turklāt īpašā veidā parakstītas pases?

Labi, prefekta kungs,— Levēns - atbildēja, vārdus kā skaldīt skaldīdams,— nav iespējams pārvaldīt departamentu kopš brīža, kad jūs atsakāties pakļauties iekšlietu ministram. Man ir līdzi rīkojumi ģenerālim, un es lūgšu, lai viņš jūs apcietina.

Mani apcietina, pie velna!

Un siciņais prefekts metās virsū Levēnam, kas paņēma krēslu un apturēja viņu triju soļu attālumā.

Prefekta kungs, ja rīkosieties tā, jūs tiksiet piekauts un pēc tam apcietināts. Nezinu, vai tas jums būs pa prātam.

Cienītais, jūs esat nekauņa, un jūs man vēl atbildēsiet.

Jums, cienītais, patiešām ir vajadzīga atbilde, kas ved pie prāta. Pagaidām aprobežošos ar to, ka izteikšu jums savu galējo nicinājumu, bet godu krustot ar mani zobenus es jums atvēlēšu tikai nākamajā dienā pēc tam, kad būs ievēlēts Merobēra kungs. Man, cienītais, būs tas gods tūlit uzrakstīt jums vēstuli; tai pašā laikā došu savus norādījumus ģenerālim.

Izdzirdis šos vārdus, prefekts pilnīgi zaudēja apvaldu.

Ja ģenerālis pakļausies — un par to es nešaubos — kara ministra rīkojumiem, jūs tiksiet apcietināts un es ar varu ieņemšu telegrāfu. Ja ģenerālis nevēlēsies man palīdzēt, es jums, cienītais kungs, atstāšu visu godu panākt Merobēra kunga ievēlēšanu un došos uz Parīzi. Pār-

braukšu pāri . .. tillam un pēc tam Parīzē, tāpat kā te, vienmēr būšu gatavs izsacīt savu nicināšanu gan jūsu talantiem, gan raksturam. Palieciet sveiks, mans kungs!

Kad Levēns devās prom, atskanēja skaļa klauvēšana pie durvīm, ko viņš gribēja atvērt, bet de Seranvila kungs bija aizbultējis, tiklīdz abu sarunā ieskanējās skarbāki vārdi.

Telegramma,— sacīja telegrāfa priekšnieks Lamora kungs, kas tikko bija Levēnam laupījis veselu pusstundu.

Dodiet šurp!— prefekts sacīja tik uzpūtīgi, ka viņa vārdos nebija saklausāma pat visparastākā pieklājība.

Nabaga telegrāfa priekšnieks sastinga. Viņš zināja, ka prefekts ir nesavaldīgs un ļoti atriebīgs cilvēks.

Pie velna, dodiet taču!— prefekts iesaucās.

Telegramma adresēta Levēna kungam,— telegrāfa priekšnieks aiztrūkstošā balsī atbildēja.

Nu labi, cienītais kungs, jūs jau esat prefekts,— de Seranvila kungs sacīja, rūgti iesmiedamies un atiezdams zobus.— Es jums atstāju savu vietu.

Un aiziedams viņš aizcirta durvis tā, ka viss kabinets nodrebēja.

«Viņš izskatās pēc mežonīga zvēra,» Levēns nodomāja.

Vai būsiet tik laipns un nodosiet man šo drausmīgo depešu?

Te tā ir, kungs. Bet prefekta kungs par mani ziņos priekšniecībai. Esiet žēlsirdīgs un aizstāviet mani!

Levēns lasīja: «Vēlēšanu virsvadība nodota Levēna kungam. Pamfletu pilnīgi izņemt no apgrozības. Levēna kungam ieteicams atbildēt nekavējoties.»

Te ir mana atbilde,— Levēns sacīja. «Stāvoklis rādās ļoti slikts. Merobēra kungam ir vismaz desmit balsu vairākums. Strīdos ar prefektu.»

Aizsūtiet šo te,— Levēns teica telegrāfa priekšniekam, kad bija uzrakstījis savas pāris rindas un viņam tās nodevis.— Diemžēl man jums jāteic, ka stāvoklis ir nopietns. Es negribētu jūs aizvainot, taču brīdinu jūsu paša labā: ja šī depeša šovakar nenonāks Parīzē vai par to šeit uzzinās kaut viena dzīva dvēsele, es jau rīt telegrāfiski pieprasīšu, lai jūs tiekat atlaists.

Ak, cienītais kungs, mana centība un pilnīga klusēšana …

Par to spriedīšu rīt. Ejiet, cienītais, un velti netērējiet laiku!

Telegrāfa priekšnieks aizgāja. Levēns pārlaida skatienu telpai un

tūlīt sāka skaļi smieties. Viņš viens pats atradās pie prefekta galda, uz kura bija nomests mutauts, atvērta tabakdoze un izplāti papīri.

«Esmu gandrīz vai zaglis .. . Bez liekas iedomības varu apgalvot, ka man ir vairāk aukstasinības nekā tam sīkajam pedantam.»

Viņš gāja atvērt durvis, pasauca ziņnesi, kuram lika stāvēt vaļējās, durvīs, un apsēdās pie prefekta galda rakstīt, taču ne kamīna pusē,- jo

pēc iespējas centās pierādīt, ka nelasa uz galda izklātos dokumentus. Viņš rakstīja de Seranvila kungam:

«Ja Jūs, cienītais kungs, man uzticaties, līdz nākamajai dienai pēc vēlēšanām uzskatīsim pēdējās stundas notikumus par nebijušiem. Es no savas puses par šo nepatīkamo scēnu nevienam pilsētā nestāstīšu.

Palieku Jūsu utt.

Levēns.»

Tad Levēns paņēma lielu kancelejas papīra lapu un uzrakstīja:

«Prefekta kungs, pēc divām stundām — septiņos vakarā — sūtīšu kurjeru pie viņa ekselences iekšlietu ministra kunga. Man ir tas gods prasīt Jums pasi, ko lūdzu atsūtīt ne vēlāk kā pulksten pusseptiņos. Būtu vēlams pasē izdarīt visas nepieciešamās atzīmes, lai kurjeram nevajadzētu kavēties pie … tilta. Kurjers, saņēmis manas vēstules, iegriezīsies prefektūrā paņemt Jūsējās un au|os uz Parīzi.

Palieku Jūsu utt.

Levēns.»

Levēns pasauca ziņnesi, kas stāvēja pie durvīm bāls kā nāve. Tad viņš aizzīmogoja vēstules.

Atdodiet abas vēstules prefekta kungaml

Vai tad de Seranvila kungs vēl ir prefekts?— ziņnesis jautāja.

Nododiet vēstules prefekta kungam!— Un Levēns aukstasinīgi un ar cieņu atstāja prefektūru.

Goda vārds, jūs esat rīkojies kā mazs bērns,— Kofs sacīja, kad Levēns viņam izstāstīja, ka draudējis prefektam ar apcietināšanu.

Es gan tā nedomāju. Galvenais — es nebiju īsti noskaities, un man atlika mazliet laika padomāt par to, ko taisos darīt. Ja nu vēl ir kāda iespēja novērst Merobēra kunga ievēlēšanu, tā ir de Seranvila kunga atkāpšanās un viņa pagaidu aizstāšana ar kādu prefektūras padomnieku. Ministrs man ir teicis, ka viņš dotu piccsimttūkstoš franku, lai tikai neredzētu Merobēra kungu deputātu palātā. Apsveriet šos vārdus, tagad visu izšķir nauda.

Ieradās ģenerālis.

Es vēlētos sniegt jums ziņojumu.

Vai jūs, ģenerāl, būtu ar mieru pusdienot pie manis viesnīcā? Es sūtīšu kurjeru uz Parīzi un gribu lūgt jūs palabot to, ko rakstu par šejieniešu noskaņojumu. Manuprāt, ministram vajadzētu zināt patiesību.

Ģenerālis uzmeta Levēnam izbrīna pilnu skatienu, it kā sacīdams: «Jūs esat ļoti jauns vai arī visai vieglprātīgi rotaļājaties ar savu nākotni.»

Beidzot viņš atturīgi teica:

Gan jūs, cienītais, redzēsičt, ka Parīzē neviens nevēlas zināt patiesību.

Lūk, tc ir telegramma, ko likko saņēmu, — Levēns atbildē ju I rakstīju: «Mcrobēra kungam ir vismaz desmit balsu vairākums, slivok lis rādās |oti slikts.»

Tika pasniegtas pusdienas. Kofa kungs sacīja, ka nespējot ēst, kanu-r galva esot pilna ar depešām, tāpēc viņam labāk patiktu vispirms uzrakstīt vēstules uz pusdienot pēc tam.

Pirms kurjera aizsūtīšanas mums vēl ir laiks,— ģenerālis bilda,— uzklausīt divus policijas komisārus un virsnieku, kas ir mans palīgs visās ar vēlēšanām saistītajās lietās. Es varu maldīties un negribētu, lai jūs visu skatāt tikai ar manām acīm.

Tai brīdī pieteica tiesas priekšsēdētāju Donī d'Anželu.

Kas tas ir par cilvēku?

Neciešams pļāpa, kurš gari runā par to, kas patiesībā viņam būtu jādara, un veikli izvairās no sarežģītākiem jautājumiem. Turklāt sēž uz diviem krēsliem. Viņam ir plašas attiecības ar garīdzniekiem, kas šajā departamentā pret mums izturas ļoti naidīgi. Viņš jums laupīs dārgo laiku. Jūsu kurjeram taču vajadzīgas divdesmit septiņas stundas, lai no šejienes nonāktu Parīzē, un man liekas — jūs to nevarat nosūtīt par agru, ja vien tiešām vēlaties nosūtīt, ko es jums nepavisam neiesaku. Toties no visas sirds iesaku atlikt tiesas priekšsēdētāja Donī d'Anžela vizīti uz desmitiem vakarā vai rītrītu.

Tā tika izdarīts. Par spīti abu sarunas biedru vaļsirdībai un godprātībai, pusdienas bija skumjas, nopietnas un drīz beidzās. Kad pasniedza desertu, ieradās divi policijas komisāri un pēc tam — maza auguma kapteinis, vārdā Menjē, vismaz tikpat viltīgs kā abi iepriekšējie un cieši apņēmies šajās vēlēšanās nopelnīt ordeni.

Tādas nu ir mūsu spožās uzvaras!— viņš teica Levēnam.

Beidzot pusastoņos kurjers aizauļoja, paņēmis līdzi vēlētāju balsu

sadalījumu un paskaidrojumus trīsdesmit lappušu garumā. īpašā vēstulē Levēns vaļsirdīgi aprakstīja savu strīdu ar prefektu. Viņš atstāstīja sarunu tik sīki, it kā tā būtu stenografēta.

Pulksten deviņos ģenerālis atgriezās pie Levēna un atnesa viņam no Risē kantona saņemtos ziņojumus. Pēc tam viņš brīdināja, ka prefekts aizsūtījis kurjeru uz Parīzi sešos, tātad tas tur ieradīsies pusotras stundas agrāk nekā Levēna kurjers. Ģenerālis piebilda, ka otrais kurjers gan sevišķi nesteigsies, lai panāktu savu biedru.

Vai jūs, ģenerāl, varētu rīt mani pavadīt vizītēs pie piecdesmit viscienījamākajiem pilsētas iedzīvotājiem? Tāds solis var padarīt mūs smieklīgus, bet, ja tā iemantojam kaut divas balsis, tas jau kaut kas būtu.

Es jūs, cienītais kungs, pavadīšu visur ar vislielāko prieku, bet prefekts …

Ilgi apspriedušies, kā saudzēt augstā ierēdņa slimīgo patmīlību, viņi vienojās, ka gan ģenerālis, gan Levēns katrs atsevišķi uzrakstīs viņam vēstuli. Ģenerālis Farī bija tiešs, centīgs un darbīgs. Vēstules tika sacerētas tūlīt, un ģenerāla kambarsulainis abas aiznesa uz prefektūru. Prefekts iesauca sulaini pie sevis un sīki iztaujāja. Levēna un ģenerāļa savienība dzina viņu izmisumā. Uz abām vēstulēm viņš rakstiski atbildēja, ka jūtas slikti un atrodas gultā.

Vienojušies par nākamās dienas vizītēm, viņi sastādīja to personu sarakstu, pie kurām vajadzētu ierasties. Atkal tika pasaukts Menjē, kas blakus istabā diktēja Kofam īsu katras apmeklējamās personas raksturojumu. Ģenerālis un Levēns klusēdami staigāja un meklēja kādu iespēju izkļūt no nepatīkamā stāvokļa.

Ministrs mums vairs neko nespēj līdzēt — ir jau par vēlu.

Un klusēšana turpinājās.

Bez šaubām, ģenerāl, armijā jūs bieži esat riskējis raidīt pulku kaujā, kas par trim ceturtdaļām jau zaudēta. Mēs atrodamies tādā pašā stāvoklī, ko tad varam vēl zaudēt? Spriežot pēc pēdējām ziņām no Risē kantona, cerību vairs nav nekādu. Vairāk nekā divdesmit mūsu piekritēji balsos par Merobēra kungu vienīgi tādēļ, lai tiktu vaļā no prefekta de Seranvila. Vai šajā izmisuma stāvoklī nebūtu iespējams vērsties pie leģitīmistu partijas vadītāja Lekanī kunga?

Ģenerālis spēji apstājās viesistabas vidū. Levēns turpināja:

Es viņam sacīšu: «Es likšu izvirzīt no jūsu vēlētājiem to, kuru man norādīsiet: es viņam atdošu trīssimt četrdesmit valdības kandidāta piekritēja balsis. Vai varat un vai vēlaties nosūtīt ziņnešus pie simt lauku muižniekiem? Ar to simt balsīm un mūsējiem mēs izgāzīsim Merobēra kungu.» Vai gan tas tik svarīgi, ģenerāl, ja palātā būs par vienu leģitīmistu vairāk? Varu derēt uz simtu pret vienu, ka tas būs mēms vai garlaicīgs muļķis, ko neviens neuzklausīs. Ja viņam pat būtu Berjē* kunga talants, šī partija nekļūtu bīstama, jo tā pārstāv vienīgi pati sevi — simttūkstoš vai, augstākais, simt piecdesmit tūkstošus bagātu franču. Ja esmu ministru pareizi sapratis, labāk ievēlēt desmit leģitīmistu nekā vienu vienīgu Merobēru, kas kļūs par visu četru Normandijas departamentu sīko zemes īpašnieku pārstāvi.

Ģenerālis ilgi staigāja pa istabu, neko neatbildēdams.

Tā ir laba doma,— viņš beidzot sacīja,— taču jums pašam ļoti bīstama. Ministrs, kas atrodas astoņdesmit ljē attālumā no kaujas lauka, jūs nosodīs. Ja gadās neveiksme, ministrs ir laimīgs, ja var atrast kādu, pār kuru izgāzt dusmas, un enerģisku rīcību, pret ko iespējams vērsties. Es jums, cienītais kungs, nejautāju, kādas ir jūsu attiecības ar grāfu de Vēza kungu .. . bet galu galā, cienītais kungs, man ir sešdesmit viens gads, un es varētu būt jums tēvs . . . Ļaujiet man izteikt domu līdz galam .. . Pat tad, ja jūs būtu ministra dēls, galējā rīcība, kādu iesakāt, būtu jums bīstama. Kas attiecas uz mani, cienītais, tā nav militāra akcija, un man piekrīt palikt otrajā vai pat trešajā līnijā.

Es neesmu ministra dēls,— ģenerālis smaidīdams piebilda, un |u . man izdarīsiet lielu pakalpojumu, ja nevienam neteiksiet, ka esat iium darījis zināmu savu plānu apvienoties ar leģitīmistiem. Ja vclčšaiuis beigsies slikti, kāds dabūs pamatīgu brāzienu, un man labāk patiktu palikt ēnā.

Levēns domāja: «Ministrs, kurš bijis prefekts divos vai trīs departamentos, kurš vadījis vēlēšanas, kurš zina gan to, kas notiek provincē, gan to, ko vēlas karaļa pilī, nevis pats deva norādījumus, bet sacīja man, iesācējam: «Sastādiet sev instrukcijas.» Vai viņš baidījās kompromitēties? Vai varbūt gribēja kompromitēt mani?»

Dodu godavārdu, ka neviens nekad neuzzinās, ka esmu jums atklājis savu nodomu, un, pirms jūs no šejienes aiziesiet, man būs tas gods iedot jums vēstuli, kas to pierādīs. Mana pateicība par laipnību, ar kādu jūs interesējaties par manu jaunību, ir tikpat patiesa kā jūsu labvēlība, taču varu apgalvot, ka par savu vienīgo mērķi uzskatu panākumus vēlēšanās. Visi personiskie apsvērumi ir mazsvarīgi. Es negribētu likt lietā tādu nežēlīgu līdzekli kā atlaišana, negribētu izmantot nelietīgus paņēmienus, bet citādi esmu ar mieru ziedot visu, lai sasniegtu nodomāto. Nelaimīgā kārtā Kānā atrodos tikai desmit stundu, nepazīstu te itin nevienu, prefekts uzskata mani nevis par palīgu, bet par sāncensi. Ja de Vēza kungs gribēs būt taisnīgs, viņš visu to ņems vērā. Taču es sev nepiedotu, ja, prātojot, kā viņš vērtēs manu rīcību, es nedarītu neko. Manuprāt, tas būtu pavisam nožēlojami.

Ja pieņemam to par neapstrīdamu un atstājam jūs, ģenerāl, pilnīgi ārpus neparastā manevra, ko iesaku šajā bezcerīgajā gadījumā,— tas viss tiks aprādīts vēstulē, kuru man būs tas gods jums nodot,— vai esat ar mieru izteikt man savas domas, jo jūs pazīstat šo novadu, vai arī piespiedīsiet mani iztikt vienīgi ar tiem diviem policijas komisāriem, kuri, bez šaubām, būt gatavi pārdot mani leģitīmistu partijai tikpat labi kā republikāņu partijai?

Kad kaujas plāns ir izstrādāts bez manas palīdzības, jūs man sakāt: «Ģenerāl, es gribu apvienoties ar leģitīmistu partiju, jo tas, kas man šo uzdevumu uzticējis, labāk vēlas redzēt palātā kādu fanātisku vai izmanīgu leģitīmistu nekā Merobēra kungu.» Es jums nesaku nedz «jā», nedz «nē», jo tā nav karadarbība un nav dumpis. Es jums neaizrādīšu uz drausmīgo iespaidu, kādu šāda rīcība radīs departamentā, kas atrodas kaimiņos Vandejai un kur vissīkākais muižnieķelis nevēlas pieņemt savā viesistabā augstāko departamenta ierēdni. Kad par visu to esam vienojušies, jūs man sakāt: «Cienītais kungs, es šeit esmu svešinieks, palīdziet man izprast apstākļus.» Vai jūs būsiet tik laipns un to man uzrakstīsiet?

Jā, tieši tā es to saprotu.

Es jums, lūgumrakstu pārzinātāja kungs, atbildu: man nevar būt sava sprieduma par jūsu rīcību, bet, ja plāna īstenošanā, par kuru visa atbildība gulstas uz jums, uzdosiet man jautājumus, esmu gatavs uz tiem atbildēt.

Ģenerāl, es pierakstīšu mūsu sarunu, kas tūlīt sāksies, parakstīšos un nodošu to jums.

Mēs izgatavosim divas kopijas kā kapitulācijas līgumam.

Skaidrs. Kā man savu nodomu izpildīt? Kā lai tuvojas Lekanī kungam, viņu neizbiedējot?

Ģenerālis domāja vairākas minūtes.

Jūs liksiet pasaukt tiesas priekšsēdētāju Donī d'Anželu, šo nelabojamo p|āpu, kas būtu ar mieru sūtīt uz karātavām savu miesīgu tēvu, lai tikai nopelnītu ordeni. Viņš ieradīsies pats, nemaz nevajadzēs saukt. Es ieteiktu dot viņam izlasīt instrukcijas un piebilst, ka ministrs jums uzticas tādā mērā, ka uzdevis pašam tās sastādīt, utt., utt. Tiklīdz Donī d'Anžels, kuram nevar pārmest aizdomīgumu, pārliecināsies, ka esat labās attiecībās ar ministru, viņš jums neatteiks neko. To viņš labi pierādīja pēdējā prāvā pret avīzi, kur rīkojās tik klaji negodīgi, ka uz ielas puikas viņu izsvilpa.

Turklāt jums nav nekas daudz viņam lūdzams — vienīgi iepazīstināt ar tēvoci — abatu Doni Disžonvalu, mierīgu, klusu un viņa gadiem tīri saprātīgu sirmgalvi. Ja tiesas priekšsēdētājs pienācīgi parunās ar tēvoci Disžonvalu, tas palīdzēs jums nok|ūt audiencē pie Lekanī kunga. Bet kur un kā — to es tiešām nevaru jums pasacīt. Sargieties no lamatām! Vai Lekanī gribēs jūs pieņemt — ari to es jums nevaru pateikt.

Vai leģitīmistu partijas vadītājam ir palīgs?

Protams, marķīzs de Brons, taču viņš neiedrošināsies darīt neko kaut cik svarīgu, iepriekš neaprunājies ar Lekanī kungu. Tas ir maza auguma gaišmatis bez bārdas, sešdesmit sešus vai sešdesmit septiņus gadus vecs un pamatoti vai nepamatoti tiek uzskatīts par viltīgāko cilvēku visā Normandijā. 1792. gadā viņš bija dedzīgs patriots. Tātad viņš ir renegāts, pieder pie sliktākās no visām biežu pasugām. Šiem kungiem aizvien šķiet, ka vajadzētu pūlēties vēl centīgāk. Viņš runā ļoti maigā tonī, ar vārdu sakot, ir īsts Makiavelli.* Vai tad reiz viņš nepiedāvājās man par biktstēvu? Cienījamais garīdznieks izteicās, ka karaliene varētu padarīt mani par Goda leģiona virsnieku.

Es viņam patiešām izsūdzēšu grēkus. Es būšu vaļsirdīgs līdz galam.

Viņi ilgi sprieda par Donī Disžonvala kungu un Lekanī kungu, bet tad ģenerālis Farī ieteicās:

Un prefekts? Kādā veidā jūs varēsiet nodot Lekanī kungam trīssimt piecdesmit valdības kandidāta piekritēju balsis?

Telegrāfiski lūgšu atļauju un pārliecināšu prefektu. Ja man neizdosies nedz viens, nedz otrs, es došos prom un no Parīzes atsūtīšu Disžonvalam un Lekanī, abiem starpniekiem, kādu summu misēm.

Tas izskatīsies piedauzīgi,— ģenerālis teica.

Bet mūsu sakāve ir neizbēgama.

Levēns atkārtoja visu, kas viņam bija jāpatur prātā. Desuui siuiul.i. viņam bija nosaukti divi vai trīs simti uzvārdu. Viņš bija apvainoji', lul/ šim pilnīgi nepazīstamu cilvēku un izteicis tam savu nicinājumu, tagad padarīja par savu tuvāko uzticības personu citu, kuru tāpat agrāk nebija pazinis, un rīt no rīta acīmredzot apspriedīsies ar viltīgāko vīru visā Normandijā.

Kofs viņam nemitīgi atkārtoja:

Jūs sajauksiet gan vārdus, gan raksturojumus!

Ieradās tiesas priekšsēdētājs Donī un lūdza sevi pieteikt; tas bija kalsns cilvēks stūrainiem vaibstiem, skaistām melnām acīm, pašķidriem sirmiem matiem, ļoti baltu vaigubārdu, apāvies kurpēs ar milzīgām zelta sprādzēm. Viņš izskatītos tīri patīkams, ja nemitīgi nesmaidītu šķietamā vaļsirdībā. Tas ir visnepatīkamākais mākslotības paveids. Taču Levēns savaldījās. «Ne velti es atrodos Normandijā,» viņš domāja. «Varu derēt, ka šī vīra tēvs ir bijis parasts zemnieks.»

Tiesas priekšsēdētāja kungs,— Levēns sacīja,— es vispirms gribētu jums darīt zināmas visas manas pilnvaras.

Levēns runāja par savām attiecībām ar ministru, par tēva miljoniem un pēc tam, sekojot ģenerāļa padomam, ļāva viņam runāt vairāk nekā trīs stundas ceturkšņus.

«Tik un tā,» Levēns domāja, «šovakar man nekas cits nav darāms.»

Kad tiesas priekšsēdētājs bija galīgi noguris un piecas sešas reizes aizvien citādā veidā atgādināja, ka viņam ir tiesības uz ordeni, ka valdība nodara ļaunumu pati sev, nevis viņam, priekšsēdētājam, nepiešķirdama atzinības zītni, ko saņēmuši jauni prokurora palīgi, kuri tiesā nostrādājuši tikai trīs gadus, utt., utt., utt., atkal sāka runāt Levēns.

Ministrs zina visu, arī jūsu tiesības. Man vajadzētu, lai rīt septiņos jūs mani iepazīstināt ar Donī Disžonvala kungu. Es vēlos, lai Donī Disžonvala kungs man izkārto audienci pie Lekanī kunga.

Izdzirdis tādu dīvainu prasību, tiesas priekšsēdētājs stipri nobāla.

«Viņa vaigiem ir gandrīz tāda pati krāsa kā vaigubārdai,» Levēns nodomāja.

Starp citu,— viņš turpināja,— man ir rīkojums bagātīgi atalgot valdības draugus par zaudējumiem, ko varu viņiem nodarīt. Bet laiks negaida. Es dotu simt Iuidoru, ja varētu sastapt Lekanī kungu stundu agrāk.

«Šķiezdamies ar naudu,» Levēns domāja, «radīšu šim cilvēkam vislabāko priekšstatu par lielo uzticību, ko viņa ekselence savā laipnībā man parāda.»

Izlaidīsim divdesmit lappušu, aiztaupīsim lasītājam provinces tiesneša klīrēšanos iekārojama ordeņa dēļ. Baidāmies attēlot izjūtas, ko

Levēnā radīja tiesas priekšsēdētāja centības un padevības apliecinājumi: morālais riebums gandrīz pārgāja fiziskā nelabumā. «Nabaga Francija!» viņš domāja. «Es nebūtu ticējis, ka tiesneši krituši tik zemu. Šim cilvēkam nav vajadzīga nekāda piespiešanās. Cik pašapzinīgi viņš blēdās! Tāds ierēdnis būtu spējīgs uz visu.»

Piepeši I.evēnam ienāca prātā spoža doma, un viņš priekšsēdētājam teica:

Pēdējā laikā jūsu tiesa ir ļāvusi anarhistiem un republikāņiem vinnēt visas viņu prāvas . . .

Ak vai! To es labi zinu,— priekšsēdētājs ar asarām acīs un pagalam žēlīgā balsī viņu pārtrauca.— Viņa ekselence tieslietu ministrs savā vēstulē man to ir pārmetis.

Levēns nodrebēja.

«Augstais dievs!» viņš domāja, dziļi nopūzdamies kā izmisumā iedzīts cilvēks. «Man jāpamet viss un jābrauc apceļot Ameriku. Ak, šis piedzīvojums būs īsts pagrieziens inanā dzīvē. Tas ir pavisam citādā veidā izšķirošs nekā Bluā pārciestais naids un apvainojumi.»

Levēns bija tā nogrimis domās, ka piepeši pamanīja — jau minūtes piecas viņš nemaz neklausās, ko runā tiesas priekšsēdētājs Donī. Cienījamā ierēdņa balss skaņa pamodināja viņa dzirdi, bet sākumā viņš nesaprata vārdu jēgu.

Priekšsēdētājs ar nebeidzamiem sīkumiem, kuri nepavisam neiedvesa uzticību, stāstīja par visu, ko darījis, lai anarhisti zaudētu prāvas. Viņš sūdzējās par tiesu. Viņaprāt, zvērinātie bija neciešami, zvērināto tiesa — angļu iestādījums, no kura vajadzētu iespējami drīzāk atbrīvoties.

«Tā ir profesionāļa skaudība,» Levēns nosprieda.

Man te ir vājo sazvērestība, lūgumrakstu pārzinātāja kungs,— priekšsēdētājs sacīja,— un tā pazudinās Francijas valdību. Vai tad padomniekam Dikro, kam pārmetu balsošanu par labu Lefevra kunga radiniekam, liberāli un anarhistiski noskaņotam žurnālistam Onflēram, nepietika nekaunības man atbildēt tā: «Tiesas priekšsēdētāja kungs, mani iecēla par prokurora palīgu direktorijas laikā, tai es zvērēju uzticību, par pirmās instances tiesnesi mani iecēla Bonaparts, kuram ari zvērēju, par tribunāla priekšsēdētāju — Luijs Astoņpadsmitais 1814. gadā, Simt dienu laikā mani apstiprināja Napoleons, amatā mani paaugstināja Luijs Astoņpadsmitais, kad atgriezās no Ģentes, Šarls Desmitais mani padarīja par padomnieku, un es gribu nomirt, būdams padomnieks. Taču, ja nodibināsies republika, mēs savās vietās nepaliksim. Un kuri tad būs pirmie, kas atriebsies, ja ne žurnālistu kungi? Visdrošākais ir pieņemt attaisnojošus spriedumus. Atcerieties, kas notika ar pēriem, kuri notiesāja maršalu Neiju! Ar vārdu sakot, man ir piecdesmit pieci gadi, dodiet garantiju, ka paliksiet savā amatā desmit vadu, un es balsošu kopā ar jums.» Kādas šausmas, cienītais klints, kads egoisms! Un tādas nekaunīgas domas es lasu visu acis.

Kad levēns bija apspiedis savas jūtas, viņš sacīja tik atturīgi, cik vien spēja:

Cienītais kungs, Kānas tiesas divdomīgo rīcību (es izsakos visai maigi) izpirks tās priekšsēdētājs Donī, ja izkārtos man sarunu ar Lekanī kungu un ja šis solis paliks vislielākajā slepenībā.

Patlaban ir piecpadsmit pāri vienpadsmitiem,— tiesas priekšsēdētājs sacīja, skatīdamies savā pulkstenī.— Iespējams, ka tēvoča — cienījamā abata Donī Disžonvala vista partija vēl turpinās. Mans pajūgs stāv pie durvīm; vai jūs, cienītais kungs, būtu ar mieru piedalīties mazā izbraukumā, kas var izrādīties arī nesekmīgs? Godājamais abats Disžonvals būs pārsteigts par vizītes neparasto laiku, un tas mums nāks tikai par labu viņa sarunās ar Lekanī kungu. Turklāt mūs nevarēs novērot anarhistu spiegi: naktī ir visdrošākā darbošanās.

Levēns sekoja tiesas priekšsēdētājam, kas joprojām runāja par briesmām, kādas var celties no ordeņu pārlieku dāsnas izdāļāšanas. Pēc viņa domātn, ar ordeņu palīdzību valdība varētu panākt visu.

«Galu galā ar šo cilvēku ir ērti kārtot darīšanas,» Levēns domāja, vērodams pa karietes lodziņu pilsētu, kamēr priekšsēdētājs runāja.

Man šķiet, ka, par spīti vēlajai stundai, pilsētā valda dzīva rosība,— Levēns teica.

Tur vainīgas tās nolāpītās vēlēšanas. Jūs, cienītais kungs, pat iedomāties nevarat, kādu ļaunumu tās nodara. Deputātus vajadzētu vēlēt tikai reizi desmit gados, tas vairāk atbilstu konstitūcijai. Utt., utt.

Piepeši priekšsēdētājs pieplaka pie durtiņām un pačukstēja kučierim:

Apturiet!

Redziet, tas ir mans tēvocis,— viņš sacīja Levēnam.

Jauneklis ieraudzīja vecu sulaini, kas tipināja sīkiem solīšiem, nesdams sveci apaļā skārda lukturi ar divām rūtīm pēdas diametrā. Abats Donī kungs diezgan drošā gaitā viņam sekoja.

Viņš atgriežas mājās,— priekšsēdētājs teica.— Viņam nepatīk, ka man ir ekipāža; ļausim viņam iet, tad kāpsim ārā.

Tā tika darīts, bet vajadzēja ilgi zvanīt pie alejas vārtiem. Apmeklētājus apskatīja pa vārtos ierīkotu mazu režģotu lodziņu un beidzot ielaida pie abata.

Kalpošana karalim man lika uzmeklēt jūs, cienījamo tēvoci, un kalpošana karalim nepazīst pārāk vēlu stundu. Atļaujiet stādīt jums priekšā lūgumrakstu pārzinātāju Levēna kungu.

Sirmgalvja zilajās acīs ačspoguļojās izbrīns, gandrīz vai apstulbums. Pēc piecām sešām minūtēm viņš lūdza kungus apsēsties. Šķita, ka tikai pēc krietna stundas ceturkšņa vecais vīrs sāk saprast, par ko īsti ir runa.

«Tiesas priekšsēdētājs visu laiku piemin tikai karali,» Levēns domāja, «un es varu derēt uz simtu pret vienu, ka šis lāga sirmgalvis ir pārliecināts, ka viņš runā par Šarlu Desmito.»

Kad abats Donī Disžonvals bija licis vēlreiz atkārtot visu, ko brāļadēls skaidroja jau divdesmit minūtes, viņš beidzot teica:

Rīt es noturēšu dievkalpojumu svētās Gidilas baznīcā. Pusdeviņos pēc pateicības mises pa Karmu ielu došos pie godājamā Lekanī. Es nevaru droši pasacīt, vai daudzās un svarīgās darīšanas un reliģiskie pienākumi dos viņam iespēju piešķirt man audienci, ko viņš mēdza piešķirt pirms divdesmit gadiem, kad vēl nebija apkrauts ar tik daudziem pienākumiem. Toreiz bijām jaunāki, viss vedās ātrāk, neviens neko nezināja par vēlēšanām. Šovakar pilsēta izskatās kā 1786. gada dumpju* laikā . . . Utt., utt.

Levēns pamanīja, ka tēvoča klātbūtnē tiesas priekšsēdētājs nepavisam nav pļāpīgs, viņš diezgan veikli vadīja sirmgalvja domas vajadzīgajā virzienā; garīdznieks ar mazajā galvā uzmaukto milzīgo mici izskatījās vismaz septiņdesmit gadu vecs.

Atstājot abata Disžonvala kunga namu, tiesas priekšsēdētājs Donī sacīja Levēnam:

Tiklīdz rīt pusdeviņos būšu sastapis tēvoci, man būs tas gods doties pie jums. Taču, cienītais kungs, jums ir tā priekšrocība, ka mūsu nemiera cēlāji jūs nepazīst, uz ielas viņi jūs noturēs par jaunu vēlētāju, bet gandrīz visi jaunekļi ir liberāļi… Varbūt būs pareizāk, ja bez ceturkšņa deviņos jūs būtu tik laipns un ierastos Klerku ielas devītajā namā pie mana radinieka Maijē.

Nākamajā rītā bez ceturkšņa deviņos Levēns atstāja ģenerāli viņa ekipāžā Napoleona prospektā un steidzās pie Maijē kunga uz devīto namu. Priekšsēdētājs tur ieradās reizē ar viņu.

Labas ziņas! Lekanī kungs ir ar mieru jūs pieņemt vai nu tūlīt, vai piecos pēcpusdienā.

— Es labāk vēlētos tūlīt.

Lekanī kungs dzer šokolādi pie Blanšē kundzes Karmu ielā septiņi. Tā ir ļoti klusa iela. Tomēr, ja paklausīsiet manam padomam, man nebūs tas gods jūs pavadīt. Lekanī kungam ļoti patīk noslēpumainība un nepatīk tas, ko viņš dēvē par lieku izrādīšanos.

Iešu pie viņa viens pats.

Karmu ielā septiņi, trešajā stāvā, ieeja no pagalma puses. Pie durvīm jāklauvē ar saliektu pirkstu — vispirms divas, pēc tam piecas reizes. Divas un piecas, saprotiet — Anrī Piektais ir otrais mūsu karalis, pirmais ir Šarls Desmitais.

Levēnu vadīja vienīgi pienākuma apziņa, viņš jutās kā ģenerālis, kas komandē kauju un redz, ka tā tiks zaudēta. Visi pieminētie sīkumi šķita smieklīgi, taču viņš pūlējās par tiem nedomāt, lai nekļūtu izklaidīgs. Meklēdams Karmu ielu, viņš prātoja: «Tas ir par vēlu. Mēs kauju zaudēsim. Vai tiešām es daru visu, kas nepieciešams, lai tajā uzvarētu, ja laime būtu mums labvēlīga?»

Aiz Blanšē kundzes durvīm kāds, bez šaubām, jau klausījās, jo, pieklauvējis divas un pēc tam piecas reizes, viņš tūlīt izdzirda klusu sačukstēšanos.

Pēc brīža durvis tika atvērtas. Tumšā, cietuma kancelejai līdzīgā istabā ar balti nokrāsotiem paneļiem un aizkvēpušām logu rūtīm viņu sagaidīja slimīga izskata cilvēks dzeltenīgu seju un izplūdušiem vaibstiem. Tas bija abats Lekanī. Garīdznieks pamāja uz riekstkoka krēslu ar augstu atzveltni. Spoguļa vietā virs kamīna karājās liels krucifikss.

Ko jās, cienītais kungs, no manis vēlaties?

Luijs Filips, karalis, kuram kalpoju, atsūtījis mani uz Kānu gādāt, lai netiktu ievēlēts Merobēra kungs. Taču viņa ievēlēšana ir visai ticama, jo domājams, ka vēlētāju būs deviņi simti un Merobēra kungam ir četrsimt desmit drošas balsis. Karalis, kuram kalpoju, var rēķināties ar trīssimt desmit balsīm. Pievienojiet tām simt sešdesmit jūsu muižnieku balsis, un jums palātā būs savs cilvēks. Es jums lūdzu tikai vienu — lai viņš būtu vēlētājs un no šī novada.

Ak tad jūs baidāties no Berjēra kungal

Es nebaidos ne no viena, izņemot opozīcijas uzvaru, kura, piemēram, samazinās bīskapu katedru skaitu, kāds noteikts 1804. gada konkordātā.*

«Šis cilvēks runā veca Normandijas prokurora tonī.» Tā nospriedis, Levēns juta, ka iekšējais sasprindzinājums atslābst. Pēc de Šatobriāna kunga darbiem un vispārpieņemtā augstā jezuītu vērtējuma* Levēna vēl jauneklīgā fantāzija iztēlojās tikpat veiklu blēdi, kāds bija kardināls Mazarīni,* ar de Narbona kunga* cildenajām manierēm — šo kungu viņam agrā jaunībā bija gadījies redzēt. Lekanjē kunga vulgārais tonis un balss drīz palīdzēja attapties. «Esmu jauns cilvēks, kas kaulējas par simttūkstoš franku vērtu zemes gabalu, ko vecs prokurors negrib man pārdot, jo kāds kaimiņš viņam piesolījis simt Iuidoru kukuli.»

Vai es, cienītais kungs, varētu palūgt jums ieteikuma vēstules?

Te tās ir.— Un Levēns pasniedza Lekanī kungam iekšlietu ministra vēstuli prefektam. Bez dažiem tajā rakstītiem teikumiem šobrīd gan labāk būtu iztikt, bet laika bija pārāk maz.

«Ja prefekts būtu bijis ar mieru uzņemties šo pienākumu,» Levēns domāja, «ministra vēstuli nevajadzētu rādīt, bet šo ķildīgo un švītīgo prefektiņu, pat ja viņš nebūtu aizvainots, nemūžam nevarētu piedabūt darīt kaut ko tādu, ko pats nav izdomājis.»

Lasot grafa de Vēza vēstuli, Lekanī kungs izjuta visparastākās dusmas, kurām mēģināja piešķirt nicīgas augstprātības izteiksmi, un tas palīdzēja Levēnam atgūt realitātes apziņu un atbrīvoties no visām de Šatobriāna kunga frāžu izplatītajām cildenajām idejām. Lasot dažus ministra rakstītos teikumus, garīdzniecības partijas vadītājs tik ļoti saniknojās, ka Levēns nespēja nepasmaidīt.

«Šis cilvēks grib mani ietekmēt ar savu naidu; es nedrīkstu ļauties nepatikai un pārtraukt ar viņu attiecības. Palūkosimies, vai, par spīti jaunībai, es spēšu notēlot savu lomu.»

Levēns izvilka 110 kabatas kādu vēstuli un iedziļinājās tajā. Viņš izturējās tā, it kā atrastos apspriedē pirms kaujas. Lekanī kungs paslepšus palūkojās uz jauno cilvēku un, redzēdams, ka vairs netiek novērots, turpināja lasīt ministra priekšrakstus daudz dabiskāk. Levēns pamanīja, ka viņš atsāk lasīšanu ar nīgra komersanta vērību.

Jūsu pilnvaras ir visai plašas, cienītais kungs, tās rada ļoti glaimojošu priekšstatu par misiju, kāda jurns, gados vēl tik jaunam, uzticēta. Uzdrošinos vaicāt, vai kalpojāt mūsu likumīgajiem karaļiem pirms liktenīgās . . .

Atļaujiet, cienītais kungs, jus pārtraukt. Man būtu ārkārtīgi nepatīkami, ja es justos spiests ne visai glaimojoši izteikties par jūsu piekritējiem. Kas attiecas uz mani, godātais kungs, mans pienākums ir cienīt katra krietna cilvēka pārliecību, tāpēc es dziļi cienu arī jūsējo. Atļaujiet, godātais kungs, aprādīt, ka es ne vismazākajā mērā nemēģināšu tieši vai netieši jelkādā veidā mainīt jūsu uzskatus par šiem jautājumiem. Tādi mēģinājumi nepavisam neatbilst maniem uzdevumiem, vēl mazāk tie atbilstu manam vecumam, godātais kungs, un manai cieņai pret jums. Taču mans pienākums ir lūgt jūs aizmirst manus gadus un godbijīgo uzmanību, ko jebkuros citos apstākļos es veltītu jūsu gudrajām domām. Es, abata kungs, esmu ieradies gluži vienkārši piedāvāt jums to, ko uzskatu par izdevīgu gan jūsu, gan manam pavēlniekam: jums ir maz pārstāvju deputātu palātā, un, manuprāt, jums nevajadzētu noniecināt iespēju iegūt vēl vienu, kas paustu jūsu uzskatus. Kas attiecas uz mums, mēs baidāmies, ka Merobēra kungs varētu izvirzīt galējus projektus, starp tiem ari tādu: lai ticīgie maksā saviem dvēseles dziedniekiem tāpat kā miesas dziedniekiem. Esam pārliecināti, ka šajā sesijā panāksim tāda pasākuma noraidīšanu, taču, ja tas apvienos ievērojamu mazākumu, varbūt kā atlīdzību vajadzēs samazināt bīskapu katedru skaitu vai vismaz panākt to vienošanās ceļā, lai palātai tas nebūtu jādara ar likumu.

Tādi prātojumi, kā Levēns jau bija gaidījis, turpinājās bezgalīgi.

«Mana jaunība nāk par ļaunu,» viņš domāja. «Esmu līdzīgs kavalēri- jas ģenerālim, kas zaudētā kaujā, aizmirsdams pats savas intereses, liek kavalēristiem nokāpt no zirgiem un cīnīties kā kājniekiem. Ja viņam neuzsmaida veiksme, visi muļķi, sevišķi kavalērijas ģenerāļi, par viņu ņirgājas, bet, ja viņš ir drosmīgs cilvēks, viņam pietiekams mierinājums ir apziņa, ka šķietami neiespējamas uzvaras labā ticis darīts viss.»

Septiņas reizes pēc kārtas (Levēns tās saskaitīja) abats Lekanī mēģināja izvairīties no atbildes un apvest ap stūri savu gados jauno pretinieku.

«Acīmredzot viņš grib mani pārbaudīt, pirms dod atbildi.»

Septiņas reizes pēc kārtas Levēns prata viņu piespiest atgriezties pie jautājuma, taču vienmēr to darīja ļoti pieklājīgi, pauzdams viņa, Levēna, cieņu pret abata Lekanī kunga gadiem, taču uzsverot, ka to strikti šķir no garīdznieka partijas doktrīnām, pārliecības un tīkoju- miem. Vienu vienīgu reizi Levēns ļāva gūt pār sevi mazu uzvaru, taču prata šo kļūdu izlabot nesaniknojoties. «Man te jābūt tikpat uzmanīgam kā divkaujā ar zobeniem.»

Beidzot pēc piecdesmit minūšu ilgas diskusijas abats Lekanī sataisīja sevišķi augstprātīgu un nekaunīgu seju.

«Šis vīrs izdarīs slēdzienu,» Levēns domāja. Un abats patiešām sacīja:

Ir jau par vēlu.

Taču viņš nevis izbeidza sarunu, bet gan mēģināja pievērst Levēnu savai pārliecībai. Mūsu varonis jutās pavisam drošs. «Tagad esmu aizsardzības pozīcijās. Papūlēsimies ieminēties par naudu un personisko ietekmēšanu.»

Levēna aizstāvēšanās nebija pārāk stūrgalvīga. Viņam iznāca ierunāties par tēva miljoniem; viņš pamanīja, ka tie bija vienīgie, kas atstāja iespaidu uz abatu Lekanī.

Jūs esat jauns, mans dēls. Atļaujiet jūs tā saukt, jo šis vārds pauž manu lielo cieņu pret jums. Padomājiet par savu nākotni. Esmu pārliecināts, ka jums vēl nav pat divdesmit pieci gadi.

Man ir jau pilni divdesmit seši.

Labi, mans dēls, nepavisam negribu teikt ko sliktu par karogu, zem kura jūs cīnāties, aprobežošos vienīgi ar to, kas pilnīgi nepieciešams domas izteikšanai, kura turklāt ir labvēlīga jūsu interesēm gan šajā, gan viņā pasaulē, bet atbildiet — vai ticat, ka šis karogs tāpat plīvos pēc četrpadsmit gadiem, kad būsiet sasniedzis četrdesmit gadu vecumu, brieduma laiku, kas ikvienam saprātīgam cilvēkam jāpatur prātā kā izšķirošs brīdis vīrieša dzīvē, pirms kura tikai retumis izdodas piedalīties sabiedrības lielo jautājumu risināšanā.

Līdz tādam vecumam parasti cilvēki domā vienīgi par naudu. Jūs stāvat pāri tādiem nolūkiem. Ievērojiet, ka es nemaz nerunāju par jūsu dvēseles interesēm, kuras ir nesalīdzināmi svarīgākas par laicīgajām. Ja jūs parādīsiet godu nabaga sirmgalvim, manas durvis vienmēr būs jums atvērtas. Es pametīšu visu, lai aizvestu atpakaļ baznīcas klēpī cilvēku, kam ir tik augsts stāvoklis sabiedrībā un kas apveltīts ar tādu brieduma talantu: jo mazāk es dalos jūsu ilūzijās par revolūcijas ievēlētu karali, jo labāk varu spriest par talantu, ar kādu esat pūlējies panākt īstenībā tiešām dīvainu savienību: Dāvids būtu apvienojies ar amaleķieti.* Reizēm padomājiet, lūdzu, par tādu jautājumu: kam

Francijā būs galvenā ietekme, kad sasniegsiet četrdesmit gadu vecumu? Reliģija nebūt neaizliedz pamatotu godkāri.

Saruna beidzās ar sprediķi, bet abats Lekanī gandrīz lika Lisjēnam apsolīt, ka vēlreiz viņu apciemos.

Levēns nepavisam nebija zaudējis drosmi.

LIII nodaļa

Lisjēns gāja par visu ziņot ģenerālim Farī, kas nevarēja izkustēties no mājas, jo vajadzēja pieņemt no visām malām pienākošos ziņojumus. Levēns iedomājās nosūtīt telegrammu. Ģenerālis un vēlāk arī Kofs tam pilnīgi piekrita.

Jūs mēģināt nolaist asinis cilvēkam, kas taisās pēc pāris stundām nomirt. Tāpēc muļķiem būs iespējams sacīt, ka asins nolaišana to nogalinājusi.

Levēns iegāja telegrāfa kantorī un nodiktēja depešu: «Merobēra kunga ievēlēšana tiek uzskatīta par drošu. Vai esat ar mieru izdot simttūkstoš franku un dabūt Merobēra vietā leģitīmistu? Tādā gadījumā telegrafējiet galvenajam nodokļu piedzinējam, lai viņš ģenerālim un man izsniedz simttūkstoš franku. Vēlēšanas sāksies pēc deviņpadsmit stundām.»

Ejot ārā no telegrāfa kantora, Levēnam ienāca prātā iegriezties pie abata Disžonvala kunga. Visgrūtākais bija atrast ielu, kur tas dzīvoja. Viņš patiešām apmaldījās Kānas ielās un galu galā iegāja kādā baznīcā. Tur viņš atrada noplukušu sargu, kam iedeva piecus frankus, lai tas viņu aizvestu pie abata Disžonvala. Šis vīrs izgāja no baznīcas, izveda Levēnu pa divām trim ejām starp vairākām māju grupām, un pēc četrām minūtēm Levēns jau atradās vaigu vaigā ar abatu, kura seja vakar bija likusies tik neizteiksmīga.

Abats Disžonvals tikko bija paēdis otrās brokastis, uz galda vēl stāvēja pudele baltvīna. Tagad viņu gandrīz nevarēja pazīt.

Pēc nepilnām desmit minūtēm ievadfrāžu Levēns, nek|ūstot īpaši nepieklājīgs, varēja pasacīt, ka ir ar mieru maksāt simttūkstoš franku, lai aizkavētu Merobēra kunga ievēlēšanu. Šī doma netika sevišķi nikni noraidīta, un dažas minūtes vēlāk abats smiedamies jautāja:

Vai jums tie simttūkstoš franki ir kabatā?

Nē, bet telegramma, kas var pienākt šovakar vai vismaz rīt priekšpusdienā, man atvērtu simttūkstoš franku kredīta pie galvenā nodokļu piedzinēja, kas man tos izmaksātu banknotēs.

Šejienieši tās pieņem ar aizdomām.

Dzirdot šos vārdus, Levēns juta prātu apskaidrojamies. «Augstais dievs, vai tiešām tas man varētu izdoties?»

Vai tāda pati neuzticība būtu pret vekseļiem, kurus parakstītu pilsētas lielākie veikalnieki, vai, beidzot, pret zeltu vai ekijiem, ko es pēc savas izvēles paņemtu no galvenā nodokļu piedzinēja?

Levēns ar nodomu vilka garumā šo uzskaitījumu, jo redzēja abata Disžonvala seju nepārprotami pārvēršamies. Beidzot, par spīti nupat paēstajam brokastīm, tā nobāla.

«Ak, ja manā rīcībā būtu četrdesmit astoņas stundas,» Levēns domāja, «es vēlēšanās būtu vinnējis.»

Levēns plaši izmantoja visas savas priekšrocības, un, viņam par neizsakāmu patiku pats abats Disžonvala kungs, tiesa, diezgan neskaidros vārdos, izteica domu, uz kuru Levēns vedināja jau trīs stundas ceturkšņus: «Kamēr nebūs simttūkstoš franku kredīta, kas jāsagaida ar telegrammu, mūsu sarunas nevar pavirzīties ne soli uz priekšu.»

Es ceru, ka šie kungi,— abats Disžonvals sacīja,— padomās par labumu, ko dotu vēl viens pārstāvis deputātu palātā. It sevišķi gadījumā, ja valdība būs tik vāja, ka |aus atjaunot liktenīgo strīdu par bīskapu katedru skaita samazināšanu . .. Tiksimies rit no rīta septiņos vai, vēlākais, ja nekas nenotiks, divos. Vēlēšanu komisijas priekšsēdētāja vēlēšanas sākas deviņos, balsošana beigsies ap trim.

Būtu |oti svarīgi, lai jūsu piekritēji neietu balsot, pirms man nebūs tas gods jūs sastapt pulksten divos.

Tas, ko man lūdzat, nav nekāds nieks. Viņus vajadzētu sapulcināt kādā zāle un ieslēgt.

Kofs gaidīja Levēnu uz ielas. Viņi steidzās sacerēt ministram vēstuli, kurā Levēns rakstīja:

«Es saprotu, cik neizdevīgā stāvoklī sevi nostādu, tik enerģiski iejaukdamies bezcerīgā lietā. Ja ministrs gribēs uzvelt visu vainu man, to izdarīt būs ārkārtīgi viegli; taču galu galā es nevēlējos noskatīties, kā manu acu priekšā tiek zaudēta kauja, un neraidīt tajā mūsu pulkus. Ārkārtējā laika trūkuma dē| mani spēki ir gluži smieklīgi. Bez piecpadsmit deviņos biju pie tiesas priekšsēdētāja Donī kunga radinieka, deviņos — pie Lekanī kunga. To atstāju tikai vienpadsmitos. Piecpadsmit pāri vienpadsmitiem aizgāju pie abata Donī Disžonvala, divpadsmitos— pie ģenerā|a Farī. Pusvienos nosūtīju Jums savu otro telegrammu. Pusdivos es Jums rakstu. Pulksten divos došos pie monsenjora bīskapa «iee[|ot riteņus». Man vairs nav laika sagaidīt atbildi uz šo vēstuli. Kad Jūsu ekselence to saņems, viss jau būs beidzies, un varu derēt uz desmit pret vienu, ka ievēlēs Merobēra kungu. Taču līdz pat pēdējam brīdim es piedāvāšu simttūkstoš franku, ja Jūs uzskatāt, ka Merobēra neievēlēšana ir tādas summas vērta.

Būšu ļoti laimīgs, ja Jūsu telegramma — atbilde uz manu otro depešu — pienāks rīt, 17. datumā, pirms diviem. Vēlēšanu komisijas priekšsēdētāja vēlēšanas sāksies deviņos. Man šķiet, ka abats Disžonvals būs ar mieru aizkavēt savu draugu balsošanu līdz tam brīdim. Ceru, ka balsošana nebeigsies pirms četriem.»

Levēns aizsteidzās pie monsenjora bīskapa un tika uzņemts ar augstprātību, nicinājumu un pat nekaunību, kas jaunekli uzjautrināja.

Klusībā smiedamies, viņš domās parodēja svētā prelāta iemīļoto teicienu: «To es nolikšu Krusta pakājē.»

Ar monsenjoru bīskapu viņš par darīšanām nerunāja. «Tas ir tikai piliens eļļas zobratos, vairāk nekas.»

Pusdivos Levēns ieradās brokastīs pie ģenerāļa, pēc tam kopā ar to turpināja vizītes, kuru saraksts bija sastādīts iepriekšējā vakarā. Piecos Levēns krita vai nost no kājām, tā bija trakākā diena viņa mūžā. Vēl bija jāizpilda grūts pienākums — jāierodas pusdienās pie prefekta, kas, iespējams, nebūs visai pieklājīgs. Mazais kapteinis Menjē bija Levēnu brīdinājis, ka viņam pa pēdām seko divi labākie prefekta okšķeri.

Sirds dziļumos Levēns jutās pilnīgi apmierināts; viņš apzinājās, ka ir darījis visu iespējamo lietas labā, kuras taisnīgums īstenībā bija stipri apšaubāms. Taču šo apstākli ar uzviju atsvēra apziņa, ka viņam pieticis vīrišķības nepiesardzīgi likt uz spēles cieņu, ko viņš sāka baudīt Iekšlietu ministrijā. Kofs pāris reižu viņu brīdināja:

Pat tad, ja jums izdosies izgāzt briesmīgo Merobēra kungu, mūsu ministrijas veco kancelejas priekšnieku un nodaļu priekšnieku acīs jūsu rīcība nebūs nekas cits kā spožs pārkāpums. Diskusijā par atradeņiem jūs šos cilvēkus nosaucāt par vīriem, kas saauguši ar saviem sarkankoka krēsliem, un viņi izmantos iespēju jums atriebties.

Ko tad vajadzēja darīt?

Neko, tikai uzrakstīt trīs četras sešu lappušu garas vēstules — to kancelejās sauc par vadīšanu. Viņi jūs vienmēr uzskatīs par ārprātīgu, jo esat pakļāvis briesmām pats savu personisko stāvokli. Turklāt — jūsu gados prasīt simttūkstoš franku kukulim! Viņi apgalvos, ka vismaz trešo daļu šīs summas esat iebāzis savā kabatā.

Par to es jau tūlīt iedomājos. Tagad man ienāca prātā vēl kaut kas: ja kāds kalpo ministriem, viņam jābaidās nevis no pretiniekiem, bet gan 110 tiem, kuriem kalpo. Tā tas notika Konstantinopolē impērijas pagrimuma laikā.* Ja es tik vien būtu darījis kā rakstījis jaukas vēstules, mani joprojām nomāktu Bluā dubļi. Jūs mani redzējāt vājuma brīdī.

Protams, tāpēc jums vajag mani ienīst un dabūt prom no ministrijas. Es par to jau iedomājos.

Tieši pretēji, man ir patīkami, ka tagad varu ar jums runāt par visu, un lūdzu mani nesaudzēt.

Labi, turu jūs pie vārda. Sīkais lielībnieks de Seranvils droši vien plīst aiz niknuma uz jums, jo galu galā jūs jau divas dienas pildāt viņa pienākumus, viņš raksta simtiem vēstuļu un īstenībā nedara neko. No tā secinu, ka Parīzē viņu slavēs, bet jūs pels. Taču, lai ko viņš šovakar darītu, neniknojieties! Ja mēs dzīvotu viduslaikos, es baidītos, ka jūs var noindēt, jo šajā sīkajā sofistā saskatu izsvilpta autora naidu.

Kariete apstājās pie prefektūras nama durvīm. Uz pirmā un otrā kāpņu laukumiņa bija redzami astoņi vai desmit žandarmi.

Viduslaikos šie ļaudis būtu te nolikti, lai jūs noslepkavotu.

Kad Levēns gāja garām, žandarmi piecēlās.

Jums uzdotie pienākumi ir zināmi,— Kofs sacīja,— žandarmi pret jums izturas pieklājīgi. Tad nu iedomājieties, kā pārskaities ir prefekta kungsl

Ierēdnis bija ļoti bāls un pieņēma kungus ar piespiedu pieklājību, ko nespēja mīkstināt pat visu pārējo pieglaimīgā izturēšanās pret Levēnu.

Pusdienās visi jutās kā sasaistīti, un tajās valdīja garlaicība. Visi ministrijas piekritēji paredzēja sakāvi nākamajā dienā. Ikviens no viņiem domāja: «Prefektu atcels vai aizsūtīs uz citurieni, un es sacīšu, ka visās nelaimēs vainojams viņš. Šis te zaļknābis ir ministra baņķiera dēls, jau kļuvis par lūgumrakstu pārzinātāju, tas varētu būt prefekta pēctecis.»

Levēns ēda kā vilks un šķita gluži jautrs.

«Un es,» de Seranvila kungs domāja, «es sūtu prom visu, ko uzliek uz mana šķīvja, nespēju norīt ne kumosu.»

Tā kā Levēns un Kofs runāja diezgan daudz, pamazām vien saruna sāka raisīties starp viņiem un īpašumu pārvaldes priekšnieku, nodokļu pārvaldes priekšnieku, kā arī citiem augstākajiem ierēdņiem.

«Un mani visi atstājuši,» prefekts domaja. «Savās mājās jau esmu tikpat kā svešinieks, mana atcelšana ir pilnīgi droša un — neko tādu neviens vēl nav piedzīvojis — esmu spiests prefektūrā parādīt godu savam pēctecim.»

Kad pasniedza otro ēdienu, Kofs, kuram nekas nepalika nepamanīts, ievēroja, ka prefekts ik mirkli slauka pieri. Piepeši ārā atskanēja liels troksnis — bija ieradies kurjers no Parīzes. Tas dārdošiem soļiem ienāca zālē. Netiešo nodokļu pārvaldes priekšnieks, kas sēdēja netālu no durvīm, neko nedomādams, sacīja kurjeram:

Lūk, tur ir prefekta kungs.

Prefekts piecēlās.

Man ir darīšanas nevis ar prefektu de Seranvilu,— kurjers uzpūtīgi un rupji atcirta,— bet ar Levēna kungu, lūgumrakstu pārzinātāju.

«Kāds pazemojums! Es vairs neesmu prefekts,» de Seranvila kungs nodomāja. Viņš atkrita krēslā, atspieda elkoņus pret galdu un paslēpa seju rokās.

Prefekta kungam kļuvis slikti!— ģenerālsekretārs iesaucās. Un viņš palūkojās uz Levēnu, kā atvainodamies par cilvēcisko rīcību, ko atļāvās, pievērsdams uzmanību prefekta stāvoklim. Augstais ierēdnis patiešām bija paģībis; viņu aiznesa pie loga, kuru atvēra.

Pa to laiku Levēns brīnījās, cik nenozīmīga ir kurjera atvestā depeša. Tā'bija plaša ministra vēstule par Levēna nevainojamo rīcību Bluā; ministrs pašrocīgi bija pierakstījis, ka viņš lietu izmeklēs un bargi sodīs nemierniekus, ka viņš, ministrs, padomes sēdē nolasījis karalim Levēna vēstuli un tā atzīta par ļoti labu.

«Un par šejienes vēlēšanām ne vārda,» Levēns nodomāja. «Vai gan tāpēc vien bija vērts sūtīt kurjeru?»

Viņš piegāja pie atvērtā loga, kura tuvumā atradās prefekts — tam ar odekolonu berzēja deniņus. Visu laiku tika atkārtots: «pārstrādājies vēlēšanu dēļ». Levēns pateica dažus gadījumam atbilstošus vārdus un palūdza atļauju kopā ar Kofu iziet blakus istabā.

Vai jūs varat iedomāties,— viņš jautāja Kofam, iedodams tam ministra depešu,— ka tādu nieku dēļ tiek sūtīts kurjers?

Viņš sāka lasīt mātes vēstuli, un smaids viņa sejā tūlīt nodzisa. Levēna kundzei šķita, ka dēla dzīvība ir briesmās, «un iemesls ir tik nekrietns,» viņa piebilda. «Pamet visu un brauc atpakaļ . . . Esmu viena, Tavam tēvam uznākusi godkārības dziņa, viņš aizceļojis uz Aveironas departamentu, lai mēģinātu kļūt par deputātu.»

Levēns pateica šo jaunumu Kofam.

Kurjers ir sūtīts, lai atvestu tieši šo vēstuli. Levēna kundze būs pieprasījusi, lai viņas rakstītais tiek jums nogādāts nekavējoties. Ar vārdu sakot, te nekā priecīga nav. Manuprāt, jūsu pienākums būtu atgriezties pie mazā jezuīta, kas beidzas nost aiz apspiesta naida. Es ar savu svarīgo izskatu varu viņu tikai galīgi satracināt.

Patiešām, Kofa atgriešanās ēdamistabā atstāja lielisku iespaidu. Viņš bija izvilcis 110 kabatas astoņus vai desmit vēlēšanu ziņojumus, ielicis tos depešā un nesa to kā svēto sakramentu. Samaņu atguvušajam de Seranvila kungam bija uznācis nelabums, un viņš dziļās bažās ar dziestošu skatienu vērās Levēnā un Kofā. Ļaunā vīreļa vājums Levēnu aizkustināja, viņš prefektā saskatīja cietēju.

«Viņš jaatbrīvo no mūsu klātbūtnes,» jaunais cilvēks nodomāja un, pateicis dažus pieklājīgus vārdus, devās prom.

Kurjers izskrēja viņam pakaļ uz kāpnēm apvaicāties par tālākajiem rīkojumiem.

Lūgumrakstu pārzinātāja kungs sūtīs jūs atpakaļ rit,— Kofs dziļā nopietnībā atbildēja.

Nākamā diena—17. datums — bija notikumiem bagāta.

17. datumā, lielajā vēlēšanu dienā, Levēns jau septiņos no rīta bija pie abata Disžonvala. Viņu pārsteidza lādzīgā vecā vīra pārvērtība — tas bija īsts laipnības iemiesojums; bez atbildes nepalika pat vissīkākā Levēna prasība.

«Simttūkstoš franku atstāj savu iespaidu,» Levēns nodomāja.

Taču abats Disžonvals tadā smalkā un pieklājīgā veidā, par kuru Levēns nevarēja vien nobrīnīties, vairākas reizes lika saprast, ka viss, par ko tiek runāts, ir tikai miglainas ieceres, iekams nav izpildīts galvenais noteikums.

Tieši tādas ir ari manas domas,— Levēns atbildēja.— Ja es Šodien, turklāt pietiekami agri, nesaņemšu simttūkstoš franku kredīta pie galvenā nodok|u piedzinēja kunga, man tomēr būs bijis tas gods tikt stādītam priekšā jums, man būs bijusi saruna ar godājamo Lekanī kungu, kas ļoti ietekmēja manu sirdi, es būšu mācījies vēl dziļāk cienīt cilvēkus, kas mūsu dārgās tēvijas laimi saskata citā ceļā nekā tajā, kuru es domāju esam visdrošāko, utt.. .

Apžēlosimies par lasītāju un izlaidīsim visas pieklājības frāzes, ko Levēns izteica, vēlēdamies panākt, lai šie kungi paciešas līdz diplomātiskās depešas saņemšanai. Viņa krūtis atbalsojās dienas lielā notikuma nekaunīgais troksnis, kas no ielas sasniedza Disžonvala mājokli, kaut arī tas atradās pagalma dziļumā. Ko gan visu viņš būtu devis, lai aizkavētu vēlēšanas par vienu vienīgu dienu!

Deviņos viņš atgriezās viesnīcā, kur Kofs bija sagatavojis divas garumgaras vēstules, kurās viss tika izklāstīts un izskaidrots.

Cik jocīgs stils!— Levēns, tās parakstīdams, teica.

Svinīgs un pliekans, nekādā ziņā ne vienkāršs, taisni tāds kancelejām vajadzīgs.

Kurjers tika sūtīts atpakaļ uz Parīzi.

Cienītais kungs,— kurjers jautāja,— vai būsiet tik laipns un ļausiet paņemt līdzi prefekta, es gribēju teikt — de Seranvila kunga depešas? Es kungam neslēpšu, ka viņš man piedāvāja diezgan jauku dāvanu, ja būšu ar mieru paņemt viņa vēstules. Bet esmu sūtīts uz šejieni un labi zinu, kas pieklājas . . .

Ejiet pie prefekta kunga un manā vārdā palūdziet viņa vēstules un bandroles, ja vajag, pagaidiet kādu pusstundu. Prefekta kungs ir departamenta augstākā administratīvā vara, utt., utt.

«Es nu gan iešu pie prefekta pēc viņa rīkojuma! Kur tad paliks man apsolītā dāvana? Stāsta, ka šis prefekts esot sīkstulis», utt., utt.

LIV nodaļa

Ģenerālis Farī pirms mēneša bija licis savam palīgam Menjē kungam noīrēt dzīvokli kāda nama otrajā stāvā pretī ursuliešu zālei, kur notika vēlēšanas. Tur viņi abi ar Levēnu apmetās desmitos. Šajā dzīvoklī abi kungi ik pēc stundas ceturkšņa saņēma ģenerāļa aģentu pienestas ziņas. Daži prefekta aģenti, kuriem bija zināms par vakardienas kurjeru un kuri uzskatīja Levēnu par nākamo prefektu gadījumā, ja de Seranvila kungs cietīs neveiksmi vēlēšanās, lika ik pēc piecpadsmit minūtēm sūtīt viņam kartītes, uz kurām ar sarkanu zīmuli bija uzrakstīti jaunākie paredzējumi. Šādā veidā saņemtās ziņas bija ļoti pareizas.

Vēlēšanu procedūras, kas sākās pusvienpadsmitos, ritēja savu gaitu. Priekšsēdētājs, vecākais no vēlētājiem, bija uzticīgs prefektam, kas parūpējās, lai pie pilsētas vārtiem tiktu aizkavēta kāda de Markona kunga smagā Berlīnes kariete, jo tās īpašniekam bija vairāk gadu nekā viņa vēlēšanu vecākajam un tāpēc tas drīkstēja ierasties Kānā tikai vienpadsmitos. Kad trīspadsmit ierēdņi, kas bija brokastojuši prefektūrā, gāja iekšā vēlēšanu zālē, pūlis viņus pavadīja ar naidīgiem saucieniem.

Vēlētājiem bagātīgi izdalīja lapiņas, kurās bija nodrukāts:

«Visu partiju godīgie ļaudis, kas vēl labu savam dzimtajam novadam, izgāziet prefektu de Seranvila kungu! Ja Merobēra kungu ievēlēs par deputātu, prefekta kungu atstādinās no amata vai pārcels uz citurieni. Vai galu galā nav vienalga, kāds deputāts tiek ievēlēts? Padzīsim blēdīgo un melīgo prefektu! Kuru gan viņš nav piekrāpis?»

Ap pusdienlaiku priekšsēdētāja vēlēšanas bija iegriezušās vissliktākajā gultnē. Visi jau laicīgi ieradušies . . . kantona vēlētāji balsoja par Merobēra kungu.

Jābaidās, ka gadījumā, ja viņš kļūs par priekšsēdētāju,— ģenerālis sacīja Levēnam,— piecpadsmit vai divdesmit mūsu ierēdņi, bailīgi ļautiņi, tāpat arī desmit līdz piecpadsmit muļķa vēlētāji no laukiem, ieraudzījuši viņu sēžam pie galda goda vietā, neiedrošināsies ierakstīt biļetenā citu vārdu kā viņējo.

Ik p?c stundas ceturkšņa Levēns sūtīja Kofu uz telegrāfa kantori; viņš dega nepacietībā saņemt atbildi uz savu otro depešu.

Prefekts ir pilnīgi spējīgs šo atbildi aizkavēt,— ģenerālis sacīja.— Tā būtu tieši viņa cienīga rīcība — aizsūtīt vienu no saviem ierēdņiem uz telegrāfa staciju, kas atrodas četras ljē no šejienes aiz pakalna, lai visu apturētu. To darīdams, viņš iedomātos esam jauns kardināls Mazarīni,* jo viņš, mūsu prefekts, zina Francijas vēsturi.

Krietnais ģenerālis ar šiem vārdiem gribēja pierādīt, ka arī viņš to zina. Kapteinis Menjē piedāvājās kāpt zirgā un aizaujot uz kalnu, kur varētu pārraudzīt otrās telegrāfa stacijas darbu, bet Kofa kungs palūdza kapteinim zirgu un aizsteidzās uz turieni pats.

Ursuliešu zāles priekšā drūzmējās vismaz tūkstotis cilvēku. Levēns izgāja uz laukuma, lai gūtu kādu priekšstatu par sarunu vispārējo noskaņojumu; ļaudis viņu pazina. Kad pūlis sanāk stipri liels, tas kļūst ļoti nekaunīgs.

Palūk, palūk, te ir tas vējgrābslīgais policijas komisārelis, kas atsūtīts no Parīzes izspiegot prefektu!

Levēnu šie vārdi atstāja gandrīz vienaldzīgu.

Pulkstenis nosita divi, pēc tam — pustrīs. Telegrāfs klusēja.

Levēns beidzās vai nost aiz nepacietības. Viņš devās pie abata Disžonvala.

Es nespēju ilgāk atturēt savus draugus no balsošanas,— sacīja abats, kas Levēnam šķita stipri aizkaitināts, taču bija skaidri jūtams, ka viņš ir tos atturējis.

«Te nu ir cilvēks, kas domās, ka esmu par viņu pasmējies, bet viņa spēle attiecībā pret mani ir pilnīgi godīga. Es varētu zvērēt, ka viņš ir aizkavējis savu draugu balsošanu, tiesa gan, to ir stipri maz.»

Brīdī, kad Levēns dedzīgi centās pierādīt abatam Disžonvalam, ka nav gribējis viņu krāpt, atskrēja galīgi aizelsies Kofs:

Telegrāfs strādā!

Esiet tik laipns un pagaidiet piecpadsmit minūtes. Es steigšos uz telegrāfa kantori.

Levēns atgriezās pēc divdesmit minūtēm.

Te ir telegrammas oriģināls,— viņš teica abatam Disžonvalam: «Finansu ministrs galvenajam nodokļu piedzinējam. Izsniedziet simttūkstoš franku ģenerālim Farī kungam un Levēna kungam.»

Telegrāfs vēl darbojas,— Levēns sacīja abatam Disžonvalam.

Es iešu uz komisiju,— atbildēja abats, kas, šķiet, bija pārliecināts par viņu nodomu nopietnību.— Darīšu visu, ko spēšu, lai mūsu kandidātu ievēlētu par priekšsēdētāju. Mēs nosaucam de Kremjē kunga kandidatūru. No turienes steigšos pie Lekanī kunga. Iesaku jums tūlīt doties pie viņa.

Abata dzīvokļa durvis bija līdz galam vaļā, priekšistabā, kuru Levēns un Kofs šķērsoja skriešus, pulcējās vesels pūlis cilvēku.

Cienītais kungs, te ir depešas oriģināls.

Pulkstenis ir desmit pāri trim,— abats Lekanī atbildēja.— Iedrošinos cerēt, ka jums nav nekādu iebildumu pret de Kremiē kungu: piecdesmit pieci gadi, divdesmittūkstoš franku rentes, abonē «Dēbats», nav bijis emigrācijā.

Gan ģenerālis Farī kungs, gan es atbalstām de Kremjē kunga kandidatūru. Ja viņu ievēlēs Merobēra kunga vietā, mēs ar ģenerāli jums izmaksāsim simttūkstoš franku. Kādās rokās jūs, godātais kungs, vēlētos šos simttūkstoš frankus nodot, pirms rezultāts kļuvis zināms?

Mums visur uzglūn nekrietni apmelojumi, cienītais kungs. Jau tas ir daudz, ka četras personas zina noslēpumu, ko ļaunas mēles var tik nelietīgi izmantot. Ar to es domāju, cienītais kungs,— abats Lekanī sacīja, rādīdams uz Kofu,— jūs, mans kungs, abatu Disžonvalu un mani. Kāpēc šī lieta būtu jādara zināma vēl ģenerālim Farī, kas gan visādā ziņā ir godavīrs?

Šie vārdi, kas bija ad rem * Levēnam šķita burvīgi.

Cienītais kungs, esmu pārāk jauns, lai viens pats uzņemtos atbildību par tik lieliem slepeniem izdevumiem. Utt., utt.

Levēns panāca abata Lekanī kunga piekrišanu ģenerāļa līdzdalībai.

Taču man ir īpaša prasība: tas ir noteikums sine qua non — es prasu, lai šajā lietā nekādā ziņā nepiedalītos prefekts.

«Jauka pateicība par viņa centīgo iešanu uz misēm,» Levēns nodomāja.

Levēns panāca vienošanos ar abata kungu; minētie simttūkstoš franki atradīsies lādītē, kuras viena atslēga būs pie ģenerāļa Farī, otra — pie Leduajēna kunga, Lekanī kunga drauga.

Atgriezies dzīvoklī pretī vēlēšanu zālei, Levēns atrada ģenerāli piesarkušu kā gaiļa seksti. Tuvojās stunda, kad ģenerālis bija nodomājis balsot, un viņš vaļsirdīgi atzinās Levēnam, ka ļoti baidās no izsvilpšanas. Par spīli šīm bažām, viņš ārkārtīgi priecājās par abata Lekanī kunga atbildēm ad rem.

Levēns saņēma zīmīti no abata Disžonvala, kas lūdza aizsūtīt pie viņa Kofu. Pēc pusstundas Kofs atgriezās; Levēns pasauca ģenerāli, un Kofs abiem kungiem sacīja:

Es pats savām acīm redzēju, kā piecpadsmit vīri uzkāpa zirgos un devās ārā no pilsētas sadabūt simt piecdesmit leģitīmistu, kas ieradīsies balsot šovakar vai rīt priekšpusdienā. Abats Disžonvala kungs izskatās pēc jaunekļa, jūs viņam nedotu ne četrdesmit gadu. «Žēl, ka mums nepietika laika ievietot četrus rakstus «Gazette de France»,» viņš trīsreiz atkārtoja. Manuprāt, viņi par krietnu naudu krietni strādā.

Telegrāfa kantora priekšnieks atsūtīja Levēnam otru telegrammu, kas bija «dresēta tieši viņam: «Piekrītu jūsu plāniem. Dodiet simttūkstoš franku. Jebkurš leģitīmists, pat Berjē kungs vai Fics-Žams*, ir labāks par Hempdena kungu.»

Es nesaprotu,— ģenerālis sacīja,— kas tas par Hempdena kungu?

Hempdens — tas nozīmē Merobērs, par tādu vārdu mēs ar ministru esam vienojušies.

Tā stunda ir situsi!— ļoti saviļņotais ģenerālis sacīja. Viņš uzģērba mundieri un atstāja novērošanas dzīvokli, lai dotos balsot. Pūlis pašķīrās, atbrīvojot viņam simt soļu garo ceļu no durvīm līdz vēlēšanu zālei. Ģenerālis iegāja iekšā; kad viņš tuvojās galdam, viņam aplaudēja visi Merobēra piekritēji.

Šis te nav tāds prasts blēdis kā prefekts,— skaļā balsī tika runāts,— viņam ir tikai alga un visa ģimene uzturama.

Levēns nosūtīja šādu pēc skaita trešo telegrammu:

«Kāna, pulksten četros.

Šķiet, ka leģitīmistu vadoņi rīkojas pēc labākās sirdsapziņas.. Pie vārtiem noliktie militārie novērotāji redzējuši deviņpadsmit vai divdesmit aģentus, kas devušies uz laukiem pakaļ simt piecdesmit vēlētājiem leģitīmistiem, Ja astoņdesmit vai simt no tiem ieradīsies astoņpadsmitajā pirms pulksten trim, Hempdens netiks ievēlēts. Šobrīd Hempde- nam kā priekšsēdētājam ir balsu vairākums. Balsu skaitīšana notiks piecos,»

Balsu skaitīšanas rezultāti bija šādi: 382

Ieradušies vēlētāji 873

Vairākums 437

Par Merobēra kungu nodotās balsis 451

Par Gonēna kungu, prefekta kandidātu, nodotās balsis 389

Par de Kremjē, Lekanī kunga kandidātu, pēc tam, kad viņš piekritis simttūkstoš franku saņemšanai …. 19

Zaudētās balsis 14

Deviņpadsmit par de Kremjē kungu nodotās balsis sagādāja ģenerālim un Levēnam lielu prieku; tās daļēji pierādīja, ka Lekanī kungs viņus nemuļķo.

Sešos galvenais nodokļu piedzinēja kungs pašrocīgi nodeva ģenerālim Farī un Levēnam nevainojamus vērtspapīrus par simttūkstoš frankiem un viņi par tiem izrakstīja kvīti.

Parādījās Leduajēna kungs. Tas bija ļoti bagāts un visu cienīts zemes lielīpašnieks. Kad beidzās ceremonija ar lādīti, klātesošie savstarpēji deva godavārdu, ka lādīte un tās saturs tiks nodots Leduajēna kungam, ja tiks ievēlēts jebkurš cits, izņemot Merobēra kungu, un ģenerālim Farī kungam, ja Merobēra kungs kļūs par deputātu.

Pēc Leduajēna kunga aiziešanas viņi sēdās pie pusdienām.

Tagad galvenais šķērslis ir prefekts,— teica ģenerālis, kas tovakar bija neparasti jautrā omā.— Saņemsim dūšu un dosimies uzbrukumā!

«Rīt acīmredzot būs deviņsimt vēlētāju.

Gonēna kungs iegūs 389 balsis,

de Kremjē kungs — 19 balsis,

kopā — 408 balsis.

Tātad mums būs 408 balsis no 873. Pieņemsim, ka no divdesmit septiņiem vēlētājiem, kas ieradīsies rīt no rīta, septiņpadsmit balsos par Merobēra kungu, desmit — par mūsējo, iznāk:

Kremjē 418,

Merobērs 468.

Piecdesmit viena Lekanī kunga balss dod vairākumu de Kremjē kungam.»

Šos skaitļus simtreiz apsprieda un pārsprieda ģenerālis, Levēns, Kofs un ģenerāļa palīgs Menjē, kuri vienīgie piedalījās pusdienās.

Pasauksim divus mūsu labākos aģentus,— ģenerālis sacīja.

Abi kungi ieradās un pēc diezgan ilgas runāšanas paši izsecināja, ka sešdesmit leģitīmistu klātbūtne lietu izšķirtu.

Tagad iesim uz prefektūru,—ģenerālis teica.

Ja jums tas neliktos nepiedienīgi,— Levēns iebildās,— es lūgtu jūs vadīt pārrunas, mani šis sīkais prefekts nevar ciest.

Tas gan īsri nesaskan ar mūsu vienošanos; es vēlējos palikt tikai otrajā plānā. Bet galu galā — atklāšu debates, kā mēdz teikt Anglijā.

Ģenerālim ļoti gribējās pierādīt, ka viņš ir izglītots cilvēks. Viņš bija kas vairāk: neparasti saprātīgs un labsirdīgs cilvēks. Viņš tikko paspēja izteikt prefektam lūgumu, lai tas atdod de Kremjē kungam 389 balsis, kuras bija viņa rīcībā iepriekšējā dienā, ievēlot priekšsēdētāju, kas savukārt apņēmies sagādāt sešdesmit vai varbūt pat astoņdesmit leģitīmistu balsis, kad prefekts viņu asi pārtrauca:

Pēc tās telegrammu apmaiņas es kaut ko tādu jau biju gaidījis. Taču jums, kungi, galu galā pietrūkst tikai viena apstākļa: es neesmu atcelts, un Levēna kungs nav Kānas prefekts.

Visu aizvainojumu, uz kādu spējīgs sīkmanīgs un nīgrs sofists, de Seranvila kungs izgāza pār ģenerāli un Levēnu. Strīds ilga piecas stundas. Noraidījumā nesatricināmais de Seranvila kungs piecas sešas reizes mainīja savas taisnības pierādījumu sistēmu.

Bet, cienītais kungs, pat tad, ja runājam tikai par jūsu patīgajām interesēm, jūs vēlēšanas neapšaubāmi esat zaudējis. Ļaujiet tām izlaist garu Levēna kunga rokās. Tāpat kā pārāk vēlu ataicinātam ārstam, Levēna kungam vajadzēs uzņemties visu nopēlumu par pacienta nāvi.

Viņš saņems, ko gribēs vai ko varēs, bet līdz manas atstādināšanas brīdim Kānas prefektūru viņš nedabūs.

De Seranvila kunga atbilde tā nokaitināja ģenerāli, ka Levēnam vajadzēja viņu atturēt no galējībām.

Cilvēks, kas gribētu nodot valdību, nevarētu izdomāt labāku līdzekli savu ieceru piepildīšanai kā jūs, prefekta kungs,— ģenerālis sacīja,— un tieši to es rakstīšu ministram. Palieciet sveiks, cienītais kungs!

Pusvienos naktī, atstājot prefektūru, Levēns teica ģenerālim:

Par šo sarunu rezultātiem man vajadzētu aizrakstīt abatam Lekanī kungam.

Manuprāt, derētu mazliet pavērot, kā šie aizdomīgie sabiedrotie rīkojas; nogaidīsim līdz rītrītam, kad būsiet nosūtījis telegrammu. Turklāt sīkais nelietis prefekts vēl var apdomāties.

Pussešos no rīta Levēns gaidīja rītausmu telegrāfa kantorī. Tiklīdz bija pietiekami gaišs, tika nosūtīta šāda (ceturtā) telegramma:

«Prefekts vakar atteicās nodot savā rīcībā esošās 389 balsis par de Kremjē kungu. 70 līdz 80 balsis, ko ģenerālis Farī un Levēns gaida no leģitīmistiem, vairs neko nedos, un Hempdena kungs var tikt ievēlēts.»

Levēns bija kļuvis piesardzīgāks un vairs nerakstīja Disžonvala kungam un Lekanī kungam, bet devās tos apciemot. Jauno nelaimi viņš abiem izskaidroja tik vienkārši un neapšaubāmi vaļsirdīgi, ka abi kungi, pazīdami prefekta dabu, galu galā noticēja, ka viņš nav gribējis izlikt slazdus.

Lielo dienu mazā prefekta prāts,— Lekanī kungs sacīja,— ir tāds pats kā manas dzimtenes āžu ragi: melns, stūrs un sagriezies.

Levēns ļoti negribēja, ka viņu varētu noturēt par blēdi, tāpēc lūdza Disžonvala kungu pieņemt viņa personiskos līdzekļus, ar ko segt izdevumus par ziņnešu nosūtīšanu un citiem soļiem, kādi varētu būt sperti, lai steigā sapulcinātu vēlētājus leģitīmistus. Disžonvala kungs no atlīdzības atsacījās, taču, pirms Levēns atstāja Kānu, viņš palūdza tiesas priekšsēdētāju Donī d'Anžela kungu nodot abatam piecsimt franku.

Lielajā vēlēšanu dienā pulksten desmitos kurjers no Parīzes atveda piecas vēstules, kurās bija teikts, ka Parīzē Merobēra kungs tiek apsūdzēts kā plašu republikāņu nemieru vadītājs — toreiz par tādiem runāja. Acumirklī divpadsmit bagātākie komersanti paziņoja, ka nebalsos par Merobēru.

Tā ir prefekta īsti cienīga rīcība,— ģenerālis sacīja Levēnam, ar kuru kopā bija atkal iekārtojies novērošanas posteni pretī ursuliešu zālei.— Būtu ļoti amizanti, ja mazais sofists panāktu savu. Un tādā gadījumā,— viņš labsirdīga cilvēka jautrībā un augstsirdībā piebilda,— ja ministrs būtu jūsu ienaidnieks un viņam būtu vajadzīgs grēkāzis, jums piekristu visai neapskaužama loma.

Es tūkstoškārt atsāktu to pašu. Lai ari ciņa zaudēta, es savu pulku esmu raidījis kaujā.

Jūs esat brašs puisis. Atļaujiet man jūs.uzrunāt tik familiāri,— krietnais ģenerālis tūlīt piebilda, jo baidījās, ka ir atkāpies no pieklājības likumiem, kas viņam bija tikpat kā vira gados apgūta svešvaloda. Levēns, jūtas neslēpdams, sirsnīgi paspieda viņam roku.

Vienpadsmitos kļuva zināms, ka vēlētāji ir 948. Brīdī, kad ģenerāļa pilnvarotais bija pavēstījis šo skaitli, tiesas priekšsēdētājs Donī kungs pūlējās pārvarēt visus šķēršļus un iekļūt pie viņiem, taču neveiksmīgi.

Pieņemsim viņu uz brīdi,— Levēns sacīja.

Tā tikai vēl trūka! Gan prefekts, gan Lekanī kungs, gan nabaga republikāņi, kuri ir drīzāk neprātīgi nekā ļauni, to varētu izmantot par ieganstu apmelojumiem. Ejiet un pieņemiet cienījamo priekšsēdētāju, tikai nekrītiet par upuri savam dabiskajam godaprātam.

Viņš man apgalvoja, ka, par spīti šorīt dotajam jaunajam rīkojumam, ursuliešu zālē atrodoties četrdesmit deviņi leģitlmisti un vienpadsmit agrākie prefekta piekritēji, kas ir ar mieru balsot par de Kremjē kungu.

Vēlēšanas ritēja savu gaitu; cilvēki izskatījās drūmāki nekā iepriekšējā dienā. Prefekta melīgā ziņa par Merobēra kungam izvirzīto apsūdzību bija saniknojusi šo vienmēr tik savaldīgo cilvēku un vēl jo vairāk — viņa piekritējus. Divas vai trīs reizes uzliesmojums šķita nenovēršams. Radās doma sūtīt uz Parīzi trīs pilnvarotos, kas izjautātu tās piecas personas, kuras rakstījušas, ka esot jau sagatavota pavēle par Merobēra kunga apcietināšanu. Taču beidzot viens no Merobēra kunga svaiņiem uzkāpa uz karietes, kas stāvēja piecdesmit soļu attālumā no ursuliešu zāles, un sacīja:

Atliksim atriebību uz četrdesmit astoņām stundām pēc vēlēšanām, citādi vairākums, kas pārdevies deputātu palātai, pasludinās vēlēšanas par nelikumīgām.

īsā runa tūlīt tika iespiesta divdesmittūkstoš eksemplāros. Kādam pat bija ienākusi prātā doma nolikt iespiedpresi uz laukuma blakus ursuliešu zālei. Prefektūras aģenti neiedrošinājās nedz tuvoties iespied- presei, nedz aizkavēt īsās runas izplatīšanu. Šī aina cilvēkus pārsteidza un palīdzēja nomierināt.

Todien Levēns drosmīgi staigāja apkārt, un neviens viņu neapsau- . kāja; viņš saprata, ka pūlis apjauš savu spēku. To nevarētu ietekmēt nekas — varbūt vienīgi no attāluma raidītas kartečas.

«Te tauta patiesi ir valdniece,» viņš nodomāja.

Laikiem viņš atgriezās novērošanas telpā. Kapteinis Menjē domāja, ka tajā dienā vairākumu neiegūs neviens.

Četros prefekts saņēma telegrammu, kas pavēlēja nodot viņa rīcībā esošās balsis par ģenerāļa Farī un Levēna norādīto leģitīmistu. Prefekts to neteica nedz ģenerālim, nedz Levēnam. Piecpadsmit pāri četriem Levēns saņēma telegrammu ar tādu pašu saturu. Šai sakarā Kofs izsaucās:

Kaut mazāk bijis mantas — bet kaut agrāk!

Polieukts.*

Ģenerālim citāts ārkārtīgi iepatikās, un viņš lūdza to atkārtot.

Tajā brīdī kungus apdullināja vispārēja pērkonīga uzgavilēšana.

Vai tas ir prieks vai dumpis?— ģenerālis izsaucās, steigdamies pie loga.

Tas ir prieks,— viņš nopūtās.— Mēs esam …

Patiešām, viens no pilnvarotajiem, kuram, spraucoties cauri pūlim, bija saplēstas drēbes, atnesa balsu skaitīšanas rezultātus.

Vēlēšanās piedalījās 948

Vairākums . 475

Merobēra kungs 475

Gonēna kungs, prefekta kandidāts 401

De Kremjē kungs 61

Sovāža kungs, republikānis, kas ar drakoniskiem likumiem grib norūdīt franču raksturu 9

Zaudētas balsis 2

Vakarā pilsēta liesmoja vienās ugunīs.

— Bet kur ir četrsimt prefekta piekritēju logi?— Levēns jautāja Kofam.

Par atbildi atskanēja briesmīga plīstošu stiklu džinkstoņa; tika dauzītas tiesas priekšsēdētāja Donī d'Anžela logu rūtis.

Nākamajā rila Levens pamodās vienpadsmitos un gāja pastaigātie, pa pilsētu. Viņa prātus bija pārņēmusi dīvaina doma. «Ko teiktu dc Šastlē kundze, ja es viņai pastāstītu par savu rīcību?»

Pagāja vesela stunda, iekams viņš atrada atbildi uz šo jautājumu, tā bija burvīga stunda.

«Kāpēc es viņai nerakstu?» Levēns prātoja. Šī doma nedeva viņam miera veselu nedēļu.

Tuvojoties Parīzei, viņš piepeši atcerējās ielu, kur dzīvo Grandē kundze, un pēc tam — viņu pašu. Viņš skaļi iesmējās.

Kas jums notika?— Kofs vaicāja.

Nekas. Es biju aizmirsis, kā sauc kādu daiļu dāmu, kurā esmu kvēli iemīlējies.

Un man šķita, ka jūs prātojāt par to, kā jūs sagaidīs ministrs.

Lai velns viņu parauj! . . . Viņš mani saņems atturīgi, pavaicās, cik naudas esmu izdevis, un sacīs, ka tas maksājis pārāk dārgi.

Viss būs atkarīgs no tā, kā ministra spiegi viņam attēlos jūsu rīcību. Jūs izturējāties neprātīgi nepiesardzīgi, jūs pilnam atdevāties pirmās jaunības trakumam, ko mēdz dēvēt par centību.

LV nodaļa

Levēns gandrīz nebija pārrēķinājies. Grāfs de Vēzs pieņēma viņu ar parasto pieklājību, bet neuzdeva nevienu jautājumu par vēlēšanām, neizteica nevienu uzslavu par braucienu; viņš izturējās tā, it kā būtu Lisjēnu vēl nupat vakar saticis.

«Viņš iemācījies labas manieres; kopš grāfs ir ministrs, viņš pilī satiekas ar augstākās sabiedrības cilvēkiem.»

Taču pēc īsa veselā saprāta uzplaiksnījuma Levēns drīz krita atpakaļ muļķīgajā patiesības mīlestībā — vismaz sīkumos. Viņš dažos vārdos izteica ceļojuma laikā gūtos derīgos novērojumus; viņam vajadzēja savaldīties, lai nepastāstītu ministram par skaidri redzamām un viegli izlabojamām kļūdām. Viņam nebija nekādu godkārīgu centienu, un viņš labi zināja, cik maz de Vēza kunga spriedumiem ir kopīga ar visu, kas kaut attālu saistās ar loģiku vai izklāsta skaidrību. Muļķīgas taisnības mīlestības dēļ — un tā vispār nav piedodama cilvēkam, kura tēvs braukā karietē,— Levēns būtu gribējis izlabot trīs četras ļaunprātības, kas nedeva ministram ne grasi. Taču Levēns bija pietiekami pieredzējis, lai vairāk par visu baidītos savā taisnības mīlestībā pārkāpt robežas, ko viņu attiecībās ministrs ar savu toni acīmredzot gribēja novilkt.

«Tas nu gan būtu kauns, ja es sāktu runāt par nopietniem jautājumiem ar tik lielā mērā par mani augstāku ierēdni, kad viņš ar mani tērzē par sīkumiem!»

Levēns ļāva sarunai apsīkt un devās prom. Kancelejā sēdēja mazais Debaks, kas Levēna prombūtnē bija pildījis viņa pienākumus. Nododot lietas, sīkais vīrelis izturējās ļoti vēsi, kaut arī pirms ceļojuma bija vai uz vēdera līdis viņa priekšā.

Levēns neteica ne vārda Kofam, kas strādāja blakus istabā un bija piedzīvojis vēl zīmīgāku saņemšanu. Pussešos viņš aicināja Kofu pusdienās. Tiklīdz jaunie cilvēki restorāna kabinetā palika vieni, Levēns smiedamies jautāja:

Kā nu ir?

Kā ir! Viss, ko jūs labi un pat apbrīnojami darījāt, lai glābtu neglābjamo, ir tikai spoža aplamība. Jūs varēsiet būt laimīgs, ja netiksiet apsūdzēts jakobīnismā vai karlismā. Kancelejās vēl gudro, kā nosaukt jūsu noziegumu, vienisprātis visi ir tikai par to, ka tas ir briesmīgs. Tagad ikviens spiego, kā ministrs pret jums izturas, jūs esat lauzis kaklu.

Francija gan ir svētlaimīga zeme,— Levēns jautri atbildēja, — kur blēdīgi ministri neprot izmantot jaunības neprātu, ko dēvē par centību. Man gribētos zināt, vai ģenerālis tāpat izturētos pret virsnieku, kas atkāpšanās laikā liktu dragūniem nokāpt no zirgiem un uzbrukt baterijai, kura apšauda lielceļu un nogalina briesmīgi daudz cilvēku.

Ugās sarunas gaitā Lisjēns pateica Kofam, ka nepavisam netaisās precēt kādu ministra radinieci un nevēlas tam neko lūgt.

Bet kāpēc tad,— Kofs izbrīnījies jautāja,— ministrs pirms mūsu ceļojuma bija pret jums tik uzsvērti laipns? Un kāpēc tagad, pēc de Seranvila kunga vēstulēm, viņš atstāj jūs mierā?

Viņš baidās no mana tēva salona. Ja tēvs nebūtu cilvēks, no kura asās mēles Parīzē bīstas vairāk par visu, man klātos tāpat kā jums, es nekad neizkļūtu no dziļās nežēlastības, kādā mūs iegrūda Politehniskās skolas republikānisms .. . Bet sakiet — vai, jūsuprāt, republikāniska valdība būtu tikpat bezjēdzīga kā šī?

Tā nebūtu tik bezjēdz.ga, toties būtu nežēlīgāka; daudzreiz tā atgādinātu traku vilku. Vai gribat pierādījumus? Tie nav tālu jāmeklē. Ko jūs darītu ar diviem departamentiem — de Rikbūra kunga un de Seranvila kunga departamentiem, ja rīt kļūtu par visspēcīgu iekšlietu ministru?

Es ieceltu Merobēra kungu par prefektu un ģenerāli pataisītu par komandieri abos departamentos.

Tagad padomājiet par šādas rīcības sekām un par sajūsmu, kāda pārņemtu Rikbūra un Seranvila departamentos visus saprāta un taisnīguma piekritējus. Merobēra kungs savā departamentā kļūtu par karali; bet ja nu šis departaments iedomātos pats spriest par to, kas notiek Parīzē? Un, ja runājam par to, ko paši zinām, kas notiktu, ja šis departaments no saprāta viedokļa paskatītos uz tiem četrsimt trīsdesmit svinīgajiem muļķiem, kuri smērē papīru Grenellas ielā un kuru vidū esam ari mēs? Ja nu departamenti gribētu atstāt Iekšlietu ministrijā tikai sešus lietpratējus ar trīsdesmittūkstoš franku algu un desmittūkstoš frankiem par kancelejas izdevumiem, atstājot viņu ziņā vienīgi otršķirīgu jautājumu izlemšanu,— kas tad notiktu ar tiem vismaz trīssimt piecdesmit ierēdņiem, kuru pienākums ir nikni cīnīties pret veselo saprātu? Un galu galā — kas notiktu ar karali? Katra valdība ir ļaunums, kas pasargā no vēl lielāka ļaunuma . .. utt.

To pašu man teica Gotjē kungs, vissaprātīgākais cilvēks, kādu esmu pazinis — republikānis 110 Nansī. Kāpēc viņš nav te un nespriež kopā ar mums? Starp citu, tas ir cilvēks, kas Lagranža «Funkciju teoriju» lasa tikpat labi kā jūs un simtreiz labāk par mani, utt., utt.

Abu draugu saruna turpinājās bezgalīgi, jo Kofs, prazdams runāt Levēnam pretī, izraisīja viņa draudzību un aiz pateicības uzskatīja par savu pienākumu atmaksāt ar to pašu. Kofs nespēja attapties no brīnumiem, ka cilvēks, būdams bagāts, nav kļuvis par muļķi. Par to prātodams, viņš jautāja:

Vai esat dzimis Parīzē?

Jā, protams.

Un jūsu tēva kungam tajā laikā piederēja lielisks savrupnams, un trīs gadu vecumā jūs vizinājāties karietē?

Nu, bez šaubām,— Levēns smiedamies atbildēja.— Kāpēc man to jautājat?

Tāpēc, ka brīnos — jūs neesat nedz muļķis, nedz cietsirdis; taču jādomā, ka ar laiku tāds kļūsiet. Spriežot pēc savas misijas sekām, jums vajadzētu saprast, ka sabiedrība noraida jūsu pašreizējos tikumus. Ja jūs būtu aprobežojies ar to, ka Bluā ļautu apmētāt sevi ar dubļiem, ministrs tagad apbalvotu jūs ar ordeni.

Lai velns mani parauj, ja es vēl kādreiz domāšu par šo misiju!— Levēns atbildēja.

Nedomāt no jūsu puses būtu ļoti muļķīgi, tas ir skaistākais un interesantākais piedzīvojums jūsu mūžā. Lai ko jūs darīsiet, nekad neaizmirsīsiet ģenerāli Farī, de Seranvila kungu, abatu Lekanī, de Rikbūra kungu un mēru Rollē- kungu.

Nekad.

Nu labi, nepatīkamākais šajā tikumības pārbaudē jau palicis aiz muguras. Tas ir sākums, faktu izkārtojums. Sekojiet kancelejās, kāds liktenis piemeklēs lietas un cilvēkus, kas tā ierosināja jūsu iztēli. Bet pasteidzieties, jo iespējams, ka ministrs jau izdomājis kādu negaidītu triecienu, lai jūs mierīgā garā dabūtu prom, nenokaitinot tēva kungu!

Starp citu, pēc trīskārtējām vēlēšanām mans tēvs kļuvis par Aveironas deputātu ar glaimojošu divu balsu vairākumu.

Jūs par viņa kandidēšanu man neko neesat teicis.

Man tā likās smieklīga, turklāt nebija laika par to daudz domāt. Jaunumu uzzināju no ārkārtējā kurjera, kura dēļ de Seranvila kungs krita ģībonī.

Divas dienas vēlāk de Vēza kungs sacīja Levēnam:

Izlasiet šo dokumentu!

Tas bija pirmais vēlēšanu kampaņas apbalvojumu saraksts. To dodams, ministrs labsirdīgi smaidīja, it kā teiktu: «Jūs neko prātīgu neizdarījāt, bet paskatieties, kā es pret jums izturos!» Levēns pētīja sarakstu, tur bija trīs naudas balvas desmittūkstoš franku apmērā un blakus apbalvoto vārdiem rakstīts «veiksme»; ceturtajā rindā viņš lasīja: «Levēna kungs, lūgumrakstu pārzinātājs, neveiksme, Merobēra kungs ievēlēts ar vienas balss vairākumu, bet parādīta liela centība, vērtīgs darbinieks, 8000 franku.»

Nu,— ministrs sacīja,— vai es neturu solījumu, ko devu operā?

Levēns sarakstā redzēja vēl nedaudzus aģentus, kuri nebija guvuši

panākumus un kuriem bija piešķirti tikai 2500 franku. Viņš pieklājīgi pateicās un piebilda:

Es gribētu jūsu ekselencei lūgt, lai mans vārds neparādās šajā sarakstā.

Saprotu,— ministrs sacīja, un viņa sejā acumirklī iegūla liela bardzība.— Jūs gribat ordeni; taču pēc visām jūsu neprātlbām es to patiešām nevaru prasīt. Jūs pēc dabas esat jaunāks nekā pēc gadiem. Pajautājiet Debakam, viņš pastāstīs, kā visi brīnījās par jūsu nepārtraukti pienākošajām telegrammām un pēc tam vēl par vēstulēm.

Taisni tāpēc, ka to apzinos, es lūdzu jūsu ekselenci nedomāt nedz par ordeni, nedz arī par naudas balvu.

Iegaumējiet, cienītais,— ministrs, galīgi noskaities, teica,— es esmu no tiem, kas tur pie vārda. Velns ar ārā, te ir spalva, pierakstiet malā, ko pats vēlaties!

Levēns blakus savam vārdam uzrakstīja: «Ne ordeni, ne naudas balvu, vēlēšanās neveiksme.» Pēc tam viņš visu nosvītroja un saraksta galā pierakstīja: «Kofa kungs —2500 franku.»

Ņemiet vērā,— ministrs sacīja, lasīdams Levēna uzrakstīto,— šo dokumentu es nesu uz pili. Vēlāk jūsu tēvs veltīgi runās ar mani par šo jautājumu.

Jūsu ekselences lielā aizņemtība valsts lietās izkliedējusi no atmiņas mūsu sarunu operā. Es toreiz pilnīgi skaidri izteicu vēlēšanos, lai tēvam vairs nevajadzētu nodarboties ar manu politisko karjeru.

Labi, izskaidrojiet manam draugam Levēna kungam, kā noritēja apbalvošana. Jums bija pierakstīti astoņi tūkstoši franku, jūs tos nosvītrojāt. Palieciet sveiks, mans kungs!

Tiklu!, viņa ekselences ekipāžā bija aizbraukusi no nama priek os, grāfiene de Vēza kundze lika pasaukt Levēnu.

«Pie velna,» Levēns nodomāja, viņu ieraudzīdams, «šodien viņa ir loli skaista. Viņa nepavisam neizskatās bikla, acis dzirkst vien. Ko tuda pārmaiņa varētu nozīmēt?»

Kopš atgriešanās jūs esat ļoti atturīgs pret mums; es gaidīju iespēju parunāties ar jums sīkāk. Varu apgalvot, ka ministrijā neviens neaizstāvēja jūsu telegrammas dedzīgāk par mani. Es ar vislielāko drosmi aizliedzu runāt par jums sliktu pie galda manā klātbūtnē. Bet galu galā katrs taču var kļūdīties, un man ir kas labs jums pastāstāms. Vēlāk jūsu ienaidnieki varētu jūs nomelnot vēlēšanu misijas dēļ; es labi zinu, ka nauda jūs sevišķi neinteresē, bet jāaizbāž mutes jūsu ienaidniekiem, un šorīt es panācu, ka vīrs jūs ieteiks karalim apbalvošanai ar astoņtūkstoš frankiem. Es gribēju desmit tūkstošus, bet de Vēza kungs sacīja, ka tāda summa paredzēta tiem, kas guvuši vislielākos panākumus, turklāt vēstules, ko šorīt saņēmām no de Seranvila kunga un Kana mēra Rollē kunga, bija briesmīgas. Es liku šīm vēstulēm pretī jūsu tēva ievēlēšanu, un nupat es viņu pierunāju. De Vēza kungs lika pārrakstīt sarakstu, kur jūsu uzvārds bija pašās beigās pretī četriem tūkstošiem franku, un tagad jūsu vārds ir ceturtais pretī astoņiem tūkstošiem.

Tas viss tika izteikts daudz plašāk un tātad daudz atturīgāk, tā, kā pieklājas sievietei, taču ari laipnāk un iejūtīgāk, nekā mēs te izklāstījām. Pret laipnību Levēns bija ļoti jūtīgs: kopš divām nedēļām viņš nebija redzējis daudz draudzīgu seju, viņš sāka pierast pie sabiedrības paražām, un bija jau ari laiks — divdesmit sešu gadu vecumā!

«Man vajadzētu pievērsties šai biklajai sievietei; dižmanība viņu garlaiko un nomāc, es varētu kļūt viņai par mierinājumu. No manas kancelejas līdz viņas istabai nav vairāk kā piecdesmit soļu.»

Levēns pastāstīja, ka tikko ir izsvītrojis savu vārdu.

Dieva dēļ!— viņa iesaucās.— Vai jūtaties aizvainots? Līdzko radīsies iespēja, dabūsiet ordeni, to es jums apsolu!

Teiktais nozīmēja: «Vai gribat mūs pamest?»

Šo vārdu izteiksme Levēnu saviļņoja, viņš gandrīz noskūpstīja grāfienei roku. De Vēza kundze bija dziļi aizgrābta, viņš — pārpilns pateicības.

Sava brauciena laikā Lisjēns cilvēku sejās bija saskatījis vienīgi naidīgumu, un maigas draudzības zīmes viņu aizkustināja.

«Bet, ja pieķeršos viņai, cik daudz garlaicīgu pusdienu man vajadzēs paciest, un galda otrā pusē būs jāredz viņas vīra seja un bieži arī sīkais blēdis Debaks, viņa radinieks!»

Šis domas izšāvās caur jaunekļa galvu zibens ātrumā.

Es nupat izsvītroju savu vārdu,— Levēns atsāka.— Bet, tā kā jūs parādāt man godu, interesējoties par manu nākotni, pateikšu noraidījuma īsto iemeslu. Iespējams, ka šos apbalvoto sarakstus kādreiz publicēs. Tādā gadījumā tie varētu kļūt par iemeslu visai apšaubāmai slavai, un es vēl esmu par jaunu, lai iedrošinātos pakļauties tādām briesmām. Turklāt astoņtūkstoš franku man neko daudz nenozīmē.

Ak dievs!— de Vēza kundze šausmās iesaucās.— Vai jūs esat tāds pats kā Krapāra kungs? Vai domājat, ka republika ir tik tuvu?

De Vēza kundzes seja nepauda vairs neko citu kā bailes un aizdomas, Levēns tajā lasīja tikai pilnīgu dvēseles saltumu.

«Aiz bailēm,» Levēns domāja, «viņa aizmirsa pēdējo mazumiņu sirsnības un draudzības. Mūsu laikos par privilēģijām ir maksāta dārga cena, un Gotjē bija taisnība, kad viņš nožēloja cilvēkus, kuri saucas par prinčiem. «Šo domu es reti kādam uzticu,» Gotjē piebilda, «to dzirdot, mani apsūdzētu visparastākajā skaudībā.» Tādi bija viņa vārdi: 1814. gadā prinča vai grāfa tituls jaunam cilvēkam, kas dzimis šajā gadsimtā, kļuva par iemeslu tādam kā neprātam. Vārda dēļ jauneklis izjūt bailes, un viņam šķiet, ka viņa pienākums ir būt laimīgākam par citiem. Šis nabaga sievišķītis būtu daudz laimīgāks, ja sauktos par Lerū kundzi* .. . Turpretī de Šastlē kundzi domas par tādām briesmām apveltīja ar valdzinošu drosmi… Kā viņa uz mani paskatījās tajā vakarā, kad es aizmirsos un izsaucos: «Tātad cīnīšos pret jums!» Un ko es te Parīzē daru? Kāpēc nesteidzos uz Nansī? Es, ceļos nometies, lūgšu piedošanu par savām dusmām, kurās iedegos tāpēc, ka viņa man neatklāja noslēpumu. Cik mokoši gan būtu dalīties tajā ar jaunu cilvēku, ko viņa varbūt pat mīl. Un kāpēc? Es taču nekad netiku minējis, ka mēs varētu savienot savas dzīves sabiedrības priekšā.»

Vai jūs dusmojaties?— de Vēza kundze bikli iejautājās.

Viņas balss pamodināja Levēnu no pārdomām.

«Viņa vairs nebaidās,» jauneklis nosprieda. «Ak dievs, es droši vien esmu klusējis veselu minūti!»

Vai es jau ilgi sapņoju?

Vismaz trīs minūtes,— de Vēza kundze ārkārtīgi labsirdīgi atbildēja; bet labsirdībā, ko viņa gribēja uzsvērt, jautās pārmetums — viņa taču bija varena ministra sieva, kas nebija radusi, ka cilvēks kļūst tik izklaidīgs, turklāt divatā ar viņu.

Tas tāpēc, kundze, ka manī pret jums modušās jūtas, par kurām pats sevi nosodu.

Pēc tādas sīkas blēdības Levēnam vairs nebija nekā ko teikt de Vēza kundzei. Viņš piemetināja dažus pieklājīgus vārdus un, atstājis grāfieni piesarkušu kā bieti, aizsteidzās ieslēgties savā kancelejā.

«Es aizmirstu dzīvot,» viņš prātoja. «Godkārīgās muļķības mani novērš no vienīgā, kas pasaulē kaut ko nozīmē. Ir gan dīvaini ziedot sirds slieksmi godkārībai, ja godkārības īstenībā nemaz nav Taču pārāk smieklīgs jau neesmu. Es tikai gribēju apliecināt tēvam savu pateicību. Bet tagad pietiek .. . Viņi domās, ka esmu apvainojies par to, ka man nav piešķirta augstāka dienesta pakāpe vai ordenis! Ministrija ienaidnieki varbūt runās, ka esmu braucis uz Nansī satikties ar republikāņiem. Pēc tam kad liku runāt telegrāfam, telegrāfs runās man par ļaunu … Kāpēc ķēros pie tās elles mašīnas?» Levēns, gandrīz smiedamies, domāja.

Kopš Levēns bija pieņēmis lēmumu doties uz Nansī, viņš atkal jutās kā cilvēks.

«Jāsagaida tēvs, viņš ieradīsies tuvākajās dienās; to prasa pienākums, turklāt labprāt gribētos uzzināt viņa domas par manu ministrijas tā nopelto rīcību Kānā.»

Vakarā viņš vēlējās pierādīt, ka nejūtas apvainots, tāpēc pie Grandē kundzes pūlējās būt sevišķi patīkams. Mazajā ovālajā salonā, kur bija sapulcējušies kādi trīsdesmit cilvēki, viņš kļuva par uzmanības centru, viņa dēļ vismaz uz divdesmit minūtēm pārtrauca visas personiskās sarunas.

Tādi panākumi Grandē kundzi elektrizēja.

«Ja katru vakaru būtu divi trīs tādi brīži kā šis, mans salons drīz kļūtu slavenākais Parīzē.»

Ejot uz biljarda zāli, viņa atradās līdzās Levēnam un bija nošķirta

no visas pārējās sabiedrības; vīrieši noņēmās ar kiju izraudzīšanos, viņa palika viena blakus Lisjēnam.

Ko jūs darījāt vakaros, kad ceļojāt pa provinci?

Es domāju par kādu jaunu parīzieti, kurā esmu kvēli iemīlējies.

Tie bija Levēna pirmie Grandē kundzei teiktie atzīšanās vārdi, turklāt īstajā brīdī. Viņa tos izbaudīja vismaz piecas minūtes, pirms atcerējās lomu, kādu pati sev bija uztiepusi. Spēji pamodās godkāre, un viņai nemaz nevajadzēja piespiesties, lai uzmestu Levēnam niknu skatienu. Maigi vārdi Levēnam plūda viegli pār lūpām, viņš bija pilns mīļuma, kopš tika izlēmis doties uz Nansī. Visu vakaru Levēns izturējās pret Grandē kundzi ļoti uzmanīgi.

Varam iedomāties, kā tika uzņemtas Lisjēna runas par aizbraukšanu.

Es tev to aizliedzu uz visiem laikiem!— tēvs priecīgā rosībā iesaucās.— Esi centīgāks un uzmanīgāks sava ministra dienestā! Ja tev ir sirds, pagādā viņa sievai bērnu.

Dienu pirms deputātu palātas sēžu atklāšanas Lisjēns jutās ļoti pārsteigts, kad uz ielas viņu apkampa kāds gados vecāks nepazīstams cilvēks. Tas bija Dipuarjē jaunā frakā. Viņam bija jauni zābaki, jauna cepure — netrūka nenieka.

«Tik tiešām brīnums!» Lisjēns nodomāja.

LVI nodaļa

Levēna kungs priecīgā omā atgriezās no brauciena uz Aveiro- nas departamentu, kur tika ievēlēts par deputātu.

Tur ir silts, irbes lieliskas, sevišķi sulīgas, un cilvēki ari patīkami. Viena no manām godājamām uzticības personām uzdeva aizsūtīt četrus pārus labi pašūtu zābaku; vispirms man jāizpēta Parīzes kurpnieku krietnums, ir vajadzīgs elegants darbs, taču apaviem jābūt arī solīdiem. Kad beidzot būšu atradis tādu nevainojamu kurpnieku, es

s tam nodošu veco zābaku, ko de Malpē kungs man laipni uzticēja. Vēl jādabū atļauja uzbūvēt līdz Kastanē lauku mājai lielceļa atzarojumu piecu ceturtdaļljē garumā — to zvērēju izplēst no iekšlietu ministra; kopumā man ir piecdesmit trīs uzdevumi, neskaitot tos, kurus atsūtīs pa pastu.

Levēna kungs turpināja stāstīt Levēna kundzei un dēlam par atjautīgajiem paņēmieniem, ar kādiem viņš panācis uzvarošo septiņu balsu vairākumu.

Es tajā departamentā galu galā ne mirkli negarlaikojos, un, ja tur būtu mana sieva, es justos pilnīgi laimīgs. Gadiem neesmu tik gari runājis ar tik daudziem garlaicīgiem cilvēkiem, un esmu pilns garlaicības, kas mani mocīja gan oficiālās ceremonijās, gan izsakot vai uzklafisot pliekanības par valdību. Neviens no šiem muļķa mērenajiem, kuri, paši ne vārda nesaprazdami, atkārto Gizo vai Tjēra frāzes, nespētu man ekijos samaksāt par nāvējošo apnicību, ko iedveš viņu klātbūtne. Kad šķiros no šiem cilvēkiem, es vēl pāris stundu jūtos dumjš un sāku garlaikot pats sevi.

Un tagad pastāsti savus piedzīvojumus Šampanjē un Kānā,— Levēna kungs teica dēlam.

Kādu stāstu gribat — īsu vai garu?

Garu,— Levēna kundze atbildēja.— Tas mani ļoti uzjautrināja, es ar prieku to noklausīšos vēlreiz. Man gribas zināt,— viņa sacīja vīram,— ko jūs par to domājat.

Labi,— Levēna kungs jocīgā padevībā atbildēja,:— pulkstenis rāda jau bez ceturkšņa vienpadsmit, lai sagatavo punšu, un tu stāsti.

Levēna kundze deva zīmi sulainim, durvis tika aizvērtas. Piecās minūtēs Lisjēns izstāstīja par Bluā piedzīvoto apvainojumu un vēlēšanām Šampanjē («jūsu padomi man būtu noderējuši Kānā»), bet ilgi klāstīja visu to, ko mēs jau gari stāstījām lasītājiem.

Kad vēstījums bija pusē, Levēna kungs sāka uzdot jautājumus.

Vairāk sīkumu, vairāk sīkumu,— viņš sacīja dēlam,— savdabība un patiesība atrodama tikai sīkumos.

Un tā ministrs pret tevi izturējās pēc atgriešanās!— Levēna kungs pusvienos naktī sacīja. Šķita, ka viņš jūtas stipri aizskarts.

Vai es rīkojos labi vai slikti?— Lisjēns jautāja.— Īstenība e. pai. to nezinu. Cīņas laikā, pašā notikumu virpulī, šķita, ka man ir simikmt taisnība, bet te man uzmācas lielas šaubas.

Turpretī man nav nekādu šaubu,— Levēna kundze sacīja.— Tu esi rīkojies kā visdrosmīgākais cilvēks. Četrdesmit gadu vecumā tu bulli savaldīgāks pret sīko literātu prefektu, jo rakstoša cilvēka naids ir gandrīz tikpat bīstams kā priestera dusmas, bet četrdesmit gadu vecumā tu nebūtu spējis arī tik enerģiski un vīrišķīgi nodibināt attiecības ar Disžonvala kungu un Lekanī kungu . . . utt., utt.

Šķita, ka Levēna kundze lūdz Levēna kunga piekrišanu — viņš neteica neko — un aizstāv dēlu.

Es iebildīšu pret savu advokātu,— Lisjēns sacīja.— Kas izdarīts, izdarīts, un es varu tikai pasmieties par Grenellas ielas Briduazonu*. Taču man nedod miera paša patmīlība; ko lai domāju par sevi? Vai esmu jelko vērts? Lūk, to es gribu jums vaicāt,— viņš teica tēvam. — Es jums nejautāju, vai jūtat pret mani draudzību un ko runāsiet sabiedrībā. Varbūt sagrozu faktus sev par labu, un tādā gadījumā tas, ko esmu darījis atbilstoši šiem faktiem, gluži neviļus gūst attaisnojumu. Es varu galvot, ka Kofs nepavisam nav garlaicīgs.

Manuprāt, viņš ir ļauns.

Jūs maldāties, māt; viņš ir tikai izmisis cilvēks. Ja viņam būtu četrsimt franku rentes, viņš apmestos uz dzīvi Senbomas* klintis dažas ljē no Marseļas.

Kāpēc tad viņš nekļūst par mūku?

Viņaprāt, dieva nav, un, ja dievs ir, tad — ļauns.

Tā nemaz nav tik muļķīga doma,— Levēna kungs sacīja.

Bet tas ir vēl sliktāk,— Levēna kundze iebilda,— un vēl pastiprina manu nepatiku pret viņu.

Esmu bijis ļoti neveikls,— Lisjēns atbildēja,— jo vēlējos, lai tēvs dzird šo stāstu par maniem cīniņiem no uzticamā palīga, kurš bieži domāja citādi nekā es. Un es nemūžam nevarēšu izlūgties vēl vienu tādu sarunu ar tēvu, ja jūs mani neatbalstīsiet,— viņš sacīja, pagriezdamies pret māti.

Tā nebūt nav, tas mani interesē, atsauc atmiņā Aveironā plūktos laurus, tur es ieguvu piecas leģitīmistu balsis, un vismaz divi ir pārliecināti, ka tiks nolādēti tāpēc, ka ir zvērējuši, taču es viņiem cieši jo cieši apsolīju, ka vērsīšos pret tādu zvērestu, un es to tiešām darīšu, jo tā ir zagšana.

Ak, mīļais draugs, tieši no tā es baidījos!— Levēna kundze izsaucās.— Un jūsu krūtis?

Esmu gatavs ziedoties tēvijai un diviem maniem ultrarojālistiem, kuriem ar biktstēva starpniecību ieteicu nodot zvērestu un balsot par mani. Ja jūsu Kofs būtu ar mieru rīt pusdienot pie mums … vai būsim vieni?— viņš jautāja sievai.

Mēs tā kā esam ielūgti pie Temīna kundzes.

Pusdienosim tepat, mēs trīs un Kofs. Ja viņš ir no garlaicīgo sugas — un droši vien tā ir,— pie galda viņš nebūs tik apnicīgs. Durvis tiks aizslēgtas, un mūs apkalpos Anslems.

Lisjēns ne bez pūlēm pierunāja Kofu ierasties pusdienās.

Tā būs maltīte, kas Balēna restorānā «Rocher de Cancale» maksātu četrdesmit franku no personas, un pat par tādu cenu Balēns nevarētu galvot, ka sasniegs līdzīgus rezultātus.

Lai tad būtu četrdesmit franku pusdienas, tas maksā gandrīz tikpat, cik mana pansija mēnesī.

Ar vienkāršo un atturīgo stāstījumu Kofs iemantoja Levēna kunga simpātijas.

Ak, cienītais kungs, es jums pateicos, ka neesat plātībnieks,— Aiveronas deputāts viņam sacīja.— Es nevaru ciest vīzdegunīgus lielībniekus, kuri vienmēr ir pārliecināti par rītdienas panākumiem un atbild ar pliekanību, ja nākamajā dienā pārmetat viņiem neveiksmi.

Levēna kungs uzdeva Kofam daudz jautājumu. Levēna kundze ar lielu prieku noklausījās dēla varoņdarbu atstāstījuma trešo variantu. Deviņos, kad Kofs taisījās iet prom, Levēna kungs uzstāja, lai viņš brauc līdzi uz operu. Vakaram beidzoties, Levēna kungs Kofam sacīja:

Man ļoti žēl, ka strādājat ministrijā. Es jums varētu piedāvāt vietu manā kantorī par četriem tūkstošiem franku. Kopš nabaga Van PeterSS miris, es strādāju pārāk maz, un tagad, kad de Vēzs tik nelāgi izturas pret mūsu varoni, man radusies vēlēšanās kādas sešas nedēļas patēlot kaut ko līdzīgu opozīcijai. Es nepavisam neesmu drošs par panākumiem, mana asprāša slava apstulbinātu kolēģus, un es varu kaut ko panākt tikai tad, ja izveidoju piecpadsmit līdz divdesmit deputātu grupu. Tiesa gan, mani uzskati neaizskars viņējos .. . Lai ar kādām muļķībām būs piebāztas viņu galvas, es domāšu tāpat, un es viņiem to arī pasacīšu . .. Bet, pie joda, de Vēza kungs, jūs man samaksāsiet par savu stulbo izturēšanos pret jauno varoni! Būtu manis necienīgi atriebties kā baņķierim . . . Katra atriebība atriebjas atriebējam,— Levēna kungs piebilda, pats ar sevi skaļi sarunādamies,— taču kā baņķieris es nedrīkstu ne par sprīdi atkāpties no godīguma. Tātad, ja gadīsies kāda laba lieta, mēs to nokārtosim kā vissirsnīgākie draugi. . .

Viņš atkal iegrima domās. Lisjēns, kam šī politiskā saruna šķita pārāk garlaicīga, ieraudzīja Remonas jaunkundzi kādā piektā balkona ložā un pazuda.

Uzbrukumā!— Levēna kungs pēkšņi teica Kofam, kā atmozdamies no sapņiem.— Jāsāk rīkoties.

Man nav pulksteņa,— Kofs atturīgi atbildēja.— Jūsu dēla kungs mani izpestīja no Senpelažī . . .— un, nespēdams apspiest patmīlību, piebilda:— Kad bankrotēju, pulksteni pievienoju bilancei.

Ārkārtīgi godīgi, ārkārtīgi godīgi, dārgo Kof,— Levēna kimf. izklaidīgi sacija. Pēc tam viņš nopietnāk piebilda:— Vai varu rēķina lies ar jūsu mūžīgu klusēšanu? Es jūs lūdzu nekad neizrunāt ned/. manu, nedz mana dēla vārdu.

Tas atbilst maniem paradumiem, un es jums to apsolu.

Parādiet to godu un rit atnāciet pie manis pusdienās. Ja būs viesi, es likšu uzklāt galdu savā istabā; mēs būsim tikai trijatā — mans dēls un jūs, cienītais. Man ļoti patīk jūsu saprātīgais un noteiktais spriešanas veids, un es ļoti vēlētos rast žēlastību jūsu mizantropijas priekšā, ja tiešām esat mizantrops.

Jā, cienītais kungs, jo es pārāk mīlu cilvēkus.

Divas nedēļas vēlāk Levēna kunga draugus pārsteidza ar viņu notikušās pārmaiņas: baņķieris bija pasācis uzturēties trīsdesmit vai četrdesmit jaunievēlētu deputātu sabiedrībā, turklāt tic bija visdumjākie. Viens no diplomātiem, Levēna draugiem, nopietni bažījās: «Viņš vairs nav nekaunīgs pret muļķiem, runā ar tiem nopietni, viņa raksturs mainās, mēs viņu zaudēsim.»

Levēna kungs centīgi apmeklēja de Vēza kungu dienās, kad ministrs pieņēma deputātus. Pagadījās trīs četras telegrāfa lietas, un viņš izdarīja ministram lielisku pakalpojumu.

«Beidzot esmu izpratis šo dzelzs raksturu,» de Vēza kungs domāja, rokas berzēdams. «Esmu viņu piespiedis pie sienas. Vajadzēja tikai uzdrīkstēties. Es neiecēlu viņa dēlu par leitnantu, un nu viņš ir pie manām kājām.»

Šī patīkamā doma piešķīra ministra attieksmei pret Levēna kungu tādu kā pārākuma pieskaņu, ko pēdējais ar lielu prieku pamanīja. Tā kā de Vēza kungs nemēdza satikties ar gudriem cilvēkiem,— un tas bija gluži dabiski — viņš nezināja, ka izveicīgie un enerģiskie ļaudis, kas rauš bagātību uz valdības rēķina, brīnās par Levēna kunga neparasto uzvedību.

Šie asprātīgie cilvēki, kas pie viņa parasti pusdienoja, vairs netika ielūgti; viņš tos pāris reižu uzaicināja uz restorānu. Sievietes vairs netika ielūgtas, un ik dienas pie viņa pusdienu galda sēdēja pieci seši deputāti. Levēna kungs sāka runāt dīvainas lietas, piemēram:

Pusdienas, kurās lūdzu pagodināt ik reizi, kad neesat ieaicināti pie ministriem vai karaļa, vislabākajā restorānā maksātu divdesmit frankus no personas. Ņemsim, par piemēru, šo paltusu . . .

Un sekoja stāsts par paltusu, tika nosaukta tā cena (to viņš izdomāja, jo no tādām lietām neko nesaprata).

Bet pagājušajā pirmdienā šis pats paltuss,— Levēna kungs piebilda,— nē, ne jau šis — tas vēl peldēja Lamanšā —, bet tikpat smags un svaigs maksāja desmit franku lētāk.

Runājot par tādām aizraujošām lietām, viņš vairījās skatīties acīs sievai.

Levēna kungs ļoti prasmīgi saistīja deputātu uzmanību. Gandrīz vienmēr viņš dalījās ar viņiem domās par ko tādu kā paltuss vai stāstīja anekdotes, kuru varoņi bija fiakru kučieri, kas pusnaktī izved ārpus pilsētas nepiesardzīgus cilvēkus, kuri, nepazīdami Parīzes ielas, iedrošinājušies vēlā stundā atstāt māju.

Levēna kundze jutās bezgala pārsteigta, taču neiedrošinājās vīru izjautāt. Viņš būtu atbildējis ar kādu joku.

Levēna kungs centās pamodināt visas savu deputātu prāta spējas, lai tie aptvertu grūti saprotamo domu, ko viņš lika izsecināt no neskaitāmiem atšķirīgiem faktiem un reizēm iedrošinājās izteikt tieši:

— Vienībā ir spēks. Ja šis princips ir pareizs vienmēr, tad vēl jo sevišķi — parlamenta sēdēs. Izņēmums varētu būt tikai kāds Mirabo, bet kur mums ir Mirabo? Ne jau nu es viens. Mēs būsim kaut cik ietekmīgs spēks, ja starp mums nebūs tāda, kas stūrgalvīgi centīsies palikt pie savam domām. Mēs esam divdesmit draugi — labi, tad vajag, lai katrs domā tāpat kā vairākums, un tas ir vienpadsmit. Rīt palātā tiks izvirzīts apspriešanai kāds likuma pants. Mana vienīgā priekšrocība salīdzinājumā ar jums ir tā, ka es jau četrdesmit piecus gadus esmu vērojis Parīzes dzīves blēdības. Es vienmēr upurēšu savus ieskatus draugy, vairākuma labā, jo galu galā — divas galvas katrreiz ir gudrākas par vienu. Mēs apspriedīsim viedokli, ko rīt vajadzētu izteikt; ja mēs, kā es ceru, būsim divdesmit un ja vienpadsmit izteiksies par «jā», arī pārējiem deviņiem katrā ziņā jāsaka «jā», pat ja viņi būtu no sirds pārliecināti'par «ne». Tas ir mūsu spēka noslēpums. Kad reiz mums izdosies apvienot trīsdesmit drošas balsis visos jautājumos, ministri mums nevarēs atteikt neko. Mēs sastādīsim mazu memorandu, kur ikviens ierakstīs, ko visvairāk vēlētos iegūt savai ģimenei (es runāju par iespējamām lietām). Kad katrs no iebaidītajiem ministriem būs pasniedzis dāvanu, kuras visas būs apmēram vienādā vērtībā, ķersimies pie nākamā saraksta. Ko jūs, kungi, teiksiet par tādu likumdošanas kampaņas plānu?

Levēna kungs bija izraudzījis divdesmit deputātus, kuriem bija vismazāk sakaru, kurus visvairāk pārsteidza dzīve Parīzē un kuriem bija vislēnākā domāšana,— tiem viņš izskaidroja savu teoriju un tos ielūdza pusdienās. Gandrīz visi bija dienvidnieki — overņieši vai ļaudis, kas dzīvoja apvidū starp Perpiņanu un Bordo. Vienīgais izņēmums bija N. kungs no Nansī, ar kuru Levēna kungu bija iepazīstinājis dēls. Levēna kunga galvenās rūpes bija neaizskart neviena patmīlību; un, kaut arī viņš centās vienmēr un visur izdabāt, dažkārt tas neizdevās. Lūpu kaktiņos viņam slēpās ironisks smaids, kas deputātus biedēja, diviem vai trim šķita, ka viņš par tiem zobojas, un tie pārstāja ierasties pusdienās. Tādus Levēna kungs veiksmīgi aizstāja ar deputātiem, kam bija trīs dēli un četras meitas un kas vēlējas labi iekārtot gan dēlus, gan znotus.

Nepilnu mēnesi pēc sesijas atklāšanas un divdesmit pusdienām viņi nosprieda, ka pulks ir pietiekami apmācīts un vedams kaujā. Kādu dienu, kad bija paēsta lieliska maltīte, viņš ieveda deputātus atsevišķa istabā un lūdza nopietni balsot par kādu nenozīmīgu jautājumu, par kuru nākamajā dienā bija paredzēta diskusija. Lai kā viņš bija nopūlējies — tiesa gan, daudzkārt runājot aplinkiem un ļoti piesardzīgi — saviem deviņpadsmit deputātiem izskaidrot lietas būtību, divpadsmit balsoja par jautājuma pilnīgi bezjēdzīgu risinājumu. Levēna kungs jau iepriekš bija apsolījis runāt vairākuma labā. Redzot tādu stulbumu, viņš padevās cilvēciskai vājībai un mēģināja apgaismot vairākumu ar izskaidrojumiem, kas ilga vairāk nekā pusotru stundu; viņa pamatojumi tika noraidīti, un deputāti aicināja viņu uzklausīt sirdsapziņas balsi. Nākamajā dienā viņš drosmīgi aizstāvēja acīm redzamu muļķību, kaut arī tā bija viņa pirmā runa deputātu palātā. Viņš tika izsmiets gandrīz visās avīzēs bez izņēmuma, bet viņa mazā grupiņa jutās bezgalīgi pateicīga.

Nerunāsim par neskaitāmajiem sīkumiem, par uzmanību, ko viņam prasīja uzticīgo perigoriešu, overņiešu utt. ganāmpulka vadīšana. Viņš negribēja tos zaudēt, reizēm ar kādu no tiem gāja meklēt mēbelētu istabu vai kaulēties ar tirgotājiem, kas pasāžās pārdod gatavas bikses. Ja Levēna kungs būtu iedrošinājies, viņš tos būtu iemitinājis savā namā, tāpat kā gandrīz pilnīgi bija uzņēmies deputātu ēdināšanu.

Ikdienišķās rūpēs, kas viņu tomēr uzjautrināja, jo bija kas pavisam neparasts, viņš drīz vien savāca divdesmit deviņas balsis. Tad Levēna kungs nolēma neielūgt pusdienās nevienu deputātu, kas nepiederēja pie šiem divdesmit deviņiem, un gandrīz katru dienu veda uz palātu ar draugiem piebāztu lielu Berlīnes karieti. Kāds žurnālists, viņa draugs, izlikdamies uzbrūkam, nosauca viņa grupu — divdesmit deviņas balsis — par Dienvidu leģionu. «Bet vai ministrija uztur šo jauno Piē grupu?» žurnālists jautāja.

Nākamajā reizē, kad Dienvidu leģionam radās iespēja sevi parādīt, pieteikt savu esamību, kā viņiem sacīja Levēna kungs, viņš iepriekšējā dienā pēc pusdienām visus uzaicināja jautājumu apspriest. Palikdami uzticīgi savam instinktam, deviņpadsmit 110 divdesmit deviņiem balsoja par galīgu bezjēdzību. Nākamajā dienā Levēna kungs kāpa tribīnē un bezjēdzīgais priekšlikums guva astoņu balsu vairākumu. Nākamajā dienā avīzes drukāja jaunus pamfletus pret Dienvidu leģionu.

Levēna kungs jau veselu mēnesi veltīgi pūlējās viņus pierunāt prasīt vārdu, bet neviens neiedrošinājās un patiesībā arī nespēja to izdarīt. Levēna kungam bija draugi Finansu ministrijā, un viņš sadalīja saviem divdesmit astoņiem piekritējiem vienu pasta priekšnieka vietu kādā Langdokas ciemā un divas pārdevēju vietas tabakas bodītēs. Trīs dienas vēlāk viņš — acīmredzot laika trūkuma dēļ — mēģināja iepriekš neapspriest jautājumu, kurā kāds ministrs bija personiski ieinteresēts. Šis ministrs ierodas deputātu palātā, ģērbies parādes mundieri, smaidīgs un drošs par labvēlīgu iznākumu; viņš paspiež roku tuvākajiem draugiem, citus aicina apsēsties uz sava sola, pagriežas pret piekritējiem un noglāsta tos ar skatienu. Parādās referents un izdara slēdzienu par labu ministram. Pēc tam vārdu lūdz kāds fanātisks mērenais un atbalsta referentu. Deputāti garlaikojas un ir gatavi atbalstīt priekšlikumu ar lielu balsu vairākumu. Deputāti — Levēna kunga draugi — noraugās, kā viņš sēž savā vietā pavisam tuvu ministriem, un nezina, ko domāt. Levēna kungs kāpj tribīnē, viņu spriedumu nesaista nekas. Kaut arī balss viņam ir vāja, zālē valda klusums kā baznīcā. Tiesa, jau savas runas sākumā viņš izsaka trīs četras smalkas un ļaunas dzēlības. Pirmā izviļ smaidu piecpadsmit vai divdesmit deputātiem tribīnes tuvumā; otrā — jau smieklus un piekrītošu murdoņu zālē, deputāti pamostas; par trešo, kas patiešām ir ļoti asa, visi smejas skaļā balsī. Ieinteresētais ministrs pieprasa vārdu, un viņa runa ir neveiksmīga. Grāfs de Vēza kungs, kas pieradis pie deputātu palātas uzmanības, dodas palīgā kolēģim. Tieši pēc tā Levēna kungs kvēli ilgojas jau divus mēnešus; viņš lūdz kādu kolēģi ļaut viņa vietā runāt. Tā kā grāfs de Vēzs diezgan labi ir atbildējis uz vienu no Levēna kunga dzēlībām, tas lūdz vārdu personiskā lietā. Prezidents viņam to liedz, Levēna kungs protestē, un deputātu palāta viņam dod vārdu cita deputāta vietā, kas ir ar mieru atkāpties.

Otrā runa ir īsts Levēna kunga triumfs; viņš tajā ļauj vaļu žultij un izgāž pār de Vēza kunga galvu tirādes, kas ir jo nežēlīgākas tāpēc, ka ir nevainojamas pēc formas. Astoņas vai desmit reizes visa palāta nodārd smieklos, trīs vai četras reizes atskan bravo saucieni. Tā kā Levēna kunga balss ir ļoti klusa, viņa runas laikā zālē var dzirdēt mušu lidojam. Panākumi bija tādi paši, kādus valdzinošais Andriē* savā laikā guva akadēmijas atklātajās sēdēs. De Vēžs dīdījās uz sava sola un laiku pa laikam deva zīmes bagātajiem baņķieriem — palātas deputātiem un Levēna draugiem. Viņš bija pārskaities un runāja ar kolēģiem par divkauju.

— Pret tādu balsi?— kara ministrs viņam atbildēja.— Ja jūs nogalināsiet šo vārgo sirmgalvi, tas būs tik nelietīgi, ka apkaunosiet visu ministriju.

Levēna kunga panākumi pārspēja visas viņa cerības. Savā runā viņš ļāva vaļu aizvainotas sirds rūgtumam, kas bija krāts veselus divus mēnešus un, alkstot atriebības, ziedojusies vispliekanākajai garlaicībai. Viņa runa, ja tā var nosaukt ļauno, dzēlīgo un burvīgi dzirkstošo uzbrukumu, bija pilnīgi atšķirīga no parastajām, un šī sēde izvērtās par visinteresantāko no visām, kādas bija notikušas kopš sesijas atklāšanas.

Kad Levēna kungs atstāja tribīni, neviens vairs nespēja piespiest sevi uzklausīt.

Pulkstenis bija tikai puspieci; brīdi parunājušies, deputāti devās prom, atstājot zālē vienīgi priekšsēdētāju un smagnēju mēreno, kas ar loģiskiem secinājumiem pūlējās apgāzt Levēna kunga spožo improvizāciju. Viņš brauca mājās un, juzdams briesmīgu nogurumu, likās gultā. Bet vakarā ap deviņiem, kad durvis tika atvērtas apmeklētājiem, viņš atguva mundrumu. Komplimenti bira kā no pilnības raga, apsveikt un paspiest roku ieradās arī deputāti, kas ar viņu agrāk nebija pārmijuši ne vārda.

Ja ļausiet man runāt,— Levēna kungs teica,— es rīt viņu nogremdēšu galīgi.

Bet, mīļais draugs, jūs sevi nogalināsiet!— Levēna kundze dziļās bažās atkārtoja.

Vakarā lielākā daļa žurnālistu ieradās lūgt viņa runu, viņš tiem parādīja spēļu kārti, uz kuras bija uzrakstītas piecas izvēršamas domas. Kad žurnālisti redzēja, ka runa patiešām tikusi improvizēta, viņu apbrīnam nebija robežu. Levēnu bez kādas zobgalības sāka dēvēt par Mirabo.

Levēna kungs uz tādu uzslavu, ko pats uzskatīja par apvainojumu, atbildēja ar lielisku asprātību.

Jūs joprojām runājat deputātu palātā!— iesaucās kāds gudrs žurnālists.— Un, pie joda, tas nebūs veltīgi — man ir laba atmiņa.

Apsēdies pie kāda galda, viņš sāka skribelēt to, ko Levēna kungs tikko bija piebildis. Levēna kungs, redzēdams, ka viņa vārdi tūlīt pat tiks nodrukāti, izteica vēl trīs četras sarkastiskas piezīmes, kas bija ienākušas prātā tikai pēc sēdes.

Pulksten desmitos «Moniteur» stenogrāfs atnesa Levēna kungam viņa runu labošanai.

Tā mēs darām tikai ar ģenerāļa Fuā* runām.

Frāze autoru sajūsmināja.

«Tas man aiztaupīs rītdienas runu,» viņš nodomāja. Un Levēna kungs pievienoja savai runai piecus sešus dziļi pārdomātus teikumus, kas skaidri pauda uzskatu, ko viņš aizstāvēja.

Sevišķi uzjautrinoši bija redzēt uzticīgās deputātu grupas sajūsmu — tie visu vakaru bija šīs uzvaras liecinieki. Kungiem šķita, ka paši ir runājuši, izteica argumentus, kurus varētu izmantor, un Levēna kungs visā nopietnībā tos apbrīnoja.

Pēc nedēļas jūsu dēls būs ceļojošais kontrolieris,— viņš iečukstēja ausī vienam.— Un jūsējais — apakšprefektūras kancelejas priekšnieks,— viņš teica otram.

Nākamajā rītā Lisjēns bija visai kutelīgā stāvoklī savā kancelejā, kas atradās divdesmit soļu no galda, pie kura rakstīja neapšaubāmi satricinātais grāfs de Vēzs. Viņa ekselence varēja dzirdēt soļus gaitenī, pa kuru divdesmit vai trīsdesmit ierēdņi gāja pie Lisjēna parunāties par viņa tēva talantiem.

Grāfs de Vēzs bija pārskaities. Kaut arī viņam Lisjēns bija vajadzīgs darba jautājumos, viņš nespēja sevi pārvarēt un jauno cilvēku pasaukt. Ap diviem viņš devās uz pili. Tiklīdz ministrs bija aizbraucis, jaunā grāfiene lika aicināt Lisjēnu pie sevis.

Ak, mans kungs, vai tiešām jūs gribat mūs pazudināt? Ministrs nezina, ko iesākt, naktī viņš nespēja ne acu aizdarīt. Jūs kļūsiet par leitnantu, jūs dabūsiet ordeni, tikai mazliet pagaidiet!

Arī grāfiene de Vēza bija gluži bāla. Lisjēns izturējās pret viņu ļoti sirsnīgi, gandrīz maigi, mierināja, kā vien prazdams, un apgalvoja, ka viņam nav bijis ne jausmas par tēva iecerēto uzbrukumu,— tā bija taisnība.

Varu jums zvērēt, kundze, ka jau sešas nedēļas tēvs ne reizi nav ar mani nopietni apspriedies. Pēc tam kad sīki izstāstīju viņam savus piedzīvojumus Kānā, mēs neko prātīgu neesam runājuši.

Ak, Kāna, šis liktenīgais vārds! De Vēza kungs ļoti labi apzinās savu kļūdu. Viņam vajadzēja jums atlīdzināt citādi. Bet viņš apgalvo, ka šobrīd, pēc tik nikna uzbrukuma, tas nav iespējams.

Grāfienes kundze,— Lisjēns ļoti lēnīgi teica,— iespējams, ka ir visai nepatīkami tikties ar opozīcijas deputāta dēlu. Ja ministram būtu pa prātam mana aiziešana no ministrijas …

Ak, mans kungs,— grāfiene, viņu pārtraukdama, iesaucās,— pat nedomājiet par to! Vīrs man nemūžam nepiedos, ja uzzinās, ka savā neveiklībā esmu pamudinājusi jūs izrunāt vārdus, kas dzen izmisumā gan viņu, gan mani. Ak, drīzāk taču ir vajadzīga samierināšanās! Ak, lai ko teiktu jūsu tēvs, neatstājiet mūs nekad!

Un daiļava patiešām sāka raudāt.

«Nav nevienas uzvaras, pat uzvaras tribīnē,» Lisjēns nodomāja, «kuras dēļ netiktu lietas asaras.»

Lisjēns jauno grāfieni mierināja, cik labi vien prazdams, taču rūpīgi šķirdams to, kas pienācās skaistai sievietei, no tā, ko varētu atkārtot cilvēkam, kurš pret viņu tik slikti izturējās pēc atgriešanās 110 Kānas. Jo nebija šaubu, ka jaunā dāma ar viņu runāja vīra uzdevumā. Viņš atgriezās pie agrākās domas:

«Manam tēvam iepatikusies politika, un viņš pavada augas dienas kopā ar garlaicīgiem deputātiem, viņš jau pusotra mēneša nav ar mani pārmijis neviena nopietna vārda.»

Pēc lielajiem panākumiem Levēna kungs veselu nedēļu pavadīja gultā. Būtu pieticis ar vienu atpūtas dienu, bet viņš pazina pasauli, kur blēdība blakus tikumam ir tikpat kā nulle labajā pusē ciparam un desmitkāršo tā vērtību. Tultā gulēdams, viņš pieņēma vairāk nekā simt palātas locekļu apsveikumus.

Viņš noraidīja astoņus vai desmit diezgan talantīgus deputātus, kas gribēja pievienoties Dienvidu leģionam.

Mēs drīzāk esam draugu pulciņš nekā politiska apvienība. . . Balsojiet kopā ar mums, atbalstiet mūs sesijas laikā, un, ja šie mums glaimojošie nodomi pastāvēs vēl nākamgad, kungi, pieraduši redzēt jūs piekrītam mūsu godīgajiem ieskatiem, paši aicinās jūs piedalīties mūsu pusdienās, ko rīkojam draugu lokā.

«Tāpat jau vajadzīga bezgalīga pašaizliedzība un izveicība, lai vadītu divdesmit astoņus vientiešus,» Levēna kungs domāja, «kas gan notiktu, ja viņi būtu četrdesmit vai piecdesmit, turklāt vēl gudri cilvēki, no kuriem katrs gribētu būt mans palīgs un drīz vien stāties vadoņa vietā?»

Ieradās pat viltīgākie no mērenajiem. Viņi nespēja ticēt, ka bagāts baņķieris nopietni nostājies opozīcijā.

De Vēza kungs apmeklēja de Bosobra kungu, un es nevarētu zvērēt, ka abi nokaitinātie ministri nav runājuši par to, kā iejaukt Lisjēnu liktenīgā divkaujā.

Levēna kunga stāvoklī jauns un veiksmīgs atradums bija tas, ka viņš rīkoja pusdienas kolēģiem pats par savu naudu, kas, cik vien deputātu palātā spēja atcerēties, nekad vēl nebija pieredzēts. Kādreiz Piē kungs arī rīkoja slavenas pusdienas, bet par tām maksāja no valsts kases.

Dienu pēc Levēna kunga panākumiem pa telegrāfu no Spānijas pienāca ziņa, kurai acīmredzot vajadzēja kļūt par iemeslu kursa krišanai biržā. Ministrs ilgi vilcinājās, iekams izšķīrās to pavēstīt savam baņķierim.

«Viņam tas vēlreiz sagādātu uzvaras prieku,» de Vēza kungs prātoja, «ja viņš redzētu, ka esmu nokaitināts tiktāl, ka atstāju novārtā pats savas intereses. . . Bet pietiek! Vai viņš būtu spējīgs mani piekrāpt? Tā vis neliekas.»

Viņš lika pasaukt Lisjēnu, un, gandrīz neiedrošinādamies skatīties jauneklinj acīs, iedeva ziņu, ko vajadzēja nogādāt tēvam. Lieta tika nodarīta tāpat kā parasti, un Levēna kungs to izmantoja, lai dienu vēlāk aizsūtītu no pēdējās operācijas iegūto peļņu un atlikumu no triju četru iepriekšējo operāciju ienākumiem, tā ka Levēna banka palika grāfam de Vēzam parādā tikai dažus simtus franku.

Levēna kunga runas īstenībā nemaz nevarēja saukt par runām, tajās nebija nekā cildena, tās netiecās pēc nopietnības, drīzāk atgādināja dzēlīgu un raitu tērzēšanu salonā, un Levēna kungs nekad neizmantoja parlamentā pieņemtās perifrāzes.

Cildens stils mani iznīcinātu,— kādu dienu viņš atzinās dēlam. — Pirmkārt, tad es vairs nevarētu improvizēt, otrkārt, būtu spiests strādāt, un literāram darbam es nenodotos, lai man par to maksātu kaut visus pasaules labumus. .. Es nebiju domājis, ka panākumus gūt ir tik viegli.

Kofs bija iemantojis lielu slavenā deputāta labvēlību vienas īpašības dēļ: viņš nebija pļāpa un lielībnieks. Levēna kungs viņu izmantoja ziņu vākšanai. De Vēza kungs padzina Kofu no mazās vietiņas, kur viņam maksāja simt luidoru.

Tas nu gan liecina par sliktu gaumi!— Levēna kungs iesaucās un aizsūtīja Kofam četrtūkstoš franku.

Viņa nākamais gājiens bija pie finansu ministra, kuru viņš pazina kopš seniem laikiem.

Nu, vai tagad vērsīsieties pret mani?— ministrs smiedamies jautāja.

Katrā ziņā, vismaz tad, ja jūs neizlabosiet muļķību, ko pieļāvis jūsu kolēģis grāfs de Vēzs.

Un viņš pastāstīja finansu ministram par šo cienījamo vīru.

Ministrs, gudrs un pieredzējis cilvēks, neuzdeva nevienu jautājumu par Kofu.

Stāsta, ka grāfs de Vēzs izmantojis jūsu dēla kungu mūsu vēlēšanu kampaņā un ka tas bijis Levēns, dēls, pret kuru izdarīts uzbrukums Bluā nemieru laikā.

Viņš ir piedzīvojis šo godu.

Es neredzēju viņa vārdu apbalvoto sarakstā, ko iesniedza padomei.

Maps dēls izsvītroja savu vārdu un ierakstīja Kofa kunga vārdu par simt luridoriem, man vismaz tā liekas. Bet šis nabaga Kofs Iekšlietu ministrijā nejūtas laimīgs.

Nabaga de Vēzam ir talants, un viņš palātā labi runā, taču patiešām nav apveltīts ar takta izjūtu. Ir gan varens ietaupījums, ko viņš ieguvis uz Kofa kunga rēķina!

Pēc nedēļas Kofa kungs kļuva par kancelejas priekšnieka palīgu Finansu ministrijā ar seštūkstoš franku algu un obligātu noteikumu nekaU nespert kāju šajā iestādē.

Vai esat apmierināts?— finansu ministrs palātā jautāja Levēna kungam.

Ar jums — jā.

Divas nedēļas vēlāk kādā diskusijā, kur iekšlietu ministrs bija guvis labus panākumus, mirklī, kad vajadzēja sākt balsošanu, palātā deputāti sarunājās savā starpā un Levēns visās malās dzirdēja sakām:

Astoņdesmit vai simt balsu vairākums!

Viņš kāpa tribīnē un vispirms ieminējās par savu vecumu un vājo balsi. Acumirklī iestājās pilnīgs klusums.

Levēna kungs teica desmit minūšu ilgu kodolīgu un pamatotu runu un pēc tam piecas minūtes zobojās par grāfa de Vēza argumentiem, un apklusušajā palātā piecas sešas reizes sacēlās murdoņa.

Balsot, balsot!— kliedza trīs četri pastulbi mērenie, centīgi kā dzinējsuņi.

Nu labi! Balsosim, pārtraucēju kungi! Es jūs izaicinu! Un, lai jums pietiktu laika balsošanai, atstāju tribīni. Balsojiet, kungi!— viņš smalkā balsī sauca, iedams garām ministriem.

Visa palātas zāle un tribīnes nodārdēja smieklos. Priekšsēdētājs veltīgi centās ieskaidrot, ka balsošanai jau ir par vēlu.

Pulkstenis vēl nav pieci,— Levēna kungs no vietas iesaucās. — Turklāt, ja neļausiet mums balsot, es rīt atkal kāpšu tribīnē. Balsosim!

Priekšsēdētājs bija spiests atļaut balsošanu, un ministrija ieguva vienas balss vairākumu.

Vakarā ministri ēda vakariņas visi kopā, lai sauktu pie kārtības de Vēza kungu. Sodītāja lomu uzņēmās finansu ministrs. Viņš pastāstīja kolēģiem notikumu ar Kofu, par Blua nemieriem . . . Visu pusdienu laiku nopietnos vīrus nodarbināja Levēna kungs un viņa dēls. Ārlietu ministrs un de Vēza kungs nikni pretojās katram samierināšanās priekšlikumam. Par viņiem smējās, piespieda atzīties visā — izstāstīt gan par notikumu ar Kortisu un de Bosobra kungu, gan par vēlēšanām Kānā, par kurām de Vēza kungs tik slikti samaksāja, un beidzot, viņiem par massimo clispetto,* kara ministrs tajā pašā vakarā devās pie karaļa pēc paraksta divām pavēlēm — ar pirmo Lisjēns tika paaugstināts par galvenā štāba leitnantu, otrā viņam piešķīra ordeni par ievainojumu, kas gūts Bluā, pildot dienesta pienākumus.

Vienpadsmitos abas pavēles bija parakstītas, pirms pusnakts — nosūtītas Levēna kungam kopā ar finansu ministra laipnu zīmīti.

Vienos naktī ministrs saņēma Levēna kunga vēstuli ar prasību piešķirt astoņas nenozīmīgas vietas un visai vēsu pateicību par viņa dēlam parādīto neticamo laipnību.

Nākamajā dienā finansu ministrs palātā viņam sacīja:

Dārgais draugs, nevajag būt negausīgam.

Tādā gadījumā, dārgais draugs, vajag būt pacietīgam.

Un Levēna kungs lika pierakstīt, ka rīt viņš vēlas runāt. Tajā pašā vakarā viņš uzaicināja pusdienās visus savus draugus.

Kungi,— viņš sacīja, sēžoties pie galda,— te ir neliels saraksts ar vietām, ko lūdzu finansu ministram, kas iedomājas aizbāzt man muti, piešķirot dēlam ordeni. Bet, ja rīt līdz pulksten četriem nebūsim dabūjuši vismaz piecas no vietām, kas mums pēc tiesas un taisnības pienākas, mēs apvienosim savas divdesmit deviņas melnās bumbiņas un vēl vienpadsmit — kopā iznāk četrdesmit —, turklāt es paņirgāšos par mūsu lādzīgo iekšlietu ministru, jo viņš un ārlietu ministrs vienīgie pretojas mūsu prasībām. Ko jūs, kungi, par to domājat?

Un, izlikdamies, ka vēlas uzzināt kungu domas par nākamajā dienā apspriežamo jautājumu, viņš to vienkārši izklāstīja.

Desmitos viņš devās uz operu. Levēna kungs bija lūdzis dēlu piespraust ordeni pie uniformas, ko tas nekad nemēdza valkāt. Operā viņš, pats palikdams ēnā, lika ministram darīt zināmu savu nodomu nākamajā dienā runāt, kā arī to, ka četrdesmit balsis viņam jau nodrošinātas.

Palātā pulksten četros, piecpadsmit minūtes pirms tam, kad apspriešanai tika izvirzīts attiecīgais jautājums, finansu ministrs pateica Levēna kungam, ka piecas vietas ir piešķirtas.

Man jūsu ekselences vārds ir tīrais zelts, bet pieci deputāti, ģimenes tēvi, kuru intereses aizstāvu, zina, ka viņu ienaidnieki ir de Bosobra kungs un de Vēza kungs. Viņi vēlas saņemt oficiālu ziņojumu, citādi viņi neticēs.

Levēn, tas nu ir par daudz!— ministrs, tumši pietvīkdams, iesaucās.— De Vēzam ir taisnība, jūs spējat nokaitināt. . .

Tātad karš!— Levēns atbildēja. Pēc stundas ceturkšņa viņš bija tribīnē.

Notika balsošana, ministrija ieguva trīsdesmit septiņu balsu vairākumu, kas tika uzskatīts par visai ļaunu zīmi, un beidzot Levēna kungs piedzīvoja to godu, ka ministru padome karaļa vadībā sprieda par viņu, turklāt ilgi. Grāfs de Bosobrs ieteica Levēnu iebiedēt.

Viņš ir garastāvokļa cilvēks,— finansu ministrs sacīja.— Viņa kompanjons Van Peterss man bieži tika to sacījis. Reizēm viņš uz lietām skatās ārkārtīgi saprātīgi, citkārt kāda untuma dēļ ir ar mieru upurēt visu bagātību un sevi piedevām. Ja mēs šo cilvēku nokaitināsim, tas būs "tikai jauns pamudinājums dzēlīgām runām un starp tūkstoš sliktām asprātībām atradīsies arī kāda laba vai vismaz tāda, kuru par labu atradīs karaļa ienaidnieki.

Viņu var ievainot, uzbrūkot dēlam,— grāfs de Bosobrs sacīja,— šim ar nopietnību sistajam muļķim, ko nupat kāds iecēla par leitnantu.

Nevis kāds, grāfa kungs,— kara ministrs attrauca,— bet es pats, kura dienesta pienākums ir spriest par drosmi, paaugstināju viņu par leitnantu. Kad jaunais cilvēks vēl bija ulānu apakšleitnants, viņš kādu vakaru jūsu namā varbūt nebija sevišķi pieklājīgs, kad meklēja de Vēza kungu, lai sniegtu tam ziņojumu par Kortisa lietu, kuru tik veiksmīgi nokārtoja.

Kā! Ne sevišķi pieklājīgs!— grāfs iesaucās.— Šis nekrietnelis. . .

Dažs saka — ne sevišķi pieklājīgs,— kara ministrs iebilda, uzsvērdams vārdu «dažs».— Daži pat to atstāsta sīkāk, piemin atlūgumus, daži attēlo visu scēnu, turklāt ļaudīm, kuriem ir laba atmiņa.

Un vecais karotājs pacēla balsi.

Manuprāt,— karalis sacīja,— ir vietas un apstākļi, kur labāk būtu spriest vēsu prātu, neķerties pie personiskiem apvainojumiem un, galvenais, nepacelt balsi.

Jūsu majestāte,— grāfs de Bosobrs sacīja,— cieņa, ko pret jums jūtu, slēdz manas lūpas. Un tomēr …

— Jūsu ekselence atradis manu adresi Karaliskajā almanahā,— kara ministrs noteica.

Tādas scēnas padomē norisinājās ik mēnesi. Karaļa vārds Parīzē bija zaudējis talismana spēku.

Vesels bars pusmuļķu, ko toreiz sauca par dinastijas opozīciju un kas Jāva sevi vadīt dažiem godkārīgiem, bet neuzņēmīgiem cilvēkiem, kuri būtu varējuši, bet negribēja kļūt par Luija Filipa ministriem, atvēra rēķinus pie Levēna kunga. Tas viņu ārkārtīgi pārsteidza.

«Vai tiešām kāds manu pļāpāšanu parlamentā ņem par pilnu? Vai tiešām man ir ietekme un svars? Acīmredzot tā ir, ja jau liela partija vai, pareizāk sakot, liela palātas frakcija man piedāvā sadarbības līgumu.»

Pirmo reizi mūžā Levēna kungs izjuta parlamenta darboņa godkārību. Bet tā viņam šķita tik smieklīga, ka par to viņš neuzdrīkstējās iebilsties pat sievai, kurai līdz tam bija uzticējis katru domu.

LVII nodaļa

Ieradies Parīzē, Dipuarjē pilnīgi apstulba no brīnumainās greznības. Drīz viņam uzmācās briesmīga un nevaldāma vēlēšanās baudīt šo krāšņumu. Viņš redzēja, ka aristokrātija un lielie zemes īpašnieki apbrīno Berjē kungu, ka Pasī* kungs dziļi izprot veikalus un budžeta skaitļus; milzīgais Francijas vairākums, kas vēlējās lētu un trulu karali vai prezidentu, vispār nebija pārstāvēts.

«Un tas ilgi netiks pārstāvēts, jo nespēj ievēlēt deputātu. Es nu te esinu uz pieciem gadiem … Es vēlētos būt Francijas O'Konnels* un Korbets.* Es nesaudzēšu nevienu, iekarošu neparastu un augstu stāvokli. Man nevarēs rasties sāncensis, pirms visi nacionālās gvardes virsnieki nekļūs par vēlētājiem . . . varbūt pēc desmit gadiem. Man ir piecdesmit divi gadi, pēc tam,— kā būs, tā būs. .. Es sacīšu, ka viņi grib pārāk daudz, pārdošos par kādu labu, neaizskaramu vietu un atdusēšos uz lauriem.»

Jaunā svētā Pāvila atgriešana bija notikusi divās dienās, taču viņš lāgā nespēja izraudzīties īsto ceļu; par to viņš prātoja vairāk nekā nedēļu. Galvenais bija neziedot reliģiju.

Galu galā viņš atrada publikai viegli pieņemamu karogu: iepriekšējā gadā milzīgi panākumi bija «Ticīgā runām», viņš tās padarīja par savu evaņģēliju, stādījās priekšā de Lamenē* kungam un notēloja bezgalīgu sajūsmību. Es nezinu, vai dižais bretonis* bezgaumīgā mācekļa dēļ neapraudāja savu slavu, taču beigu beigās arī viņš, pāvesta dievinātājs, bija kļuvis par brīvības mīlētāju. Tai ir plaša un mazliet vieglprātīga sirds, un tā bieži aizmirst ļaudīm pajautāt: «No kurienes jūs nākat?»

Iepriekšējā dienā palātā, kur viņam visi labējie uzbruka ar izsmieklu un visa buržuāziskā aristokrātija — ar neveikliem jokiem, Dipuarjē tomēr bija pietiekami izveicīgs, lai ar žestiem un grimasēm piespiestu deputātus noklausīties šādu apbrīnojamu egotisma* paraugu:

— Es saprotu, ka uzbrūkat veidam, kādā izsaku savas domas, žestikulēju un kāpju šajā tribīnē. Tā ir tīrā netaisnība. Jā, cienītie kungi, Parīzi es pirmo reizi ieraudzīju piecdesmit divu gadu vecumā. Bet kur es pavadīju šos piecdesmit divus gadus? Vai kādā tālā provinces pilī, kur man glaimoja sulaiņi un notāri, kur aicināju pusdienās vietējo kirē? Nē, mani kungi, es šos ilgos gadus pavadīju, iepazīdams visu kārtu ļaudis un palīdzēdams nabagajiem. Piedzimstot man bija daži tūkstoši franku, un es tos drosmīgi ziedoju savai izglītībai.

Kad divdesmit divu gadu vecumā atstāju universitāti, es biju doktors, bet man nebija ne piecsimt franku kapitāla. Tagad esmu bagāts, taču šī bagātība ir iegūta sacensībā ar krietniem un darbīgiem pretiniekiem. Šo bagātību, kungi, esmu ieguvis, nevis piedzimstot nodrošinātā ģimenē, bet gan apmeklējot slimniekus,— sākumā par vizīti saņemot trīsdesmit sū, tad trīs frankus un vēlāk desmit franku, un sev par kaunu atzīstos, ka man nav bijis laika iemācīties dejot. Lai tagad oratoru kungi, veiklie dejotāji, uzbrūk nabaga lauku ārsta neveiklībai. Tā patiešām būs skaista uzvara! Kamēr viņi Atenejā* vai Franču akadēmijā mācījās daiļrunību un prasmi runāt, neko nepasakot, es apmeklēju būdiņas sniegotos kalnos un mācījos pazīt tautas vajadzības un vēlmes. Es te pārstāvu simttūkstoš franču, kuri nepiedalās vēlēšanās un ar kuriem esmu savā mūžā runājis, taču šiem frančiem piemīt liels trūkums — viņi necik augstu nevērtē labas manieres.

Kādu dienu Lisjēns ārkārtīgi pārsteigts redzēja ienākam savā kabinetā Dipuarjē kungu, kura vārdu bija pamanījis ievēlēto deputātu sarakstā. Lisjēns viņu apkampa ar asarām acīs.

Dipuarjē apjuka. Viņš trīs dienas bija vilcinājies, pirms ieradās pie Lisjēna viņa kancelejā; iekams Dipuarjē lika sevi pieteikt Levēnam, viņam sirds aiz bailēm kāpa pa muti laukā. Viņš baidījās, ka jaunais virsnieks varbūt zina, kādu dīvainu joku doktors izspēlēja, lai aizda- būtu viņu prom 110 Nansī.

«Ja viņš to zina, viņš mani nogalinās.» Dipuarjē bija apveltīts ar prātu, ar taktu, ar intriganta talantu, taču viņam, par nelaimi, visnožēlojamākā kārtā trūka drosmes. Viņa plašās zināšanas medicīnā padziļināja frančiem neraksturīgu gļēvulību, iztēlē viņš redzēja trāpīga dūres sitiena vai pa sēžamvietu dabūta spēriena traģiskās ķirurģiskās sekas. Un viņš baidījās, ka Lisjēns ar viņu apiesies tieši tā. Tālab viņš, kaut Parīzē dzīvoja jau desmit dienu, nebija iedrošinājies jauno cilvēku apmeklēt. Tieši tāpēc viņš labprātāk ieradās kancelejā, savā ziņā publiskā vietā, kur visapkārt ir ierēdņi un ziņneši, nekā Lisjēna mājā. Pirms divām dienām, kad viņam šķita, ka uz ielas redz Levēnu, Dipuarjē metās bēgt un iegriezās kādā šķērsielā.

«Galu galā,» prāts viņam iedvesa, «ja jau nelaimei jānotiek (viņš iedomājās p|auku vai spērienu), labāk lai tā notiek istabā bez lieciniekiem nekā ielas vidū. Ja reiz esmu Parīzē, tik un tā agrāk vai vēlāk viņu satikšu.» Pie visa tā viņš, par spīti sīkstulībai un bailēm no šaujamieročiem, bija nopircis pāris pistoļu, kas tobrīd atradās viņam kabatā.

«Ir pilnīgi iespējams,» Dipuarjē prātoja, «ka vēlēšanu laikā, kad plosījās tik naidīgas kaislības, Levēna kungs ir saņēmis kādu anonīmu vēstuli, un tad .. .»

Taču Lisjēns viņu apskāva ar asarām acīs.

«Ak, viņš joprojām ir tāds pats,» Dipuarjē nodomāja un tajā brīdī juta pret mūsu varoni neizsakāmu nicināšanu.

Viņu ieraugot, Lisjēnam šķita, ka atrodas Nansī divsimt soļu attālumā no nama, kur dzīvo de Šastlē kundze. Varbūt Dipuarjē vēl nesen bija ar jauno sievieti runājis. Viņš raudzījās doktorā ar maiguma pilnu uzmanību.

«Kā tad tā,» Lisjēns domāja, «viņš vairs nemaz nav netīrs! Jauna fraka, jaunas bikses, jauna cepure un zābaki! Kaut kas neredzēts! Bet kā viņš varējis izdot tik briesmīgi daudz naudas?»

Dipuarjē kā īsts provinciālis pārspīlēja gan policijas visspēcību, gan tās noziedzību.

Šī ir pavisam klusa iela. Ja nu ministrs, kuru šorīt izzoboju, liek četriem vīriem mani sagrābt un iemest upē? Es neprotu peldēt, un plaušu karsoni var saķert ātri.

Bet tiem četriem vīriem ir sievas, mīļākās, biedri, ja viņi ir karavīri; viņi izpļāpātos. Un vai tiešām jūs ministrus uzskatāt par tādiem neģēļiem?

Viņi ir spējīgi uz visu,— Dipuarjē atbildēja.

«No gļēvulības izārstēties nav iespējams,» Lisjēns nodomāja un devās doktoru pavadīt.

Kad viņi gāja gar liela dārza mūra žogu, doktora bailes vēl pieņēmās. Lisjēns juta viņa roku drebam.

Vai jums ir ieroči?— Dipuarjē jautāja.

«Ja es pateikšu, ka man ir tikai šis spieķis, viņš aiz šausmām nogāzīsies un man te būs jāpavada vesela stunda.»

Tikai pistoles un duncis,— Lisjēns attrauca stri.pā karavīra tonī.

Doktors nobijās vēl vairāk, Lisjēns dzirdēja, kā viņam klab zobi.

«Ja šis jaunais virsnieks zina, kādu joku es viņam izspēlēju ar neīsto

bērnu de Šastlē kundzes priekšistabā, cik lieliski viņš te var man atriebties!»

Kāpdams pāri nesenajā lietū pārplūdušai notekai, Levēns nejauši strauji paslēja gaisā roku.

Ak, mans kungs, neatriebieties sirmgalvim!— doktors sirdi plosošā balsi iesaucās.

«Viņš tiešām jūk prātā.»

Dārgo doktor, jums |oti patīk nauda, bet es jūsu vietā vai nu iegādātos ekipāžu, vai arī atsacītos no daiļrunības.

Es simtreiz pats sev esmu to sacījis,— doktors atbildēja,— bet tas iet pāri maniem spēkiem; kad man galvā rodas kāda doma, es tikpat kā iemīlos tribīnē, es raugos tajā ar maigumu un vai prātā jūku aiz greizsirdības pret cilvēku, kuru redzu runājam. Kad iestājas klusums, kad visas skaistās sievietes galerijā uzmanīgi klausās, es jūtos drosmīgs kā lauva un varu pateikt visu kā Dievam tam Kungam. Bet pēcpusdienā mani pārņem bažas. Es domāju noīrēt istabu Palērojālā. Esmu gudrojis arī par ekipāžu, bet viņi uzpirks kučieri, lai tas apgāž ratus. Es varētu kučieri ataicināt no Nansī, bet Reja kungs un it sevišķi de Vasinjī kungs tam apsolītu divdesmit piecus luidorus, lai tas mani nomaitā . . .

Viņiem tuvojās kāds dzērājs, un doktors krampjaini sažņaudza Lisjēna roku.

Ak, dārgais draugs,— viņš pēc brīža sacīja,— cik jūs esat laimīgs, jo nepazīstat baiļul

LVIII nodaļa

Kādu dienu Lisjēns ļoti satraukts iegāja ministra kabinetā: policijas ikmēneša pārskatā viņš tikko bija izlasījis iekšlietu ministra ziņojumu maršalam kara ministra kungam, ka ģenerālis Farī nodarbojas ar propagandu Sersī, uz kuru kara ministrs astoņas vai desmit dienas pirms . . . vēlēšanām viņu sūtījis apklusināt tur sākušos liberāļu nemierus.

Nekas melīgāks nav iedomājams. Ģenerālis ir no sirds uzticīgs savam pienākumam; viņa goda jūtas ir tādas pašas kā divdesmit gadu vecumā, pasaule nav viņu samaitājusi. Viņš būtu riebumā novērsies no rīcības, kas runātu pretī mērķiem, kā dēļ valdība viņu uz turieni sūtījusi.

Vai jūs, cienītais kungs, bijāt liecinieks notikumiem, kuru izklāstu ziņojumā uzskatāt par nepareizu?

Nē, grāfa kungs, bet esmu pārliecināts, ka ziņojumu rakstījis ļaunprātīgs cilvēks.

Ministrs gatavojās braukt uz pili, viņš saīdzis izgāja no sava kabineta un blakus istabā izlamāja ziņnesi, kas pasniedza kažoku.

«Ja ar tādu nomelnojumu viņš nopelnītu kaut ekiju, es viņu vēl saprastu,» Lisjēns prātoja. «Bet kāpēc vajag tik nekrietni melot? Nabaga Farī drīz būs sešdesmt pieci gadi, un, ja vien Kara ministrijā kādam kancelejas priekšniekam ir uz viņu zobs, tas izmantos šādu ziņojumu un piespiedīs atvaļināties vienu no labākajiem Francijas virsniekiem, nevainojamu godavīru .. .»

Parīzē atradās cilvēks, kas bija grāfa de Vēza kunga ģenerālsekretārs pēdējā prefektūrā, pirms Luijs XVIII viņu aicināja uz pēru palātu. Nākamajā dienā Lisjēns to sastapa Grenellas ielas kancelejās un sāka runāt par ģenerāli Farī.

Kas ministram varētu būt pret viņu?

Savā laikā de Vēza kungam šķita, ka Farī lakstojas ap viņa sievu.

Kā, ģenerālis — tādā vecumā?

Viņš izklaidēja jauno grāfieni, kas .. . nīka nost aiz garlaicības. Taču es varu likt galvu ķīlā, ka viņi nav pārmijuši ne vārda, kas līdzinātos flirtam.

Un jūs domājat, ka tik niecīga iemesla dēļ? …

Ak, jūs nepazīstat savu priekšnieku! Viņš ir tik patmīlīgs, ka aizvainojas par pēdigo sīkumu un nekad neko neaizmirst. Šī cilvēka sirds, ja viņam vispār ir sirds, ir īsts naida mārks. Ja viņam piederētu tāda vara, kāda bija Karjeram vai Žozefam Leblonam, viņš personisku aizvainojumu dēļ liktu giijotinēt piecsimt cilvēku, no kuriem trīs ceturtdaļas varbūt neatcerētos pat viņa vārdu, ja šis vīrs nebūtu ministrs. Arī jums, kurš satiekaties ar viņu diendienā un varbūt reizēm runājat pretī, es ieteiktu uz visātrāko pārvākties pāri Reinai, ja ministrs iegūtu augstāko varu.

Lisjēns aizsteidzās pie Krapāra kunga, vecākā, ministrijai pakļautās karaļa policijas priekšnieka.

«Kādus argumentus es minēšu šim blēdim?» Lisjēns prātoja, iedams pāri pagalmam un pa ejām, kas veda uz policijas pārvaldi. «Taisnību, ģenerāļa bezvainību, viņa godīgumu, savu draudzību pret viņu — visu to, kas tādam Krapāram liksies vienīgi smieklīgs? Viņš mani uzskatīs par bērnu.»

Ziņnesis, kas juta lielu godbijību pret privātsekretāra kungu, pusbalsī pavēstīja, ka pie Krapāra atrodas divi vai trīs ziņotāji 110 visai augstām aprindām.

Lisjēns pa logu paskatījās uz šo kungu ekipāžām. Viņš neko sevišķu nepamanīja. Jaunais cilvēks nolūkojās, kā tie iekāpj karietēs.

«Cik lepni spiegi!» viņš nodomāja. «Cienīgāku izskatu nemaz nevarētu vēlēties.»

Ziņnesis gāja Lisjēnu pieteikt, viņš domīgi tam sekoja. Ieiedams Krapāra kunga kabinetā, viņš atplauka.

Pateicis dažas laipnības, Levēns bilda:

Ir tāds ģenerālis Farī.

Krapāra seja kļuva nopietna un skarba.

Tas ir nabaga velns, bet savā ziņā godīgs cilvēks. Viņš katru gadu maksā manam tēvam divtūkstoš franku no savas algas. Reiz tēvs neapdomīgi aizdeva viņam tūkstoš Iuidoru, no kuriem Farī vēl ir parādā deviņus vai desmit tūkstošus franku. Tāpēc mēs esam tieši ieinteresēti, lai viņš varētu dienēt vēl kādus četrus vai piecus gadus.

Krapārs joprojām palika domīgs.

Es nespēlēšu ar jums paslēpes, dārgo kolēģi. Jūs tūlīt redzēsiet, ko raksta jūsu ministrs.

Krapārs septiņas vai astoņas minūtes meklēja dokumentus, tad sāka lādēties.

Kur iegrūsti mani melnraksti! Velns ar ārā!

Parādījās nīgrs ierēdnis — tas dabūja brāzienu. Klausīdamies lāstos, šis cilvēks pāršķirstīja Krapāra tikko izskatītos dokumentus un beidzot sacīja:

Te ir piektais ziņojums no .. .

Atstājiet mūs!— Krapārs nikni uzbrēca.— Te ir tā lieta,— viņš mierīgā tonī sacīja Lisjēnam un sāka pusbalsī lasīt:

Tā . .. tā … tā … A, te tas ir!— Un viņš lasīja, uzsvērdams katru vārdu:

«Ģenerālis Farī rīkojās noteikti, mēreni, pārliecinoši runāja ar jaunajiem cilvēkiem. Viņa godavīra slava daudz ko nozīmēja.»

Jūs redzat?— Krapārs jautāja.— Jā, bet tas ir izsvītrots, izsvītrots, mans dārgaisl Viņa ekselence pats ar savu roku uzrakstījis:

«Viss būtu veicies vēl labāk, taču ģenerālis Farī diemžēl visu laiku, kamēr uzturējās .. ., nodarbojās ar propagandu un runāja vienīgi par Trim dienām.»

Ņemot to vērā, dārgo kolēģi, es neko nevaru palīdzēt jūsu desmittūkstoš franku lietā. Teikums, ko nupat jums nolasīju, šorīt lika aiznests uz Kara ministriju. Piesargieties no bumbas!— Krapārs piebilda, rupji iesmiedamies.

Lisjēns tūkstoškārt pateicās un devās uz Kara ministriju, uz militārās policijas kanceleju.

Iekšlietu ministrs mani steigšus atsūtīja šurp: pēdējā vēstulē ir palicis ministra izsvītrots uzmetums.

Te ir tā vēstule,— kancelejas priekšnieks sacīja.— Es to vēl neesmu lasījis. Ja vēlaties, varat ņemt, tikai atnesiet rīt līdz desmitiem, kad sāku darbu.

Ja tā ir lappuse vēstules vidū, es labprātāk to izlabotu tepat uz vietas.

Lūdzu, te ir kasīkļi un sandaraks, rīkojieties!

Lisjēns apsēdās pie galda.

Nu, kā tad veicas jūsu lielais prefektūru pārkārtošanas darbs pēc

vēlēšanām? Viens manas sievas radinieks ir .. . apakšprefekts, kuram jau divus gadus sola Havru vai 1 ulonu …

Lisjēns atbildēja, izrādīdams vislielāko ieinteresētību, turklāt tā, lai militārās policijas kancelejas priekšnieks justos viņam pateicīgs. Pa to laiku viņš pārrakstīja grāfa de Vēza parakstītās vēstules vidējo lappusi. Teikums par ģenerāli Farī atradās lapas otrajā pusē pa labi. Levēns papūlējās nesaspiest vārdus un rindas un izdarīja to tik veiksmīgi, ka uz ģenerāli Farī attiecināmo rindu trūkums nemaz nebija pamanāms.

Es mūsu lapu ņemšu līdzi,— viņš sacīja kancelejas priekšniekam, kad bija pastrādājis trīs stundas ceturkšņus.

Kā jums tīk, cienītais kungs, un pie gadījuma iesaku mūsu apakšprefektu.

Paskatīšos viņa lietu un pievienošu savus ieteikumus.

«Nu es daru ģenerāļa Farī labā to, ko Bruts nebūtu darījis tēvijas labā!»

Kāds bankas «Van Peterss, Levēns un Co» kalpotājs, kas nedēļu vēlāk brauca uz Angliju, divdesmit ljē no ģenerāļa Farī dzīvesvietas nodeva pasta vēstuli, kas viņu darīja uzmanīgu uz iekšlietu ministra joprojām nerimstošo naidu. Levēns nebija parakstījies, taču citējis dažus teikumus no sarunām zem četrām acīm, kuri ļāva krietnajam ģenerālim nojaust glābjošā brīdinājuma autoru.

L I X nodaļa

Kad sākās sesija, Lisjēna darbs kļuva visai interesants. De Ramjē, vistikumiskākais, Fenelona* garam vistuvākais ministrijas avīzes redaktors, kas nesen ar divu balsu vairākumu bija ievēlēts par Dienvidu Ekskorbjakas prefektūras deputātu, centīgi izrādīja cieņu ministram un grāfienei de Vēza kundzei. Viņa tieksme visus maigi samierināt iekaroja de Vēza kunga un gandrīz arī Levēna labvēlību.

«Tas ir cilvēks bez politiskiem uzskatiem,» Lisjēns domāja, «kas pūlas savienot nesavienojamo. Ja ļaudis būtu tik labi, kā viņš tos tēlo, žandarmērija un tribunāli būtu gluži lieki, taču viņš alojas aiz labsirdības.»

Tāpēc kādu rītu, kad de Ramjē kungs ieradās pie viņa darīšanās, Lisjēns redaktoru uzņēma ļoti laipni.

Pēc bezgalskaista ievada, kas aizņemtu astoņas lappuses, ja mēs to atstāstītu, de Ramjē kungs atzinās, ka sabiedriska darbinieka stāvoklis ir saistīts ar visai mokošiem uzdevumiem. Piemēram, viņa vistiešākais morālais pienākums ir prasīt ceļojošā nodokļu piedzinēja Turta kunga atstādināšanu, jo tā brālis pilnīgi nepieļaujamā kārtā ir pretojies viņa — de Ramjē kunga ievēlēšanai. Tas tika izklāstīts ļoti gudri un piesardzīgi, tā laimīgā kārtā paglābjot Lisjēnu no smieklu lēkmes, kas viņam uzmācās, tikko kļuva skaidra lietas būtība.

«Fenelons, kas pieprasa atlaišanu no darba!»

Lisjēns uzjautrinājās, atbildēdams de Ramjē kungam tādā pašā garā, izlikās nesaprotam jautājumu, tad aptvēra to un gaužām cietsirdīgā veidā piespieda jaunlaiku Fenelonu pieprasīt, lai atlaiž no darba nabadzīgo pusamatnieku, kas par tūkstoš simt franku algu uzturēja sevi, sievu, sievasmāti un piecus bērnus.

Kad viņš pilnam bija izbaudījis de Ramjē kunga apjukumu — Levēna neattapības dēļ tam vajadzēja pilnīgi skaidri izteikt savu pavisam nelietīgo un lēnprātīgai tikumībai gluži pretējo domu —, Lisjēns viņu raidīja pie ministra, likdams saprast, ka saruna beigusies.

Tad de Ramjē kungs ietiepās un Lisjēns, kam bija apnicis blēža salkanais ģīmis, juta lielu vēlēšanos izrādīt bardzību.

Bet vai jūs, cienītais kungs, nevarētu būt tik ārkārtīgi laipns un pats izklāstīt viņa ekselencei lielās grūtības, kādās esmu nonācis? Manas uzticības personas man nopietni pārmet, ka nepildu savus solījumus. Bet, no otras puses,— lūgt viņa ekselencei, lai atlaiž no darba ģimenes tēvu! … Taču man jāpilda pienākums pret savu paša ģimeni. Valdība var man parādīt uzticību un, piemēram, izvirzīt norēķinu palātā, un tādā gadījumā būtu vajadzīgas jaunas vēlēšanas. Un kā lai satiekos vaigu vaigā ar izbrīna pārņemtajām uzticības personām, ja Turta kunga rīcība nebūs pārliecinoši sodīta?

Es- saprotu: ja esat ievēlēts ar divu balsu vairākumu, jebkurš pretējās partijas pārsvars var būt liktenīgs jūsu turpmākajai kandidēšanai. Taču es, cienītais kungs, cik vien iespējams, vēlēšanās nejaucos. Atzīšos, ka sabiedrības mehānismā saskatu daudz ko vajadzīgu un pat nepieciešamu, ko ne par kādiem pasaules labumiem tomēr nevēlētos pats darīt. Tribunālu spriedumi ir jāizpilda, bet tādus pienākumus es neuzņemtos ne par kādu maksu.

De Ramjē kungs koši pietvīka un beidzot saprata, ka ir laiks iet prom.

«Turta kungs tiks atcelts, taču esmu šo mūslaiku Fenelonu nosaucis par bendi!»

Nepagāja ne četras dienas, kad viņš pirmās nodaļas portfelī atrada plašu iekšlietu ministra vēstuli finansu ministram, kurā de Vēza kungs lūdza dot rīkojumu netiešo nodokļu direktoram par Turta kunga atlaišanu no darba. Lisjēns pasauca kādu ierēdni, kas sevišķi veikli prata izkasīt uzrakstīto, un lūdza tam Turtu visur pārtaisīt par Tartu.

De Ramjē kungam bija jānoskraidās veselas divas nedēļas, iekams viņš noskaidroja, kāpēc atcelšana kavējas. Pa to laiku Levēns atrada iespēju izstāstīt, kādu ainu mūsdienu Tartifs tēlojis viņa kabinetā. Labsirdīgā de Vēza kundze ļaunumu saskatīja tikai tad, kad tas bija skaidri parādīts un pierādīts. Viņa septiņas astoņas reizes runāja par nabaga ierēdni Turtu, kura vārds viņu bija pārsteidzis, un divas trīs reizes aizmirsa ielūgt de Ramjē kungu pusdienās, ko rīkoja mazāk svarīgiem deputātiem.

Dc Ramjē saprata, no kuras puses pūš vējš, un sāka uzmanīgi ielavīties visai augstās aprindās, kur tika uzskatīts par drosmīgu un pārlieku liberālu filozofu.

Lisjēns blēdi bija paspējis aizmirst, kad Debaks, kas viņam izdabāja un apskauda de Ramjē bagātības dēļ, sāka par redaktoru tenkot. Lisjēnam šķita, ka tas jau ir par daudz.

«Te nu ir blēdis, kas nomelno otru blēdi.»

Viņš aizgāja pie ministrijas policijas priekšnieka JKrapāra kunga un lūdza ziņas pārbaudīt. Krapāra kungs, kas labākās sabiedrības viesistabās vēl bija iesācējs, nešaubījās par Levēna labajām attiecībām ar grāfieni de Vēza kundzi un to, ka viņš vismaz nav tālu 110 katra jauna ierēdņa sapņa piepildījuma: kļūt par ministra sievas mīļāko. Viņš Lisjēna lūgumu izpildīja ļoti centīgi un pēc nedēļas atnesa interesantus ziņojumus par to, kā de Ramjē kungs izteicies par de Vēza kundzi.

— Pagaidiet mani mirklīti,— Lisjēns teica Krapāra kungam.

Viņš aiznesa augstākās sabiedrības novērotāju kļūdaini uzrakstītos ziņojumus de Vēza kundzei, kura tumši pietvīka. Viņa juta pret Lisjēnu uzticību un sirsnību, kas robežojās ar vēl maigākām jūtām; Lisjēns to nojauta, bet mīlestība uz Grandē kundzi viņu dzina tādā izmiaimā, ka ikvieni līdzīgi sakari iedvesa šausmas. Stundu ilga lēna izjāde Medonas mežā bija vienīgais brīdis, kurš kopš aizbraukšanas no Nansī kaut cik atgādināja laimi.

Turpmākajās dienās Lisjēns redzēja, ka de Vēza kundze patiešām ir noskaitusies uz de Ramjē kungu, un, tā kā grāfienes jūtas bija spēcīgākas par padevību sabiedrībā pieņemtajiem pieklājības likumiem, viņa tās parādīja deputātam žurnālistam vispazemojošākā veidā. Lēnprātīgā sieviete nezin kā atrada mūsdienu Fenelonam dzēlīgus raksturojumus, kas tika bez aplinkiem izteikti varenā ministra dzīvesbiedres cienītāju pulkā un nežēlīgi pluinīja žurnālistu deputāta tikumības un cilvēkmīlestības oreolu. Draugi viņam to atstāstīja, «Charivari», avīzē, kas diezgan veiksmīgi izmantoja savā labā mēreno kungu liekulību, parādījās diezgan skaidrs mājiens.

Lisjēns pamanīja finanasu ministra vēstuli, kurā bija paziņots, ka saskaņā ar netiešo nodokļu direktora atbildi šīs pārvaldes pakļautībā nav ierēdņa, vārdā Tarts. Taču de Ramjē kungam bija izdevies dabūt finansu ministra piebildi šai vēstulei. Ministrs pašrocīgi bija uzrakstījis: «Vai runa nav par Turta kungu, Eskorbjakas ierēdni?»

Pēc nedēļas grāfs de Vēza kungs kolēģim atbildēja:

«Jā, runa ir par Turta kungu, kuru peļamās uzvedības dēļ iesaku atlaist.»

Lisjēns vēstuli nočiepa un aiznesa paradīt de Veza kundzei, kura par šo lietu ļoti dzīvi interesējās.

Ko nu mēs iesāksim?— viņa jautāja dziļās bažās, kas Lisjēnam šķita burvīgas. Viņš saņēma jaunās sievietes roku un to dedzīgi noskūpstīja.

Ko jūs darāt?— viņa dziestošā balsi vaicāja.

Es sajaukšu adreses un likšu uz šis vēstules uzrakstīt kara ministra adresi.

Vienpadsmit dienu vēlāk pienāca kara ministra vēstule, kurā bija ziņots par nepareizo adresi. Lisjēnam vajadzēja to aiznest de Vēza kungam. Ierēdnis, kas sūtījumus atvēra, bija ielicis trīs tajā dienā no Kara ministrijas saņemtās vēstules vienā lielā salocīta ietinamā papīra loksnē, ko kancelejās dēvē par bandroli, un uz tās uzrakstījis: «Trīs kara ministra kunga vēstules.»

Levēns jau veselu nedēļu bija turējis pie sevis kara ministra prasību nodot viņa rīcībā Parīzes municipālo kavalērijas gvardi. Lisjēns ar to aizstāja dokumentu, kurā bija runa par Turta kunga atcelšanu. Ramjē kungam nebija tiešu sakaru Kara ministrijā, viņš bija spiests izmantot slavenā ģenerāļa Barbo palīdzību, un galu galā tikai sešus mēnešus pēc prasības iesniegšanas de Ramjē kungs panāca Turta kunga atcelšanu, un, kad de Vēza kundze to uzzināja, viņa ar Levēna starpniecību nosūtīja: nabaga ierēdnim piecsimt franku.

Lisjēnam bija kādas divdesmit tādas lietas; taču, kā jau redzat, viena sīka intriga aizņem astoņas lappuses, ja to grib saprotami izklāstīt, un tas iznāk pārāk dārgi.

Lēnprātīgā de Vēza kundze, kuru, pašai to neapjaušot, mudināja agrāk nepazītas jūtas, vīram par neizsakāmu pārsteigumu nelokāmi paziņoja, ka viņai sāpēs galva un viņa ieturēs maltītes savā istabā ik reizi, kad de Ramjē kungs pusdienos ministrijā. Pēc pāris mēģinājumiem grāfs de Vēzs izsvītroja de Ramjē kunga vārdu no ielūdzamo deputātu saraksta. Kad tas nāca zināms, daudzi centra pārstāvji vairs nedeva roku salkanajam ministrijas avīzes redaktoram. Uzliekot visam kroni, Levēna kungs, tēvs, kas par šiem notikumiem uzzināja stipri vēlāk no Debaka pļāpām, lika dēlam to izstāstīt visos sīkumos un, tā kā Turta kunga vārds viņam šķita lielisks, šī anekdote visā spožumā nonāca augstākās diplomātijas aprindās. De Ramjē kungs, kas pūlējās iespiesties visur, kaut kāda gadījuma dēļ tika stādīts priekšā Krievijas vēstniekam, un slavenais kņazs N., pieņemdams de Ramjē kunga sveicienu, visiem dzirdot, izsaucās:

Ak de Ramjē de Turts!

Mūslaiku Fenelons nosarka kā vēzis, un nākamajā dienā ar Levēna kunga, tēva, gādību anekdote tika stāstīta visā Parīzē.

LX nodaļa

Karalis pavēlēja uzaicināt pie sevis Levēna kungu, ministriem nezinot. Saņemot šo vēsti no karaļa virsnieka īpašos uzdevumos N. kunga, vecais baņķieris aiz prieka nosarka. (1793. gadā, kad krita karaļa vara, viņam jau bija divdesmit gadu.) Taču cilvēks, kas bija nosirmojis Parīzes salonos, spēja pamanīt un apvaldīt satraukumu vienā mirklī. Viņa attieksmē pret karaļa virsnieku jautās atturība, ko varēja pieņemt gan par dziļu godbijību, gan arī par pilnīgu goddevības trūkumu.

Virsnieks, kāpdams kabrioletā, patiešām nodomāja: «Nevar saprast, vai šis cilvēks, par spīti savai gudrībai, ir jakobīnis vai ari muļķis, kas apmulst no viena rokas spiediena.»

Levēna kungs noskatījās pakaļ kabrioletam; acumirklī viņš atguva aukstasinību.

«Man būs tāda pati loma kā Samiēlam Bernāram, kas pastaigājās pa Versaļas dārziem kopā ar Luiju Četrpadsmito.»

Šī doma vien spēja iedvest Levēnam īstu jaunības sparu. Viņš nepavisam nenoliedza pats sev saviļņojumu, ko izjuta, saņemdams vēsti no viņa majestātes, un vēl jo skaidrāk apzinājās, cik smieklīgs kļūtu, ja par šo saviļņojumu sāktu spriedelēt operas foajē.

Līdz tam karalis un Levēna kungs bija pārmijuši vienīgi pieklājības frāzes ballē vai pusdienu laikā. Viņš divas trīs reizes bija pusdienojis kopā ar karali neilgi pēc Jūlija dumpja,* toreiz to sauca citādi, un Levēns, kuru būtu grūti piemānīt, viens no pirmajiem saskatīja naidu, ko iedvesa tik bīstams piemērs. Tad viņš izlasīja majestātes skatienā: «Es iedzīšu bailes īpašniekiem un pierādīšu, ka tas ir nemantīgo karš pret mantīgajiem.»

Lai neizliktos tikpat dumjš kā daži kopā ar viņu ielūgtie lauku deputāti, Levēns izteica dažas aizplīvurotas asprātības pret domu, ko neviens skaļi neizpauda.

Kādu brīdi Levēns baidījās, ka var tikt sakompromitēti Parīzes sīktirgotāji, ja tiem liks piedalīties asinsizliešanā. Viņaprāt, tas bija slikts nodoms, un viņš nesvārstīdamies atsacījās no bataljona komandiera posteņa, ko viņam piedāvāja sīkie bodnieki — tiem viņš diezgan dāsni dalīja tūkstošfranku banknotes, kuras pat tika atdotas, un nekad vairs negāja pusdienās pie ministriem, aizbildinādamies, ka tie ir garlaicīgi cilvēki.

Grāfs Bosobrs, ārlietu ministrs, viņam tomēr sac-īja: «Tāds cilvēks kā jūs. . .» un vajāja ar ielūgumiem pusdienās. Taču Levēns spēja pretoties ari īsti izveicīgai daiļrunībai.

1792. gadā viņš piedalījās pāris karagājienos,* un Francijas republika viņam bija tikpat kā reiz mīlēta, bet slikti uzvedusies sieviete. Galu galā viņā stunda vēl nebija situsi.

Karaļa noliktā satikšanās sajauca viņam prātus, un viņš ieturējās jo piesardzīgāk tāpēc, ka bija zaudējis bezkaislību.

Pilī Levēna kungs uzvedās nevainojami, taču šķietami pilnīgi aukstasinīgi, gluži bez kāda mulsuma vai jūsmas. Karalistes pirmās personas viltīgi gudrais prāts drīz uztvēra šo niansi, un tā viņam nepavisam nepatika. Veltīgi viņš izmēģinājās draudzīgu toni, pat izrādīja personisku interesi, lai uzjundītu pilsonības pārstāvja godkāri, taču nelīdzēja nekas.

Tomēr nevajag pārāk zemu novērtēt slavenās personas viltību un gudrību. Ko gan lai viņš iesāk, ja nav uzvaru kaujas laukā un ir jārēķinās ar tik ļaunu un asprātīgu presi? Turklāt piebildīsim, ka slavenā persona Levēnu sastapa pirmoreiz, līdz tam viņi bija pārmijuši tikai dažas pieklājības frāzes pie pusdienu galda.

Tronī uzkāpušais Lejasnormandijas prokurors sāka sarunu tāpat kā viņa ministrs: «Tāds cilvēks kā jūs. . .» Taču, nopratis, ka viltīgo plebeju viņa draudzīgie vārdi neietekmē, ka viņš tikai veltīgi šķiež laiku, turklāt negribēdams ar pārlieku ieilgušu sarunu pārspīlēt no Levēna sagaidāmā pakalpojuma svarīgumu, karalis pēc nepilna stundas ceturkšņa pārgāja uz labsirdīgu toni.

Pamanījis pārmaiņu tik izveicīga cilvēka runas veidā, Levēns jutās apmierināts ar sevi, un pirmie panākumi beidzot atdeva pašpaļāvību.

«Lūk,» viņš nodomāja, «kā viņa majestāte atsakās no Burbonu smalkās spēles.»

Ar Levēnu tika runāts vistēvišķīgākajā garā, turklāt skaidri liekot saprast, ka viss tiek sacīts tikai tāpēc, ka notikumi spiež to darīt.

Es vēlējos runāt ar jums, cienītais kungs, nedarot to zināmu saviem ministriem, ar kuriem, izņemot maršalu (kara ministru), jums un leitnantam Levēnam nav iemesla būt apmierinātiem. Viss rāda, ka rīt notiks.., likuma galīga balotēšana. Un varu jums apgalvot, cienītais, ka šajā likumā esmu personiski ieinteresēts. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka par to tiks balsots pieceļoties. Vai jums arī tā liekas?

— Jā, augstība.

Bet balsojot to noraidīs ar astoņām vai desmit melnām bumbiņām, vai ne?

Jā, jūsu augstība.

Labi, izdariet man pakalpojumu: runājot vērsieties pret to (jūsu stāvoklī tā rīkoties būs nepieciešami), taču dodiet man savas trīsdesmit piecas balsis. Tas ir personisks pakalpojums, ko es pats vēlos jums lūgt,

Jūsu majestāte, šobrīd manā rīcībā ir tikai divdesmit septiņas balsis, ieskaitot manējo.

—t Šie nabaga vīri (karalis runāja par saviem ministriem) pārbijās vai, pareizāk sakot, noskaitās, jo jūs iesniedzāt prasību pēc astoņām nenozīmīgām, vietiņām. Būtu lieki atgādināt, ka es jau iepriekš atzīstu šo sarakstu par labu un, tā kā brīdis ir izdevīgs, iesaku pievienot kādu prasību par labu jums pašam, cienītais kungs, vai leitnantam l.evc nam … utt., utt. • jļ' ' ^3*

Levēna kungam par laimi, karalis tādā garā runāja tris vai četras minūtes, un Levēna kungs pa to laiku gandrīz pilnīgi atguva pašsavaldīšanos.

Jūsu majestāte,— Levēna kungs sacīja,— es lūdzu neparakstīt neko nedz man, nedz maniem draugiem par labu, un es rīt ar savām divdesmit septiņām balsīm apliecināšu jums savu godbijību.

Pie joda! Jūs esat krietns vīrs!—karalis izsaucās, tīri labi tēlodams Anrī IV tiešumu.* Vajadzēja pašam sev atgādināt, ar ko ir darīšana, lai neiekristu lamatās.

Viņa majestāte tādā garā runāja savas astoņas minūtes.

Augstība, nav domājams, ka de Bosobra kungs jelkad piedos manam dēlam. Varbūt ministram mazliet pietrūka rakstura stingrības attiecībā uz dedzīgo jaunekli, ko jūsu majestāte dēvē par leitnatu Levēnu. Es lūdzu jūsu majestāti nekad neticēt ne vārdam ziņojumos, ko de Bosobra kungs lika rakstīt savai policijai vai tai, kas padota krietnajam de Vēza kungam, manam draugam.

Kuram jūs tik godīgi kalpojat,— karalis piebilda. Viņa acīs dzirkstīja viltība.

Levēna kungs klusēja; karalis atkārtoja jautājumu, brīnīdamies, ka nesaņem atbildi.

Augstība, es baidos atbildot pārkāpt savus vaļsirdības principus.

Atbildiet, cienītais, izsakiet savu domu, lai kāda tā būtu.

Viņš runāja karalim pilnīgi piedienīgā tonī.

Augstība, neviens nešaubās, ka karalim ir tieši sakari ar Ziemeļu galmiem, bet neviens par to nerunā.

Tik pēkšņa un tik pilnīga paklausība, šķiet, mazliet pārsteidza augsto personu. Viņš redzēja, ka Levēna kungs netaisās neko lūgt. Tā kā karalis nebija radis nedz dot, nedz ņemt par velti, viņš bija aplēsis, ka divdesmit septiņas balsis maksās divdesmit septiņi tūkstoši franku. «Un tas vēl būtu lēti,» kronētais reizrēķins nodomāja.

Viņš pamanīja Levēna kunga sejā ironiju, par ko tik bieži bija runa Riminjī kunga ziņojumos.

Augstība,— Levēna kungs bilda,— esmu ieguvis stāvokli sabiedrībā, neko neatsakot draugiem un nekad neatsakoties vērsties pret ienaidniekiem. Tas man ir vecs paradums, un es lūdzu jūsu majestāti nelikt man mainīt attieksmi pret jūsu ministriem. Viņi pret mani izturas augstprātīgi, pat finansu ministrs Bardo kungs, kas palātā, runājot par tām astoņām vietām ar tūkstoš astoņsimt franku algu, sacīja: «Dārgais draugs, nevajag būt negausim.» Es apsolu jūsu majestātei savas balsis, kuras būs, augstākais, divdesmit septiņas, taču lūdzu atļauju zoboties par ministriem.

Šo atļauju Levēna kungs nākamajā dienā izmantoja apbrīnojami asprātīgi un uzjautrinoši. īstenībā viņa tā saucamā daiļrunība bija tikai spožs untums, viņš bija dabiskāks, nekā Parīzē pieņemts cilvēkam būt. Levēna kungu iedvesmoja doma, ka viņš ir piespiedis karali būt gandrīz atklātam.

Likums, kurā karalis teicās esam ieinteresēts, tika pieņemts ar trīspadsmit balsu vairākumu, no tām sešas bija ministru balsis. Kad rezultāts tika paziņots, Levēns, kurš sēdēja uz otrā sola kreisajā pusē trīs soļu attālumā no ministriem, skaļi sacīja:

Ministrija aiziet, laimīgu ceļu!

Tuvumā esošie deputāti šos vārdus tūlīt atkārtoja. Ja Levēna kungs atradās istabā kopā tikai ar sulaini, viņš priecājās par sulaiņa atzinību; tad nu varam iedomāties, cik laimīgs viņš bija par šo tik vienkāršo vārdu radīto iespaidu.

«Reputācija ir man labs balsts,» viņš nodomāja, pārlaizdams skatienu sev pievērstajām mirdzošajām acīin.

Galvenais, nevienam nebija šaubu, ka Levēns neiedegas ne par kādu viedokli. Varbūt bija tikai divas lietas, kurām viņš nekad nepiekristu: asinsizliešana un bankrots.

Trīs dienas pēc tam, kad minētais likums bija pieņemts ar trīspadsmit balsu vairākumu, no kurām sešas bija ministru balsis, finansu ministrs Bardo kungs palātā piegāja pie Levēna kunga un stipri satraukts (viņš baidījās no iespējamas dzēlibas un runāja pusbalsī) sacīja:

Astoņas vietas ir piešķirtas.

Ļoti labi, dārgo Bardo,— Levēna kungs atbildēja,— bet jūs varat neparakstīt šo žēlastību. Šo darbu atstājiet savam pēctecim. Es pagaidīšu, monsenjor!*

Levēna kungs izteicās ļoti skaidri, visi tuvumā esošie deputāti jutās pārsteigti: zoboties par finansu ministru, cilvēku, kurš var piešķirt galvenā nodokļu piedzinēja vietu!

Viņam bija krietni jānopūlas, lai tādus panākumus pienācīgi novērtētu astoņi Dienvidu leģiona locekļi, kuru ģimenēm šīs astoņas vietas bija paredzētas.

Pēc pusgada jums būs nevis viena, bet divas vietas, vajag prast arī upurēt.

Tā ir tukša runāšana,— atbildēja viens no deputātiem, kas bija drosmīgāks par pārējiem.

Levēna kungam iedegās acis; viņam ienāca prātā divas trīs atbildes, bet viņš tikai laipni smaidīja. «Tikai muļķis,» viņš domāja, «cērt zaru, uz kura pats sēž.»

Visi skatieni bija pievērsti Levēna kungam. Vēl kāds sadūšojies deputāts iesaucās: ,

Mūsu draugs Levēns mūs ziedo asprātības dēļ!

Ja gribat pārtraukt ar mani attiecības, jūsu varā ir to daril, cienītie kungi,— Levēns -nopietni sacīja.— Tādā gadījumā vajadzēs paplašināt ēdamistabu, lai es varētu uzņemt visus jaunos draugus, kas ik dienas lūdz atļauju pievienoties.

Labi, labi, līgsim mieru!— kāds saprātīgs deputāts iesaucās. — Kas mēs būtu bez Levēna kunga? Kas attiecas uz mani, esmu viņu izraudzījies par vadoni visai savai likumdevēja karjerai un nekad nekļūšu viņam neuzticīgs.

Es arī ne.

Es arī ne.

Levēns piegāja pie diviem svārstīgajiem deputātiem, paņēma tos zem rokas un mēģināja ieskaidrot, ka, nenoraidot šīs astoņas vietas, brālība nonāktu tādā pašā nožēlojamā stāvoklī kā Vilēla kunga trīssimtnieki.

Parīze ir bīstama vieta. Nedēļas laikā visas sīkās avīželes mestos nomelnot jūsu vārdus.

To izdzirduši, abi opozicionāri nodrebēja.

«Vismazāk stulbais,» nelabojamais Levēns nodomāja, «pats ļoti labi varētu tām pagādāt rakstus.»

Miers bija noslēgts.

Karalis ļoti bieži lika aicināt Levēna kungu pusdienās un pēc maltītes pusstundu vai trīs stundas ceturkšņus sarunājās ar viņu kādā loga nišā.

«Mana asprāša slava būs pagalam, ja es saudzēšu ministrus.» Un nākamajā dienā pēc pusdienām pili viņš ik reizi gandrīz bez apvalda zobojās par kādu no šiem kungiem. Karalis runāja ar viņu par to.

Augstība, es lūdzu jūsu majestāti atstāt šai ziņā man brīvas rokas. Es varētu dot kādu atelpu vienīgi viņu sekotājiem. Šai ministrijai nepiemīt ne kripatiņa asprātības, un tieši to miera laikā Parīze nespēj piedot. Šejienes gudriniekiem vajadzīga vai nu slava, kāda bija Bonapartam, kad tas atgriezās no Ēģiptes,* vai asprātība. (Izdzirdis bīstamo vārdu, karalis savilka seju tādā grimasē kā jauna, nervoza sieviete, dzirdot pieminam bendi.)

Bija pagājušas nedaudzas dienas pēc šīs sarunas ar karali, kad palātā izskatīja lietu, kuras izklāsta laikā visu acis pievērsās Levēna kungam. Detruā kundze, bijusī Torvilas pasta priekšniece, sūdzējās par atlaišanu no darba sakarā ar nelikumību, ko viņa īstenībā nav pieļāvusi. Iesniedzot petīciju, viņa tikai vēlējās attaisnoties. Viņa pat nesapņoja panākt taisnību, kamēr Bardo kungs bauda karaļa uzticību. Petīcija bija uzrakstīta dzēlīgi, par sprīdi no nekaunības, taču nevienā vietā nekļūstot nekaunīga; varēja domāt, ka to sacerējis dedzīgais de Martinjaka kungs.

Levēna kungs trīsreiz ņēma vārdu, un otro runu pilnīgi apslāpēja aplausi. Todien darba kārtība, ko vai ceļos mezdamies izlūdzās grāfs de Vēzs, ieguva divu balsu vairākumu, turklāt ari tikai tālab, ka balsoja pieceļoties, ministrija ieguva piecpadsmit vai divdesmit balsu vairākumu. Levēna kungs grupai, kas vienmēr veidojās ap viņu, sacīja:

De Vēza kungs pārkāpj bailīga cilvēka paradumus: parasti ceļas kājās par taisnību un balso par ministriju. Es atklāju ziedojumu sarakstu par labu atraitnei Detruā, bijušajai pasta priekšniecei, kura vienmēr paliks bijusī, un ziedoju trīstūkstoš franku.

Cik ass Levēna kungs bija pret ministriem, tikpat uzmanīgs un pakalpīgs — pret savu Dienvidu leģionu. Pusdienās viņš aicināja tikai savus divdesmit astoņus deputātus; ja vien viņš būtu gribējis, pie viņa partijas piederīgo skaits sasniegtu piecdesmit vai sešdesmit, jo viņa pārliecība bija visai lokana.

«Ministri labprāt ziedotu tos simttūkstoš frankus, ko pārāk vēlu nosūtīja manam dēlam, lai sašķeltu manu jauko grupiņu.»

Parasti viņš visus kungus sapulcināja pirmdienās, lai vienotos par parlamenta cīņu plāniem visai nedēļai.

Kurš no jums, kungi, vēlētos pusdienot pilī?

Tādu jautājumu izdzirduši, deputāti iedomājās, ka viņš jau ir kļuvis par ministru. Kungi nosprieda, ka pirmajam šāds gods pienāktos viņu biedram Šapo kungam un vēlāk, uz sesijas beigām, viņi tādu pašu godu lūgtu Kambrē kungam.

Es šiem vārdiem pievienotu vēl Lamorta kungu un Debrē kungu, kuri vēlējās mūs atstāt.

Abi kungi kaut ko nesakarīgu murmināja un ņēmās atvainoties.

Levēna kungs ar šo lūgumu devās pie dežurējošā viņa majestātes adjutanta, un nepagāja ne divas nedēļas, kad četri visneievērojamākie palātas deputāti saņēma uzaicinājumu pusdienot pie karaļa. Kambrē kungu tāda necerēta laime tik briesmīgi satrieca, ka viņš saslima un nespēja to izbaudīt.

Nākamajā dienā pēc pusdienām pilī Levēna kungs nosprieda, ka viņam jāliek lietā šo lāga vīru vājība — tie nebija ļauni vienīgi prāta spēju trūkuma dēļ.

Kungi,— viņš tiem sacīja,— ja viņa majestāte piešķirtu man vienu ordeni, kuram, jūsuprāt, vajadzētu būt tā laimīgajam ieguvējam?

Kungi lūdza nedēļu laika jautājuma apspriešanai, taču nespēja panākt vienošanos. Pēc pusdienām saskaņā ar paradumu, no kura Levēna kungs tīšām bija sācis mazliet atkāpties, visi balsoja. Viņi bija divdesmit septiņi. Saslimušais Kambrē kungs, kura nebija klāt, ieguva trīspadsmit balsis, Lamorta kungs — četrpadsmit, ieskaitot Levēna kunga balsi. Tā tika izraudzīts Lamorta kungs.

Nepavisam nelikās, ka ordeni būtu iespējams saņemt. «Bet,» Levēna kungs sprieda, «šī doma atturēs viņus no dumpības.»

Kopš ministrs bija paaugstinājis Lisjēnu par leitnantu, Levēna kungs diezgan bieži apmeklēja maršalu N. Tas pret viņu izturējās ļoti labvēlīgi un galu galā abi kungi sāka satikties trīs reizes nedēļā. Maršuls lika viņam saprast, taču tādā veidā, lai nevajadzētu dot atbildi, ka gadījumā, ja ministrija kritīs un viņam būs jāsastāda jauna, viņš labprāt nešķirtos no Levēna kunga. Levēna kungs jutās ļoti pateicīgs, taču rūpīgi vairījās uzņemties kādas saistības.

Levēna kungs jau sen iedrošinājās uzticēt Levēna kundzei savas godkārības uzliesmojumus.

Es par visu to sāku domāt nopietni. Veiksme pati mani ir uzmeklējusi; man patīk būt daiļrunīgam, kā saka draudzīgi noskaņoti žurnālisti: es palātā runāju tāpat kā viesistabā. Bet, ja šī ministrija, kura jau tagad tikko velk dzīvību, kritīs, es vairs nezināšu, ko runāt, jo galu galā man ne par ko nav nekāda sprieduma, un savos gados es jau nu vairs nenodošos studijām, lai tādu izveidotu.

Bet jūs, tēv, lieliski pārzināt finansu jautājumus; jūs izprotat budžetu ar visām tā lamatām, un palātā nav ne piecdesmit deputātu, kuri skaidri saprastu, kas ir budžets, turklāt tos papūlas uzpirkt pašus pirmos. Aizvakar jūs likāt finansu ministram drebēt, kad apsprieda tabakas monopola jautājumu. Jūs lieliski izmantojāt prefekta Nuaro vēstuli, kurā ir runa par aizliegumu audzēt tabaku tiem, kurus uzskata par valdībai neuzticamiem.

Tie ir tikai sarkasmi. Nelielās devās tie ir labi, bet, ja es runātu vienīgi sarkasmus, galu galā satracinātu palātas stulbo mazākumu, kas īstenībā nesaprot gluži neko un sastāda gandrīz vairākumu. Mana daiļrunība un reputācija ir kā labi sakulta omlete: smaga darba strādnieks nospriedīs, ka tas nav barojošs ēdiens.

Jūs lieliski pazīstat cilvēkus vispār un it īpaši to sugu, kas Parīzes veikalnieku aprindās ienākusi kopš Napoleona konsulāta 1800. gadā. Un tas dod ārkārtīgi daudz.

—«Gazette» jūs dēvē par mūsdienu Morepā*,— Levēna kundze sacīja.— Es ļoti vēlētos, kaut spētu jūs ietekmēt tāpat, kā Morepā kundze ietekmēja savu vīru. Izklaidējieties, mans draugs, tikai nekļūstiet par ministru, tas jūs novedīs kapā. Jūs jau tāpat runājat pārlieku daudz — man sirds sāp, domājot par jūsu krūtīm.

Ministra postenis man nozīmētu vēl vienu nelaimi: es izputētu. Nabaga Van Petersa zaudējums ir ļoti jūtams. Mēs stipri vien iekritām divu Amsterdamas bankrotu dēļ un vienīgi tāpēc, ka es kopš viņa nāves ne reizi neesmu bijis Holandē. Iemesls tam ir nolādētā deputātu palāta, un šis te nolādētais Lisjēns ir visu manu nepatikšanu pirmcēlonis. Pirmkārt, viņš man laupīja pusi jūsu sirds. Otrkārt, viņam vajadzētu apzināties naudas vērtību un stāties bankas priekšgalā. Vai jelkur ir redzēts bagāts cilvēks, kas nevēlētos divkāršot savu īpašumu? Viņš būtu pelnījis nabadzību. Es nespēju palikt vienaldzīgs pret viņa piedzīvojumiem Kārtā, kad tika ievēlēts Merobēra kungs. Ja de Vēzs nebūtu pret Lisjēnu tik muļķīgi izturējies, man ne prātā nenāktu iekarot stāvokli palātā. Man iepatikās šī rotaļa, kas tā nākusi modē. Tagad, kad ministrija kritīs, ja tiešām tas notiks, man tur būs pavisam cita loma nekā tās izveidošanā.

Bet rodas drausmīgs jautājums: ko es varētu prasīt? Ja es neiegūšu neko svarīgu, ministrija, kurai būšu palīdzējis rasties, pēc pāris mēnešiem ņirgāsies par mani, es nonākšu smieklīgā stāvoklī. Ja es kļūtu par galveno nodokļu piedzinēju, naudas ziņā tas man nedotu neko, turklāt tas ir pārāk zems postenis salīdzinājumā ar manu pašreizējo stāvokli palātā. Pataisīt Lisjēnu par prefektu pret viņa gribu nozīmētu sagādāt tam no draugiem, kurš kļūs par iekšlietu ministru, iespēju iemīt mani dubļos, viņu atceļot, un tas notiktu, pirms aizritētu trīs mēneši.

Bet vai nebūtu skaisti darīt labu un neprasīt par to neko?

Tieši tam mūsu sabiedrība nekad neticētu. De Lafaijeta kungs četrdesmit gadu tēloja tādu lomu un visu laiku atradās uz smieklīguma robežas. Tauta ir pārāk samaitāta, lai ko tādu saprastu. Trīs ceturtdaļām parīziešu de Lafaijeta kungs būtu licies apbrīna vērts cilvēks, ja būtu nozadzis četrus miljonus. Kad es atsacītos no ministrijas un dzīvotu, tērējot simttūkstoš ekiju gadā, turklāt vēl visu laiku pērkot zemi (tas pierādītu, ka netaisos izputēt), ļaudis noticētu manai gudrībai un es būtu pārāks par visiem sīkajiem blēžiem, kas savā starpā plēsīsies par amatiem ministrijā.

Ja tu man neatbildēsi uz jautājumu, ko es varu paņemt,— viņš smiedamies sacīja dēlam,— uzskatīšu tevi par cilvēku bez iztēles un man atliks vienīgi izlikties savārgušam un trīs mēnešus pavadīt Itālijā, lai ministriju sastādītu bez manis. Kad atgriezīšos, man nebūs ticis nekas, toties nebūšu arī kļuvis smieklīgs.

Pagaidām, līdz atradīšu iespēju, kā likt lietā karaļa un palātas labvēlību, kas padara mani par augstās banku politikas pārstāvi, šī labvēlība ir jāpieņem un jāvairo.

Es vēlētos lūgt jums lielu pakalpojumu, dārgā draudzene,— Levēns piebilda, vērsdamies pie sievas.— Runa ir par to, ka vajadzētu sarīkot divas balles. Ja pirmā nebūs well attended*, bez otrās iztiksim, taču domāju, ka otrajā pie mums ieradīsies visa Francija, kā mēdza teikt manā jaunībā.

Notika abas balles, un tām bija milzu panākumi, tās pilnīgi atbilda modes prasībām. Pirmo, kurā deputāti ieradās bariem vien, ja tā var izteikties, apmeklēja arī maršals; tāpat netrūka prinča; bet visnozīmīgākais bija tas, ka ministrs uzsvērti paveda sānis Levēna kungu un runāja ar viņu vismaz divdesmit minūtes. Un ārkārtīgi dīvainā kārtā šajā sarunā zem četrām acīm, kurā simt astoņdesmit deputāti noraudzījās visdziļākajā apbrīnā, maršals ar Levēnu patiešām pārsprieda darīšanas.

Mani kaut kas ļoti satrauc,— kara ministrs sacīja.— Ko jūs, neaizmirstot saprātīguma robežas, vēlētos iegūt sava dēla kunga labā? Vai lai viņš kļūst par prefektu? Tas būtu izdarāms vieglāk par vieglu. Vai varbūt jums patiktu redzēt viņu sūtniecības sekretāra amatā? Tur paslāv ļoti apgrūtinoša hierarhija. Es viņu ieceltu par otro sekretāru un pēc trim mēnešiem — par pirmo.

Pēc trim mēnešiem?— Levēna kungs pārjautāja ļoti dabiskā šaubu pilnā tonī, kas nebūt nebija pārspīlēts.

Par spīti tādam tonim, jebkura cita mutē līdzīgs jautājums maršalam būtu licies nekaunīgs. Levēna kungam viņš, stipri apjucis, atbildēja pilnīgi vaļsirdīgi.

Jā, tur ir savas grūtības. Dodiet man iespēju tās pārvarēt.

Levēna kungs, nezinādams, ko atbildēt, izplūda pateicībā, ņēmās

apliecināt vissirsnīgāko, visīstāko, vis . .. draudzību.

Abi Parīzes lielākie krāpnieki bija atklāti viens pret otru. Tā domāja Levēna kundze, kad Levēna kungs viņai sīki atstāstīja sarunu ar maršalu.

Nākamajā ballē vajadzēja ierasties visiem ministriem. Nabaga mazā de Vēza kundze gandrīz raudādama sacīja Lisjēnam:

Nākamās sezonas ballēs jūs būsiet ministrs un es nākšu pie jums.

— Es nebūtu jums vairāk padevīgs kā tagad, jo jau tagad esmu

padevīgs līdz galam. Bet kurš gan šajā namā varētu kļūt par ministru? Es jau nu ne, un tēvs — vēl mazāk, ja tas vispār iespējams.

Tādā gadījumā jūs esat vēl ļaunāki: jūs mūs gāžat un nezināt, ko likt vietā. Un tas viss vienīgi tāpēc, ka de Vēza kungs nebija pret jums pietiekami laipns, kad atgriezāties no Kānas.

Mani ļoti skumdina jūsu bēdas. Kāpēc gan nevaru jūs mierināt, atdodot savu sirdi! Bet jūs taču labi zināt, ka tā jau sen pieder jums,— Lisjēns sacīja tik nopietni, lai viņa vārdi neizklausītos pēc bezkaunības.

Nabaga mazajai de Vēza kundzei nepietika atjautības, lai saprastu, ko uz šiem vārdiem atbildēt, un vēl vairāk viņai tās pietrūka, lai zinātu kā atbildēt. To viņa tikai neskaidri nojauta. Atbildei vajadzētu būt apmēram tādai:

«Ja es justos pilnīgi pārliecināta, ka mīlat mani, ja spētu pieņemt jūsu uzmanības pierādījumus, laime piederēt jums varbūt kļūtu par vienīgo iespējamo mierinājumu nelaimē — ministra kundzes stāvokļa zaudēšanā.»

«Tā ir vēl viena nelaime, kas saistās ar ministriju, ar kuru tēvs visu laiku noņemas. Šai mazajai nabaga sievietei neuzsmaidīja nekāda laime, kad de Vēza kungs kļuva par ministru. Cik varu spriest, vīra augstais stāvoklis viņai ir sagādājis vienīgi uztraukumus, bailes utt., un tagad viņa kritis izmisumā par tā zaudējumu, ja viņš patiešām to zaudēs. Tā ir dvēsele, kas to vien meklē kā iemeslu skumjām. Ja de

Vēza kungu padzīs, viņa varbūt nolems skumt desmit gadu. Pēc desmit gadiem viņai jau sāksies brieduma laiks, un, ja viņa neatradīs kādu priesteri, kas nodarbosies vienīgi ar viņu, izliekoties par garīgo vadoni, viņa garlaikosies un būs nelaimīga līdz mūža galam. Nekāds skaistums un nekādas elegantas manieres nespēj padarīt ciešamu tik garlaicīgu raksturu. Requiscat in pace.* Es būtu pamatīgi iekritis, ja viņa turētu mani pie vārda un atdotu savu sirdi. Tagad ir tik drūms un garlaicīgs laikmets; Luija Četrpadsmitā laikā es pret tādu sievieti izturētos galanti un laipni, vismaz censtos to darīt. Tagad, deviņpadsmitajā gadsimtā, esmu sāji sentimentāls, un tas ir vienīgais mierinājums, ko spēju viņai sniegt.»

Ja mēs rakstītu Valpola* memuārus vai citu tāda veida grāmatu, kas tikpat lielā mērā nav mums pa spēkam, mēs turpinātu anekdotisko stāstu par septiņiem sīkiem blēžiem, no kuriem divi vai trīs ir izveicīgi, un pāris balamutēm, ko nomaina tāds pats skaits krāpnieku. Nabaga godīgs cilvēks, kas Iekšlietu ministrijā pēc labākās sirdsapziņas nodotos derīgam lietām, tiktu uzskatīts par muļķi; viņu apsmietu visa palāta. Vajadzētu vairot savu bagātību, nezogot pārāk klaji; tomēr, lai iemantotu cieņu, pirmām kārtām vajadzēja raust naudu. Tā kā šīs zemiskās paražas drīz vien aizstās republikāniski nesavtīgi tikumi un ļaudis, kas līdzīgi Rolvspjēram pratīs nomirt ar trīspadsmit livriem un desmit sū kabatā, mēs vēlējāmies tās pierakstu.

Taču tas nav lasītājiem solītais stāsts par izklaidēm, ar kurām priekus alkstošs cilvēks aizgainī garlaicību. Tas ir tikai stāsts par viņa dēlu, ļoti vienkāršu cilvēku, kas pret paša gribu nonāk ministrijas krišanas saceltajā jezgā, cik nu viņa skumīgais vai vismaz nopietnais raksturs to |auj.

Lisjēnu ļoti kremta sirdsapziņa tēva dēļ. Viņš tēvu nemīlēja un bieži sev to pārmeta ja ne gluži kā noziegumu, tad vismaz kā bezsirdību. Kad darbi, ar kuriem viņš bija pāri mēram apkrauts, atstāja kādu brīvu brīdi, Lisjēns prātoja:

«Vai gan es neesmu tēvam vislielāko pateicību parādā? Esmu gandrīz visas viņa rīcības īstais iemesls; tiesa, viņš grib vadīt manu dzīvi pēc sava prāta. Taču viņš nevis pavēl, bet pūlas mani pārliecināt. Cik piesardzīgam man jābūt pašam pret sevi!»

Sirds dziļumos viņš bezgalīgi kaunējās, ka nejūt maigumu pret tēvu, bet galu galā tas bija jāatzīst. Tās viņam bija drausmīgas mokas un sagādāja gandrīz vēl rūgtākas bēdas par to, ko savās melnajās dienās dēvēja par de Šastlē kundzes nodevību.

Lisjēna īstais raksturs vēl nebija izpaudies. Aiz diezgan neparastās un nevainojami cildenās ārienes slēpās priecīgs un bezrūpīgs raksturs. Tāds viņš bija divus gadus pēc izslēgšanas no Politehniskās skolas, taču kopš piedzīvojumiem Nansī dzīvesprieks šķita viņu pilnīgi atstājis. Ar prātu jaunais cilvēks apbrīnoja Remonas jaunkundzes dzīvīgumu un piemīlību, taču iedomājās par viņu vienīgi brīžos, kad vēlējas noiiiini.il savas dvēseles labāko daļu.

Ministrijas krīzes laikā šim Skumju cēlonim pievienojās vēl nržtMIitiiv sirdsapziņas mokas par to, ka viņš nejūt pret tēvu mīlestību v.u maigumu. Chasm* starp šiem cilvēkiem bija pārāk dziļš. Viss, ka-. Lisjēnam pamatoti vai nepamatoti šķita dievišķīgs, augstsirdīgs un maigs, viss, kā dēļ mirt viņš uzskatītu par cildenu un dzīvot — par laimi, tēvam bija iegansts zobgalībām un viņa uztverē — tīrās muļķības. Kopīgas viņiem bija tikai vienas jūtas: trīsdesmit gados saliedēta sirsnīga draudzība. Patiešām, Levēna kungs bija brīnumaini, gandrīz dievišķīgi iejūtīgs pret dēla vājībām; un dēlam pietika takta to nojaust, tas bija saprāta, smalkjūtības un pieklājības mākslas kalngals.

LXI nodaļa

Visiem kļuva aizvien skaidrāks, ka ministrijas krīzē, kas iezīmējās pie apvāršņa un strauji tuvojās, Levēna kungam jāpārstāv biržas un naudas intereses. Strīdi starp maršalu — kara ministru un viņa kolēģiem uzliesmoja ik dienas un kļuva visai nikni. Taču tas viss ir izlasāms laikabiedru atmiņās un mūs pārāk novirzītu no temata. Pietiks, ja sacīsim, ka palātā ap Levēnu pulcējās vairāk cilvēku nekā ap ministriem.

Levēna kunga bažas ar katru dienu auga augumā. Kaut gan visi apskauda viņa dzīvesveidu un stāvokli palātā, ar kuru pats arī bija ļoti apmierināts, viņš skaidri saprata, ka ilgi tā nevar turpināties. Kamēr zinošie deputāti, lielie banku dūži un nedaudzie diplomāti, kuriem bija skaidrs stāvoklis valstī, kur viņi uzturējās, apbrīnoja vieglumu un šķietamo bezrūpību, ar kādu viņš vadīja lielās pārmaiņas starp personām, kuru priekšgalā bija nostājies, šis gudrais cilvēks cīnījās ar izmisumu, jo viņam nebija nekādu plānu.

Es visu laiku vilcinos,— viņš sacīja sievai un dēlam,— es lieku pateikt maršalam, ka viņš grūž galējībās finansu ministru, ka varētu sākt izmeklēšanu par pieciem vai sešiem miljoniem, ko viņš izdod algās, es neļauju galvu galīgi zaudējušajam de Vēzam pastrādāt muļķības, lieku darīt zināmu resnajam finansu ministram Bardo, ka atmaskosim tikai nedaudzus viņa budžeta uzpūstos pantus utt., utt. Bet no visas šīs Vilcināšanās man nerodas neviena prātīga doma. Kurš apžēlosies par mani un dos ideju?

Jūs nespējat apēst saldējumu un baidāties, ka tas izkusīs,— Levēna kundze sacīja.— Gardēdim tas ir briesmīgs pārbaudījums!

Un, kad saldējums būs izkusis, es nomiršu aiz žēlabām.

Tādas sarunas atsākās ik vakaru pie mazā galdiņa, pie kura Levēna

kundze dzēra zāļu tēju.

Tagad Levēna kungs darīja visu iespējamo, lai aizkavētu ministrijas krišanu. Šai virzienā viņš vadīja divas trīs savas pēdējās sarunas ar kādu augstu personu. Viņš nevarēja kļūt par ministru, nezināja, ko izvirzīt ministru posteņos, un saprata — ja ministrija izveidosies bez viņa palīdzības, viņš zaudēs iekaroto stāvokli.

Jau divus mēnešus Levēna kungu bija galīgi apstājis Grandē kungs, kas ne no šā, ne no tā sāka atgādināt patīkamas atmiņas par laiku, kad viņi abi kopā strādājuši pie Perego kunga. Grandē kungs visādi izrādīja viņam savu draudzību un, šķiet, nespēja dzīvot bez tēva vai dēla.

Vai šis āksts gribētu kļūt par galveno nodokļu piedzinēju Parīzē vai Ruānā, vai arī viņš mērķē uz pēra titulu?

Nē, viņš grib kļūt par ministru.

Viņš — par ministru? Augstais dievs!— Levēna kungs, skaļi iesmiedamies, atbildēja.— Nodaļu priekšnieki taču ņirgātos par viņu!

Bet viņam piemīt tas smagnējais un stulbais cienīgums, kas deputātu palātai tā patīk. īstenībā šie kungi gudrību taisni nevar ciest. Kas gan cits viņiem bija tik netīkams Gizo kungā un Tjēra kungā, ja ne prāts? Patiesību sakot, viņi prātu pieņēma vienīgi kā neizbēgamu ļaunumu. Tās ir impērijas laiku audzināšanas sekas, ne velti Napoleons lādēja de Trasī* ideoloģiju, kad atgriezās no Maskavas.

Man šķiet, ka palātā negribēs nolaisties zemāk par de Vēza kungu. Šim dižajam vīram ir tieši tik daudz rupjības un Vilēlam kādreiz raksturīgās viltības, lai atrastos vienā līmenī ar milzīgu palātas vairākumu. Bet vai viņi spēs paciest tik bezgala pliekano un rupjo Grandē kungu?

Rosmīgs un ass prāts ministram, bez šaubām, ir nāves grēks, no vecā režīma ļaudīm sastāvošā deputātu palāta, ar kādu bija darīšana de Martinjaka kungam, tikai ar pūlēm spēja viņam piedot vodeviļista prāta rotaļīgumu, un kas gan notiktu, ja šim trūkumam pievienotos vēl asums, kas tā sanikno tirgoņus un naudas dūžus? Ja nepieciešams pārspīlējums, tad jau pārliecīga rupjība ir daudz mazāk bīstama; tur vienmēr vēl ir kas glābjams.

Bet šis Grandē atzīst par tikumu vienīgi spēju nostāties pistoles stobra priekšā vai pretī dumpinieku barikādei. Tiklīdz atradīsies cilvēks, kas nepadosies uzpirkšanai ar naudu, labvēlību viņa ģimenei vai ordeni, viņš klaigās par liekulību. Viņš mēdz teikt, ka Francijā pazīst tikai trīs muļķus: de Lafaijeta kungu, Diponu no Eiras un Diponu no Nemūras*, kas saprata putnu valodu. Ja viņam būtu kaut drusciņa prāta, jelkāda izglītība, vismazākā atjautība, lai sarunā patīkami pastrīdētos, viņš vēl varētu kādu piemānīt, taču pēdīgais muļķis uzreiz redzēs bagātību sarausušu ingvera tirgotāju, kas grib kļūt par hercogu.

Šis cilvēks ir vēl daudz vulgārāks par de Vēza kungu.

Salīdzinājumā ar Grandē grāfs de Vēzs prāta ziņā ir Voltērs un jūtu ziņā — Zans Žaks.

Tas ir cilvēks, kuru varētu salīdzināt ar de Kastrī* kungu I u■ i-> Sešpadsmitā laikmetā — tas nespēja saprast, kā var tik daudz, iun.it par kādu d'Alambēru vai Didro, kuriem nav pat karietes. T.ul.i domāšana atbilda labajam tonim 1780. gadā, tagad tā nesasniedz p.ii provinces leģitīmistu avīželes līmeni un kompromitē partiju.

Kopš lielajiem panākumiem, ko Levēna kungam bija sagādājusi viņa otrā runa palātā, Lisjēns pamānīja, ka Grandē kundzes salonā attieksme pret viņu ir pilnīgi mainījusies. Viņš pūlējās izmantot jauno veiksmi un runāja par savu mīlestību, taču visdārgākās greznības un izsmalcinātības vidū Lisjēns pamanīja vienīgi mēbeļu galdnieka un tapsētāja mākslu. Šo amatnieku smalkā gaume viņam tikai jo skaidrāk atklāja Grandē kundzes rakstura vismazāk valdzinošās puses. Viņu vajāja drūms tēls, ko viņš veltīgi centās aizgainīt: galantērijas preču tirgotāja sieva, kurai tikko kritis lielais laimests vienā no Vīnes loterijām, ko, Frankfurtes baņķieri tik rosīgi daudzina.

Grandē kundze nebija muļķe un ļoti labi redzēja, ka viņas panākumi nav nekādi spožie.

Jūs apgalvojat, ka jūtat pret mani nepārvaramu mīlestību,— viņa kādu dienu diezgan īgni sacīja,— taču jums nav nekāda prieka redzēt cilvēkus, kas dod priekšroku draudzībai!

«Augstais dievs! Kāda drāma patiesība!» Lisjēns nodomāja. «Vai tiešām viņa, man par nelaimi, būtu gudra?»

Viņš steidzās atbildēt:

Pēc dabas esmu bikls, ar noslieci uz melanholiju, un šīs ciešanas vēl padziļināja nelaime dziļi mīlēt brīnišķīgu sievieti, kurai pret mani nav siltu jūtu.

Nekad vēl viņam nebija tik maz iemesla tādām žēlabām: kopš zināma laika pati Grandē kundze, tā sakot, aplidoja Lisjēnu. Viņš, šķiet, izmantoja savu stāvokli, taču ļoti nepatīkami bija redzēt, ka jauneklis lika to manīt galvenokārt daudzu ļaužu vidū. Kad viņš atrada Grandē kundzi viņas parasto pielūdzēju lokā, viņš visiem spēkiem pūlējās tos nenicināt.

«Vai gan viņi vainīgi, ja uztver pasauli citādi nekā es? Viņu pusē ir vairākums.»

Tomēr, par spīti tādiem gluži pareiziem prātojumiem, jauneklis pamazām vien kļuva atturīgs, kluss un zaudēja interesi par visu.

«Kā lai runā par patiesu tikumību, slavu un skaistumu ar šiem muļķiem, kas visu saprot ačgārni un pūlas ar zemiskiem jokiem aptraipīt visu daiļo?»

Reizēm, pašam nezinot, dziļafe riebums palīdzēja izpirkt vētrainos jūtu uzplūdus, kas viņam dažkārt vēl uznāca un ko Nansī sabiedrība bija nevis izgaisinājusi, bet vēl pastiprinājusi.

«Lūk, tas ir cilvēks ar labām manierēm,» Grandē kundze domāja, vērodama, kā viņš stāv pie kamīna, pagriezies pret viņu, bet neredzē-

dams neko. «Kāds smalkums mājo cilvēkā, kura vectēvam varbūt nebija pat karietes! Cik žēl, ka viņam nav vēsturiska vārda! Acumirklīgie dzīvīguma uzliesmojumi, kas zināmā mērā met ēnu uz viņa manierēm, tad tiktu pieņemti par varonības izpausmi. Cik žēl, ka viesistabā neienāk neviens, kas spētu novērtēt viņa nevainojamo izturēšanos! .. .»

Un tomēr domās viņa piebilda:

«Manai klātbūtnei vajadzētu viņu izkustināt no priekšzīmīgi audzināta cilvēka normālā stāvokļa, bet šķiet, ka tieši tad, kad atrodas kopā ar mani un . .. šiem kungiem (Grandē kundze sarunā pati ar sevi gandrīz izteica «ar manu svītu»), viņš ir sevišķi vienaldzīgs un pieklājīgs. Ja viņš dedzību neizrādītu nekad, es nesūrotos.»

Tiesa, Lisjēns bija nelaimīgs, ka tik briesmīgi garlaikojas tādas sievietes sabiedrībā, kuru viņam vajadzētu dievināt, un būtu vēl nelaimīgāks, ja to kāds noprastu; tā kā, viņaprāt, šie cilvēki bija ļoti jūtīgi pret ārējiem uzmanības pierādījumiem, viņš pūlējās pret tiem būt sevišķi laipns.

Pa to laiku Lisjēna — tēva izsmieta ministra privātsekretāra — stāvoklis stipri sarežģījās. It kā pēc slepenas vienošanās de Vēza kungs un Lisjēns apmainījās gandrīz vienīgi ar pieklājības frāzēm; kancelejas kalpotājs nesa dokumentus no viena kabineta uz otru. Lai pierādītu Lisjēnam savu uzticēšanos, grāfs de Vēzs apkrāva viņu ar tā saucamajām svarīgajām ministrijas lietām.

«Vai tiešām viņš domā, ka tā piespiedīs mani lūgt žēlastību?» Lisjēns domāja un strādāja vismaz tikpat, cik trīs kanceleju priekšnieki. Bieži viņš atradās savā kabinetā no septiņiem rītā un dažu labu reizi pusdienu laikā lika tēva kantori pārrakstīt dokumentus, ko vakarā, atgriezies ministrijā, nolika uz viņa ekselences galda. Sirds dziļumos ekselencei ārkārtīgi nepatika tāda rīcība, ko kancelejās mēdz uzskatīt par talanta apliecinājumu.

Patiesībā tas apdullina vēl vairāk,— Lisjēns sacīja Kofam,

nekā četrpadsmit zīmju logaritma aprēķināšana.

Levēna kungs un viņa dēls,— de Vēza kungs sacīja sievai,

acīmredzot grib man pierādīt, ka esmu slikti rīkojies, nepiedāvādams jaunajam cilvēkam prefektūru pēc atgriešanās no Kānas. Ko viņš varēja prasīt? Viņš dabūja dienesta pakāpi un ordeni, ko apsolīju veiksmes gadījumā, bet viņš taču neko nepanāca.

De Vēza kundze lika Lisjēnu aicināt pie sevis trīs četras reizes nedēļā un laupīja viņam dārgo dokumentiem veltāmo laiku.

Arī Grandē kundze bieži atrada ieganstu apmeklēt viņu dienā; un aiz draudzības un pateicības pret tēvu viņš mēģināja izmantot šīs izdevības, lai izliktos patiesi iemīlējies. Viņš aprēķināja, ka ar Grandē kundzi tiekas vismaz divpadsmit reižu nedēļā.

«Ja sabiedrība pievērš man uzmanību, tai jāpieņem, kn esmu pamatīgi iemīlējies, un tad uz visiem laikiem būšu atbrīvojies n<> apsūdzības sensimoaismā.»

Lai izpatiktu Grandē kundzei, viņš centās izcelties starp jaunajiem parīziešiem, kas pievērsa sevišķu uzmanību apģērbam.

Tu rīkojies muļķīgi, pūlēdamies izskatīties jauns. Ja tev būtu trīsdesmit seši gadi vai vismaz īgna doktrināra āriene, es varētu sagādāt tev stāvokli, kādu vien vēlētos,— tēvs viņam sacīja.

Tas ilga jau sešas nedēļas, un Lisjēns pūlējās sevi mierināt, ka tā nevar turpināties vēl sešas nedēļas, un tad vienā jaukā dienā Grandē kundze aizrakstīja Levēna kungam un lūdza viņam stundu ilgu sarunu nākamajā dienā pulksten desmitos pie Temīna kundzes.

«Pret mani jau izturas kā pret ministru — kāda brīnišķīga situācija!» Levēna kungs nodomāja.

Nākamajā dienā Grandē kundze sāka sarunu ar bezgalīgiem draudzības apliecinājumiem. Stipri ieilgušās sprediķošanas laikā Levēna kungs palika nopietns un nesatricināms.

«Patiešām ir jākļūst par ministru, ja jau man lūdz audiences!»

Beidzot Grandē kundze sāka slavināt pati savu atklātību … Levēna kungs skaitīja minūtes, skatīdamies pulkstenī virs kamīna.

«Galvenais un pirmais noteikums ir klusēšana; neatļaūties ne vismazāko zobgalību par tādu svaigu, jaunu un jau tik godkārīgu sievieti. Bet ko viņa grib? Galu galā šai dāmai pietrūkst takta izjūtas, viņai vajadzētu pamanīt, ka es garlaikojos . . . Viņa ir pieradusi pie aristokrātiskām manierēm, bet īstas gudrības viņai ir mazāk nekā mūsu operas jaunkundzēm.»

Taču viņš pārstāja garlaikoties, kad Grandē kundze bez aplinkiem pieprasīja Grandē kungam ministra posteni.

Karalis pret Grandē kungu ir noskaņots ļoti draudzīgi,— viņa piebilda,— un būs apmierināts, redzot, ka viņš ķeras pie lieliem darbiem. Mums ir pils labvēlības pierādījumi, ko es jums izklāstīšu, ja vēlēsieties un ziedosiet tam laiku.

To izdzirdis, Levēna kungs kļuva ārkārtīgi atturīgs. Scēna sāka viņu uzjautrināt, šo komēdiju bija vērts turpināt. Grandē kundze, par spīti Sava prāta neatlaidībai, kas nieku dēļ nemēdza nobīties, satraucās,, gandrīz zaudēja dūšu un sāka runāt par viņa, Levēna, draudzīgajām jūtām pret sevi .

Klausoties vārdos par draudzību, uz kuriem vajadzēja atbildēt vismaz ar kādu piekrišanas zīmi, Levēna kungs turpināja klusēt un it kā iegrima savās domās. Grandē kundze saprata, ka viņas mēģinājums cieš neveiksmi.

«Es būšu sabojājusi mūsu ieceri,» viņa nodomāja. Šī pārliecība piešķira viņai drosmi pieņemt ārkārtējus lēmumus un paasināja domāšanu.

Grandē kundzes stāvoklis strauji pasliktinājās: Levēna kungs vairs nelikās tāds pats kā sarunas sākumā. Vispirms viņa sāka bažīties, tad pārbijās. Tas viņai labi piestāvēja un vērta seju izteiksmīgāku. Levēna kungs vēl pavairoja jaunās sievietes bailes.

Saspīlējums kļuva tik nopietns, ka Grandē kundze atļāvās jautāt Levēna kungam, kas tam ir pret viņu. Levēna kungs, kurš trīs stundas ceturkšņus bija gandrīz drūmi un noraidoši klusējis, tai brīdī tikai ar milzīgām pūlēm apspieda smieklus.

«Ja es iesmiešos, viņa sapratīs, cik bezjēdzīgs ir tas, ko viņai tūlīt sacīšu, un būšu veltīgi garlaikojies veselu stundu. Tad zaudēšu iespēju palūkoties, kāds ir šis izdaudzinātās tikumības īstais svars.»

Beidzot, it kā parādot žēlastību, Levēna kungs, kas bija kļuvis iznīcinoši pieklājīgs, ļāva nojaust, ka drīzumā varbūt būs tik laipns un visu izskaidros. Viņš bez mitas atvainojās par to, ko sacīs, un par nežēlīgajiem vārdiem, kurus būs spiests izrunāt. Viņš uzjautrinājās, ļaudams Grandē kundzei maldīties visšausmīgākajos minējumos.

«Galu galā šai dāmai nav rakstura, un nabaga Lisjēnam tā būtu garlaicīga mīļākā, ja viņš to iegūtu. Slavenas skaistules ir tikai brīnišķīgas dekorācijas, apveltītas vienīgi ar ārēju spožumu. Uz viņu jāskatās lieliskā salonā starp divdesmit ar ordeņlentēm un krustiem rotātiem diplomātiem. Man gribētos zināt, vai Lisjēna de Šastlē kundze ir vairāk vērta par šo. Kas attiecas uz fizisko skaistumu, ja tā drīkst izteikties, uz majestātisko stāju un patiešām skaistajām rokām, tas nav iespējams. No otras puses, nav nekādu šaubu: kaut arī man bija tas prieks pazoboties par šo sievieti, viņa mani garlaikoja, es vismaz skatījos pulkstenī un skaitīju minūtes. Ja viņai būtu raksturs, par kādu šķietami liecina skaistums, viņai vajadzētu jau reizes divdesmit mani pārtraukt un iedzīt strupceļā. Viņa ļauj izturēties pret sevi kā pret jauniesaucamo, ko ved nogalināt divkaujā.»

Beidzot pēc vairākas minūtes ilgiem tiešiem mājieniem, kas uzpūta gaišās liesmās Grandē kundzes mokošās bažas, Levēns klusā, dziļa aizkustinājuma pilnā balsī sacīja:

— Es atzBos, kundze, ka nespēju jūs mīlēt, jo jūsu dēļ mans dēls nomirs ar diloni.

«Balss man klausīja labi,» Levēna kungs nodomāja. «Tas bija īstais tonis un īstā izteiksme.»

Taču galu galā Levēna kungs nebija dzimis liels politiķis, tāds kā Taleirāns — vēstnieks pie svarīgām personām. Aiz garlaicības viņš kļuva īgns un baidījās, ne nespēs pretoties kārdinājumam izklaidēties, atļaujoties kādu jocīgu vai bezkaunīgu izlēcienu.

Kad svarīgie vārdi bija izsacīti, Levēnam tik briesmīgi uznāca smiekli, ka viņš izgāja no istabas.

Grandē kundze aizbultēja durvis un gandrīz stundu nekustīgi sedi ju krēslā. Viņa bija domīga, acis ieplestas kā Gerēna kunga IVdi.u Luksemburgas muzejā.* Vēl nekad neviens godkārības apsēstais 1,1 nebija ilgojies pēc ministra posteņa kā tobrīd viņa.

«Kā es tēlošu Rolāna kundzes lomu šajā pūstošajā sabiedrībā! lis rakstīšu visus vīra apkārtrakstus, jo viņam nav stila.

Es nevaru sasniegt tādu stāvokli, ja manī dziļi un traģiski neiemīlas kāds sevišķi cienījams cilvēks no Senžermēna priekšpilsētas. Tādas bākas uguns mani paceltu lielā augstumā! Taču es varētu novecot savā pašreizējā stāvoklī, un pavērsiens manā dzīvē paliktu tikpat kā neiespējams, turpretī gadījumā, ja Grandē kungs kļūtu par ministru, mani ielenktu tādi cilvēki, kaut arī ne visdižciltīgākie, ne ar visaugstāko stāvokli, tomēr pilnīgi pieņemami un pietiekami. De Vēza kundze ir tīrā zostiņa un ap viņu augstmaņu papilnam. Saprātīgi cilvēki uzmeklē to, kura rokās ir budžets.»

Grandē kundzes galvā drūzmējās domas, kas nostiprināja pārliecību, ka ministra kundzes stāvoklis ir īstā laime. Taču tas nebija galvenais. Ne jau tādas domas iekvēlināja Rolāna kundzes* cildeno dvēseli pirms viņas vīra iecelšanas par ministru. Bet tieši mūsu laikmets atdarina 1793. gada dižos cilvēkus. Tā izpaudās de Polinjaka kunga raksturs; tiek atdarināts ārišķīgais: kļūt par ministru, izdarīt valsts apvērsumu, atkārtot 4. periālu,* 10. augustu,* 18. fruktidoru;* turpretī par līdzekļiem, ar kādiem panākumi gūti, par rīcības dzinuļiem netiek domāts.

Taču, kad runa bija par maksu, kas tika prasīta par visām šītn priekšrocībām, Grandē kundzes iztēle apsīka, viņa nevēlējās par to domāt: viņas prāts kļuva neauglīgs. Viņa negribēja klaji piekrist tādai maksai un vēl mazāk — to noraidīt; viņai bija vajadzīga gara un kūtra saruna, lai pieradinātu iztēli pie šīs domas. Viņas godkārībā degošā dvēsele nespēja pievērsties nepatīkamajam, bet otršķirīgajam noteikumam. Jaunā sieviete juta, ka mocīsies sirdsapziņas pārmetumos, taču tos iedvesīs nevis reliģija, bet augstprātība.

«Vai gan dižciltīga dāma, tāda kā hercogiene de Longvila vai de Ševrēza kundze, būtu pievērsusi tik mazu vērību nepatīkamajam noteikumam?» viņa steigā atkārtoja. Un pati sev nemaz neatbildēja, jo uzdotos jautājumus uzskatīja par nesvarīgiem — visas domas nodarbināja ministra kundzes stāvoklis. «Cik sulaiņu man vajadzēs? Un cik zirgu?»

Šī ar savu tikumību izdaudzinātā sieviete Veltīja tik maz uzmanības dvēseles prasībai, ko dēvē par tiklību, ka gandrīz aizmirsa atbildēt uz jautājumiem, kurus šajā sakarā sev uzdeva, turklāt jāatzīst, ka uzdeva tikai formas pēc. Beidzot, kad viņa vairāk nekā trīs stundas ceturkšņus bija gremdējusies sapņos par gaidāmo ministra kundzes stāvokli, viņa mazliet pievērsās jautājumam, ko atkārtoja piekto vai sesto reizi: «Vai de Ševrēza kundze vai de Longvila kundze būtu piekritušas tādam noteikumam?» Protams, viņas, šis augstās dāmas, būtu piekritušas. Morālā ziņā viņas stāvētu zemāk par mani, jo būtu gatavas tādam solim kaut daļējas mīlestības dēļ, ja ne pat vēl zemākas dziņas mudinātas. Miesīgas dziņas. Viņas bija iespējams savaldzināt, mani ne. (Viņa sevi ļoti apbrīnoja.) Tāda rīcība ir vienīgi augstākā mērā saprātīga un piesardzīga; man tā nesaistās ne ar kādu baudu.»

Ja ari ne pilnīgi, tad vismaz daļēji sevi no sievišķīgās puses tā nomierinājusi, Grandē kundze atkal iegrima saldos sapņos par vīra ministra portfeļa iespējamo iespaidu uz viņas sabiedrisko stāvokli.

«Cilvēks, kas bijis ministrs, padara savu vārdu slavenu uz visiem laikiem. Tūkstošiem franču pazīst no nācijas augstākās kārtas vienīgi tos, kas bijuši ministri.»

Grandē kundzes iztēle pievērsās nākotnei. Viņa izrotāja savu jaunību ar visglaimojošākiem notikumiem.

«Es vienmēr būšu taisnīga, vienmēr pret visiem laipna, nezaudējot cieņu, es uzņemšu aizvien jaunus un jaunus sakarus sabiedrībā, būšu rosīga, un nepaies ne desmit gadi, kad mans vārds skanēs visā Parīzē. Jau labu laiku ļaužu skatieni ir pieraduši pie mana nama un manām ballēm. Un beidzot — vecums, kādu piedzīvoja Rekamjē* kundze, tikai, domājams, laimīgāks.»

Vienīgi īsu brīdi un tīri formas pēc viņa pievērsās jautājumam: «Bet vai Levēna kungam būs pietiekami liela ietekme, lai viņš varētu sagādāt Grandē kungam ministra portfeli? Vai tad, kad būšu samaksājusi pēc vienošanās, viņš par mani nezobosies? Bez šaubām, tas ir jāpārliek, jo tādas vienošanās pirmais noteikums ir iespēja nodot pārdoto pircējam.»

Grandē kundze savu rīcību bija apsvērusi kopā ar vīru, taču viņa vairījās pilnīgi precīzi atstāstīt saņemto atbildi. Viņa skaidri apzinājās, ka nepavisam nebūtu neiespējami pamudināt vīru raudzīties uz lietām saprātīgi, no filozofiska un politiska viedokļa, taču tāda saruna sevi cienošai sievietei ir ārkārtīgi nepatīkama. «Turklāt,» viņa domāja, «labāk ir vienkārši pārlēkt tai pāri.»

Izrādījās, ka viss nemaz nav tik patīkami, kad vakarā Lisjēns ieradās pie viņas; jaunā sieviete apmulsumā nodūra acis. Sirdsapziņa viņai sacīja: «Lūk, tas ir cilvēks, ar kura palīdzību varu kļūt par iekšlietu ministra sievu.»

Lisjēns, kuram tēvs par notikušo sarunu neko nebija stāstījis, tūlīt pamanīja, ka Grandē kundze attieksmē pret viņu vairs nav tik stīva, ir kļuvusi dabiskāka, ka viņas uzvedībā jaušami it kā sirsnības un laipnības uzplaiksnījumi. Viņam tāda Grandē kundzes izturēšanās, kas, tiesa, gan visai aptuveni atgādināja vienkāršību un dabiskumu, patika labāk nekā tas, ko jaunā sieviete dēvēja par prāta spožumu. Tovakar viņš ilgu laiku pavadīja viņai līdzās.

Taču viga klātbūtne Grandē kundzi apgrūtināja, jo viņa dn/.ak teorētiski nekā praktiski pārzināja augsto politisko intrigu mākslu, kura kopš kardināla de Resa laikiem bija kļuvusi par de Ševrēzu un de Longvilu ikdienu. Viņa izvadīja Lisjēnu mazliet valdonīgi, bet draudzīgi, tā palielinot viņa prieku tikt brīvam jau vienpadsmitos.

Tonakt Grandē kundze gandrīz nespēja ne acu aizdarīt. Vienīgi rīta agrumā ap pieciem vai sešiem laime būt ministra sievai beidzot ļāva viņai aizmigt. Ja viņa atrastos Grenellas ielas savrupnamā, laimes izjūta diezin vai varētu būt spēcīgāka. Šī sieviete bija uzmanīga pret dzīves īstenību.

Tajā naktī viņa pārdzīvoja piecus vai sešus nepatīkamus brīžus. Piemēram, viņa aplēsa livreju skaitu un maksu. Grandē kunga sulaiņu livrejās ietilpa kanārijdzeltena vadmala, kas, par spīti visiem brīdinājumiem, nespēja saglabāt svaigumu ilgāk par mēnesi. Cik lielā mērā pieaugs izdevumi un, galvenais, cik daudz stingrāka uzraudzība būs vajadzīga, kad palielināsies nepieciešamo livreju skaits! Viņa skaitīja: vārtnieks, kučieris, sulaiņi izbraukumiem … Taču rēķināšana bija jāpārtrauc, jo viņa skaidri nezināja, cik sulaiņu izbraukumiem vajadzēs.

«Rīt došos veiklā izlūkvizītē pie de Vēza kundzes. Šī sieviete nedrīkst nojaust, ka gribu izpētīt viņas namu; ja viņa manu vizīti spētu pārvērst par anekdoti, man tas būtu augstākā mērā nepatīkami. Kā var nezināt, kādam jābūt ministra namam! Grandē kungam par to visu vajadzētu būt skaidrībā, bet viņš patiešām nav nekāds gudrais!»

Par Levēnu Grandē kundze iedomājās tikai vienpadsmitos no rīta, kad pamodās; drīz viņa sāka smaidīt, iztēlojās, ka mīl to un ka tas viņai patīk daudz labāk nekā vakar: ar tā starpniecību viņa spēs sasniegt visu spožumu, ko dos jaunā dzīve.

Vakarā viņa, Lisjēnu ieraugot, aiz prieka nosarka. «Viņam ir izmeklētas manieres,» Grandē kundze domāja. «Kāds aristokrātisks izskatsl Cik maz pieglaimības! Cik lielā mērā viņš atšķiras 110 rupja provinces deputāta! Pat visjaunākie no tiem manā klātbūtnē izturas kā dievlūdzēji baznīcā. Sulaiņi priekšistabā tiem pilnīgi laupa saprašanu.»

L X I I nodaļa

Kamēr Lisjēns Grandē savrupnamā brīnījās par dīvaino veidu, kādā viņu todien uzņēma, Levēna kundzei bija nopietna saruna ar vīru.

— Ak, mīļais draugs,— viņa sacīja,— godkāre ir sagrozījusi jums galvu, jūsu gudro galvu! Augstais dievs! Tas nāks par ļaunu jūsu krūtīm. Un kam jums vajadzīga godkārība? Utt., utt. Vai vēlaties naudu? Vai ordeņlcntes?

Tā Levēna kundze runāja ar vīru, kas aizstāvējās visai vāji.

Mūsu lasītājs varbūt brīnīsies, ka sieviete četrdesmit piecu gadu vecumā joprojām ir sava vīra labākais draugs un vaļsirdīga pret viņu. Tas tāpēc, ka pret cilvēku, kas apveltīts ar neparastu un mazliet dīvainu prātu, kāds bija Levēna kungs, būtu ārkārtīgi bīstami nebūt pilnīgi atklātam. Ja viņš pāris reižu aiz pārsteidzības vai nevērības tiktu piemuļķots, vienā jauka dienā viņš sakopotu visus patiešām apbrīnojamā prāta spēkus kā liesmas krāsnī ar atstarotāju un vērstu tos pret punktu, kurā viņu grib apmānīt; viltība tiktu atklāta, izsmieta un uzticība zaudēta uz visiem laikiem.

Par laimi abu laulāto draugu laimei, viņi viens otra klātbūtnē domāja skaļi. Melīgajā pasaulē, kur personiskās attiecības bija varbūt vēl melīgākas nekā sabiedriskās, īstas vaļsirdības smaržai piemita burvība, kas laika ritumā nezaudēja ne drusciņu svaiguma.

Nekad Levēna kungs nebija bijis tik tuvu meliem kā tajā brīdī. Tā kā panākumi deputātu palātā nebija prasījuši nekādas pūles, viņš nespēja tos uzskatīt par nemainīgiem un gandrīz pat ne par īstiem. Tas bija pašapmāns, tas bija neprāts, tas apliecināja ārkārtējo prieku, ko sagādāja panākumi un neticamais stāvoklis, ko viņš bija iekarojis trīs mēnešos. Ja Levēna kungs šajā darbībā nebūtu zaudējis aukstasinību, kas viņu neatstāja vissvarīgākajos veikala darījumos, viņš sev sacītu:

«Tas ir jauns darbalauks spēkam, ar ko esmu apveltīts jau sen. Tā ir varena tvaikmašīna, ko vēl nebiju domājis pavērst tādā virzienā.»

Apbrīnojamo panākumu radīto neparasto izjūtu straume mazliet saļodzīja Levēna kunga veselā saprāta pamatus, un viņš kaunējās to atklāt pat sievai. Pēc ilgām sarunām Levēna kungs nespēja vairs noliegt savu vainu.

Nu labi, jā,— viņš beidzot sacīja,— man uznāca godkārības lēkme, un visjocīgākais ir tas, ka pats nezinu, ko gribu.

Veiksme klauvē pie jūsu durvīm, tūlīt pat ir jāizšķiras. Ja jūs tai neatvērsiet, tā ies klauvēt citur.

Visvarenā brīnumi iemanto sevišķu spožumu, ja tie skar rupju un nekustīgu matēriju. Es pataisīšu Grandē par ministru, vismaz papūlēšos to izdarīt.

Grandē kungs — ministrs!— Levēna kundze smaidīdama sacīja. — Bet jūs taču esat netaisns pret Anselmu! Kāpēc nepadomājat par viņu?

(Lasītājs varbūt būs aizmirsis, ka Anselms bija Levēna kunga vecais uzticamais kambarsulainis.)

Tāds, kāds viņš ir,— Levēna kungs atbildēja zobgalīgā nopietnībā, kas viņam sagādāja sevišķu prieku,— Anšēlms savos sešdesmit gados būtu lietišķāks par Grandē kungu. Kad viņam dotu mēnesi laika attapties no pārsteiguma, viņš labāk nekā Grandē kungs izlemtu lietās, it īpaši svarīgās, kur vajadzīgs īsts veselais saprāts. Bet Anšelmām nav sievas, kas varētu kļūt par mana dēla mīļāko, un, ja es padarītu Anselmu par iekšlietu ministru, visiem nekļūtu skaidrs, ka viņa personā es par ministru pataisu Lisjēnu.

Ak, ko jūs man stāstāt!— Levēna kundze iesaucās. Un smaids, ar kādu viņa uzklausīja Anselma tikumu uzskaitījumu, acumirkli apdzisa.— Jūs sakompromitēsiet manu dēlu. Lisjēns kļūs par upuri šim mūžīga nemiera mocītajam prātam, sievietei, kas dzenas pēc laimes kā salkstoša dvēsele un nekad to nesasniedz. Viņa padarīs Lisjēnu tikpat nelaimīgu un satrauktu, kāda ir pati. Un kā gan Lisjēns neiesveļas sašutumā par šīs sievietes rakstura vulgaritāti? Viņa ir nemitīga atdarinātajai

Taču tā ir Parīzes skaistākā vai vismaz spožākā sieviete. Viņa pagaidām ir tikumīga, nevar iegūt mīļāko, visai Parīzei nezinot, un, ja vien šim mīļākajam ir vārds, ko sabiedrībā jau mazliet pazīst, viņas izvēle izvirza to pirmajā plānā.

Pēc ilgas sarunas, kas Levēna kundzei sagādāja zināmu prieku, viņa šai patiesībai galu galā piekrita. Viņa aprobežojās ar to, ka atzina Lisjēnu par pārāk jaunu, lai viņu varētu stādīt sabiedrības un it īpaši deputātu palātas priekšā kā politiķi.

Viņa trūkums ir elegantās manieres un prasme ģērbties. Taču esmu nolēmis pirmajā izdevīgajā gadījumā parunāt par to ar Grandē kundzi … Un, beidzot, dārgā draudzene, domāju, ka esmu pilnīgi padzinis no viņa sirds de Šastlē kundzi, un tagad varu atzīties: šī sieviete man patiešām darīja raizes.

Jums jāzina, ka Lisjēns strādā teicami. Vecais Dibreils, kancelejas priekšnieka palīgs kopš mana drauga Kretē laikiem — tas bija pirms divdesmit deviņiem gadiem — atsaucas par viņu lieliski. Lisjēns ministrijā padara tikpat daudz, cik trīs kanceleju priekšnieki. Viņu nav samaitājušas rutīnas muļķības, ko stulbeņi dēvē par lietu parasto gaitu, Lisjēns visu izšķir ātri, droši, pats varbūt riskējot sakompromitēties, taču tieši tā, ka pie šīm lietām vairs nav jāatgriežas. Viņš ir īsts ienaidnieks tirgotājam, kas apgādā ministriju ar papīru, jo pieprasa, lai vēstules nebūtu garākas par desmit rindām. Par spīti Kānā dabūtajai mācībai, viņš joprojām rīkojas droši un noteikti. Un ievērojiet, kā jau esam vienojušies, es nekad neesmu Lisjēnam sacījis, ko domāju par viņa rīcību Merobēra kunga ievēlēšanas laikā. Es gan viņu palātā netieši aizstāvēju, bet viņš manos vārdos varēja saskatīt ģimenes pienākuma izpildīšanu.

Ja varēšu, pataisīšu viņu par ģenerālsekretāru. Ja man tādu posteni atteiks Lisjēna jaunības dēļ, viņš vismaz īstenībā būs ģenerālsekretārs, jo vieta paliks brīva un viņš tā pienākumus pildīs, paliekot privātsekre- tāra amatā. Viņš vai nu lauzīs kaklu gada laikā, vai arī iegūs reputāciju, un es vientiesīgi sacīšu:

Lai viņš bez rūpēm Dzīvi nodzīvotu. Esmu devis ar pūlēm, Ko draugs vien dotu.

Kas attiecas uz mani, es izstāšos no spēles. Visiem bus skaidrs, ka esmu padarījis Grandē par ministru tāpēc, ka mans dēls tādam postenim vēl nav piemērots. Ja tas man neizdosies, pārmetumiem nebūs iemesla: tas nozīmēs, ka laime nav klauvējusi pie manām durvīm. Kad iecelšu Grandē, būšu bez rūpēm veselu pusgadu.

Vai Grandē kungs spēs noturēties?

Te ir apsvērumi viņam gan par labu, gan par ļaunu. Grandē pusē nostāsies visi muļķi, un es nešaubos, ka dzīvesveids ministram būs tāds, ka viņš izdos simttūkstoš franku vairāk, nekā saņems algā. Tam ir milzīga nozīme. Viņam netrūks itin nekā, izņemot asprātību strīdos un veselā saprāta lietu izlemšanā.

i— Tik vien,— Levēna kundze bilda.

Un vispār — tas ir labakais sabiedrības produkts. Jūs jau zināt, kā viņš runas palātā. Kā īsts sulainis Grandē nolasīs spožas runas, kuras pasūtīšu labākajiem sacerētājiem, maksājot simt Iuidoru, ja tās gūs panākumus. Es runāšu. Vai gūšu tādus pašus panākumus aizstāvot, kādus guvu uzbrūkot? To man ļoti gribētos zināt, un šaubas mani uzjautriņa. Dēls un mazais Kofs veidos manu aizstāvības runu pamatus … Es domāju, ka tas viss var iznākt stipri pliekani . ..

Taču sirds dziļumos Levēna kundzi mulsināja sievietes loma šaja darījumā.

Tas izskatās pēc sliktas gaumes. Es nesaprotu, kā jūs varat piedalīties tādās lietās.

Bet, dārgā draudzene, puse Francijas vēstures pamatojas tieši uz tādiem darījumiem kā šis te. Trīs ceturtdaļas īpašumu, kas pieder tagad tik lepnīgajām dižajām dzimtām, reiz radīti mīlestības ceļā.

Augstais dievs! Kas tā par mīlestību!

Vai jūs strīdēsieties ar mani par šo pieklājīgo vārdu, ko pieņēmuši Francijas vēsturnieki? Ja jūs mani nokaitināsiet, es lietošu trāpīgāku apzīmējumu. Sākot ar Fransuā Pirmo un beidzot ar Luijņ Piecpadsmito, ministru posteņus izdalīja dāmas, vismaz divas trešdaļas no tiem. Ik reizi, kad mūsu nācija atspirgst no drudža, tā atgriežas pie šiem tikumiem, kas atbilst tās dabai. Un vai tad ir slikti darīt to, kas Vienmēr ticis darīts? (Tā bija Levēna kunga īstā morālē. Viņa Sieva, dzimusi impērijas laikā, bija apveltīta ar bargo tikumību, kāda piederas topošai despotijai.)

Viņai bija diezgan grūti pielāgoties tādai morālei.

L X III nodaļa

Nedz Grandē kundzes raksturā, nedz paradumos nebija nekā romantiska, un to cilvēku acis, kurus neapžilbināja viņas karaliskā staja un jaunas anglietes cienīgais svaigums, dīvainu iespaidu radīja pretstats starp viņas būtību un sentimentālo, pārjūtīgo runas veidu, it kā viņa būtu atdzimusi Nodjē kundze. Viņa neteica «Parīze», viņa runāja par milzu pilsētu. Neraugoties uz šķietami romantisko garu, Grandē kundze visas darīšanas kārtoja izcili saprātīgi, rūpīgi un uzmanīgi kā diegu un galantērijas preču sīktirgotāja.

Apradusi ar laimi kļūt par ministra laulāto draudzeni, Grandē kundze sāka domāt, ka Levēna kungu varētu maldināt dēla bezcerīgās mīlestības bēdas vai vismaz mokošās bailes kļūt smieklīgam, jo par Lisjēna mīlestību viņa nešaubījās ne mirkli. Mīlestību viņa pazina vienīgi pēc sliktajiem atdarinājumiem, kādi parasti sastopami sabiedrībā, un nespēja to saskatīt tur, kur tā patiešām bija un slēpās. Galvenais jautājums, kas viņu nemitīgi nodarbināja, bija tāds:

«Vai Levēna kungs ir tik ietekmīgs, ka spēj kādu izvirzīt par ministru? Bez šaubām, šobrīd viņš ir |oti populārs orators; par spīti gandrīz nesadzirdamajai balsij, viņš ir vienīgais cilvēks, kura runas palātā klausās,— tas nav noliedzams. Stāsta, ka viņu slepeni pieņemot karalis. Viņš ir vislabākajās attiecībās ar maršalu N., kara ministru. Visi šie apstākli kopumā, bez šaubām, rada spožu stāvokli, taču pastāv neizmērojams attālums starp iespēju sarunāties ar karali, šo bezgala viltīgo cilvēku un veiklo krāpnieku, un iespēju sagādāt Grandē kungam ministra posteni.» Un Grandē kundze dziļi nopūtās. Tādas tirdošas bažas jau pāris dienu pamazām vien ārdīja Grandē kundzes laimi, tāpēc viņa drošu prātu pieņēma lēmumu un bezbailīgi nolika Levēna kungam satikšanos. «Viņš nav jāuzskata par vīrieti,» viņa nodomāja un pārdroši uzaicināja Levēna kungu pie sevis …

Mums šī lieta ir tik svarīga, ka, manuprāt, jums neliksies neparasts mans lūgums dot man sīkāku ieskatu cerībās, ko Jaujat lolot.

«Tātad,» Levēna kungs domāja, klusībā smaidīdams, «runa ir nevis par maksu, bet gan vienīgi par to, cik droša ir pārdotās preces saņemšana.»

Levēna kungs atbildēja vissirsnīgākajā un vaļsirdīgākajā tonī:

Esmu vairāk nekā laimīgs, kundze, redzot topam aizvien ciešākas mūsu senās labās draudzības saites. Turpmāk tām jākļūst vēl sirsnīgākām, un, lai tās sasniegtu pilnīgu uzticēšanos un atklātību, es lūdzu at|auju runāt skaidru valodu bez jelkādas nevajadzīgas izlikšanās … it kā jūs jau piederētu pie mūsu ģimenes.

Šai brīdī Levēna kungs ar lielām pūlēm apslēpa izsmieklu skatienā

Vai man vajadzētu jums lūgt pilnīgu klusēšanu? Es jums neslēpšu kādu apstākli, ko jūsu tiklab dziļais kā asais prāts gan jau būs nojautis: grāfs de Vēza kungs mūs uzmana. Viens vienīgs sīkums, viens vienīgs fakts, ko šim ministram var darīt zināmu kāds no viņa simt spiegiem, piemēram, marķīzs de G. kungs vai R. kungs, kurus jūs labi pazīstat, spēj mums visu samaitāt. De Vēza kungs redz, ka ministrija viņam slīd ārā no rokām, un viņa rosība nav noliedzama: ik dienas viņš pirms astoņiem rītā ierodas desmit vizītēs. Tāda Parīzei neparasta stunda glaimo deputātiem, atgādinot viņiem darbošanos laikā, kad viņi bija prokurora klerki.

Grandē kungs, tāpat kā es, atrodos bankas priekšgalā, un kopš Jūlija bankas ir valsts priekšgalā. Pilsonība aizstājusi Senžermēna priekšpilsētu, un baņķieri ir pilsonības aristokrātija. Lafita* kungs, kas visus cilvēkus iedomājās līdzīgus eņģeļiem, ļāva savai kārtai zaudēt ministrijas. Apstākļi mudina lielos baņķierus tās pārņemt pašiem vai ļaut tās iegūt saviem draugiem… Ilaņķierus apsūdz muļķībā, taču palātas iecietība ļāva man pašam pierādīt, ka vajadzības gadījumā mēs spējam vērst pret saviem politiskajiem pretiniekiem izsmieklu, ko nevar aizmirst. Es labāk par visiem zinu, ka šīs zobgalības nav nekādi argumenti; taču palātai nepatīk argumenti, un karalim patīk vienīgi nauda; viņam vajag daudz kareivju, lai savaldītu strādniekus un republikāņus. Valdība ir ieinteresēta būt labās attiecībās ar biržu. Neviena ministrija nespēj gāzt biržu, bet birža spēj gāzt ministriju. Pašreizējā ministrija nevar nekur tālu tikt.

Grandē kungs saka to pašu.

Viņam ir diezgan pareizi uzskati; taču, tā kā esat man atļāvusi vissirsnīgākās draudzības valodu, es apgalvošu, ka nekad nebūtu iedomājies par Grandē kungu, ja jūs nebūtu viņa sieva. Es jums jautāšu pilnīgi atklāti: vai, jūsuprāt, jums ir pietiekams iespaids uz Grandē kungu, lai vadītu viņu visos svarīgākajos ministrijas jautājumos? Viņam būs nepieciešama jūsu veiklība, lai iegūtu maršala (kara ministra) labvēlību. Karalim vajadzīga armija, un vienīgi maršals var to pārvaldīt un gādāt par tās kaujasspēju. Jo viņam patīk nauda, viņš grib daudz naudas, un finansu ministra pienākums ir to sagādāt. Grandē kungam vajadzēs rūpēties par līdzsvaru starp maršalu un naudas ministru, citādi notiks šķelšanās. Tagad, piemēram, maršala domstarpības ar finansu ministru ir bijušas par cēloni divdesmit strīdiem un divdesmit izlīgumiem. Abu pušu niknums tā saasinājies, ka tās vairs nespēj panākt vienošanos visvienkāršākajos jautājumos.

Nauda ir pamats ne vien karam, bet arī bruņotajam mieram, kādu baudām kopš Jūlija. Vajadzīga ne tikai armija pret strādniekiem, bet arī vietas visam pilsoniskajam ģenerālštābam. Tur ir seštūkstoš pļāpu, kas metīsies jums virsū ar savu daiļrunību, ja neaizbāzīsiet viņiem mutes ar siltu vietiņu seštūkstoš franku vērtībā.

Tātad maršalam, kam aizvien vajag naudu, būtu jāizrauga par iekšlietu ministru kāds baņķieris; starp mums runājot, viņš vēlas cilvēku, ko vajadzības gadījumā varētu stādīt pretī finansu ministram, cilvēku, kurš saprot naudas atšķirīgo vērtību dažādās dienas stundās. Vai šis baņķieris — iekšlietu ministrs, cilvēks, kas spēj saprast biržu un zināmā mērā tikt galā ar Rotšilda kunga un finansu ministra mahinācijām, sauksies Levēns vai Grandē? Esmu pārāk laisks un, atklāti sakot, pārāk vecs. Es vēl nevaru padarīt par ministru savu dēlu, viņš nav deputāts, es nezinu, vai viņš pratis runāt, jau pusgadu, piemēram, viņš jūsu dēļ ir tikpat kā mēms … Bet es varētu padarīt par ministru kādu cienījamu cilvēku, ko izraudzītos persona, kura izglābtu dzīvību manam dēlam.

Es nešaubos par jūsu patieso labvēlību pret mums.

Es saprotu, kundze; jūs mazliet apšaubāt — un man tas ir vēl viens iemesls apbrīnot jūsu saprātu — jūs apšaubāt manu varu. Apspriežot galma un politikas augstās intereses, šaubīties ir pirmais pienākums, un tas neaizvaino nevienu no pretējām pusēm. Var nonākt ilūziju varā un tā nodarīt ļaunumu ne tikai drauga, bet arī pats savām interesēm. Es jums sacīju, ka varētu izraudzīties Grandē kungu, jūs mazliet apšaubāt manas iespējas. Es nevaru jums pasniegt iekšlietu ministra vai finansu ministra portfeli, kā pasniegtu vijolīšu pušķi. Tāda dāvana pašreizējos apstākļos nav pa spēkam pat karalim. Īstenībā ministrs jāievēl piecām vai sešām personām, kurām drīzāk ir tiesības uzlikt veto citu izraudzītajam nekā neierobežota vara iecelt savu kandidātu. Jo, beidzot, neaizmirstiet, kundze, ka vēl vajag īsti patikt karalim, gandrīz patikt deputātu palātai un, beidzot, pārāk neaizvainot nabaga pēru palātu. Jums pašai, mana daiļā, jāizšķir, vai gribat ticēt, ka darīšu visu no manis atkarīgo, lai jūs varētu pārcelties uz Grenellas ielas savrupnamu. Pirms spriežat par manu padevību jūsu interesēm, mēģiniet gūt skaidru priekšstatu par to ietekmi, kādu divas vai trīs reizes laime uz divdesmit četrām stundām ir ielikusi manās rokās.

Es jums ticu, turklāt stipri ticu, un tas, ka esmu uzsākusi ar jums sarunu par tādu tematu, ir tam skaidrs pierādījums. Taču starp ticību jūsu gudrībai un jūsu veiksmei un upuri, ko no manis prasāt, ir liels attālums.

Es būtu izmisis, ja kaut vismazākajā mērā aizskartu jūsu — sievietes smalkjūtību, kas spēj apdvest ar tādu burvību, jaunības spožumu un vispilnīgāko skaistumu. Taču de Ševrēza kundzei, hercogienei de Longvilai, visām sievietēm, kas atstājušas savu vārdu vēsturē un — tas ir vēl būtiskāk — dibinājušas sava nama bagātību, reizēm ir bijušas sarunas ar viņu ārstu. Nu, tad es būšu dvēseles dziednieks, padomdevējs cildenajai godkārei, ko šis lieliskais stāvoklis jums droši vien iedveš. Mūsu laikmetā, sabiedrībā, kas līdzinās irstošai smiltij, kur nekas nav paliekams, kur viss sagrūst, jūsu izcilais prāts, jūsu lielā

bagātība, Grandē Vunga drosme un jūsu personiskās priekšrocības ir radījuši vērā ņemamu, noturīgu, no varas untumiem neatkarīgu stāvokli. Jums jābaidās no viena vienīga ienaidnieka: no modes; šobrīd esat tās mīlule, bet, lai kāda būtu jūsu vērtība, mode mēdz novērsties. Ja vismaz pusotra gada laikā jūs nepagādāsiet neko jaunu, ko varētu apbrīnot sabiedrība, kura šobrīd jus novērtē pēc nopelniem un paceļ tik lielos augstumos, jūs būsiet apdraudēta; mazākais sīkums, kāda bezgaumīga kariete, slimība, tīrais nieks, par spīti jūsu jaunībai, padarīs jūs par vēsturisku personu.

Šo lielo patiesību es zinu jau sen,— Grandē kundze atbildēja kā saērcināta karaliene, kurai nelaikā atgādina par viņas armiju sakāvi,— es jau sen zinu šo lielo patiesību: mode ir uguns, kas apdziest, ja to nekurina.

Ir vēl kāda otršķirīga, bet ne mazāk svarīga patiesība, kas tikpat bieži jāliek lietā: slimais, kas runā preti ārstam, un prasītājs, kurš vēršas pret savu advokātu, kaut gan visi spēki būtu jāsakopo cīņai pret ienaidnieku, nav tie, kas var gaidīt stāvokļa uzlabošanos.

Levēna kungs piecēlās.

Mīļā daiļava, laiks ir dārgs. Vai gribat pret mani izturēties kā pret vienu no saviem pielūdzējiem un panākt, lai es zaudēju galvu? Tad sacīšu, ka esmu par vecu, lai zaudētu galvu, un iešu meklēt laimi citur.

Jūs esat nežēlīgs cilvēks. Labi, runājiet!

Grandē kundze rīkojās gudri, neturpinādama sarunu augstā tonī; Levēna kungam, kas daudz vairāk bija dzīves baudītājs un garastāvokļa cilvēks nekā veikalnieks un vēl mazāk — godkārīgais, jau šķita smieklīgi padarīt savus nodomus atkarīgus no kāda sievišķa untumiem, un viņš sāka prātot par citām iespējām izvirzīt Lisjēnu.

«Es neesmu radīts ministra amatam, esmu pārāk slinks un pieradis pie izpriecām,» viņš prātoja, klausīdamies Grandē kundzes runās, «es pārāk maz domāju par rītdienu. Ja manā priekšā gvelztu muļķības un plātītos nevis Parīzes dāmiņa, bet karalis, tas mani nokaitinātu tāpat, un to man nemūžam nepiedotu. Tātad visi spēki jāveltī dēlam.»

Kundze,— viņš sacīja, it kā attapies no dziļām pārdomām,— vai gribat ar mani runāt kā ar sešdesmit piecus gadus vecu sirmgalvi, kas šobrīd ieinteresējies par politiku, vai vēlaties arī turpmāk pagodināt mani, izturoties kā pret skaistu jaunekli, kuru, tāpat kā visus, apžilbinājusi jūsu burvība?

Runājiet, cienītais kungs, runājiet!— Grandē kundze dzīvi atsaucās, jo bija pieradusi lasīt domas sarunu biedru acīs un viņai metās baisi. Levēna kungs šķita tāds, kāds patiešām bija — stipri aizkaitināts.

Vienam no mums jāuzticas otra godīgumam.

Labi, es jums atbildēšu pilnīgi vaļsirdīgi, jo nupat jūs to uzlikāt par pienākumu: kāpēc tieši man jābūt tai, kura uzticas?

., — Tādi ir apstākli. Tas, ko es prasu no jums, kas ir jūsu likme, ja at|ausiet man izteikties tik rupji, toties skaidri (Levēna kunga tonis daudz zaudēja no nevainojamā smalkuma, tuvojoties runas veidam, kāds raksturīgs cilvēkam, kurš kaulējas par zemes gabalu un ir nosaucis pēdējo cenu), tas, kas ir jūsu likme šajā augsto godkārību lielajā intrigā, ir pilnīgi un galīgi atkarīgs no jums un četru piecu personu sprieduma — tās mani gan pagodina ar lielu uzticību, bet galu galā tām ir pašām sava griba un tās pāris dienu vēlāk, piemēram, pēc neveiksmīgas runas palātā, var no manis novērsties. Šajā augstajā valsts interešu un augstas godkārības kombinācijā tam no mums abiem, kurš var rīkoties ar darījuma vērtību, ko at]āvāt man nosaukt par likmi, tā ir jāliek lietā, ja vien viņš nevēlas, lai otra līgumslēdzēja puse vairāk apbrīno tā piesardzību nekā patiesīgumu. Tam no mums abiem, kuram likme nav viņa varā,— un tas esmu es — jādara viss, ko otrs pēc sirdsapziņas var prasīt.

Grandē kundze izskatījās domīga un acīm redzami samulsusi, taču ne tik daudz pašas atbildes dēļ, cik aiz grūtībām ietērpt to vārdos. Levēna kungam, kam par atbildi nebija nekādu šaubu, iešāvās prātā viltīga doma to atlikt uz nākamo dienu. Rīts gudrāks par vakaru. Taču aiz laiskuma viņam negribējās nākt šurp vēlreiz, tāpēc viņš nolēma tikt skaidrībā tūlīt. Ļoti familiāri, pieklusinādams balsi kā de Taleirāna kungs, viņš piebilda.

Tādi gadījumi, dārgā draudzene, kas rada vai izposta kādas dzimtas laimi, rodas vienreiz mūžā, un tie mēdz būt patīkamāki vai nepatīkamāki. Ceļš uz laimes templi, kas paveras jums, ir vismazāk ērkšķainais no visiem, kādus esmu redzējis. Bet vai jums pietiks rakstura stingrības? Jo no jūsu viedokļa jautājums ir tāds: «Vai es spēju uzticēties Levēna kungam, ko pazīstu piecpadsmit gadu?» Lai uz to atbildētu aukstasinīgi un saprātīgi, izšķiriet šādu jautājumu: «Ko es domāju par Levēna kungu un uzticību, kādu viņš pelnī, pirms divām nedēļām, kad vēl nebija runa par ministra posteni un politisku vienošanos starp viņu un mani?»

Es viņam pilnīgi uzticos!— Grandē kundze atvieglota atbildēja, it kā justos laimīga, ka var pierādīt savu taisnīgumu un atbrīvoties no mokošām šaubām.— Es viņam pilnīgi uzticos!

It kā pakļaudamies nepieciešamībai, Levēna kungs sacīja:

Vismaz divu dienu laikā man Grandē kungs jāstāda priekšā maršalam.

Grandē kungs pusdienoja pie maršala pirms nepilna mēneša,— Grandē kundze aizvainota atbildēja.

«Esmu uzņēmis nepareizu toni sarunā ar šo godkārīgo sievieti; nebiju iedomājies, ka viņa ir tik dumja.»

Bez šaubām, man ne prātā nenāk, ka darīšu maršalam zināmu Grandē kunga eksistenci. Parīzē visi, kas nodarbojas ar lieliem veikaliem, pazist Grandē kungu, viņa finansista talantus, greznību un savrupnamu; galvenokārt viņš ir pazīstams, pateicoties Parīzes spožākajai dāmai, kurai viņam ir bijis tas gods dot savu vārdu. Pats karalis viņu augstu vērtē, ir zināma viņa drosme utt., utt. Man vajag pateikt maršalam tikai šos dažus vārdus: «Lūk, te ir Grandē kungs, lielisks finansists, kurš zina, kas ir nauda un tās aprite, kuru jūsu ekselence varētu iecelt par iekšlietu ministru un kurš spētu stāties pretī finansu ministram. Es Grandē kungu atbalstīšu ar visiem savas vājās balss spēkiem.» Tā es saprotu stādīšanu priekšā,— Levēna kungs tikpat dzīvi turpināja.— Ja triju dienu laikā es to nepaveikšu, man, glābjot pašam sevi, vajadzēs sacīt: «Visu apsvēris, esmu ar mieru kļūt par ministru, ja dosiet palīgā manu dēlu, ieceļot viņu par valsts sekretāra palīgu.» Vai tiešām domājat, ka pēc tam, kad būšu Grandē kungu stādījis priekšā maršalam, es viņam paslepen sacīšu: «Neticiet ne vārdam no tā, ko nupat jums teicu Grandē klātbūtnē, es pats vēlos būt ministrs»?

Runa nav par jūsu labo gribu, jūs šaujat garām mērķim. Jūsu prasība ir dīvaina. Jūs esat brīvdomātājs,— Grandē kundze piebilda, lai mīkstinātu sarunas toni.— Visiem labi zināmi jūsu spriedumi par to, uz ko dibinās sievietes gods, tādēļ jūs nespējat novērtēt upura lielumu. Ko teiktu Levēna kundze? Kā viņai varētu to noslēpt?

Visvisādā veidā, piemēram, pieņemot, ka tas sācies agrāk.

Man jums jāteic, ka nespēju sarunu turpināt. Esiet tik laipns un piekrītiet mūsu sarunas slēdzienu atlikt uz rītu.

Ka vēlaties! Bet vai rīt es vēl būšu laimes luteklis? Ja jums mans priekšlikums nav pa prātam, man lietas jākārto citādi, piemēram, jāizklaidē dēls, par kura interesēm šajā gadījumā domāju, ar izdevīgu laulību iespējām. Ņemiet vērā, ka man laika nav daudz. Ja rīt atbildes nebūs, es to uzskatīšu par «nē», pie kura vairs nevarēšu atgriezties.

Grandē kundzei iešāvās prātā doma parunāt ar vīru.

L X I V nodaļa

— Levēna kungs ir karsti mīlošs tēvs. Viņa galvenais dzinulis un lielākās bažas šajā lietā ir Lisjēna Levēna kunga interese par Remonas jaunkundzi no operas.

Tik tiešām — kāds tēvs, tāds dēls!

Man arī tas ienāca prātā,— Grandē kundze smiedamās atbildēja.— Jums nopietnāk jāpievēršas šai lietai, citādi jūs zaudēsiet Levēna kunga balsi.

Tā nu gan ir skaista balss, ko jūs man piesolāt!

Es zinu, ka esat gudrs; taču pastāv doma — kamēr šī vārgā balss būšot modē, viņš spējot gāzt ministrijas un bez viņa neiedrošināšoties tās sastādīt.

Cik jocīgi! Baņķieris, pa pusei holandietis, pazīstams ar savām intrigām operā, nav gribējis kļūt par nacionālās gvardes kapteini, Grandē kungs traģiskā tonī piemetināja (viņa iedomības pamata bi|u jūnija dienas).* Turklāt,— viņš'piebilda vēl drūmākā balsī (Grande kungu ļoti laipni uzņēma karaliene),— turklāt pazīstams ar nekauni gām zobgalībām par visu, kas sabiedrības cilvēkam jātur cieņa. Utt., utt.

Grandē kungs piederēja pie nejēgām, viņš bija smagnējs un diezgan mācīts, katru vakaru vienu stundu svīda asins sviedrus, lai, kā pats izteicās, būtu mūsu literatūras kursā. Starp citu, viņš nespētu atšķirt lappusi Voltēra darbā no Vjennē* kunga sarakstītās. Varam iedomāties, kā viņš ienīda gudru cilvēku, kas guva panākumus bez kādām pūlēm. Tas viņu kaitināja visvairāk.

Grandē kundze zināja, ka no vīra nepanāks neko, iekams viņš nebūs izrunājis visas skaistās frāzes, kuras, pēc viņa domām, varēja attiecināt uz kādu jautājumu. Nelaime bija tā, ka vienam teikumam sekoja nākamais. Grandē kungam piemita paradums ļauties šai straumei cerībā, ka tādā veidā viņš kļūs asprātīgs, un viņam būtu taisnība, ja viņš dzīvotu nevis Parīzē, bet Lionā vai Buržē.

Kad Grandē kundze klusējot bija piekritusi vīra spriedumam par visām Levēna kunga vājībām (šis bagātīgais sižets aizņēma krietnas divdesmit minūtes), viņa sacīja:

Tagad jūs esat uzsācis augstas godkāres ceļu. Vai atceraties, ko kanclers Oksenšera* sacīja savam dēlam?

Dižu cilvēku gudrie vārdi man ir tikpat kā lūgsnu grāmata, un šie patiešām ir šim gadījumam piemēroti: «Ak, mans dēls, jūs uzzināsiet, cik maz talanta vajag, lai šai pasaulē veiktu lielus darbus!»

Nu redziet, tādam cilvēkam kā jūs Levēna kungs ir tikai līdzeklis. Kāda gan nozīme viņa tikumiem! Ja no nejēgām sastāvoša deputātu palāta uzjautrinās par viņa seklajiem jokiem un viņa pļāpāšanu tribīnē uzskata par īsta valstsvīra cildeno daiļrunību — kas jums par to? Atcerieties, tā bija vāja sieviete,* de … kundze, kura, runādama ar otru vāju sievieti — karalieni Austrijas Annu, ieveda padomē slaveno kardinālu de Rišeljē. Lai kāds būtu Levēna kungs, vajag izdabāt viņa iedomām, kamēr palātai labpatiks viņu apbrīnot. Bet es jautāju jums, jo jūs taču apgrozāties politiķu aprindās un acumirklī protat novērtēt notiekošo, vai Levēnam patiešām ir ietekme? Manas augstās un tīrās morāles principiem neatbilstu tāda rīcība — dot solījumus un tos svēti nepildīt.— Viņa īgni piebilda:— Tas man nepavisam nepiestāvētu.

Grandē kundze zobojās par vīru un nejuta, ciktāl viņas zobgalības sniedzas.

Nu labi, jā,— Grandē kungs nīgri atbildēja,— šobrīd Levēnam ir lielākā ietekme. Viņa no tribīnes teiktie jociņi aizrauj visus. Kas attiecas uz literāro gaumi, es pilnīgi piekrītu savam draugam Vjennē, Franču akadēmijas loceklim: mēs pārdzīvojam pilnīgu pagrimumu.

Viņu virza maršals, jo tam vajadzīga pirmām kārtām nauda, un Levēna kungs, patiesību sakot, nezin kādēļ un kādā veidā pārstāv biržu. Viņš uzjautrina veco maršalu ar bezgaumīgām asprātībām. Nav jau grūti būt patīkamam, ja atļaujas runāt visu ko. Karalis, kaut arī viņam ir nevainojama gaume, pacieš šīs Levēna kunga asprātības. Stāsta, ka Levēns viens pats esot sagrāvis nabaga de Vēza reputāciju pilī, karaļa acīs.

Bet patiešām — de Vēza kungs mākslas lietu pārvaldītāja lomā ir pārāk smieklīgs. Viņam iesaka iegādāties muzejam Rembranta gleznu, un viņš lūguma malā raksta: «Paziņot man, ko Rembranta kungs izstādījis pēdējā salonā.»

Jā, bet de Vēza kungs ir pieklājīgs, turpretī Levēna kunga asā mēle nekad netaupīs draugu.

Vai jūtaties pietiekami vīrišķīgs, lai ņemtu Lisjēnu Levēna kungu, pļāpīgā tēva klusējošo dēlu, par savu ģenerālsekretāru?

Kā! Ulānu leitnantu par ģenerālsekretāru! Tas taču ir ārprāts! Kur tas redzēts? Kur te ir nopietnība?

Ak vai! Nekur. Mūsu tikumos vairs nav nopietnības, tas ir nožēlojami. Levēna kungs nebija nopietns, izteikdams man savu ultimātu, savu noteikumu sine qua non . . . Padomājiet, mans kungs, ja mēs dosim solījumu, mums tas būs jāpilda.

Lai es pieņemtu par ģenerālsekretāru sīku liekuli, kuram, šķiet, ir ari savas idejas! Viņam pie manis būtu tāda pati loma kā N. kungam pie de Vilēla kunga. Man nav vajadzīgs iekšējs ienaidnieks.

Grandē kundzei vajadzēja izturēt vēl divdesmit minūtes vīra nīgruma, nejēgas mēģinājumus ar gudrām un dziļdomīgām frāzēm atdarināt Monteskjē, kaut gan viņš ne vismazākajā mērā nesaprata savu stāvokli: simttūkstoš livru rentes viņam aizmigloja visu. Grandē kunga dedzīgā replika, kuru viņš pats nosauktu par aizraujošu, vārds vārdā bija līdzīga kādam avīzes rakstam (Salvandi* un Vjennē sarakstītam), un mēs pasaudzēsim lasītāju, kas droši vien kaut ko tādu šorīt jau ir lasījis.

Beidzot Grandē kungs, sapratis, ka par ministru var kļūt vienīgi ar Levēna kunga palīdzību, bija ar mieru atstāt ģenerālsekretāra amata kandidātu viņa ziņā.

Kas attiecas uz dēla titulu, Levēna kungs par to padomās. Ņemot vēra palātu, iespējams, būtu labāk, ja viņš paliktu par vienkāršu privātsekretāru, kāds tagad ir pie de Vēza kunga, bet pildītu arī visus ģenerālsekretāra pienākumus.

Tādas blēdības nepavisam nav manā gaumē. Kārtīgā iestādē katram jāsaucas atbilstoši viņa pienākumiem.

«Tādā gadījumā jums vajadzētu saukties par pārvaldnieku pie gudrās sievietes, kas jūs padara par ministru,» Grandē kundze nodomāja.

Vajadzēja ziedot vēl dažas minūtes. Grandē kundze zināja, ka viņas vīru, brašo nacionālās gvardes pulkvedi, iespējams pievārēt, vienīgi to fiziski nogurdinot. Runādams ar sievu, viņš vingrinājās asprātība, kas varētu noderēt deputātu palātā. Varam iedomāties, cik veikli un vieta tās izmantoja visai prātīgs veikalnieks bez jebkādas iztēles.

Lisjēns Levēna kungs ir tā jāapkrauj ar darbiem, lai Remonas jaunkundze viņam vairs nebūtu ne prātā.

Tas patiešām ir cildens uzdevums.

Tas ir untums, kas uznācis cilvēkam, kas smieklīgas laimes spēles dēļ tagad ieguvis varu, un es saku — visu varu. Un kas gan ir augstāk godājams par cilvēku, kura rokās ir varai

Desmit minūtes vēlāk Grandē kungs smējās par Levēna kunga vientiesību, atgriezās pie Remonas jaunkundzes. Kad Grandē kungs bija izteicis visu, ko šajā sakarā varēja pasacīt, viņš beidzot piebilda:

Nebūtu par ļaunu, ja jūs ar viņu mazliet pakoķetētu, lai jauneklis varētu aizmirst savu smieklīgo aizraušanos. Jūs varētu viņam piedāvāt savu draudzību.

Tas tika pasacīts vienkārši un prātīgi, Grandē kunga dabiskajā tonī, pirms tam viņš bija runājis asprātīgi (saruna turpinājās septīto stundas ceturksni.)

Bez šaubām,— Grandē kundze skaidri un gaiši atbildēja un sirds dziļumos nopriecājās. («Beidzot sperts milzu solis,» viņa nosprieda, «tiesa kas tiesa.»)

Viņa piecēlās.

Tā ir laba doma,— viņa teica vīram,— bet man tas būs mokoši.

Jūsu labā slava ir tik neaptraipīta, jūsu uzvedība, lai arī esat ļoti skaista, divdesmit sešu gadu vecumā tik nevainojama, tā tik augstu paceļas pāri visām aizdomām, pat skaudībai, kas vajā manus panāku^ mus, ka jūs pilnīgi droši varat atļauties pieklājības un goda robežās visu, kas var nākt par labu mūsu namam.

«Te nu viņš runā par manu reputāciju, kā būtu runājis par sava zirga teicamajām īpašībām.»

Ne jau kopš vakardienas godīgi ļaudis cieni Grandē vārdu. Mēs vis neesam sētmalē dzimuši. . …. ļ

«Ak dievs,» Grandē kundze nodomāja, «tagad viņš runās par savu senci — Tulūzas pilsētas maģistrāta locekli!»

Apdomājiet labi, ministra kungs, visus pienākumus, ko uzņemsie- ties! Manai cieņai nepiedien pieļaut draugu acumirklīgu noraidīšanu. Ja nu reiz Lisjēna kungs ir mūsu tuvs draugs, tāds viņš paliks divus pirmos mēnešus, kad būsiet kļuvis par ministru, un tādam viņam jāpaliek divus gadus pat gadījumā, ja Levēna kungs zaudēs ietekmi palātā vai pie karaļa, pat maz ticamajā gadījumā, ja jūsu ministrija kristu …

Ministrijas pastāv vismaz trīs gadus, palātai vēl jābalso par četriem budžetiem,— Grandē kungs aizvainots atbildēja.

«Ak dievs,» Grandē kundze nodomāja, «es dabūšu izturēt vēl piecpadsmit minūtes augstās politikas kantora stilā.»

Viņa maldījās — saruna beidzās tikai pēc septiņpadsmit minūtēm ar Grandē kunga solījumu atzīt Lisjēnu Levēnu par tuvu draugu uz trim gadiem, ja nu viņš izšķirsies pieņemt jaunekli uz vienu mēnesi.

Bet sabiedrība viņu uzskatīs par jūsu mīļāko!

Tā ir nelaime, no kuras es cietīšu vairāk par visiem. Es gaidīju, ka jūs mēģināsiet mani mierināt… Bet galu galā — vai vēlaties kļūt par ministru?

Es gribu kļūt par ministru, bet godīgā ceļā — kā Kolbērs.

Kur ir kardināls Mazarīni, kas mirstot jūs ieteiktu karalim?

Šis laikā piesauktais vēstures fakts iedvesa Grandē kungam apbrīnu un šķita labs pamatojums.

L X V nodaļa

Grandē kundze būtu dusmojusies, ja viņai nevajadzētu ierādīt Lisjēnam galveno vietu savā sirdī. Ja tāds stāvoklis būtu ildzis vēl astoņas vai desmit dienas, varbūt viņa pati pēc savas izjūtas būtu turpinājusi ceļu, kura uzsākšanai pirmais pamudinājums bija doma, ka tādā veidā jāmaksā par ministra posteni. Viņa patiešām būtu iemīlējusi Lisjēnu.

Viņa gribēja spēlēt ar jaunekli šaha partiju.

Lisjēns domāja: «Pa mazu sānceliņu, kur viens vienīgs krūms aizsedza milzīgu ieleju, virs kuras atrodamies, tēvs mani ir atvedis veiksmes kalngalos.»

Tovakar viņa bija vēl možāka un vēl brīnumainākā svaigumā mirdzoša nekā parasti. Viņas izcilajā skaistumā nebija nekā debešķīga vai skarba, ar vārdu sakot, tāda, kas apbur cildenas sirdis un iedveš bailes vulgārām. Iespaids, ko Grandē kundze atstāja uz piecpadsmit vai divdesmit cilvēkiem, kuri cits pēc cita tuvojās šaha galdam, šķita pārsteidzošs.

«Un tāda sieviete mani gandrīz vai aplido!» Lisjēns domāja, ļaudams Grandē kundzei uzvaras prieku. «Man tiešām jābūt dīvainim, ja neesmu laimīgs.»

Piepeši viņš nosprieda: «Esmu tādā pašā stāvoklī kā tēvs. Ja es šajā salonā zaudēšu savas pozīcijas, ja es tās neizmantošu,— kurš ir teicis, ka to nenožēlošu? Es vienmēr esmu nicinājis līdzīgu stāvokli, bet nekad neesmu to ieņēmis. Tagad to nicināt būtu muļķīgi.»

Cik nežēlīga priekšrocība — spēlēt ar jums šahu! Ja neatbildēsiet uz manu liktenīgo mīlestību, man atliks tikai iešaut lodi deniņos.

— Nu, tad dzīvojiet un mīliet mani … Jūsu klātbūtne šovakar man galīgi laupa savaldīšanos, kas nepieciešama, lai atbildētu visiem šiem cilvēkiem. Ejiet un piecas minūtes parunājieties ar manu vīru un atgriezieties rīt ap vieniem; ja laiks būs labs, tad — jāšus.

«Tātad es nu esmu laimīgs,» Lisjēns domāja, kāpdams kabrioletā.

Viņš nebija nobraucis ne simt soļu, kad apturēja zirgu.

«Es taču patiešām esmu laimīgs,» viņš sprieda, likdams kalpotājam ņemt grožus, «ja jau jūtos apmulsis.

Vai tad tāda ir tā laime, ko spēj dot sabiedrība? Tēvs drīz iecels ministru, viņam ir vislabākais stāvoklis palātā, un Parīzes spožākā sieviete, šķiet, padodas manai iedomātajai mīlestībai . ..»

Lisjēns varēja grozīt iemantoto laimi visvisādi, raudzīties uz to no dažādiem viedokļiem, taču netika tālāk par tādu izjūtu: «Baudīsim šo laimi, lai nevajadzētu to nožēlot kā bērnam, kad tā būs garām.»

Dažas dienas vēlāk Lisjēns izkāpa no kabrioleta, lai dotos pie Grandē kundzes, un viņu savaldzināja brīnišķīgā mēnesnīca, kas aiz nama vārtiem apspīdēja Madlēnas laukumu. Viņš nevis iegāja namā, bet, kučieru kungiem par lielu brīnumu, devās prom.

Lai izvairītos no viņu skatieniem, Lisjēns aizstaigāja simt soļu tālāk, aizdedzināja cigāru pie kastaņu pārdevēja uguns un klīda, ļaudamies jūsmai par debesu skaistumu un domādams.

Lisjēns neko nezināja par to, ko tēvs nesen darījis viņa labā, un nenoliegsim, ka viņš mazliet lepojās ar panākumiem, ko bija guvis pie Grandē kundzes, kuras nevainojamā uzvedība, neparastais skaistums un lielā bagātība Parīzē bija guvuši zināmu ievērību. Ja šīm priekšrocībām jaunā sieviete varētu pievienot vēl dižciltību, viņa būtu slavena visā Eiropā; taču, lai kā viņa centās, viņai nekādi neizdevās uzņemt savā namā angļu lordus.

Savu laimi Lisjēns daudz spilgtāk izjuta pēc kāda laika nekā pirmajās dienās.

Grandē kundze bija visaugstākā dāma, kādai viņš jelkad bija tuvojies, jo atzīsimies — un tas viņam ļo„ti kaitēs to mūsu lasītāju acīs, kuri apveltīti ar augstas dižciltības vai lielas bagātības laimi,— ka de Komersī kundze, de Marsiljī kundze un citas nabadzībā kritušās imperatora radinieces,* ko viņš sastapa Nansī, Lisjēnam vienmēr bija likušās smieklīgas

«Veclaicīgu ideju kults, galēji spriedumi provincē ir daudz smieklīgāki nekā Parīzē; taču, manuprāt, tie ir mazāk muļķīgi, jo provincē šai plašajai kārtai vismaz nav enerģijas. Ļaudis tur mokās ar skaudību un bailēm un šo divu jauko kaislību dēļ aizmirst dzīvot.»

Spriedums, kurā Lisjēns apkopoja visus provincē gūtos iespaidus, viņam sabojāja d'Okenkūra kundzes burvīgo tēlu un arī de Pijlorāna kundzes patiešām izcilo prātu. Nemitīgās bailes, nožēlas par pagātni, kuru neuzdrošinās aizstāvēt kā kaut ko cieņas vērtu, aizsedza Lisjēna skatienam jebkuru īstu diženumu. Turpretī cik daudz īstas greznības, īstas bagātības, atbrīvotības no bailēm un skaudības bija Grandē kundzes viesistabās!

«Vienīgi te prot dzīvot,» Lisjēns domāja. Un reizēm pagāja veselas nedēļas, kad viņam nebija iemesla sašutumam par kādu mazisku runu, kurai līdzīga nekad nebija dzirdama d'Okenkūra kundzes vai de Pijlorāna kundzes salonā. Tādas maziskas runas, kas atklāja visu dvēseles zemiskumu, teica dažs centra deputāts, kurš, pārdevies ministrijai par ordeņlenti vai vietu tabakas bodītē, vēl nebija iemācījies aizsegt ar masku savu neglītumu. Tēvam par lielu nepatiku, Lisjēns nekad nebilda ne vārda šiem rupjajiem vīriešiem; garāmejot viņš noklausījās, kā viņi spriedelē par prezidenta Džeksona divdesmit pieciem miljoniem,* par cukura nodokli vai citu tobrīd aktuālu jautājumu, mokoši noņemoties ar vienu vai otru politekonomijas patiesību, kaut īstenībā nesaprata pašu lietas būtību.

«Tās, bez šaubām, ir Francijas padibenes,» Lisjēns sprieda. «Viņi ir pārdevušies muļķi. Taču viņi nemaz nebaidās un nenožēlo pagātni un nenotrulina savus bērnus, jo neierobežo viņu lasāmvielu ar vienu vienīgu «Journēe du Chretien».

Šajā laikmetā, kad nauda ir viss, kad viss tiek pārdots,— kas gan vēl būtu salīdzināms ar milzīgu bagātību, ko izlieto ar plašu vērienu un viltu? Grandē neizdod ne desmit luidoru, nepadomājot par savu stāvokli sabiedrībā. Nedz viņš, nedz viņa sieva neatļaujas untumus, kādus atļaujos es, būdams atkarīgs no savas ģimenes.»

Lisjēns bieži vēroja, kā viņi neslēpa savu sīkstulību, īrējot ložu vai mēģinot to izlūgties no pils vai Iekšlietu ministrijas.

Lisjēns redzēja, ka Grandē kundze dzīvo vispārējas pielūgsmes lokā. Par spīti filozofijai, bagātajos frančos joprojām bija dzīvs instinkts, kas mudināja domāt, ka vairāk glaimojoši būtu iemantot tādas sievietes labvēlību, kuras vārds bijis slavens monarhijas laikā.

«Bet, ja es iekļūtu — tas nu gan ir pilnīgi neiespējami — kādā šāda virziena salonā, es tur atšķirībā no de Serpjēra kundzes un de Marsiljī kundzes saloniem atrastu nevis trīs četrus Svētā Luija ordeņa kavalierus, bet trīs četrus hercogus un pērus, kuri, tāpat kā Sanreāls pie de Marsiljī kundzes, apgalvotu, ka imperatoram Nikolajam kastītē glabājas no imperatora Aleksandra mantoti sešsimt miljoni, ar kuru palīdzību tam uzdots iznīdēt Francijā jakobīņus, tiklīdz radīsies brīvs brīdis. Bez šaubām, te, tāpat kā tur, ir savs abats Rejs, kas despotiski valda pār skaistajām sievietēm un liek tām aiz bailēm pavadīt divcļs stundas, klausoties kāda abata Pulē kunga sprediķi. Ja man būtu mīļākā, kuras senči ir zināmi kopš pasaules radīšanas, viņai, tāpat kā d'Okenkūra kundzei, vajadzētu pret savu gribu piedalīties vismaz divdesmit minūtes ilgā diskusijā par monsenjora bīskapa de … pēdējā vēstījuma jaukumiem. Tiesa, svētie tēvi, kas lika sadedzināt Janu

Husu,* tiklu slavinati ar nevainojamu eleganci, bet kādu bezsirdibu Si elegance pauž! Tiklīdz es to pamanu, kļūstu piesardzīgs. Grāmatas lads smalkums man patīk, bet sabiedrībā stindzina un pēc stundas ceturkšņa iedveš atsvešinātības izjūtu.

Pie Grandē kundzes, pateicoties viņas pilsoniskajam vārdam, tāda veida muļķības tiek pietaupītas vienīgi rīta stundām, kad viņa sarunājas ar de Temīna kundzi, Toniēla kundzi un citām baznīcas mātēm,* un tur man pietiek reizi nedēļā atkārtot dažus godbijīgus teikumus.

Cilvēki, ko sastapu Grandē kundzes namā, ir vismaz jelko paveikuši, kaut vai sarausuši bagātību. Lai tā būtu iegūta tirgojoties, rakstot avīzēm vai par naudu sakot valdībai tīkamas runas,— viņi tomēr ir darbojušies.

Sabiedrība, ko sastopu pie savas mīļākās,» viņš smiedamies turpināja domu, «ir kā sliktā valodā sarakstīts, taču būtībā interesants stāsts. De Marsiljī kundzes sabiedrība līdzinās tukšām vai pat liekulīgām teorijām, kas pamatojas uz viltotiem faktiem un ir aizplīvurotas ar pieklājīgiem vārdiem, bet skatienu skaudrums ik mirkli grauj formas eleganci. Visa šī salkanā, Fenelonu atdarinošā daiļrunība cilvēkam ar izkoptām maņām nepārprotami ož pēc smalkas blēdības un šarlatānisma.

Pie Parīzes de Marsiljī kundzes es varētu mazliet pieradināties vairs neinteresēties par paša izteiktām domām un mīkstināt savu spriedumu izteiksmes veidu, ko māte man tik bieži iesaka. Reizēm es tiešām sāku nožēlot, ka neesmu apveltīts ar šiem deviņpadsmitā gadsimta tikumiem, bet tad es garlaikotu pats sevi; ceru, ka vecumā tos iemantošu.

Esmu ievērojis, ka nedaudzie Senžermēna priekšpilsētas jaunekļi, kas apguluši šādu eleganci, neatstājot skolā veselo saprātu, neizbēgami izplata ap sevi dziļu neuzticību kā jau cilvēki, kas visādā ziņā ir nevainojami. Tādas elegantas sarunas ir līdzīgas citronkokam, kas izaudzis Kompjēņas meža vidū — tās ir skaistas, bet šķiet piederam pie cita laikmeta.

Nejaušība nav man vēlējusi piedzimt tādā sabiedrībā. Un kāpēc pūlēties sevi pārtaisīt? Ko es prasu no pasaules? Skatieni mani nodod, de Šastlē kundze to ir teikusi neskaitāmas reizes…»

Viņa gludais domu pavediens acumirklī pārtrūka, tāpat kā reiz gaiļa dziesma to pārrāva cilvēkam, kas varasvīru priekšā noliedza savu draugu, kuru policija apcietināja politiskas pārliecības dēļ. Lisjēns sastinga kā Bartolo Rosini «Seviļas bārddzinī». Kopš jauneklis baudīja laimi Grandē kundzes tuvumā, viņam astoņas vai desmit reizes bija ienākusi prātā de Šastlē kundze, taču nekad viņa nebija parādījusies tik skaidri, ik reizi viņš šo tēlu aizgainīja ar kādu frāzi, piemēram: «Manai sirdij nav nekādas daļas gar šo jaunības un godkāres dēku.» Bet ar visu savu rīcību pirms de Šastlē kundzes vārda atminēšanās viņš bija pūlējies jauno sakaru padarīt ilgstošu. Grandē kundze piespieda viņu ne tikai vienkārši pārtraukt attiecības ar Remonas jaunkundzi, bet arī atsacīties no dārgajām un svētajām atmiņām par de Šastlē kundzi. Tā bija daudz lielāka zaimošana.

Pirms diviem mēnešiem Lisjēns brīnišķīgajā Konstantēna kunga porcelāna kolekcijā ieraudzīja galviņu, kura tik ļoti līdzinājās de Šastlē kundzei, ka viņš nosarka un lūdza izgatavot tās kopiju, ne uz mirkli neatstājot jauno gleznotāju, kuru ar ilgpilno maigumu padarīja par savu draugu. Viņš steidzās pie tā, it kā vēlētos nožēlot grēkus svētā tēla priekšā. Vai mēs viņu pilnīgi apkaunotu, ja atzītos, ka, jauneklis izlūda asarās tāpat kā slavenā persona, ar kuru nupat iedrošinājāmies viņu salīdzināt?

Vēlu vakarā viņš piespieda sevi uz brīdi iegriezties pie Grandē kundzes. Nu Lisjēns šķita pavisam cits cilvēks. Grandē kundze pamanīja šo pārmaiņu. Pirms nedēļas viņa tādu noskaņojuma niansi nebūtu ievērojusi. Kaut viņa pati sev neatzinās, jauno sievieti vairs nevadīja tikai godkāre, viņai bija iepaticies jauneklis, kas bija nopietns, nevis garlaicīgi stīvs kā pārējie. Viņa Lisjēnā saskatīja neizsakāmu burvību. Ja viņai būtu vairāk pieredzes vai arī prāta, dīvainās jūtas, kas viņu saistīja pie jaunā cilvēka, viņa nosauktu par dabiskām. Viņai bija divdesmit seši gadi, septiņus gadus viņa bija precējusies un piecus valdīja ja ne dižciltīgākajā, tad vismaz spožākajā sabiedrībā. Nekad neviens vīrietis, atrodoties ar Grandē kundzi divatā, nebija iedrošinājies noskūpstīt viņai roku.

Nākamajā dienā notika scēna starp Levēna kungu un Grandē kundzi. Levēna kungs visā šajā lietā rīkojās pilnīgi godīgi un pasteidzās stādīt Grandē kungu priekšā vecajam maršalam, kas, ja vien nepaļāvās laiskumam vai sliktai omai, bija visai saprātīgs un enerģisks, un viņš uzdeva nākamajam kolēģim četrus piecus jautājumus, uz kuriem bagātais baņķieris, kas nebija pieradis pie tik skaidras valodas, atbildēja ar vispārējām un, viņaprāt, skaisti noapaļotām frāzēm. Par atbildi maršals, kam riebās frāzes, jo tās patiešām ir bezjēdzīgas, turklāt viņš neprata tās izteikt, uzgrieza Grandē kungam muguru.

«Bet jūsu kandidāts ir gatavais muļķis!»

Grandē kungs atgriezās mājās bāls un izmisis. Kopš tās dienas viņš vairs nemēģināja salīdzināt sevi ar Kolbēru. Viņam bija tieši tik daudz takta, lai saprastu, ka viņš galīgi nav paticis maršalam. Tiesa, vecā ģenerāļa — garlaikota, ģikts mocīta cilvēka un zagļa — rupjība pilnīgi atbilda Grandē kunga uztveres spējām un faktam.

Grandē kungs pastāstīja par savu neveiksmi sievai, kura apbēra vīru ar glaimiem, bet tūlīt negrozāmi nolēma, ka Levēna kungs ir viņu piekrāpis. Viņa gan nicināja savu vīru kā jau katra kārtīga sieviete, taču nepietiekami dziļi.

«Ar ko viņš nodarbojas pēdējos trīs gadus?» viņa prātoja. «Viņš ir baņķieris un nacionālās gvardes pulkvedis. Nu, un, būdams baņķieris,' viņš pelna naudu, bet pulkveža postenī ir drošsirdīgs. Abi amati nāk

viens otram par labu; kā pulkvedis viņš palīdz izvirzīties Goda leģionā dažiem Francijas bankas valdes locekļiem vai biržas mākleru sindikāta locekļiem, kas laiku pa laikam aizdod viņam uz trīsdesmit sešām stundām vienu vai divus miljonus, lai panāktu kursa celšanos vai krišanu. Turpretī grāfs de Vēza kungs izmanto biržu ar telegrāfa palīdzību, tāpat kā Grandē kungs — ar spekulācijām uz kursu starpību. Divi vai trīs ministri rīkojas tāpat kā de Vēzs, un viņu visu saimnieks arī nedara sev pāri, reizēm viņus izputinādams, kā tas notika ar nabaga Kastelfulgensu. Salīdzinājumā ar visiem šiem ļaudīm manam vīram ir priekšrocība — viņš ir ļoti drosmīgs pulkvedis.»

Grandē kundze nevarēja iedomāties, ka sabiedrība spētu pamanīt viņas smagnējā vīra neciešamo māniju izlikties asprātīgam, jo pasaulē vēl nebija radies cilvēks, kuram būtu tik vienaldzīgs jelkas, izņemot biržas spekulācijās iegūtu vai zaudētu skaidru naudu. Viss, ko viņš runāja, Grandē kungam, kā jau īstenam tirgonim, šķita tikai pircēja apmuļķošanai nepieciešama pļāpāšana.

Kopš četriem vai pieciem gadiem, kad Grandē kunga godu aizskāra Turēta greznība un viņš sāka rīkot lepnas balles, Grandē kundze viņu redzēja vienīgi glaimotāju lokā. Kādu dienu nelaimīgs kuprītis — Ga- mona kungs — asprātīgs, bet nabags un ne sevišķi labi ģērbies, iedrošinājās īsti nepiekrist Grandē kunga spriedumam par Ašas katedrāles skaistumu, un Grandē kungs viņu acumirklī rupji padzina, nekrietni zobodamies kā jau naudasmaiss par nabago, un tas satrieca pat Grandē kundzi. Dažas dienas vēlāk viņa kopā ar anonīmu vēstuli aizsūtīja nabaga Gamonam piecsimt franku it kā parāda nomaksai, un trīs mēnešus vēlāk viņam pietika zemiskuma ļaut atkal uzaicināt sevi pusdienās pie Grandē kunga.

Kad Levēna kungs pateica Grandē kundzei vēl stipri piegludinātu patiesību par Grandē kunga tukšajām, pliekanajām muļķīgi daiļrunīgajām atbildēm vecajam maršalam, Grandē kundze ar saltu nicināšanu, kas lieliski piestāvēja viņai raksturīgajam skaistumam, lika saprast, ka, viņasprāt, Levēna kungs viņu māna.

Levēna kungs uzvedās kā jauneklis: tāda apsūdzība dzina viņu izmisumā, un trīs dienas viņš nodarbojās vienīgi ar to, lai pierādītu Grandē kundzei, ka viņa ir netaisna.

Jautājumu vēl vairāk sarežģīja tas, ka karalis, kurš kopš pieciem vai sešiem mēnešiem ar katru dienu vairāk ienīda izšķirošus lēmumus, bija aizsūtījis savu dēlu pie finansu ministra uzdevumā panākt izlīgumu ar veco maršalu, lai pēc tam, kad karalim izlīgums vairs nebūs vajadzīgs, viņš varētu atsacīties no dēla norunām un aizsūtīt to uz laukiem. Izlīgšana izdevās, jo vecajam maršalam bija ļoti svarīgi, lai pilnā mērā tiktu samaksāts par kādu zirgu piegādi, pirms viņš atstāj ministriju. Sa- lomons K. kungs, šī darījuma galvenā persona, bija līgumā saprātīgi ierakstījis, ka simttūkstoš franku rokasnaudas, ko iemaksājis maršala

dēls, un pe|ņa, kas pieder tai pašai personai, tiks samaksāti vienīgi ar līdzekļiem, kuri gūstami no finansu ministra kunga parakstīta maksājumu rīkojuma. Spekulācijas ar zirgiem karalim nebija nekāds noslēpums, bet šis apstāklis viņam nebija zināms, par to viņu brīdināja sīks Finansu ministrijas iekšējais spiegs, kas savus ziņojumus adresēja viņa māsai. Karalis jutās apkaunots un saniknots, ka nav to nojautis, un viņa dusmas bija tik lielas, ka viņš jau taisījās savas privātpolicijas priekšniekam L. kungam uzdot brigādes komandēšanu Alžīrijā. Karaļa politika attiecībā pret ministriem būtu pavisam citāda, ja viņš būtu pārliecināts, ka spēs vēl divas nedēļas noturēt maršalu neredzamos valgos.

Levēna kungam šie sīkumi nebija zināmi, divas nedēļas ilgo termiņa pagarinājumu viņš uzskatīja par karaļa biklumu vai pat viņa prāta spēju pavājināšanās pazīmi, taču tādu pamatojumu viņš nekad nebūtu iedrošinājies izteikt Grandē kundzei. Viņš bija cieši pārliecināts, ka ir lietas, par kurām ar sievietēm nedrīkst runāt nekādā gadījumā.

Tādēļ, kaut arī viņš runāja pilnīgi vaļsirdīgi un atklāti par visu, izņemot minēto apstākli, Grandē kundze, kuru bažas bija padarījušas sevišķi vērīgu, nosprieda, ka Levēna kungs nav pret viņu vaļsirdīgs.

Levēna kungs pamanīja šīs šaubas. Godīga cilvēka izmisumā, kas bija dziļš un vētrains kā visas viņa jūtas, Levēna kungs tajā pašā dienā, nespēdams par zināmiem jautājumiem runāt sievas klātbūtnē, pēc ģimenes lokā paēstām pusdienām kopā ar dēlu agri devās uz operu un rūpīgi aizbultēja ložas durvis. Veicis šos piesardzības pasākumus, viņš sīki un pavisam vienkāršos vārdos pastāstīja par līgumu, ko bija noslēdzis ar Grandē kundzi. Levēna kungs domāja, ka runā ar politiķi, un pats pieļāva rupju kļūdu.

Lisjēna patmīlība bija dziļi ievainota, viņš juta ielīstam saltumu krūtīs, jo mūsu varonis, šai ziņā stipri atšķirdamies no labā toņa romānu varoņiem, nav pati pilnība, viņš gluži vienkārši nekādā ziņā nav pilnība. Viņš ir dzimis parīzietis, un jau tāpēc vien viņa pirmie patmīlības uzliesmojumi ir neticami spēcīgi. Taču milzīgā parīziskā patmīlība nebija savienota ar savu parasto vulgāro līdzgaitnieci — muļķīgo pārliecību par priekšrocībām, kuru īstenībā nemaz nav. Kas attiecas uz trūkumiem, viņš par tiem sprieda pat bargi. Piemēram, viņš sev sacīja:

«Esmu pārāk vienkāršs, pārāk va|sirdīgs, es neprotu pienācīgi slēpt garlaicību un vēl mazāk — mīlestību, ko jūtu, tāpēc man nekad neizdosies gūt vērā liekamus panākumus pie sabiedrības dāmām.»

Un piepeši gluži negaidītā veidā Grandē kundze ar savu karalisko iznesību, neparasto skaistumu, milzīgo bagātību un nevainojamo uzvedību bija spoži apgāzusi šos filozofiskos, bet bēdīgos paredzējumus. Lisjēns svētlaimīgi baudīja savu veiksmi.

«Tādi panākumi nekad vairs neatkārtosies,» viņš domāja: «Nekad bez mīlestības no manas puses es neko nesasniegšu pie augsti tikumīgas sievietes ar izcilu stāvokli sabiedrībā. Man nekad nebūs panākumu, varbūt es tos gūšu, kā saka Ernsts, vienīgi ar pliekano un parasto līdzekli, ko sauc par inficēšanu ar mīlestību. Esmu pārāk liels nepraša, lai spētu savaldzināt kādu sievieti, kaut vai grizeti. Nedēļas laikā viņa man vai nu apnīk un es viņu pametu, vai arī pārāk iepatīkas, to viņa pamana un tad par mani zobojas. Ja nabaga de Šastlē kundze mani ir mīlējusi, kā reizēm sliecos domāt, turklāt mīlējusi pēc kļūmīgā soļa ar šo pretīgo huzāru apakšpulkvedi, kurš kā sāncensis ir tik banāls, tik nenozīmīgs un derdzīgs, tas noticis nevis tāpēc, ka esmu talantīgs, bet gluži vienkārši tāpēc, ka es viņu neprātīgi mīlēju … kā joprojām mīlu.»

Lisjēna domu pavediens uz mirkli pārtrūka. Viņa patmīlība bija tik dziļi aizvainota, ka mīlestība viņam drīzāk nozīmēja nesenas atmiņas nekā reālas jūtas.

Dēka ar Grandē kundzi Lisjēnam tomēr bija iepatikusies kā laimīga izdevība. «Tas ir dīvaini,» viņš domāja, pirms tēvs bija uzticējis noslēpumu, «ka bez viltības, bez īpašas izlikšanās, vienīgi runājot par mīlestību, nepieļaujot nekāda veida nelietības, esmu savaldzinājis sievieti. Veiklie domā, ka tas nemaz nav iespējams.»

Un tieši tajā brīdī, kad piedzīvojums ar Grandē kundzi Lisjēnam sāka pa īstam patikt, tēva vārdi pilnīgi sagrāva visu viņa pašapmierinātības celtni. Pirms stundas viņš vēl sev atkārtoja: «Ernsts nu reiz būs kļūdījies, paredzēdams, ka es savā mūžā neiegūšu nevienu kārtīgu sievieti, neiemīloties viņā, ja nu varbūt vienīgi ar žēlumu, ar asarām un visu to, ko nelaimes ķīmiķi sauc par slapjo ceļu.»

Tēva nodevīgie vārdi, kas sekoja uzvaru vainagotai dienai, iesvēla Lisjēnā dziļu rūgtumu. «Tēvs,» viņš nodomāja, «mani izsmej.»

Ārkārtējā patmīlībā viņš spēja izvairīties no tēva viltīgi pētošā sev pievērstā skatiena, viņš noslēpa savu nežēlīgo vilšanos nesaudzīgajam zobgalim. Levēna kungs justos laimīgs, ja spētu nojaust dēla jūtas. Pēc pieredzes viņš zināja, ka tas pats patmīlības spēks, kas tik skaudri liek izjust šādas nelaimes, neļauj tām nodoties ilgi. Turpretī viņš ļoti baidījās no de Šastlē kundzes iedvestajām jūtām. Viņš nesaskatīja neko un nosprieda, ka dēls ir īsts politiķis, kas ļoti labi saprot karaļa attieksmi pret ministriem un nepārspīlē nedz pirmā smalko viltību, nedz otro pieglaimīgo zemiskumu, kas tomēr saceļas zem parīziešu zobgalības asās pātagas.

Nebija pagājusi vēl ne minūte, kad Levēna kungs pievērsa visu uzmanību vienīgi tam, lai labāk izskaidrotu Lisjēnam, kā viņam jāizturas pret Grandē kundzi un kā to labāk pārliecināt, ka viņš, Levēns, tēvs, nekādā veidā nav krāpis un ka visa ļaunuma sakne ir Grandē kunga neveiklība; taču viņš, Levēns, papūlēsies kļūdu izlabot.

Mūsu varonim par laimi, pēc stundu ilgas sarunas ložā ieradās M. kungs, kas vēlējās parunāt ar viņa tēvu.

Tu dosies uz Madlēnas laukumu, vai ne?

Bez šaubām,— Lisjēns jezultiski patiesi atbildēja.

Viņš tiešām gandrīz vai skriešus aizskrēja līdz Madlēnas laukumam, vienīgajai vietai šajā pilsētas rajonā, kur viņš varēja rast mieru un izvairīties no cilvēkiem, jo viņš jau bija diezgan ievērojama persona un tika aplidots.

Tur viņš veselu stundu soļoja pa tukšo ietvju plāksnēm un varēja sev teikt un atkārtot:

«Nē, es neesmu izvilcis lielo laimestu, jā, es esmu muļķis, kas nespēj savaldzināt sievieti ar savu prātu vai iegūt kā citādi, izņemot banālo paņēmienu — inficējot ar mīlestību.

Jā, mans tēvs ir tāds pats kā visi tēvi, un to līdz šim brīdim nebiju spējis saprast; kaut ari viņam ir nesalīdzināmi daudz vairak prāta un pat jūtu, viņš tik un tā vēlas darīt mani laimīgu pēc sava prāta, nevis manējā. Un, kalpojot cita cilvēka kaislībai, es jau astoņus mēnešus notrulinos vissmagākajā kancelejas darbā, kas patiesībā ir arī visstulbākais. Jo citi safjāna krēslu upuri vismaz ir godkārīgi, piemēram, mazais Debaks. Pārspīlētās un nodrāztās frāzes, kuras visādi variēju, lai labā nolūkā liktu nobālēt prefektam, kas savā pilsētā pacieš liberāļu kafejnīcu, vai ļautu gozēties labsajūtā tam, kurš, sevi nekompromitējot, ir spējis vinnēt prāvu un iesēdināt cietumā kādu žurnālistu,— viņi tās uzskata par skaistām, īsti vietā teiktām, par valdības domām. Viņiem ne prātā nenāk, ka tas, kas visu to paraksta, ir tikai blēdis. Bet tāds jūtelības apsēsts muļķis kā es tikai cieš no visām amata nepatīkamajām pusēm un nebauda nekādu prieku, ko tas varētu dot. Es vienaldzīgi daru darbu, ko uzskatu gan par apkaunojošu, gan stulbu. Un agrāk vai vēlāk šīs jaukās runas, ko te saku pats sev, man būs tas prieks noklausīties publikas priekšā skaļi teiktas, un tās nebūs glaimojošas. Jo galu galā, ja vien no pārliecīgas gudrības nemirst, kā sievas mēdz teikt, man ir tikai divdesmit četri gadi un, atklāti sakot, cik ilgi var pastāvēt šis apkaunojošo blēdību kāršu namiņš? Piecus gadus? Desmit gadu? Divdesmit gadu? Jādomā, ka ne desmit gadu. Kad man nebūs vēl lāga ne četrdesmit un sāksies uzbrukums šiem blēžiem, mana loma būs visļaunākā,» viņš turpināja ar rūgtu smaidu, «satīras pātaga mani zākādama šaustīs par grēkiem, kas man pašam nesagādā nekādu prieku. Ja nolādat sevi, Jel dariet to tīkamu grēku dē|!

Turpretī Debakam būs skaista loma. Jo galu galā šobrīd viņš zaudētu prātu aiz laimes, ja kļūtu par lūgumrakstu pārzinātāju, prefektu vai ģenerālsekretāru, bet Lisjēnā Levēnā varu saskatīt vienīgi neaptēstu stulbeni. Mani nespēja atmodināt pat Bluā dubļi. Kas tevi, nelieti, atmodinās? Vai tu gaidi īstu pļauku?

Kofam ir taisnība: es esmu vēl lielāks nejēga nekā jebkurš no liein vulgārajiem radījumiem, kas pārdevušies valdībai. Vakar, runājot par Debaku un viņam līdzīgiem, Kofs savā nepielūdzamajā aukstasinībā sacīja: «Ja es viņus pārāk nenicinu, tad vienīgi tāpēc, ka viņiem nav, ko ēsti»

Vai maniem gadiem un spējām neparastā izvirzīšanās, tēva stāvoklis sabiedrībā jelkad ir iedvesuši citas jūtas kā vienīgi izbrīnu bez kāda prieka: «Un tas ir viss?»

Pienācis laiks attapties. Vai gan man vajadzīga bagātība? Vai ar piecfranku pusdienām un zirgu man nebūtu gana atliku likām? Viss pārējais daudz biežāk ir grūts pienākums nekā prieks, it sevišķi tagad, kad līdzīgi mu|ķim, kas prāto Žana Žaka garā, es varētu sacīt: «Es nenicinu to, ko nepazīstu.» Panākumi sabiedrībā, smaidi, provinces deputātu un izbijušu apakšprefektu rokas spiedieni, rupja pieglaimība visos skatienos, kad ieeju salonā — visu to esmu izbaudījis!… Es jūs sastapšu pēc stundas ceturkšņa operas foajē.

Un, ja nu es, neiegriežoties operā, dotos uz vienīgo vietu pasaulē, kur varbūt man iespējama laime? … Pēc astoņpadsmit stundām es varētu būt Pompu ielā.»

Veselu stundu viņš nodevās šai domai. Kopš vairākiem mēnešiem mūsu varonis bija kļuvis daudz drošāks, viņš bija tuvumā vērojis augstus posteņus ieguvušu cilvēku rīcības iemeslus. Biklums, kas asredzīgajam liecina par atklātu un cildenu dvēseli, nespēja pretoties pirmajai pieiedzeī lielās lietās. Ja Lisjēns būtu aizvadījis savas dienas tēva kantorī, varbūt visu mūžu viņš būtu krietns cilvēks, kuru no šī viedokļa spētu novērtēt pāris draugi. Tagad viņš iedrošinājās ticēt savai pirmajai reakcijai un palikt pie tās, līdz kāds spēja pierādīt, ka viņš kļūdās. Un, pateicoties tēva ironijai, viņš nespēja apmierināties ar viltus spriedumiem.

Satraukuma pilnās pastaigas laikā šīs domas viņu nodarbināja veselu stundu.

«Īstenībā,» viņš prātoja, «šajā lietā man jāsaudzē vienīgi mātes sirds un tēva godkāre, un tēvs pēc sešām nedēļām būs aizmirsis gaisa pilis, ko būvē dēlam, kas ir tūkstoškārtīgi par daudz līdzīgs Donavas zemniekam,* lai kļūtu par to, ko no viņa grib iztaisīt: par izveicīgu cilvēku, kurš izplēš pamatīgu robu valsts budžetā.»

Kad Lisjēns atgriezās operā, šīs domas viņam šķita jaunas un nesatricināmas. Pliekanā mūzika un Elsleras jaunkundzes lieliskā dejošana viņu, pašam par lielu brīnumu, apbūra. Viņš neskaidri nojauta, ka ilgi vairs nebaudīs šos jaukumus, tāpēc tie viņu vairs nekaitināja.

Kamēr mūzika spārnoja Lisjēna iztēli, viņa prāts rūpīgi apsvēra vairākas dzīves izredzes.

«Ja, nodarbojoties ar zemkopību, nevajadzētu saskarties ar blēdī

giem zemniekiem, ar kirē, kas viņus kūda pret mums, ar prefektu, kurš zog pastā mūsu avīzi, kā vēl aizvakar liku saprast lutausim… prefektam, tas būtu man piemērots darbalauks… Dzīvot vienā muižā ar de Šastlē kundzi, iegūt no zemes mūsu necilajai greznībai nepieciešamos divpadsmit vai piecpadsmit tūkstošus franku!

Ak, Amerika! Tur vis nav de Seranvila kungam līdzīgu prefektul» Un viņam atkal nāca prātā visas agrākās domas par Ameriku un de Lafaijeta kungu. Kad viņš ik svētdienu sastapa de Lafaijeta kungu pie de Tarsī kunga, Lisjēns iedomājās, ka amerikāņiem, ja viņi ir tikpat gudri un godīgi kā de Lafaijets, ar tikpat filozofisku dzīves uztveri, vajadzētu būt apveltītiem ari ar tādām pašām smalkām manierēm. Taču viņš rūgti vīlās: tur valdīja vairākums, un vairākums bija plikadīdas. «Ņujorkā valdības kariete ir iebraukusi pretējā grāvī nekā mūsējā. Vispārējās vēlēšanu tiesības valda kā tirāns, turklāt kā tirāns ar netīrām rokām. Ja es nepatīku manam kurpniekam, viņš izplata par mani aizskarošus apmelojumus, un man jāglaimo kurpniekam. Cilvēki tiek nevis vērtēti, bet skaitīti, un visrupjākā amatnieka balsij ir tāds pats svars kā Džefersona* balsij, turklāt tā bieži gūst vairāk atsaucības. Garīdznieki viņus apstulbina gandrīz vēl vairāk nekā mūs; svētdienas rītā viņi izvelk ceļotāju no pasta ratiem, jo, svētdienā ceļodams, viņš dara laicīgu darbu un smagi apgrēkojas… Bet galu galā es rīkošos tā, kā vēlēsies Batilde …»

Pie šīs domas viņš kavējās ilgi, un beigās tā viņu pārsteidza: Lisjēns jutās laimīgs, ka tā viņā tik dziļi iesakņojusies.

«Tātad esmu pavisam drošs, ka piedodu viņai! Tā nav iedoma.» Viņš bija pilnīgi piedevis de Šastlē kundzes vainu. «Lai kāda viņa būtu, viņa man ir vienīgā sieviete pasaulē … Manuprāt, aiz smalkjūtības nevajadzētu ļaut viņai nojaust, ka es zinu, kādas sekas bijušas vājībai pret de Bizāna de Sisila kungu. Viņa pati to pateiks, ja vēlēsies. Trulais kancelejas darbs ir vismaz pierādījis, ka vajadzības gadījumā spēju nopelnīt iztiku sev un sievai.

«Kam pierādījis?» jautāja protesta gars. Un šis iebildums vērta viņa skatienu mulsu. «Ļaudīm, kurus tu varbūt nekad nesastapsi un kuri, kad viņus atstāsi, tevi apmelos …

Nē jel, pie velna, tas ir pierādījums man pašam, un tas jāuzskata par galveno. Un kāda man daļa, ko domā sīko blēžu leģions, kas, mutes iepletuši, nolūkojas manā ordenī un spožajā karjerā. Es vairs neesmu jaunais ulānu apakšleitnants ceļā uz savu pulku Nansī, turklāt simt niecīgu patmīlības rūpju vergs, kurš saceļas pret Erasta Develruā dzēlīgajiem vārdiem: «Cik laimīgs tu vari būt, ka tev ir tēvs, kas tevi uztur!» Batilde man teica patiesus vārdus; pēc viņas gribas es sevi salīdzināju ar simtiem cilvēku, ar viscienījamākajiem. Darīsim tāpat kā visi un neprātosim par dienesta pienākumu morālo pusi. Labi, es zinu, ka spēju strādāt divtik daudz kā vistrulākais un tāpēc visgodājamākais

kancelejas priekšnieks, turklāt darbu, kuru nicinu un kura dē| mani Bluā gluži pclniti apmētāja ar dubļiem.»

Visas šīs domas Lisjēnu gandrīz darīja laimīgu. Varenā un vīrišķīgā orķestra mūzika, Elslera jaunkundzes dievišķīgi graciozās kustības laiku pa laikam izkliedēja prātojumus un apveltīja tos ar burvīgu skaistumu un spēku. Bet vēl debešķīgāks bija de Šastlē kundzes tēls, kas valdīja pār katru viņa dzīves mirkli. Tāds domu un mīlestības sajaukums vērta šo partera stūri pavadīto vakaru par vienu no laimīgākajiem viņa mūžā.

Atgriezties mājās un laipni tērzēt ar tēvu nozīmētu visnepievilcīgākajā kārtā atkal nokļūt reālajā pasaulē, turklāt jābūt pietiekami drosmīgam un jāatzīst — garlaicīgā pasaulē. «Mājās nedrīkstu atgriezties agrāk kā divos, citādi saruna ar tēvu būs neizbēgama!»

Lisjēns iegāja kādā īres namā un noīrēja mazu dzīvoklīti.

Viņš samaksāja, taču tika pieprasīta pase. Viņš vienojās ar saimnieku, ka šo nakti te pārgulēs un nākamajā dienā atnesīs pasi.

Jauneklis svētlaimē staigāja pa šauro, patīkamo dzīvoklīti, kura skaistākā rota bija doma: «Te esmu brīvs!» Viņš priecājās kā bērns, prātodams, ka te iemitināsies ar svešu vārdu.

Iedoma noīrēt dzīvoklīti Lapelletjē ielas stūrī nozīmēja veselu pavērsienu Lisjēna dzīvē. Nākamajā dienā viņa pirmais darbs bija aiznest uz Londonas ielas namu no Krapāna dabūtu pasi, kurā bija ierakstīts Teodosa Martēna — Marseļas iedzīvotāja vārds.

«Ir vajadzīgs svešs vārds, lai vēl drošāk nosargātu savu brīvību. Te es būšu,» viņš sprieda, laimīgs staigādams pa telpām, «pilnīgi paglābts no tēva un mātes uzmācīgajām rūpēm.»

Jā, mūsu varonis domās izrunāja šos nejaukos vārdus, un mani sadusmo nevis viņš, bet cilvēka daba. Nav šaubu, ka brīvības dziņa mīt ik sirdī, un zemēs, kur ironija izārstējusi |audis no muļķības, to nekad nevar nesodīti aizskart. Pēc mirkļa Lisjēns jau no sirds nožēloja nejaukos vārdus, ko domās bija teicis mātei, taču galu galā arī šī lieliskā māte neviļus bija tīkojusi ierobežot viņa brīvību. Levēna kundze cieši ticēja, ka ir rīkojusies iespējami smalkjūtīgi un izveicīgi, ne vienu vienīgu reizi viņa nebija izrunājusi de Šastlē kundzes vārdu. Taču kāda nojauta, kas ir vēl smalkāka par parīzietes prātu, kuram piedēvē vislielāko smalkumu, bija Lisjēnu pārliecinājusi, ka māte ienīst de Šastlē kundzi. «Jo,» viņš domāja vai, pareizāk sakot, juta, «mātei nevajag nedz mīlēt, nedz nīst de Šastlē kundzi; viņai nevajag zināt, ka tā dzivo pasaulē.»

Dzīvās un negaidītās atmiņas par de Šastlē kundzi bija izdarījušas Lisjēna sirdi apvērsumu.

Taču ciešā draudzība ar vecākiem saistīja viņu pie Parīzes.

Tēvs, kaut ari patiešām bija viltīgs un apbrīnojami izveicīgs cilvēks, pieļāva rupju kļūdu, pastāstīdams par vienošanos ar Grandē kundzi, jo viņš pārāk padevās pirmajai tieksmei, lai būtu īsts diplomāts.

Protams, tādu domu apsēsts, Lisjēns nejuta ne mazāko vēlēšanos doties uz Grandē kundzes salonu un smakt tā aprobežotības gaisotnē un vēl mazāk — paciest rokasspiedienus. Taču šajā salonā viņš tika bažīgi gaidīts. Drūmās nopietnības plīvurs, kas reizēm aizsedza Lisjēna patīkamās īpašības un padarīja viņu — vismaz Grandē kundzes uztverē — par saltu prātnieku, bija pilnīgi pārvērtis šo agrāk tik saprātīgo un godkārīgo sievieti.

«Viņš nav laipns, bet vismaz viņš ir neviltots,» viņa domāja.

Šie vārdi bija līdzīgi pirmajam solim, kas iegrūda jauno sievieti agrāk nepazītu un, kā viņai šķita, neiespējamu jūtu mutulī.

LXVI nodaļa

Lisjēnam piemita slikts paradums — viņš bija augstākā mērā nepiesardzīgs, atļaudamies dabiskumu personiskās attiecībās ar citiem pat tad, ja nejuta pret viņiem īstu draudzību. Izlikties tāda cilvēka acīs, ar kuru kopā viņš ik dienas pavadīja četras stundas, jauneklim būtu pilnīgi neizturami. Šis trūkums, ņemot vēl vērā viņa vientiesīgo izskatu, sākumā tika turēts par muļķību, pēc tam radīja izbrīnu un, beidzot, Grandē kundzes interesi, bez kuras viņš būtu varējis gluži labi iztikt. Kaut gan Grandē kundze bija godkārīga, izcili saprātīga, par savu plānu izdošanos norūpējusies sieviete, viņai bija ari vēl nekad nemīlējušas sievietes sirds. Lisjēna dabiskums šķita diezgan smieklīgs divdesmit sešus gadus vecai sievietei, ap kuru pastāvēja aristokrātijas spriedumu balstīts cieņas un privilēģiju dievināšanas kults. Bet gadījās tā, ka cilvēkam, kura vienkāršā un vulgārai pārdrošībai svešā dvēsele apveltīja katru soli ar tādu kā dīvainību un savādu cildenumu, tieši dabiskums bija labāks par visu, ko vien varētu izdomāt, lai iedvestu ārkārtējas jūtas šajā agrāk tik cietajā sirdī.

Jāatzīst, ka gadījumā, kad vizīte ilga vairāk par pusstundu, Lisjēns runāja maz un ne visai raiti, ja vien neiedrošinājās teikt visu, kas ienāca prātā.

Šis Parīzes sabiedrībā pilnīgi neiederīgais paradums līdz minētajam viņa dzīves posmam palika apslēpts, jo vienīgi de Šastlē kundzei bija tuvas attiecības ar Lisjēnu un neviens cits nebija redzējis viņu vizītē, kas būtu ilgāka, par divdesmit minūtēm. Viņa attiecības ar Grandē kundzi atklāja šo briesmīgo un jebkura cilvēka karjerai visbīstamāko trūkumu. Par spīti neticamiem pūliņiem, Lisjēns neparko nespēja noslēpt garastāvokļa maiņu, un īstenībā būtu grūti atrast svaidīgāku raksturu. Šis trūkomsr ko daļēji slēpa gudras sievietes ieaudzinātas aristokrātiski vienkāršas manieres, kādreiz de Šastlē kundzes acīs piešķīra viņam īpašu burvību. Viņai tas bija apburošs jaunums — viņa taču bija pieradusi pie izlīdzinātiem raksturiem, liekulības šedevriem,— tagad tādu liekulību pārāk dižciltīgi un pārāk bagāti ļaudis dēvē par nevainojamu audzināšanu, kura neglābjami izsausē dvēseli gan tiem, kas seko tās likumiem, gan arī tiem, kuri nonāk saskarē ar tādiem ļaudīm. Lisjēnam pietika atcerēties kaut ko sirdij dārgu, izjust ziemeļvēja saltu, vējainu, apmākušos dienu, piepeši pamanīt jaunu blēdību vai kādu citu tikpat parastu notikumu, lai viņa izturēšanās pilnīgi mainītos. Viņš savā mūžā bija atradis vienu vienīgu līdzekli pret smieklīgo un mūsu laikmetā tik reto kaiti — uztvert visu nopietni: viņam vajadzēja ieslēgties kopā ar de Šastlē kundzi mazā istabiņā un vēl pārliecināties, ka durvis ir droši apsargātas un neatvērsies nelaikā atnākušam nelūgtam viesim.

Vienīgi |ad, kad bija likta lietā visa piesardzība, kas, jāatzīst, ulānu leitnanta uzvedībā šķita gluži smieklīga, viņš bija varbūt patīkamāks nekā jebkad. Taču uz slimīgam un dīvainam prātam piemēroto smalkjūtīgo uzmanību nebija ko cerēt Grandē kundzes sabiedrībā, viņai tā liktos apgrūtinoša un neciešama. Tāpēc viņš bieži palika kluss un noslēgts. Tādu izturēšanos vēl vairāk uzsvēra slavenās sievietes parasto pielūdzēju pulka asprātības, kas nevarēja uzmundrināt cildenu dvēseli.

Bet salonā viņu nepacietīgi gaidīja. Vakarā, kad Lisjēna sirdī notika apvērsums, Grandē kundze pirmās stundas laikā valdīja pār visiem kā parasti. Pēc tam viņa krita par upuri vispirms izbrīnam, pēc tam — lielām dusmām. Lisjēns ne mirkli neizgāja viņai no prāta. Tāda uzmanības noturība viņai bija kaut kas nedzirdēts. Jaunā sieviete pabrīnījās par savu dvēseles stāvokli, taču bija cieši pārliecināta, ka vienīgais satraukuma cēlonis ir lepnums vai aizvainota patmīlība.

Drudžaini elpojot, piemiegtiem plakstiem un nekustīgu skatienu, kāds varētu liecināt vienīgi par fiziskām sāpēm, viņa uzdeva īsus jautājumus katram deputātam, pērām vai no budžeta pārtiekošam cilvēkam, kuri cits pēc cita ieradās viņas viesistabā. Neviena klātbūtnē Grandē kundze neuzdrošinājās izrunāt vārdu, kas vienīgais tovakar saistīja viņas uzmanību. Viņa bija spiesta bieži pamudināt kungus uz bezgalīgiem stāstiem cerībā, ka tajos starp citu var tikt pieminēts Levēna kungs, dēls.

Karaliskais princis bija licis izziņot stirnu medības Kompjēņas mežā. Grandē kundze zināja — Lisjēns saderējis uz divdesmit pieciem luidoriem pret septiņdesmit, ka pirmā stirna tiks nošauta agrāk nekā divdesmit vienu minūti pēc tam, kad to ieraudzīs. Tik augstā sabiedrībā Lisjēns bija iekļuvis ar vecā maršala — kara ministra ieteikumu. Tolaik jaunam ar valdības aprindām saistītam vai par lietderību domāješam cilvēkam augstāks cieņas pierādījums nemaz nebija iespējams. Vai gan varēja būt tāds budžeta kumoss, uz kuru pēc desmit gadiem nevarētu cerēt cilvēks, kas viens no desmit medījis kopā ar troņmantnieku! Princis vēlējās, lai nekādā ziņā nebūtu vairāk par desmit personām, jo kāds rakstnieks no viņa svītas bija nesen atklājis, ka monsenjors, Luija XIV dēls un Francijas dofins, savās vilku medībās pieaicinājis tikai tādu skaitu galminieku.

«Vai varētu būt tā,» Grandē kundze prātoja, «ka troņmantnieks ir piepeši darījis zināmu, ka šovakar pieņem gaidāmo stirnu medību dalībniekus?» Taču nabaga deputāti un pēri, kas ieradās pie viņas, bija prātīgi ļaudis un pārāk maz saistīti ar sabiedrību, no kuras mēģināja izveidot galmu, viņi par tādām lietām nevarēja neko zināt. To savā prātā pārlikusi, Grandē kundze vairs nepūlējās izdibināt patiesību ar šo kungu palīdzību.

«Bet vai tad viņam visādā ziņā,» jaunā sieviete domāja, «nevajadzēja te kaut uz mirkli parādīties vai atrakstīt kādu vārdu? Viņš uzvedas neciešami!»

Pulkstenis nosita vienpadsmit, pusdivpadsmit, pusnakti. Lisjēns neieradās.

«Ak, gan es viņam izdzīšu tādus niķus!» Grandē kundze pārskaitusies nodomāja.

Tai naktī miegs neslēdza viņas plakstus, kā mēdz izteikties cilvēki, kuri prot rakstīt. Dusmu un ciešanu pārmākta, viņa mēģināja aizgainīt drūmās domas, pievēršoties tam, ko iecietīgi ļaudis sauc par vēstures studijām; istabene skaļā balsī lasīja de Motvila kundzes* «Atmiņas», kas vēl pirms pāris dienām viņai šķita augstākās sabiedrības sievietes rokasgrāmata. Tonakt iemīļotie memuāri viņai likās gaužām garlaicīgi. Vajadzēja meklēt glābiņu romānos, pret kuriem de Grandē kundze savā salonā jau astoņus gadus vērsās ar bezgaltikumiskām runām.

Visu nakti Triblē kundzei, reizē istabenei un uzticības personai, vajadzēja reižu reizēm kāpt trešajā stāvā uz bibliotēku, un tas viņu gaužām nomocīja. Citu pēc cita viņa atnesa vairākus romānus. Neviens nelikās interesants, un beidzot, krītot aizvien zemāk un zemāk, debešķīgajai Grandē kundzei, kurai Ruso iedvesa šausmas, vajadzēja tverties pie «Jaunās Eloīzas». Viss, ko viņa lika lasīt sev priekšā nakts pirmajā pusē, rādījās salts un garlaicīgs, nekas neatbilda viņas domu gaitai. Atklājās, ka mazliet pedantiskais svinīgums, kas mudina novērsties no šīs grāmatas lasītājus ar smalkāku gaumi, bija tieši tas, pēc kā tvīka Grandē kundzes pilsoniski aprēķinošā jūtelība.

Pamanījusi slēģu spraugās svīstam gaismu, viņa aizsūtīja prom Triblē kundzi. Jaunā sieviete iedomājās, ka jau rīta agrumā saņems atvainošanās vēstuli.

«To man atnesīs ap deviņiem, un es gan pratīšu viņam atbildēt.» Gaidāmās atriebības prieks Grandē kundzi mazliet nomierināja, un viņa iemiga, prātodama par atbildes vārdiem.

Jau astoņos Grandē kundze nepacietīgi zvanīja — viņai šķita, ka pienācis pusdienlaiks.

— Manas vēstules un avīzes!— viņa ērcīgi sauca.

Tika zvanīts durvju sargam, kas ieradās, nesdams vienīgi netīrās avīžu bandroles. Kāds pretstats mazai, glītai, tik elegantai un kārtīgi salocītai vēstulītei, ko viņa ar alkatīgu skatienu meklēja starp avīzēm! Lisjēns bija ievērojams ar māku locīt vēstules, un varbūt tieši pret šo viņa — sabiedrības cilvēka talantu Grandē kundze juta vislielāko vājību.

Rīts pagāja, kaļot aizmiršanas un pat atriebības plānus, taču tāpēc tas nebija mazāk mokošs. Pie brokastgalda viņa bija drausmīgi neiecietīga gan pret kalpotājiem, gan vīru. Redzēdama viņu priecīgu, Grandē kundze dzēlīgi izklāstīja visu viņa neveiklību pie maršala —- kara ministra. Taču Levēna kungs to bija stāstījis, lūdzot solījumu nekad šo notikumu neizpaust.

Pulkstenis nosita viens, pusdivi, divi. Šo skaņu atkārtošanās, kas atgādināja mokošo nakti, galīgi satracināja Grandē kundzi. Labu laiku viņa nespēja valdīt pār sevi.

Piepeši (kas gan to varētu gaidīt no tādas bērnišķīgas godkāres pārņemtas sievietes?) viņa iedomājās pati aizrakstīt Lisjēnam. Veselu stundu viņa cīnījās pret drausmīgo kārdinājumu rakstīt pirmajai. Beidzot viņa padevās, taču neslēpdama sev tāda soļa drausmīgo nepiedienīgumu.

«Kādu priekšrocību es viņam došu! Un cik daudzas bardzības dienas būs vajadzīgas, līdz es piespiedīšu viņu aizmirst attieksmi, kāda viņam radīsies pret mani, ieraugot šo vēstuli! Bet galu galā,» teica mīlestība, slēpdamās aiz paradoksa, «kas ir mīļākais? Tas ir priekšmets, gar kuru glaužas, lai sevi iepriecinātu. Kivjē kungs man sacīja:«Jūsu kaķis jūs neglauda, viņš glaužas gar jums.» Labi, šobrīd vienīgais prieks, ko šis kundziņš var man sagādāt, ir iespēja viņam rakstīt. Kāda man daļa gar viņa izjūtām? Es jutīšu patiku,» viņa niknā priekā nodomāja, «un svarīgi ir vienīgi tas.»

Tai brīdī viņas acis bija lieliskas.

Grandē kundze uzrakstīja vēstuli, ar kuru nebija apmierināta, tad ķērās pie otras, trešās — beidzot — pie septītās vai astotās.

Vēstule

Cienītais kungs, manam vīram ir Jums kas sakāms. Mēs Jūs gaidām, un, lai nebūtu jāgaida bezgalīgi, kaut arī tikšanās laiks ir norunāts, un zinot Jūsu aizmāršību, es nolēmu Jums rakstīt.

Palieciet sveicināts.

Ogistēna Grandē

P.S. Ierodieties pirms pulksten trim!

Taču, kad šo vēstuli, kas tika atrasta par vismazāk nepiesardzīgo un, galvenais, vismazāk patmīlību aizskarošo, nosūtīja, pulkstenis jau bija pāri pustrim.

Grandē kundzes sulainis atrada Lisjēnu |oti mierīgu viņa kabinetā Grenellas ielas namā, taču jauneklis nevis posās ce|ā, bet rakstīja:

«Kundze,

esmu divkārt nelaimīgs: man nebija tas gods apliecināt Jums savu cieņu no rīta un varbūt nebūs iespējams to izdarīt vakarā. Steidzamais darbs, ko muļķīgā kārtā esmu uzņēmies, saista mani pie rakstāmgalda. Jūs, kundze, saprotat, ka, būdams godbijīgs ierēdnis, es vairāk par visu nevēlos nokaitināt savu ministru. Viņš, bez šaubām, nesapratīs, kādu milzu upuri es nesu pienākumam, nenododot sevi Grandē kunga un Jūsu rīcībā. Lūdzu laipni pieņemt jaunus manas visgodbijīgākās padevības apliecinājumus.»

Grandē kundze jau divdesmit minūtes rēķināja, cik ilgs laiks Lisjēnam ir pilnīgi nepieciešams, lai atsteigtos un kristu viņai pie kājām. Viņa ausījās, gaidīdama atskanam viņa kabrioleta riteņu rīboņu, ko jau bija iemācījusies .pazīt. Piepeši, viņai par lielu pārsteigumu, sulainis pieklauvēja un pasniedza Lisjēna vēstuli.

To ieraugot, Grandē kundzē uzmutuļoja viss niknums; viņas seja sašķobījās un acumirklī tumši pietvīka.

«Neatrašanās kancelejā vēl varētu būt iegansts piedošanai. Taču viņš redzēja manu vēstuli un nevis metās šurp, lai kristu pie manām kājām, bet rakstīja!»

— Ejiet prom!— viņa sacīja sulainim un paskatījās tādām acīm, ka tas jutās satriekts.

«Tas mazais muļķis vēl var atjēgties, viņš būs klāt pēc stundas ceturkšņa,» viņa domāja. «Labāk būs, ja viņš ieraudzīs savu vēstuli neatvērtu. Bet vēl labāk būs,» viņa pēc brīža nosprieda, «ja viņš mani neatradīs mājās.»

Grandē kundze piezvanīja un pavēlēja iejūgt zirgus. Viņa nemierīgi staigāja pa istabu; Lisjēna vēstule atradās uz apaļa galdiņa blakus viņas atzveltnim, un ik reizi, ejot garām, viņa neviļus paskatījās uz to.

Tika paziņots, ka zirgi ir iejūgti. Tiklīdz sulainis izgāja, Grandē kundze metās pie Lisjēna vēstules un nikni to atvēra, īstenībā sev tādu rīcību nemaz neatļaudama. Jauna sieviete viņā uzvarēja diplomātu.

Bezgala atturīgā vēstule padarīja Grandē kundzi gandrīz neprātīgu. Lai atvainotu tādu vājību, atgādināsim, ka divdesmit sešu gadu vecumā viņa nekad nebija mīlējusi. Viņa bija sev stingri aizliegusi pat galantu draudzību, kas var novest pie mīlestības. Tagad mīlestība atriebās, un jau astoņpadsmit stundu visiesīkstējušākā ieraduma dziļi iesakņotais lepnums cīnījās ar mīlestību par Grandē kundzes sirdi, par varu pār

sievieti, kuras izturēšanās sabiedrībā bija augstprātīga un kuras vārds ieņēma izcilu vielu mūsdienu tikumības annālēs.

Nav iedomājams plosīgāks dvēseles negaiss; drausmīgajām ciešanām pieņemoties spēkā, nabaga lepnums aizvien tika sakauts un soli pa solim atkāpās. Grandē kundze pārāk ilgi bija tam akli pakļāvusies, tā sniegtais prieks viņu jau garlaikoja.

Piepeši dvēseles ieradums un niknā kaislība, kuri cīnījās par Grandē kundzes sirdi, apvienojās un iegrūda viņu izmisumā. Jāpieredz, kā vīrietis izvairās no viņas pavēlēm, nepaklausa, noniecina tās!

«Vai tad viņš neprot uzvesties?» viņa sev jautāja.

Beidzot, kad divas stundas bija pavadītas nežēlīgās mokās, kas šķita jo skaudrākas tāpēc, ka tika izjustas pirmo reizi, viņa, Parīzes izcilāko cilvēku glaimu, godinājumu un cieņas apliecinājumu izlutināta sieviete, it kā ļāva uzvarēt lepnumu. Izmisuma dzīta, savās bēdās nezinādama, kur tverties, viņa atstāja namu un iekāpa karietē. Taču, tikko apsēdusies, viņa mainīja nodomus.

«Ja viņš ieradīsies, viņš mani neatradīs mājās,» Grandē kundze domāja.

— Grenellas iela, Iekšlietu ministrija!— viņa sacīja izbraukumu sulainim. Viņa iedrošinājās pati doties pie Lisjēna uz kanceleju.

Jaunā sieviete negribēja apsvērt savu rīcību. Ja viņa to būtu darījusi, viņa noģībtu. Ciešanu salauzta, Grandē kundze atlaidās karietes stūri. Riteņu atsišanās pret bruģi viņu kratīja, tas nāca par labu un mazliet izklaidēja.

L X V I I nodaļa

Kad Lisjēns ieraudzīja Grandē kundzi ienākam savā kabinetā, viņš galīgi pārskaitās.

«Kā! Vai tiešām man nekur nebūs miera no šīs sievietes! Acīmredzot viņa mani uzskata par vienu no saviem sulaiņiem, kas danco viņai riņķī! Viņai taču vajadzēja izlasīt manu vēstuli un saprast, ka nevēlos viņu redzēt.»

Grandē kundze apsēdās krēslā tik lepni kā jau sieviete, kura kopš sešiem gadiem uz Parīzes bruģa ik gadu izšķiež simt divdesmit tūkstošus franku. Tāda bagātnieces izturēšanās Lisjēnu nepatīkami aizskāra un izgaisināja jebkuras simpātijas pret viņu.

«Man būs darīšanas,» viņš nosprieda, «ar pārtikas tirgotāju, kas pieprasa parāda samaksu. Jārunā skaidri un gaiši, lai viņa saprastu.»

Grandē kundze klusēdama sēdēja krēslā; Lisjēns palika nekustīgi sēžam, un viņa pozā bija vairāk ierēdnieciskuma nekā galantuma: ar abām delnām viņš atspiedās pret roku balstiem un izstiepa kājas visā garumā. Viņa sejas izteiksme bija tieši tāda kā tirgotājam, kas cieš zaudējumus; tajā nebija ne jausmas no augstsirdības, tieši pretēji, tajā izpaudās rūgtums, strikts taisnīgums un galīgs egoisms.

Pēc mirkļa Lisjēnam gandrīz sametās kauns pašam par sevi.

«Ak, ja mani redzētu de Šastlē kundzei Bet es atbildētu: pieklājība pārāk nomaskētu to, ko gribu likt saprast šai tirgonei, kura lepojas ar dažu centra deputātu godinājumiem, pārāk plātās ar sarausto mantu un kuru izlutinājuši pliekano labticīgo neveiklie glaimi,— viņi aizvien metas ceļos naudas priekšā un jūtas augstprātīgi vienīgi nabadzīgas tikumības priekšā. Mans stāvoklis ir tāds, ka varu atbildēt ar viņai raksturīgo nekaunību visu to vārdā, kuri nav bagāti un nebauda ministru labvēlību.» Lisjēns atcerējās, kā Grandē kundze uzņēma Kofu, kas reiz tika stādīts viņai priekšā. Gandrīz tajā pašā brīdī viņam ausīs ieskanējās nicīgie vārdi, ar kādiem viņa pirms nedēļas apveltīja Senmišela kalna nabaga ieslodzītos un rūgti aizvainoja ļaudis, kas vāca ziedojumus. Šīs atmiņas galīgi nocietināja Lisjēna sirdi.

Vai man jūs, cienītais kungs, jālūdz, lai sūtāt prom savu ziņnesi?

Grandē kundze pēc paraduma paaugstināja cilvēku amatā. īstenībā

runa bija par parastu kancelejas kalpotāju, kas, ieraugot skaistu dāmu piebraucam un tik satrauktu ienākam kabinetā, aiz ziņkārības negāja ārā, izlikdamies, ka sabiksta kamīnā malku, kaut gan tas kurējās lieliski. Lisjēns pameta uz šo cilvēku skatienu, un tas aizgāja. Klusums turpinājās.

Cienītais kungs, vai tad jūs neesat izbrīnījies, pārsteigts un samulsis, ieraudzīdams mani te?

Es jums atzīšos, kundze, ka esmu vienīgi pārsteigts par man, bez šaubām, ļoti glaimojošo soli, ko vairs neesmu pelnījis.

Lisjēns nespēja piespiest sevi lietot mazāk pieklājīgus vārdus, taču tonis, kādā tie tika izrunāti, bija pilnīgi nesavienojams ar kaislu pārmetumu un vērta tos gandrīz salti aizvainojošus. Aizvainojums stiprināja Grandē kundzes gandrīz jau gaistošo vīrišķību. Pirmo reizi mūžā viņa kļuva bikla, jo viņas tik cieto un salto sirdi kopš dažām dienām bija pārņēmušas siltākas jūtas.

Man šķiet, cienītais kungs,— viņa atsāka dusmās drebošā balsī,— ja esmu pareizi sapratusi jūsu reizēm garos prātuļojumus par savu augsto tikumību, jūs sevi uzskatāt par godīgu cilvēku.

Ja parādāt man godu, runājot par mani, kundze, atbildēšu, ka pūlos būt arī taisnīgs un, sev neglaimojot, noteikt gan savu stāvokli, gan citu attieksmi pret mani.

Vai jūsu spēja būt taisnīgam nolaidīsies tik zemu, ka spēs novērtēt mana pašreizējā soļa bīstamību? De Vēza kundze var pazīt manu sulaiņu livreju.

Tieši tāpēc, kundze, ka saskatu šī soļa bīstamību, nezinu, kā to savienot ar savu pārliecību par Grandē kundzes lielo piesardzību un

sapratu, kas vienmēr prot aprēķināt visus apstākļus un katru soli padarīt vairak vai mazāk atbilstošu viņas lieliskajiem plāniem.

Acīmredzot, cienītais kungs, jūs esat no manis aizguvis šo neparasto piesardzību, tāpēc esat atradis par lietderīgu divdesmit četru stundu laikā mainīt jūtas, kuru apliecinājumi atkārtojās bez sava gala un apgrūtināja mani diendienā.

«Pie velna, kundze,» Lisjēns nodomāja, «es neļaušu sevi sakaut ar jūsu miglainajām frāzēm!»

Kundze,— viņš ļoti aukstasinīgi atsāka,— jūtas, kuras jūs, mani pagodinot, atceraties, tika pazemotas ar panākumiem, kas nebija vienīgi to nopelns. Tās ir aizbēgušas, sarkdamas par saviem maldiem. Pirms izgaišanas tās guva mokošo pārliecību, ka par šķietamo uzvaru ir jāpateicas vienīgi ļoti prozaiskajam solījumam sagādāt ministra posteni. Sirds* kuru tās iedomājās — bez šaubām, gluži nepamatoti — aizkustināt, padevās parastam godkārības aprēķinam, un parādītais maigums bija tikai tukši vārdi. Galu galā es saprotu, ka mani vienkārši… krāpj, un tas ir izskaidrojums, ko ar savu prombūtni pūlējos jums aiztaupīt. Tā es saprotu godīga cilvēka pienākumu.

Grandē kundze neatbildēja.

«Nu labi, es jums laupīšu katru iespēju izlikties nesaprotam.»

Viņš turpināja tādā pašā toni:

Lai cik vīrišķīgi lielus augstumus alkstoša dvēsele pacieš sāpes, ko rada vulgāras jūtas, ir viena nelaime, kura sāpina cildenu sirdi,— kļūdīšanās aprēķinos. Es jums, kundze, to saku ar nožēiu un vienīgi tāpēc, ka piespiežat mani runāt: jūs varbūt esat. .. kļūdījusies lomā, ko jūsu lielā gudrība gribējusi piešķirt manam pieredzes trūkumam. Tie, kundze, ir nepatīkami vārdi, ko vēlējos jums aiztaupīt, un, tā rīkojoties, domāju sevi esam godīgu, to atzīstu, bet jūs mani panākat manā pēdējā patvērumā — šajā kancelejā. ..

Lisjēns būtu varējis bezgalīgi turpināt pārlieku vieglo taisnošanos. Grandē kundze bija satriekta. Ievainotā pašlepnuma sāpes nebūtu paciešamas, ja, viņai par laimi, palīgā nenāktu siltākas jūtas. Izdzirdusi liktenīgos un tik patiesos vārdus «sagādāt ministra posteni», Grandē kundze ar mutautu aizsedza acis. Mazliet vēlāk Lisjēnam šķita, ka, krampjaini kustēdamās, viņa maina stāvokli milzīgajā zeltītajā ministrijas krēslā. Pats pret savu gribu Lisjēns kļuva uzmanīgs.

«Tā, bez šaubām,» viņš domāja, «Parīzes komediantes atbild uz pārmetumiem, uz kuriem nav iespējams atbildēt.»

Taču labi notēlotā ārkārtējā izmisuma aina jauno cilvēku neviļus aizkustināja. Šis augums, kas viņa acu priekšā raustījās elsās, tomēr bija tik skaistsl

Grandē kundze veltīgi apzinājās, ka jāpārtrauc Lisjēna liktenīgā runa, lai maksātu, ko maksādams, jo viņš, pats savu vārdu iedvesmots.

varēja uzņemties pienākumus, kādi sākumā viņam nav bijuši pa prātam. Tātad vajadzēja kaut ko atbildēt, bet viņai nebija spēka.

Lisjēna runa, kas Grandē kundzei šķita tik gara, beidzot bija galā, bet ko lai saka? Briesmīgais stāvoklis pārvērta viņas jūtas; sākumā jaunā sieviete kā parasti domāja: «Kāds pazemojums!» Drīz viņa kļuva nejūtīga pret patmīlības mokām; viņu pārņēma pavisam citādas skaudras sāpes: viņa zaudēs to, kas vairākas dienas šķita vienīgais svarīgais! Un ko viņa pēc tam iesāks ar savu salonu, ar prieku par spožajiem vakariem, kur ļaudis izklaidējās, kur pulcējās vienīgi Luija Filipa galma labākā sabiedrība?

Grandē kundze saprata, ka Lisjēnam taisnība, redzēja, cik nepamatotas bijušas viņas dusmas, viņa par tām vairs nedomāja, viņa gāja vēl tālāk: nostājās Lisjēna pusē pati pret sevi.

Klusums ilga vairākas minūtes; beidzot Grandē kundze noņēma no sejas mutautu, un Lisjēnu pārsteidza visneparastākā pārmaiņa viņas sejā. Pirmo reizi mūžā, vismaz Lisjēna klātbūtnē, šai sejā bija jaušama sievišķība. Grandē kundzes patiesi skaistajiem vaibstiem tai brīdī netrūka viņai tik retās izteiksmības burvības. To vēl dziļāku vērta mazliet izspūrušie mati — viņa tikko bija izklaidīgi noņēmusi cepuri. Un tomēr daiļā jaunā sieviete, ko Paolo Veronēze būtu vēlējies par modeli, patiesību sakot, Lisjēna skatienu vienīgi aizvainoja. Viņš tajā vairs redzēja tikai palaistuvi, kas jūtas uzvaroša, jo ir pietiekami skaista, lai ar sevi samaksātu par ministra krēslu. Jo vairāk bagātības, cieņas un sabiedrisku priekšrocību viņai piederēja, jo, viņaprāt, riebīgāk bija pārdoties. «Viņa ir simtreiz zemāk kritusi nekā meičas uz ielas stūra, kas pārdodas maizes kumosa vai jaunas kleitas dēļ.» Un Lisjēns bez aizkustinājuma vēroja šo pārmaiņu. Tēvs, Grandē kundze, Parīze, godkāre — visu to viņš reizē izstūma no savas sirds. Viņa dvēseli spēja satraukt vienīgi tas, kas notika Nansī.

Es atzīstu savas kļūdas, cienītais kungs; taču tas, kas ar mani notiek, var jums tikai glaimot. Jūs mani aplidojāt — tas man patika, mani izklaidēja, taču nepavisam nelikās bīstami. Atzīstos, ka mani bija pārņēmusi godkāre, kuras dēļ, nevis mīlestības dēļ es padevos: taču mana sirds ir pārdzimusi (šai brīdī Grandē kundze tumši piesarka un neiedrošinājās paskatīties uz Lisjēnu), es, pati sev par nelaimi, pieķēros jums. Pietika nedaudz dienu, lai jūtas, man pašai nezinot, mainītos. Es aizmirsu dabiskās rūpes par sava nama labklājību, pār mani ieguva varu nepazītas jūtas. Doma, ka varu zaudēt jūs un, galvenais, jūsu cieņu, man šķiet neizturama . . . Esmu ar mieru upurēt visu, lai no jauna iemantotu šo cieņu.

Grandē kundze atkal paslēpa seju mutautā un vienīgi tad iedrošinājās sacīt:

Es izbeigšu attiecības ar jūsu tēvu, atsacīšos no cerībām uz ministra posteni, tikai nepametiet mani!

Izrunādama pēdējos vārdus, Grandē kundze ar neparastu gia. iju pastiepa viņam roku.

«Tāda grācijā, tāda šai lepnajai sievietei neredzēta pārmaiņa un visu to panākušas tavas personiskās īpašības,» patmīlība viņam čukstēja. «Vai tas nav skaistāk, nekā to panākt ar māku?»

Taču iedomības komplimenti atstāja Lisjēnu saltu. Viņa sejā bija saskatāma vienīgi aprēķinātāja izteiksme. Piesardzība piebilda:

«Lūk, te ir apbrīnojami skaista sieviete, kas, bez šaubām, cer uz sava daiļuma ietekmi. Papūlēsimies nebūt vientiesīgi. Raugi: Grandē kundze man pierāda savu mīlestību ar diezgan sāpīgu upuri — viņa ziedo visu mūžu lolotu godkārības sapni. Tātad jātic šai mīlestībai . . . Bet pagaidiet! Mīlestībai vajadzētu izturēt mazliet grūtākus un ilgākus pārbaudījumus nekā tos, kādus tā pieredzējusi līdz šim. Patīkami, ka tā ir īsta mīlestība, un man par to nav jāpateicas žēlsirdībai. Tā nav ar inficēšanu iedvesta mīlestība, kā saka Ernsts.»

Jāatzīst, ka Lisjēna seja, kamēr viņš nodevās gudrajiem prātojumiem, nepavisam neatgādināja romāna varoņa vaibstus. Drīzāk viņš izskatījās pēc baņķiera, kas apsver lielas spekulācijas lietderību.

«To, ka viņu iespējams pamest,» viņš turpināja, «Grandē kundzes patmīlība var uzskatīt par vislielāko nelaimi, un viņai ir jāupurē viss, pat savas godkārības intereses, lai izvairītos no tāda pazemojuma. Pilnīgi iespējams, ka šos upurus nes nevis mīlestība, bet tikai patmīlība, un manējā būtu galīgi akla, ja lepotos ar tik apšaubāmu uzvaru. Tāpēc jāizturas pret viņu ar cieņu, taču galu galā viņas atrašanās šeit.man ir neciešama, es nespēju pakļauties viņas prasībām, un viņas salons mani garlaiko. Tas man pieklājīgā kārtā jādara viņai zināms.»

Kundze, es joprojām jūs uzlūkošu ar vislielāko cieņu. Tuvināšanās, kas mūs uz mirkli cieši saistīja, varēja būt pārpratuma vai kļūdas sekas, taču tāpēc visu mūžu jutīšos ne mazāks jūsu parādnieks. Mans pienākums pašam pret sevi, kundze, un vēl vairāk pret saitēm, kas mūs uz īsu brīdi vienojušas, liek izteikt patiesību. Manu sirdi pilda godbijība un ari pateicība, bet mīlestības tajā vairs nav.

Grandē kundze pavērās viņā asaras apsarkušām acīm, taču ārkārtējais uzmanības sasprindzinājums bija apturējis elsas.

Uz brīdi iestājās klusums, tad Grandē kundze sāka nevaldāmi raudāt. Viņa raudzījās Lisjēnā un iedrošinājās izteikt šādus dīvainus vārdus:

Viss, ko tu sacīji, ir patiesība; es miru vai nost aiz patmīlības un godkāres. Būdama ārkārtīgi bagāta, uzskatīju, ka manas dzīves mērķis ir kļūt par dāmu ar titulu, es iedrošinos atzīties šajā smieklīgajā vēlmē, lai cik rūgti tas būtu. Taču ne jau tāpēc es šobrīd sarkstu. Es tev atdevos vienīgi aiz godkāres. Bet es mirstu aiz mīlestības. Atzīstos, esmu necienīga. Pazemo mani, esmu pelnījusi vislielāko nicinājumu. Es mirstu aiz mīlestības un kauna. Es krītu tev pie kājām, es izlūdzos piedošanu, manī vairs nav godkāres, pat ne lepnuma. Pasaki, ko vēlies,

un turpmāk es to darīšu. Es atrodos pie tavām kājām, pazemo mani, cik vien tev patīk; jo dziļāk tu mani pazemosi, jo cilvēciskāks būsi.

«Vai arī tā ir tikai izlikšanās?» Lisjēns domāja. Viņš nekad nebija pieredzējis tik vētrainu scēnu.

Viņa metās Lisjēnam pie kājām. Lisjēns, kas jau brīdi stāvēja, pūlējās viņu piecelt. Jauneklis juta, ka, izrunājot pēdējos vārdus, viņas delmi atslābst (viņš turēja sievieti pie pleciem). Drīz jauneklis sajuta visu viņas auguma smagumu: Grandē kundze bija zaudējusi samaņu.

Lisjēns apjuka, taču aizkustinājums izpalika. Viņa mulsumam bija tikai viens cēlonis: bailes pārkāpt savu morāles principu — nekad nenodarīt nevajadzīgu ļaunumu. Viņam iešāvās prātā doma, kas šādā brīdī varēja likties gluži smieklīga un aizgainīja pēdējo mulsuma mazumiņu. Dienu iepriekš pie Grandē kundzes, kurai piederēja zemes īpašums Lionas apkaimē, bija ieradušies ļaudis, kas vāca ziedojumus nelaimīgajiem aprīļa prāvas upuriem, kurus ziemas salā gatavojās pārvest no Perašas cietuma uz Parīzi* un kuriem nebija silta apģērba.'

«Lai man atļauts jums sacīt,» viņa bija atbildējusi ziedojumu vācējiem, «ka jūsu lūgumu uzskatu par nepiedienīgu. Acīmredzot jūs nezināt, ka mans vīrs atrodas valsts dienestā un Lionas prefekta kungs ir aizliedzis tādu ziedojumu vākšanu.»

To viņa pati bija stāstījusi savā salonā. Lisjēns bija viņu uzlūkojis un, vērodams savu vārdu iespaidu, sacījis:

«Tagad ir tik auksts, ka savs ducis skrandaiņu ratos nosals; viņiem ir tikai vasaras apģērbs, un segas viņiem nedod.»

«Parīzes tiesai būs mazāk darba,» kāds resns deputāts, Jūlija varonis, bija piebildis.

Lisjēns nebija nolaidis skatienu no Grandē kundzes; viņa ne aci nebija pamirkšķinājusi.

Jauneklis vēroja bezsamaņā ieslīgušo sievieti, kuras vaibsti pauda vienīgi dabisko augstprātību — tā atgādināja izteiksmi, ar kādu viņa uzklausīja Lisjēna vārdus par salā un postā mirstošajiem cietumniekiem. Un mīlas scēnas karstumā Lisjēns jutās ka cilvēks ar noteiktiem politiskiem uzskatiem.

«Ko lai iesāku ar šo sievieti?» viņš gudroja. «Jābūt cilvēciskam, jāpasaka kāds labs vārds un katrā ziņā jāaizvada mājās.»

Grandē kundze joprojām sēdēja uz grīdas, viņš to uzmanīgi atslēja pret krēslu. Durvis viņš aizslēdza. Tad Lisjēns pamērcēja mutautu vienkāršā fajansa traukā ar ūdeni — tas bija vienīgais saimniecības priekšmets kabinetā — un apslapināja paģībušajai pieri, vaigus un kaklu, kuru skaistums ne mirkli nesaistīja viņa uzmanību.

«Ja es būtu ļauns, es pasauktu palīgā Debaku, viņa kabinetā ir visvisādi smaržūdeņi.»

1 Sk. 1835. gada marta sākuma avīzes.

Beidzot Grandē kundze izdvesa nopūtu.

«Viņa nedrīkst nojaust, ka atrodas uz grīdas, tas atgādinātu noJi-lif.o Scēnu.»

Lisjēns satvēra viņu ap vidukli un nosēdināja lielajā zellitaļa atzveltnī. Pieskaršanās pie burvīgā auguma tomēr mazliet atgādināju, ka viņš tur savās rokās un savā varā vienu no Parīzes skaistākajam sievietēm. Un daiļumam, kas neizpaudās izteiksmībā vai grācijā, bd bija īsts slerling* skaistums, nemaņa nelaupīja gandrīz neko.

Grandē kundze mazliet atjēdzās, viņa paraudzījās Lisjēnā aizmiglotu skatienu, nespēdama vēl īsti atvērt plakstus.

Lisjēns nosprieda, ka vajadzētu viņai noskūpstīt roku, un tas stipri paātrināja mīlas pārņemtās sievietes atžilbšanu.

Vai atnāksiet pie manis?— viņa, čukstēja, tikko spēdama izrunāt vārdus.

Bez šaubām, paļaujieties uz mani. Bet te, kancelejā, ir bīstami . . . Durvis ir aizslēgtas, kāds var klauvēt. Var ierasties Debaks…

Doma par šo ļauno cilvēku atdeva Grandē kundzei spēkus.

■ — Vai būsiet tik laipns un pavadīsiet mani līdz karietei?

Vai nebūtu labāk pasacīt jūsu kalpotājiem, ka esat izmežģījusi kāju? \

Viņa pavērās Lisjēnā kvēlā mīlestībā mirdzošu skatienu.

Augstsirdīgais draugs, jūs nemēģināsiet mani kompromitēt un lielīties ar savu uzvaru! Kāda brīnišķīga sirds!

Lisjēns atmaiga, bet šīs jūtas viņam bija nepatīkamas. Viņš nolika uz krēsla atzveltnes Grandē kundzes roku, kas tvērās pie viņa, un steidzās ārā pagalmā, satraukti paziņojot:

<—Grandē kundze nupat izmežģīja, varbūt pat lauza kāju! Nāciet ātri!

Kāds no ministrijas melnstrādniekiem palika pie zirgiem, kučieris un izbraukuma sulainis palīdzēja Grandē kundzei aizkļūt līdz karietei.

Jaunā sieviete spieda Lisjēnam roku, cik nu spēka viņai bija. Viņas acis atguva lūdzošo izteiksmi, tiklīdz, karietē iesēdusies, viņa sacīja:

Uz redzēšanos vakarā!

-— Bez šaubām, kundze; ieradīšos apjautāties par jūsu veselību.

Kalpotājiem, kurus pārsteidza kundzes satraukums, šis notikums šķita aizdomīgs. Tādi ļaudis Parīzē kļūst viltīgi; viņi nojauta, ka te nav runa par fiziskām sāpēm vien.

Lisjēns atkal aizslēdza kabineta durvis. Viņš lieliem soļiem mēroja mazo telpu krustām šķērsām.

«Neciešama scēna!» viņš beidzot nosprieda. «Vai tā ir komēdija? Vai viņa pārspīlēja to, ko juta? Ģībonis bija īsts … cik spēju saprast… Te nu ir godkāres piepildījums . .. Man no tā nav nekāda prieka.»

Viņš gribēja turpināt kādu agrāk iesāktu ziņojumu un pamanīja, ka raksta muļķības. Lisjēns devās uz mājām, kāpa zirgā, pārjāja pāri

Grenellas tiltam un drīz atradās Medonas mežā. Tur viņš palaida zirgu soļos un ļāvās pārdomām. Sirdsapziņa visvairāk viņu mocīja par to, ka bija jutis maigumu brīdī, kad Grandē kundze noņēma mutautu, kas slēpa viņas seju, un vēl vairāk — par satraukumu, ar kādu bija viņu, paģībušu, uz grīdas pie krēsla noslīgušu, satvēris, lai apsēdinātu atzveltnī.

«Ak, ja esmu neuzticīgs de Šastlē kundzei, viņai būs iemesls tādai būt savukārt.»—«Šķiet, ka viņa nav nemaz tik slikti sākusi,» pretestības gars iebilda. «Pie velna, dzemdības! Tas nu gan ir jauks sākums!»—«Ja neviens visā pasaulē neredz, ka esmu smieklīgs,» Lisjēns aizvainots pats sev atbildēja, «es tāds neesmu. Smieklīgumam ir vai nu jābūt redzamam, vai arī tas nemaz nepastāv.»

Atgriezies Parīzē, Lisjēns aizgāja uz ministriju; viņš lika sevi pieteikt de Vēza kungam un lūdza tam mēnesi atvaļinājuma. Ministrs, kurš jau trīs nedēļas tikai pa pusei sēdēja savā krēslā un slavināja atpūtas saldumu («Otium cum dignitate,»* viņš bieži atkārtoja), bija izbrīnījies un laimīgs, redzēdams sava galvenā ienaidnieka palīgu bēgam.

«Ko tas varētu nozīmēt?» de Vēza kungs prātoja.

Lisjēns, saņēmis paša pēc visiem noteikumiem uzrakstītu un ministra parakstītu atļauju doties atvaļinājumā, iegriezās pie mātes, kurai minēja par dažu dienu izbraukumu uz laukiem.

Uz kuru pusi?— viņa bažīgi vaicāja.

Uz Normandiju,— Lisjēns, sapratis mātes skatienu, sacīja.

Viņam bija nepatīkami mānīt tik labu māti, bet jautājums «uz kuru

pusi?» izkliedēja sirdsapziņas pārmetumus.

«Māte ienīst de Šastlē kundzi,» viņš nodomāja. Šie vārdi bija atbilde uz visu.

Viņš uzrakstīja dažus vārdus tēvam, aizgāja pie Grandē kundzes, kuru atrada pavisam vārgu, izturējās pret viņu ļoti pieklājīgi un solījās vakarā iegriezties vēlreiz.

Vakarā viņš aizbrauca uz Nansī, neko Parīzē nenožēlodams un no visas sirds vēlēdamies, kaut Grandē kundze viņu aizmirstu.

L X V I I I nodaļa

Pēc Levēna kunga pēkšņās nāves Lisjēns atgriezās Parīzē. Stundu viņš pavadīja pie mātes, tad gāja uz kantori. -Kantora priekšnieks, Refra kungs, gudrs sirmgalvis un labs veikala lietu pārzinātājs, pirms bilda kādu vārdu par Levēna kunga nāvi, sacīja viņam:

Cienītais kungs, man ar jums jāparunā, bet esiet tik laipns — ieiesim jūsu istabā.

Tikko viņi tur iegāja, Refra kungs turpināja:

Jūs esat vīrietis un drosmīgs cilvēks. Sagatavojieties uz visjaunāko! Vai drīkstu runāt vaļsirdīgi?

Es jūs lūdzu to darīt, Refra kungs! Sakiet man skaidri un gaiši visu to ļaunāko!

Vajag pasludināt bankrotu.

Dieva dēļ! Cik liels ir parāds?

Tieši tik liels, cik mums līdzekļu. Ja nepasludināsiet bankrotu, jums nepaliks nekas.

Vai ir kāda iespēja izvairīties no bankrota?

Bez šaubām, bet tad jums nepaliks varbūt ne simttūkstoš ekiju, turklāt būs jāgaida piecus vai sešus gadus, iekams šo summu sadabūsiet.

Pagaidiet mazliet, es aprunāšos ar māti!

Cienītais kungs, jūsu mātes kundze nekā nesaprot no veikaliem. Varbūt nevajadzētu pieminēt tieši bankrotu. Jūsu tēvam bija labas attiecības ar visiem lielajiem komersantiem, un nav tāda sīkumtirgo- tāja, kam viņš vienu vai divas reizes mūžā nebūtu aizdevis pāris tūkstošu franku. Nepaies ne trīs dienas, kad jau pirms lielās kantorgrā- matas pārbaudes būsiet saņēmis vienošanos ar kreditoriem par sešdesmit procentiem. Turklāt,— Refra kungs klusākā balsī piebilda,— pēdējo deviņpadsmit dienu darījumus esmu ierakstījis atsevišķā grāmatā, kuru ieslēdzu katru vakaru. Mums ir cukurs par miljonu deviņiem tūkstošiem franku, un bez šīs grāmatas neviens nezinās, kur tas ir.

«Un šis cilvēks ir pilnīgi godīgs,» Lisjēns sprieda.

Redzēdams viņu domīgu, Refra kungs piebilda:

Lisjēna kungs ir mazliet atradis no kantora, kopš bauda godu sabiedrībā, un ar vārdu «bankrots» saista nepareizo priekšstatu, kāds ļaudīm mēdz par to būt. Van Petersa kungs, kuru jūs tā mīlējāt, Ņujorkā bankrotēja, un tas viņam nekādu negodu nesagādāja -— mūsu labākie veikali tiek noslēgti Ņujorkā un visā Ziemeļamerikā.

«Man būs jāmeklē darbs,» Lisjēns nodomāja.

Refra kungs, cerēdams, ka spēs viņu pārliecināt, turpināja:

Jūs varēsiet piedāvāt četrdesmit procentus; esmu visu sagatavojis tādā garā. Ja kāds negants kreditors gribēs izspiest no jums vairāk, jūs vienosieties par trīsdesmit pieciem procentiem. Taču, manuprāt, piedāvāt četrdesmit procentu nebūtu godīgi. Piedāvājiet sešdesmit, un Levēna kundzei nevajadzēs atsacīties no karietes. Levēna kundze bez karietes! Starp mums nav neviena, kam no tāda skata nesažņaugtos sirds. Mūsu vidū nav cilvēka, kam Levēna kungs nebūtu pasniedzis dāvanu, kas ir lielāka par algu.

Lisjēns joprojām klusēja un pūlējās saprast, vai ir iespējams mātei šo notikumu noslēpt.

Starp mums nav neviena, kas nebūtu nolēmis darīt visu iespējamo, lai jūsu mātes kundzei un jums paliktu apaļa summa — sešsimt- tūkstoš franku; turklāt,— Refrs piebilda (viņa melnās uzacis pacēlās virs mazajām actiņām),— ja arī neviens no šiem kungiem to negribētu, to gribu es, viņu priekšnieks, un, ja arī viņi kļūtu par nodevējiem, jums savi sešsimttūkstoš franki ir tikpat droši, it kā tie jums būtu jau kabatā, neskaitot mēbeles, sudrablietas un pārējo.

Pagaidiet, cienītais kungs,— Lisjēns atbildēja.

Mēbeļu un sudrablietu pieminēšana iesvēla viņā šausmas. Viņš jau iedomājās, ka piedalās zādzībā.

Pēc vairāk nekā stundas ceturkšņa viņš atgriezās pie Refra kunga, desmit minūtes viņš bija pūlējies sagatavot māti bēdīgajai ziņai. Viņai, tāpat kā Lisjēnam, riebās doma par bankrotu, un viņa piedāvāja upurēt savu pūru, kas sasniedza simt piecdesmit tūkstošus franku, pieprasot vienīgi tūkstoš divsimt franku mūža pensiju sev un tūkstoš divsimt franku — dēlam.

Lēmums norēķināties ar visiem kreditoriem Refra kungu satrieca. Viņš lūdza Lisjēnu diennakti apdomāties.

—- Tieši tas ir vienīgais jūsu lūgums, dārgo Refr, kam es nevaru piekrist.

Labi, Levēna kungs, tad vismaz nebilstiet ne vārda' par mūsu sarunu. Lai tā paliek jūsu mātes kundzes, jūsu un mans noslēpums. Šie kungi to vien dara, kā pūlas visur saskatīt grūtības.

Uz redzēšanos rīt, dārgo Refr! Māte un es joprojām uzskatīsim jūs par savu labāko draugu.

Nākamajā dienā Refra kungs atkārtoja savus piedāvājumus; viņš lūgtin lūdza Lisjēnu piekrist bankrotam, dodot kreditoriem deviņdesmit procentu. Vēl dienu vēlāk, pēc jauna atteikuma, Refra kungs Lisjēnam sacīja:

Jūs varat gūt lielu labumu no firmas vārda. Ar noteikumu, ka tiks nomaksāti visi parādi, kuri te ir sarakstīti,— viņš sacīja, rādīdams ar skaitļiem aprakstītu lielu zīmogpapīra loksni,— ar noteikumu, ka tiks pilnīgi un galīgi samaksāti visi firmas parādi, jūs to varat pārdot par piecdesmit tūkstošiem ekiju. Esmu ar mieru slepenībā ievākt ziņas. Un pagaidām es pats, Žans Pjērs Refrs, un Gavardēna kungs (tas bija kasieris) piedāvājam jums skaidrā naudā simttūkstoš franku un apņemamies samaksāt visus Levēna kunga — mūsu godājamā patrona parādus, pat tos, kas viņam varētu būt pie drēbnieka vai seglinieka.

Man ļoti patīk jūsu piedāvājums. Es labprātāk saņemu no jums, kārtīga un godīga drauga, simttūkstoš franku nekā simt piecdesmit tūkstošus no kāda, kuram varbūt nebūtu pietiekamas cieņas pret mana tēva godīgo vārdu. Es jums lūgtu tikai vienu: pieņemiet ar jelkādiem noteikumiem Kofa kungu.

Es jums atbildēšu atklāti. Ja esmu spiests no rīta strādāt kopā ar Kofa kungu, pusdienās man nav ēstgribas. Tas ir nevainojami godīgs cilvēks, bet viņa izskats man krīt uz nerviem. Taču neviens nevarēs sacīt, ka firma «Refrs un Gavardēns» ir noraidījusi kādu Levēna priekšlikumu. Mūsu cena par pilnīgu atkāpšanos būs simttūkstoš franku skaidrā naudā, tūkstoš divsimt franku mūža pensijas kundzei, tikpat daudz jums pašam, cienītais kungs, visas mēbeles, trauki, zirgi, kariete un pārējais, izņemot vienu mūsu Levēna kunga un vienu Van Petersa kunga portretu pēc jūsu izvēles. Tas viss ir ierakstīts līguma projektā, par ko iesaku jums aprunāties ar cilvēku, kuru cienī visa Parīze un kura vārds katram komersantam būtu jāizrunā vislielākajā godbijībā,— ar Lafita kungu. Es tam vēl pievienošu,— Refra kungs sacīja, tuvodamies galdam,— sešsimt franku mūža pensiju Kofa kungam.

Viss tika nodarīts tikpat gludi. Levēns apspriedās ar tēva draugiem, turklāt vairāki, gluži noskaitušies, pārmeta, kāpēc viņš nav piekritis bankrotam, maksājot kreditoriem sešdesmit procentu.

Kas ar jums notiks, ja kritīsiet nabadzībā?— viņam teica.— Neviens negribēs jūs pieņemt.

Levēns un viņa māte nešaubījās ne mirkli. Tika parakstīts līgums ar firmu «Refrs un Gavardēns», kas piešķīra Levēna kundzei četrtūkstoš franku lielu mūža pensiju, jo kāds no kalpotājiem tā bija ieteicis. Citādi līgums tika parakstīts, ņemot vērā iepriekš minētos noteikumus. Kungi samaksāja skaidrā naudā simttūkstoš franku, un tai pašā dienā Levēna kundze nodeva pārdošanai zirgus, karietes un sudraba traukus. Dēls ne pret ko neiebilda; viņš bija paziņojis, ka nekādā ziņā neņems vairāk kā tūkstoš divsimt franku mūža pensijas un divdesmittūkstoš franku kapitāla.

Visas šīs darbošanās laikā Levēns ļoti maz gāja sabiedrībā. Lai cik vīrišķīgi viņš panesa izputēšanu, pliekani līdzjūtības apliecinājumi bija grūti izturami.

Tūlīt pat viņš manīja grāfa de Bosobra kunga aģentu izplatīto apmelojumu sekas. Sabiedrība ticēja, ka lielā pārmaiņa nav satricinājusi Lisjēna mieru tāpēc, ka īstenībā viņš ir sensimonists un, ja viņam nebūtu šīs reliģijas, viņš radītu citu.

Lisjēns jutās stipri pārsteigts, saņemot vēstuli no Grandē kundzes, kura tobrīd uzturējās savā lauku mājā netālu no Senžermēna priekšpilsētas; viņa nolika jaunajam cilvēkam satikšanos Versaļā, Savojas ielas 62. namā. Lisjēnam ļoti gribējās atvainoties, taču galu galā viņš nosprieda:

«Es jau tāpat esmu pietiekami darījis pāri šai sievietei, ziedošu viņai vēl vienu stundu.»

Lisjēns atrada aiz mīlestības galvu zaudējušu sievieti, kura ar pūlēm spēja saprātīgi spriest. Viņa apbrīnojami veikli un iespējami smalkjūtīgi izteica viņam visai apšauhāmu priekšlikumu: lūdza pieņemt divpadsmittūkstoš franku pensiju un vienīgi apmeklēt viņu ar laba drauga tiesībām četrreiz nedēļā.

Pārējās dienas dzīvošu, jūs gaidīdama.

Lisjēns saprata — ja viņš atbildētu tā, kā pienāktos, sāktos briesmīga scēna. Tāpēc viņš sacīja, ka zināmu apstākļu dēļ nekas tāds nevar notikt agrāk kā pēc pusgada un ka viņš atbildēs rakstiski divdesmit četru stundu laikā. Par spīti visai piesardzībai, nepatīkamā vizīte nebeidzās bez asarām, un tā ilga divas stundas un piecpadsmit minūtes.

Tajā pašā laikā Lisjēnam bija gluži cita rakstura sarunas ar veco maršalu — kara ministru, kuram jau trīs mēnešus draudēja ministra posteņa zaudēšana, taču viņš joprojām bija savā vietā. Dažas dienas pirms brauciena uz Versaļu pie Lisjēna ieradās viens 110 maršala virsniekiem, kas vecā maršala vārdā uzaicināja viņu nākamajā dienā pusseptiņos no rīta ierasties kara ministrijā.

Lisjēns, vēl lāgā nepamodies, devās uz šo tikšanos. Viņš ieraudzīja ministru, kas izskatījās pēc veca lauku mācītāja.

•— Nu, jaunais cilvēk,— viņš rūcīgi sacīja,— sic transit gloria mundi!* Vēl viena izputēšana. Ak dievs, galīgi vairs nevar saprast, kur lai iegulda naudu! Droša ir vienīgi zeme, bet fermeri nekad nemaksā renti. Vai tas tiesa, ka negribējāt pasludināt bankrotu un pārdevāt savu firmu par simttūkstoš frankiem?

Pilnīgi pareizi, maršala kungs.

Es pazinu jūsu tēvu, un, kamēr vēl turos šajā galerā, es varētu lūgt viņa majestātei priekš jums kādu vietu ar sešiem līdz astoņiem tūkstošiem franku algas. Ko jūs vēlētos?

Kaū't ko tālu no Parīzes.

Ak tā, skaidrs — gribat kļūt par prefektu. Bet es nevēlos būt pateicību parādā tam. nelietim de Vēzam. «Tik ne to, ak Larieta!»* (To viņš nodziedāja.)

Es nedomāju prefektūru. Es gribēju teikt — ārpus Francijas.

Draugu starp jārunā skaidra valoda. Pie velna! Es te neesmu, lai dzītu ar jums diplomātiju. Tātad — par sūtniecības sekretāru?

Es nevaru būt pirmais, tam neatbilst dienesta pakāpe, un no diplomātijas es neko nesaprotu. Ar atašeja vietu būtu par maz: man ir tūkstoš divsimt franku rentes.

Jūs būsiet nedz pirmais, nedz pēdējais, bet otrais. Goda leģiona ordeņa kavalierim, lūgumrakstu pārzinātājam, kavalērijas leitnantam ir pietiekami daudz titulu. Rīt atrakstiet, vai vēlaties kļūt par otro sekretāru vai ne.

Un maršals ar rokas mājienu viņu atlaida, sacīdams: «Man ir tas gods!»

Nākamajā dienā Lisjēns, kas pieklājības pēc bija aprunājies ar māti, aizrakstīja, ka piedāvājumu pieņem.

Atgriezies no Versaļas, viņš atrada maršala adjutanta zīmīti ar lūgumu ierasties Kara ministrijā tajā pašā dienā deviņos vakarā. Lisjēns nekavējās. Maršals viņam sacīja:

Es lūdzu viņa majestātei priekš jums otrā sekretāra vietu Romas sūtniecībā. Ja karalis dos savu parakstu, jums būs četrtūkstoš franku alga un vēl četrtūkstoš franku pensija par pakalpojumiem, ko izdarīja jūsu nelaiķis tēvs, bez kura palīdzības mans likums par … netiktu pieņemts. Nevaru sacīt, ka šī pensija ir dzelžaini droša, bet katrā ziņā jūs to saņemsiet četrus vai piecus gadus; ja kalposiet savam sūtnim, kā kalpojāt de Vēzam, un slēpsiet jakobīniskos uzskatus (karalis man sacīja, ka esat jakobīnis), tas ir lielisks amats, ar to jūs krietni nopelnīsiet, ar vārdu sakot, īsi un skaidri — ja būsiet pietiekami veikls, jūs sasniegsiet sešus vai astoņus tūkstošus franku algu, iekams atcels četrtūkstoš franku pensiju. Tas ir vairāk, nekā saņem pulkvedis. Tātad vēlu labu veiksmi! Palieciet sveiks, esmu samaksājis parādu, nekad neko vairs nelūdziet un nerakstiet man!

Kad Levēns devās prom, maršals piebilda:

Ja nedēļas laikā nesaņemsiet nekādas ziņas no Jaunās Kapuciešu ielas, atnāciet uz šejieni deviņos vakarā. Ārā ejot, piesakiet vārtniekam, ka atgriezīsieties pēc nedēļas.

Lisjēnu Parīzē nekas nesaistīja, viņš vēlējās tur atgriezties tikai tad, kad viņa izputēšana būs aizmirsta.

«Kā, un jūs varējāt cerēt uz tik daudziem miljoniem!» viņam sacīja visi muļķi, kurus viņš sastapa operas foajē.

Un vairums šo ļaužu viņu sveicināja tā, it kā sacītu: «Sarunāties nevēlos!»

Lisjēna māte pierādīja rakstura stingrību un vislielāko saprātību: viņa nekad nežēlojās. Savu dzīvokli viņa būtu varējusi paturēt vēl astoņpadsmit mēnešu. Pirms Lisjēna aizbraukšanas viņa bija iekārtojusies četristabu dzīvoklī ceturtajā stāvā bulvāros. Nedaudziem draugiem viņa pateica, ka piedāvās viņiem tēju ik piektdienu un ka sēru laikā visas citas dienas viņas durvis būs slēgtas.

Astotajā dienā pēc pēdējās sarunas ar maršalu Lisjēns gudroja, vai viņam vajag doties pie ministra vai vēl pagaidīt, un tad atnesa lielu aploksni, kas bija adresēta Goda leģiona kavalierim Levēnam, Romas sūtniecības otrajam sekretāram. Lisjēns tūlīt gāja pie izšuvēja pasūtīt formas tērpu; viņš iegriezās pie ministra, saņēma ceturto daļu gada algas, ministrijā iepazinās ar Romas sūtniecības korespondenci, izņemot slepeno. Visi viņam ieteica iegādāties pajūgu, un trīs dienas pēc tam, kad bija saņemti iecelšanas dokumenti, viņš drosmīgi devās ceļā pasta karietē. Viņš varonīgi atsacījās no iedomas pa ceļam uz darba vietu iebraukt Nansī, Bāzelē un Milānā.

Divas dienas viņš ar baudu uzkavējās pie Ženēvas ezera un apskatīja vietas, ko «Jaunā Eloīza» bija padarījusi slavenas; pie kāda Klarānas zemnieka viņš redzēja izšūtu gultas veļu, kas piederējusi Varensa* kundzei.

Nejūtību, kas viņu nomāca Parīzē, pilsētā, kas ir tik nepiemērota līdzjūtības apliecinājumu pieņemšanai, aizgainīja maiga melanholija: viņš attālinājās no Nansī — un varbūt uz visiem laikiem.

Skumjas pavēra viņa dvēseli mākslai. Ar lielāku prieku, nekā varētu gaidīt nezinošs cilvēks, viņš apskatīja Milānu, Saronno, Pāvijas karlēziešu klosteri utt. Boloņā un Florencē viņu aizkustināja un iepriecināja katrs sīkums, kas pirms trim gadiem būtu radījis vienīgi mulsumu.

Beidzot, nonākot savā darba vietā Romā, viņam vajadzēja noturēt pašam sev sprediķi, lai attiecībās ar cilvēkiem, ar kuriem būs darīšanas, nepietrūktu vajadzīgās atturības.

ANRl BEILA «KO DARĪT?»

«Ko darīt? Ko iesākt?» izmisumā iesaucas romāna «Lisjēns Levēns» varonis. Šis jautājums apzīmēja veselu laikmetu, revolucionārās Francijas pāreju uz pēcrevolūcijas Franciju, kur nodibinās biržas vara; «nauda ir viss,» Stendāls ar riebumu konstatēja.

Stendāls bija vēsturnieks, īsts šā laikmeta hronists. Viņa vēsturiskā domāšana veidojās jau bērnībā, grandiozu pārmaiņu ietekmē. Viņš dzimis 1793. gada 23. janvāri Francijas dienvidu pilsētā Grenoblē advokāta ģimenē. Viens no pirmajiem pusaudža Anrī Beila iespaidiem ir vēsts par nāves soda izpildīšanu karalim. Pusaudža gados viņš sajūsmā vēroja skaistos dragūnu pulkus ceļā uz Itāliju. Drīz viņš pats tur nonāks viena tāda pulka sastāvā. Tajā laikā, kā rakstnieks pats izsakās, viņš jau ir kļuvis dedzīgs republikānis. Uz kādu laiku atstājis dienestu, viņš tajā atgriežas par kara intendantu.

Kopā ar Napoleona armiju Stendāls aizgāja līdz Maskavai. Krievijā viņu ārkārtīgi pārsteidza «mūsu gadsimta brīnumainākā morālā parādība»— visas tautas masveidīga pretošanās ienaidniekam: «heroiskā šīs milzu pilsētas klusēšana»— iedzīvotāju aiziešana, šī «Bruta un romiešu cienīgā rīcība».

Stendāls «krita reizē ar Napoleonu». Varoņlaikmets beidzās. Sākas restaurācija —«derdzīga stulbo Burbonu valdīšana». Savu ārkārtējo nicināšanu pret jauno režīmu Stendāls izsaka, atstādams dienestu un aizbraukdams uz Itāliju, kur viņš paliek līdz 1821. gadam. Sākumā Itālija kļūst par rakstnieka vienīgo, bet uz visu mūžu — iemīļoto tematu. Pēc «Haidna, Mocarta un Metastazio dzīves» (La Vie de Haydn, Mozart et Mētastase, 1815.) viņš publicē «Itālijas glezniecības vēsturi» (L'Histoire de la peinture en 1 tālie, 1817.), «Roma, Neapole un Florence» (Rome, Naples et Florence, 1817.), «Rosini dzīve» (La Vie de Rossini, 1823.), «Pastaigas Romā» (Promenades dans Rome, 1829.). 1929. gadā ar stāstu «Vanina Vanīni» (Vanina Vanini, 1929.) sākas Itālijas hroniku (Chroniques italiennes) publicēšana.

Itālijas loma Stendāla daiļradē pauda viņa opozīciju dzimtenē nodibinātajai sabiedrībai — buržuāziskajai sabiedrībai. Par lielās revolūcijas, dižu un varonīgu darbu rezultātu negaidīti kļuva brēcoša «garlaicība». Francijas garlaicīgumam Stendāls stāda pretī kvēli, kas, pēc rakstnieka pārliecības, ir itāliešu nacionālā rakstura iezīme. Kādā no «Itālijas hronikām» («Hercogiene de Palliano»— La Duchesse de Palliano) ir prātojumi par itālisko kaisli, neapvaldīto kaisli. Nekur, it īpaši Burbonu garlaicīgajā Francijā, Stendāls neko līdzīgu nevarēja atrast, un viņu šī degsme aizrāva. Iedziļinājies Itālijas tēmā, Anrī Beils papūlējās noslēpties pat no sava vārda, ar Stendāla vārdu viņš publicējās kopš 1817. gada, sākot ar pirmajām grāmatām par Itāliju.

«Ap 1559. gadu Itālijā valdošās aizrautīgās kaislības prasīja rīcību, nevis vārdus!»— tas Stendālu sevišķi aizrāva Itālijas vēsturē un itāliešu raksturā. Viņa «hroniku» varoņiem neradās jautājums «ko darīt?»— viņi darbojās, padevās versmainām kaislībām. Versmainas kaislības valdīja arī romantiskajā mākslā. Stendāls nevarēja nemaksāt meslus romantisma laikmetam. Viņa pirmajā romānā «Armans» (Armance, 1827.) tēlotas cildenas dvēseles, kam kaislības lemtas saskaņā ar versmaino kaislību likteni. Tādu mīlestību Stendāls dēvēja par mīlestību Vertera garā, tā, pēc viņa vārdiem, visu cildeni pārveido, turklāt prasa rīcību.

Par ļoti pazīstamiem romantisma dokumentiem kļuvušas divas nelielas 1823. un 1825. gadā publicētas grāmatas ar nosaukumu «Rasīns un Šekspīrs» (Racine et Shakespeare, 1823.). Stendāls skaidri un kareivīgi izsaka savu Šekspīra — romantiķa — cienītāja viedokli. Romantiķu un klasicistu strīdā Stendāls atklājas kā vēsturnieks, kas savus argumentus balsta sabiedrības attīstības faktos. Viņam pietiek pateikt: «Mēs neesam līdzīgi marķīziem» absolūtisma laikmetā, «mēs dzīvojam 1823. gadā», lai pierādītu nesatricināmu literāru normu nepamatotību.

Īstenībā Stendāls aizstāv viskategoriskākajā veidā vienīgi šo ideju. Paša romantisma definīcijas «Rasīnā un Šekspīrā» ir ārkārtīgi neskaidras. Romantisms tajā parādīts vienkārši — kā no nepārkāpjamiem noteikumiem, no klasiskajām «vienībām» brīva māksla. Klasicistu un romantiķu pretstatu Stendāls veido tikai ap šiem «noteikumiem». Viņš izdara šķietami pārsteidzošus secinājumus: visi lielie rakstnieki savā laikā bijuši romantiķi, un arī Rasīns reiz bijis romantiķis. «Rasīns un Šekspīrs» uzskatāms par savam laikam atbilstošas mākslas manifestu. To var lasīt kā romantisma manifestu, taču var uzskatīt arī par reālisma manifestu. Stendāls cīnījās par «mūsdienīgu pasaules pētīšanas paņēmienu» un nosauca to par šekspīrisku. Šekspīrs ārkārtīgi saistīja Stendālu, turpretī pret romantiķiem viņš reizēm izturējās visai kritiski — pat pret Baironu un Valteru Skotu, kuri tālaika Francijā bija romantisma paraugs. «Es gandrīz vienādi neciešu Valtera Skota aprakstus un Ruso uzpūsti svinīgo stilu.»

Lai kā Stendālu aizrāva itāliskās kaislības un mīlestība Vertera garā, viņš neapmierinājās ar romantisma dotajām atbildēm. Stendāls — vēsturnieks un hronists — meklēja atbildes pašā īstenībā, «mūsu dzīves apstākļos». «Tā rīkojās 1830. gadā,» viņš atkārtoja romānā «Sarkanais un melnais»— rakstnieku interesēja hronoloģiski pilnīgi nosacīta rīcība un uzvedība. Uz dzīves apstāk|u izvirzīto jautājumu «ko darīt?» Stendāls tātad meklēja konkrēti vēsturisku atbildi — reālistisku risinājumu.

Romāns «Sarkanais un melnais» (Le Rouge et le Noir) publicēts 1830. gadā. Romāna apakšvirsraksts ir «XIX gadsimta hronika». XIX gadsimts — romāna galvenais varonis, pētījumu objekts; Stendāls pūlas atklāt tā būtību, visu noteicošo konkrēto vēsturisko apstākļu būtību. Romāna tapšanas gaitā XIX gadsimts rakstniekam veidojas no divām attīstības fāzēm, kuras viņš iezīmēja skaidri un strikti: 1800.—1815. gads un 1815.—1830. gads, Napoleona laikmets un Burbonu restaurācija. Romāna varonis Žiljēns Sorels acīmredzot dzimis 1807. gadā un atbildi uz jautājumu «ko darīt?» meklēja Restaurācijas periodā un tiešā salīdzinājumā ar pirmo laikmetu.

Sorels ir varoņlaikmeta dēls. Jautājuma «ko darīt?» vēsturiskā nozīme viņam izriet no tā dižajiem darbiem. Pirmo reizi romānā viņš parādās ar iemīļoto grāmatu «Svētās Helēnas memoriāls» rokā. Tāpat kā Stendāls, Sorels ar apbrīnas trīsām vēro Napoleona dragūnus, sajūsmā sastingdams, klausās stāstus par dižās armijas kaujām un sapņo par dienestu armijā. Savas iespējas varonis mēro ar iespējām, kādas bija raksturīgas aizgājušajam laikmetam, izcilajam pavērsienam, kas lika pamatus nevaldāmai godkārei: nabaga apakšvirsnieks, kas ar savu zobenu kļuva par pasaules valdnieku — tāds ir Napoleons, tādas — aizgājušo dienu iespējas. Bet kāda ir šodiena? Atbildot uz šo jautājumu, uz jautājumu «kā rīkojas 1830. gadā?», Stendāls uzsāk dziļu jo dziļu sabiedrībā notiekošo pārmaiņu pētīšanu.

Tie laiki ir pagājuši — Sorels nekļūs par karavīru, viņš kļūs par garīdznieku, jo viņam tas ir vienīgais ceļš uz varu. Sulainis viņš nebūs, Figaro laiki ir garām, sulaiņu bērni bijuši revolucionārās armijas ģenerāļi. Sorels nebūs sulainis — viņš būs guvernants. Tas ir viss, ko viņam devis jaunais laikmets, kaut arī viņš ir ar izcilām spējām apveltīts cilvēks. Taču vakardienas ēna klājas pāri varonim un viņa rīcībai. «Tieši tā rīkojās Napaieons,» Sorels pūlas sev iestāstīt, bet viņa paša «karagājieni» īstenojas saimnieces buduāros.

Rodas traģikomisks tēls. Tas ir arī komisks, jo mīlas intrigas varonis pielīdzina Robespjēra un Napoleona uzvarām: gūt uzvaru kaujā Sorelam nozīmē noskūpstīt roku de Renāla kundzei. Taču tas ir arī traģisks tēls. Romāna dramatisms rodas no divu laikmetu salīdzinājuma: tas, kurš vakar varētu būt Napoleons, šodien ir guvernants, ar kuru tirgojas kā ar preci un nodod cits citam kā priekšmetu. Kaujas lauku vietā — šauri gaiteņi, kur, liekuļojot un dzenot intrigas, cits citu saminot, naudas dēļ plēšas jaunā laika varoņi, blēži, kas nav notverti nozieguma vietā. Šajos gaiteņos dodas ari Sorels, uzģērbis garīdznieka melno sutanu.

Taču Žiljēns Sorels nav Diruā no Mopasāna romāna «Mīļais draugs». Diruā, varonim no laika, kad būs aizmirsta revolūcijas heroika, milas intriga kļūs par iespēju iekļūt buržuāzijas pasaulē, sakust ar to. Rīcība tad jau būs pilnīgi vienlīdzīga ar buržuāzijas praksi, ar komerciju — pat mīlestības sfērā. Viss būs kļuvis pliekans, sīks, izvirtis. «Sarkanajā un melnajā» mīlestības pielīdzināšana dižākajiem vēsturiskajiem veikumiem liecina par šo jūtu cildenumu un spēku. Stendāls augstāk par visu vērtēja kaislību un darbību. Savām spējām un Napoleona laika mērauklām atbilstošu darbalauku Sorels neatrada. Palika kaisle, un tieši tā romāna finālā no brīža, kad Sorels mēģina laupīt dzīvību de Renāla kundzei, iegūst vienīgās patiesās vērtības nozīmi. Bet Stendāls taču tēlo sabiedrību, kurai par augstāko vērtību kļūst nauda, tāpēc, tāpat kā īstā traģēdijā, šo spēku sadursme un varoņa bojāeja nevienlīdzīgā cīņā bija neizbēgama.

Šajās pēdējās romāna ainās Žiljēns Sorels kļūst apskaidrots un cildens. Sākumā viņš mēģināja laist darbā izveicību un viltu, tāpat kā visi, pūlējās dzīvot saskaņā ar laika prasībām. Taču viņā gruzdošā kvēle reižu reizēm izlauzās, bija redzams, cik šis varonis nozīmīgs, cik augstāk tas stāv par garlaicīgo pasauli. To, ka šī kvēle savā pirmcēlonī ir revolucionārs spēks, juta Sorelam tuvie cilvēki, piemēram, Matilde. «Un ja nu tas ir Dantons?» viņa domāja. «Pie ieročiem!» Sorels izsaucās, mezdamies intrigu mutulī. Izrādījās, ka šis revolūcijas laiku aicinājums varonim nav tikai skaists vārds. Ja neņemam vērā Sorela dumpīgumu, viņa rīcība var likties bezjēdzīga un neloģiska. Patiešām, godkārīgais jauneklis it kā taisa karjeru, gūst panākumus, kādi Restaurācijas laikā zemnieka dēlam bija iespējami. Taču no karjeras viņš šķīrās apbrīnojami viegli, arī no dzīves viņš šķīrās bez sevišķas nožēlas. Skaidri redzams, ka Sorels nav dzīvotājs šajā komersantu un šarlatānu pasaulē. Pret stabilitāti iegūstošo buržuāzisko pasauli sašķīst pēdējie Lielās franču revolūcijas raidītie viļņi — tāda jēga ir romāna «Sarkanais un melnais» traģiskajam finālam un tā varoņa bojāejai.

Kad Stendāls pabeidza romānu, notika Jūlija revolūcija. Stendāls, hronists, nekavējoties sāk pētīt Jūlija monarhijas režīmu. 1834.—1835. gadā viņš raksta romānu «Lisjēns Levēns». Viņa pētījumu dziļums un asredzība ir apbrīna vērti, sevišķi, ja paturam vērā, ka romāna izdomātajā sižetā, mākslinieciskajos tēlos Stendāls apcerēja vārda tiešā nozīmē sava laika dzīvi. Rakstnieka operativitāte bija tīri žurnālistiska, bet vispārinājumi — lielas mākslas līmenī. Stendāls prata iztikt bez vēsturiskas distances; šķiet, viņš tiešām nolika spoguli dzīves ceļa malā («Romāns ir spogulis, ko turam rokā, ejot pa lielceļu,» Stendāls rakstīja), un tas precīzi atainoja visu, kas uz šī ceļa norisinājās. Spogulis ir rakstnieka operativitātes un novērošanas spēju simbols, tas simbolizē viņa mākslas dzīvīgumu un atbilstību dzīvei, radīto tēlu plastiku. Taču ne vairāk — Stendāls nav pielīdzināms spogulim, tā plakanajai un bezkaislīgajai virsmai. Viņa mākslai raksturīga iepriekš- pieminētajā romāna definīcijā dotā asociācija ar kustību, pielīdzinājums darbībai. Būdams rīcības apdzejotājs, Stendāls radīja tādu vēstījuma formu, kas atspoguļoja darbību, ieraujot tajā lasītāju. Stendāls kategoriski nosodīja visu, kas novirza no dinamiska sižeta — spriedelējumus, pārdomas, aprakstus («Es nevaru ciest aprakstīšanu»)'. Šekspīru viņš vērtēja augstāk par Rasīnu, piemēram, tāpēc, ka Rasīns izklāsta monologus, bet Šekspīrs — tikai rāda.

Cenzdamies «tikai rādīt», Stendāls sasniedza neparastas mākslas virsotnes. XIX gadsimta beigās Mopasāns tādu objektīvu vēstījuma veidu nosauks par inscenējumu un, pamatojoties uz franču reālistu pieredzi, parādīs tā priekšrocības, tā milzīgo mākslas iedarbības spēku. Tiecoties tikai rādīt, Stendāls vēstījumā gandrīz pilnīgi atsacījās no redzamas autora klātbūtnes. Sevi viņš atgādina ārkārtīgi reti, tāpēc «mēs» viņa romānu tekstos šķiet pārteikšanās. Īstenība atklājas caur dzīves apstākļiem, caur varoņu raksturu. Vērsdams visus pūliņus tādā virzienā, Stendāls radīja sabiedriskās esības panorāmu visā tās sarežģītībā, neskaitāmās niansēs, atzarojumos un pretrunās, dinamikā, vēsturiskā perspektīvā, katra sabiedrisko parādību ķēdes posma objektīvajā nozīmībā un svarīgumā. Un tam visam bija sazarotas determinantu sistēmas loma, sistēmas, kas veidoja katrreiz atšķirīgu personību, jo personību noteica gan neatkārtojams temperaments, gan nacionālais raksturs, gan vēsturiskās un personiskās pieredzes gars. Cenzdamies tikai rādīt, Stendāls visu rādīja caur savu varoņu rīcību, domām un jūtām, un tālab vajadzēja ārkārtīgi smalki izveidot iekšējo pasauli, patiešām īstu pasauli visā tās neticamajā sarežģītībā. Ne velti Stendāls uzrakstīja veselu monogrāfiju «Par mīlestību» (De l'amour, 1822.)— viņš nodarbojās ar tādām rūpīgām, īsti zinātniskām psiholoģijas studijām, un šī zinātne iegula viņa darbu pamatos.

Stendāla romānu varoņi darbojas paši, it kā bez autora palīdzības, bez priekšā teikšanas. Bet, lai tādu uzdevumu veiktu, tēlam jākļūst par raksturu ar savu iekšēju loģiku. Stendāls ir radījis veselu sistēmu tādu patstāvīgi dzīvojošu raksturu. Nobīdījis malā autoru, viņa redzamo klātbūtni, Stendāls piesātināja vēstījumu ar autora attieksmi pret tēlojamo. Viņa stils ir saturīgs, arī tas ir dinamisks, aktīvs, ietver sevī Stendāla neatkārtojamo viņa «spogulī» redzamās pasaules uztveri.

Jūlija revolūcija samierināja Stendālu, kā viņš pats atzīst, ar Franciju un Parīzi, kas Restaurācijas gados rakstniekam bija kļuvušas neizturami garlaicīgas. Viņš pūlējās atrast sakaru starp 1830.—1832. gada revolucionārajiem notikumiem un XIX gadsimta sākumu,

rakstīja par «mūsu revolucionāro laikmetu» kā par 1789.—1832. gada laikmetu. Taču, pildot savu svarīgāko rakstnieka uzdevumu, Stendāls ielūkojās pēcrevolūcijas Francijā un atklāja tur «zagļu zaņķi».

Tāpat kā romānā «Sarkanais un melnais», arī «Lisjēnā Levēnā» sabiedrība tiek raksturota divos līmeņos — provinces un galvaspilsētas līmenī. Reizē ar to dzīve provincē un Parīzē ir varoņa tapšanas un viņa karjeras posmi. Protams, pastāv būtiska atšķirība: Sorels ir zemnieka dēls un provinciālis, Parīze viņam šķiet grūti sasniedzams karjeras vainagojums, turpretī Lisjēns Levēns ir Parīzes baņķiera un biržas pīlāra dēls, uz provinci viņš dodas labprātīgi. Abu varoņu izejas punkti ir dažādi, vienādas nav ari viņu iespējas. Lisjēna stāvokli nosaka viņa tēva stāvoklis, tā nauda un sakari, kuri ir pietiekami, lai jaunais cilvēks bez kādām rūpēm gūtu panākumus. Un tiešām, Levēns, vecākais, atbalsta dēlu, tāpēc viņa dzīves kolīzijas viegli atrisinās — te nav tā dramatisma, ar kādu piesātināta Žiljēna Sorela dzīve, kādu radīja katrs viņa solis, vienkāršu ļaužu dēla fanātisms, kas met izaicinājumu sabiedrībai.

Un tomēr Lisjēnam Levēnam jātiek galā ar to pašu jautājumu: ko darīt? Ko darīt jaunam cilvēkam, kas «revolucionārā laikmeta» beigās sasniedzis divdesmit gadu vecumu? Lisjēns Levēns vairs nav Žiljēns Sorels, taču nav arī Rastinjaks un vēl mazāk — Mopasāna Mīļais draugs. Pūloties rast atbildi uz jautājumu «ko darīt?», varonis iegūst nozīmīgumu, viņa tēls sasniedz laikmeta simbola augstumus, bet šis laikmets vēl nav nostabilizējies, vēl prasa atbildi uz šo jautājumu; šajā atbildē viņš meklēja pats savu un sava laikmeta būtību.

Salīdzinot Stendāla romānus, jūtama sabiedrības kustība, laikmetu maiņa. Ja «Sarkanajā un melnajā» Napoleona laiks šķiet vakardiena, «Lisjēnā Levēnā» tā jau ir aizvakardiena. Taču arī Lisjēns vēl jūsmīgi klausās stāstus par ģenerāļa Bonaparta dzīvi un ir gatavs karavīros saskatīt dižā karavadoņa līdzgaitniekus. Tāpēc nav brīnums, ka viņš izvēlas karavīra karjeru, cerēdams tā rast atbildi uz jautājumu «ko darīt?».

Taču laiki ir stipri mainījušies, un armijā tas skaidri redzams. Lisjēna dzīve Nansī ir nepārtraukta cīņa . . . provinces pilsētiņas batāliju līmenī. Garlaicība, meli, izlikšanās,— tāda ir Nansī augstākā sabiedrība. Glābiņš no neciešamās garlaicības — intrigas, tenkas, ķildas, savstarpēja izspiegošana un cenšanās otram sariebt. Tas pats notiek armijā, kur daudzi vēl atceras agrākos karagājienus, bet tagad iestiguši nožēlojamā sīkmanībā, godkārībā, patmīlības un skaudības karos.

Taču īstā kauja, kas varonim jāizcīna, ir kauja pašam ar sevi. Vispirms jau, pildot grūtu un nepavisam ne romantisku pienākumu dienestā, kas zaudējis jēgu. Dienests pārvēršas par pašaudzināšanas iespēju, pārvarot grūtības, no kurām varonis varētu izvairīties. Uz jautājumu «ko darīt?» viņš saņem noliedzošu atbildi — armija neveic neko.

Tiesa, vienreiz rodas iespēja darboties. Varas orgāni un «augstākā sabiedrība» nobažījusies par strādnieku rīcību — tie iedrošinājušies organizēties un izveidot savienību. Lisjēns uzdod sev jautājumu, kas liecina par šī cilvēka politisko naivumu, kurš gan, ņemot vērā romāna darbības laiku, ir atvainojams: ko vietējie rojālisti ienīst vairāk — karaļa Luija Filipa piekritējus vai strādniekus?

Un notiek Jūlija monarhijas militārā kampaņa, mūsu varoņa pirmais karagājiens: ulānu pulks kaujas gatavībā nostājies mierīgā pilsētiņā pret neapbruņotiem strādniekiem, kas iedrošinājušies saliedēties organizācijā. «Esam sastapušies ar ienaidniekiem,» Lisjēns domā. Ar ienaidniekiem! Te jāpakavējas, šī vieta romānā ir patiesi epohāla: Francijas sabiedrībā notikušas dziļas pārmaiņas, radušās jaunas pretrunas, jauns ir sociālo spēku izvietojums, kas iezvana nākotni. Cīņas arēnā pirmo reizi uznākuši strādnieki, un izrādījies, ka ķildas valdošajās šķirās, mantīgo starpā, ir tikai mazsvarīgi ģimenes strīdi.

Atbilstoši mainījusies armijas loma un uzdevums. Revolucionāro ciņu un Napoleona karagājienu romantika palikusi pagātnē. Kapāt ar zobeniem strādniekus — tāda ir spožo ulānu jaunā misija, tagad viņu uzdevums ir apsargāt pastāvošo sabiedrisko iekārtu.

Lisjēns Levēns atsakās no soda ekspedīcijas dalībnieka lomas. Tāda darbība neder jaunam cilvēkam, kurš sapņo par drosmi un tiek uzskatīts par republikāni. Lisjēns atstāj provinci un armiju, atgriežas galvaspilsētā. Atkal rodas jautājums «ko darīt? pie kā ķerties?», un tajā ir garlaicīga, aizraut un iedvesmot nespējīga laika nospiedošais tukšums.

Vai nu kapāt ar zobenu strādniekus, vai blēdīties — tādas ir iespējas, ko laikmets piedāvā jaunam cilvēkam. Lisjēns ir ar mieru blēdīties, jo Jūlija monarhijas zagļu zaņķi blēdās visi. Stendāls ir nežēlīgs un tiešs: viņš parāda valdošās aprindas kā blēžu un neliešu baru. Visi zog, arī iekšlietu ministrs ir zaglis, turklāt sulainis. Un tā nav vēstures «drukas kļūda», tā ir likumsakarība. Stendāls parāda XIX gadsimta vēsturisko dinamiku, feodālās, muižniecības varas nomaiņu ar naudas varu. Valstī rīkojas birža, par saimniekiem kļuvuši finansisti. Nauda kā galvenā vērtība nosaka ari galveno nodarbošanās veidu — blēdlšanos un krāpšanu.

Bet kā var blēdīties Lisjēns Levēns — godavīrs un republikānis? Viņš piemērojas, kā piemērojās visa Francija, kas bija piedzīvojusi 1830. gada Jūliju. Lisjēnam piemīt laikmetam atbilstošas šarlatāna dotības. Laiki ir mainījušies, un, lai cik apdāvināts būtu jaunais cilvēks, lai kā viņš tiektos pēc neatkarības, viņam nav izvēles iespējas. Robespjēra un Napoleona maršalu laiki ir pagājuši, varoņa vietu un stāvokli nosaka nevis talants, bet tēva stāvoklis, tikko izveidoto, bet jau sastingušo sociālo attiecību sistēma. Žiljēns Sorels vēl ir ārpus šīm attiecībām un tās pašas vēl nav izveidojušās, viņš vēl var pūlēties izsisties uz augšu un sajaukt ierasto kārtību, turpretī Lisjēns Levēns pilnā mērā atrodas nostabilizējušās sistēmas iekšienē, tā nosaka visu viņa rīcību

Ārpus tās robežām Stendāla varonis izlaužas tikai vienā sfērā — mīlestības sfērā. Stendālā apvienojas vēsturnieks, politiķis un mīlas kaisles dzejnieks. Pēc žanra pazīmēm viņa romāni ir sociālpolitiski, psiholoģiski un mīlestības romāni. Viens no pirmajiem Francijā jau romantisma laikmetā Stendāls deva reālistisku mīlestības izpratni. Protams, tā dvēseles uguns, ko Stendāls cilvēkā vērtēja sevišķi augstu, vēl atgādina romantiķu neprātīgo kaisli un ir tuva tai. Taču mīlestības tēlojums Stendālam ir gluži citāds, reālistisks. Mīlestība nav liktenīga kaislība, tā ir ļoti skaidri determinēta, tajā izpaužas personība, to ietekmē vide. Varoņu sabiedriskais stāvoklis, viņu domāšanas veids, iedaba, paradumi, tradīcijas, visa dzīves kārtība, viss iekšējo un ārējo apstāk|u kopums nosaka mīlestības raksturu un mīlētāju attiecību attīstību. Žiljēna un de Renāla kundzes, Žiljēna un Matildes mīlestība «Sarkanajā un melnajā», Lisjēna un de Šastlē kundzes mīlestība («Parmas klosterī»— hercogienes Sanseverīnas un Fabricio, Fabricio un Klēlijas mīlestība) ir veselas pasaules, kur ar pārsteidzošu novērošanas spēju, smalkumu un daiļumu tiek atveidotas vienas un tās pašas, bet katrreiz pilnīgi citādas jūtas. Kaisles liesmas norauj varoņiem sabiedrībā valdošās liekulības čaulu, atdod viņu pašu būtību, skaidri izpauž to. Mīlestības mērs, cilvēka spēja mīlēt pārbauda viņu, dod viņam pēdējo un visīstāko novērtējumu.

Stendāls nepabeidza «Lisjēnu Levēnu». Taču, spriežot pēc iecerēm, viņš bija nodomājis arī šo romānu beigt ar Lisjēna atgriešanos pie de Šastlē kundzes, ar viņu savienošanos, kurā vajadzēja uzvarēt mīlestībai kā vienīgajam tīrajam un auglīgajam varoņa darbības avotam šarlatānu vidū. Un tomēr tādu Stendālam šķietami loģisku nobeigumu viņš neuzrakstīja un romānu vispār nepabeidza.

Kāpēc? Ne ar kādiem ārējiem apstākļiem to nav iespējams izskaidrot. Atliek pieņemt, ka Stendāls romānu nepabeidza tāpēc, ka nespēja atbildēt uz jautājumu, ko varonim darīt. Vai fināls varēja būt laimīga mīlestība? «Lisjēna Levēna» rakstīšanas laikā Stendāls nebija romantiķis. XIX gadsimta hroniku, veselas sabiedrības, «šarlatānu sabiedrības» tagadni un nākotni viņš diezin vai varēja padarīt atkarīgu no individuālu jūtu likteņa, noteikt pēc varoņu personisko attiecību likteņa. 1789.—1832. gada revolucionārā laikmeta finālam vajadzēja atbilst Stendāla radītās sociālās ainas dziļumam un plašumam. Atbilde uz jautājumu «ko darīt?» prasīja vēsturisku perspektīvu, vēsturisku pavērsiena izjūtu. Tāds uzdevums Stendāla varonim nebija pa spēkam.

Lisjēns Levēns pēc savas būtības vēl ir tuvs Žiljēnam Sorctain. Viņš sevi dēvē par plebeju un liberāli, kaut arī ir bagāta buržuja dēls. Lai kā attālinātos varoņiaikmels, tas vēl spēj mest gaismu uz Lisjēna rīcību. Viņš vairs nesapņo bftl līdzīgs Dantonam, taču savā kabinetā ieiet tādā solī, it ka uzbruktu baterijai. Jāatzīst, ka drosmes viņam netrūkst, viņš spēj pieteikt karu pašam ministram, ir gatavs cīnīties ar jebkuru.

Runa nav pat par noteiktiem politiskiem ideāliem, par skaidri izteiktam idejām. Stendāls radīja jaunekļa tipu, un tās viņam kā rakstniekam bija tik dārgs, ka Viņš no tā nekad nešķīrās. No darba uz darbu ecļo īstenībā tas pats Žiljēns, Lisjēns, Fabrlcio — neparasti apdāvināts, spožs, skaists un drosmīgs varonis. Tādu varoņu bagātā cilvēciskā daba pati šķiet dižā brīvības cīņu laikmeta radīta; gan XVIII gadsimta apgaismotāju brīvdomība, gan 178(1. gada revolūcija, gan varonīgā revolucionārā armija, kas iebruka Itālijā un to pamodināja, tas viss ir Stendāla varoņu asinis; vēsture veido cilvēku ar neparastām iespējām un neparastām spējām. Šķiet, viņš spēj visu, bet kas ir viņam dots?

Stendāla varoņos lielisk i atklājas buržuāziskās revolūcijas dialektika, revolūcijas, kas pamodināja un pacēla trešās kārtas ļaudis, attīstīja iniciatīvu un ļāva pavērties spējām, taču galu galā viņu daļa bija nevis varonīgarevolucionāradarbība, bet gan «šarlatānismsj>,necila buržuāziska praktiska rīcība.

Līdz ar to pamazām vien izgaist plebeja un liberāļa gars. Tas izgaist arī Lisjēnā, jo viņš tāpat spēj blēdīties — ja ari ne tā kā visi, tad tomēr kopā ar visiem. Tā nav nejaušība, ka ir diezgan grūti noteikt, vai varonis tiešām ir republikānis vai ari kādam tā tikai liekas, varbūt pašam Lisjēnam. Stendāls ir mākslinieks un politiķis, parasti viņš saviem varoņiem dod skaidrus politiskus raksturojumus, izvieto viņus atbilstoši pol i tiskospēku izvietojumam — skaidri, nepārprotami, ne vairoties no tiešiem vērtējumiem. Taču Lisjēna Levēna politisko uzskatu raksturojumā viņš atkāpjas no tādas noteiktības.

Par to nav jābrīnās. Pats Stendāls, bez šaubām, bija dedzīgs republikānis. Viņa republikānisms bija pagātnē aizejoša laika, apgaismotāju brīvdomības un franču revolūcijas auglis. Viņa '20. un 30. gadu romānos pastāvīgi parādās republikāņi, un Iii ir vispievilcīgākie politiskās cīņas jaunā posma dalībnieki. Sev išķi viņi valdzina ar savu godprātību, dziļo pārliecību un nesavtību uz vispārēja šarlatānisma fona.

Stendāla republikānisms tin brīvdomība deva Luijam Aragonam iespēju izdarīt viskategoriskākos secinājumus. Aragons bija tik aizrautīgs Stendāla cienītājs, ka grāmatai par viņu deva nosaukumu «Stendāla gaisma» (Les Lumieres dc Stendlial, 1954.). Stendāla nemirstību viņš saskatīja stendāliskajā reālismā, viņa dižumu — notikumu politiskajā novērtējumā. Stendāla romāni ir politiski uz to Aragons sevišķi pastāvēja, tas viņu sevišķi saistīja. Stendāls, mūsdienu rakstnieku priekštecis, iezvana mūsu laikmeta revolucionāro literatūru: «… kuram gan nav skaidrs, ka gadsimta gaitā tie, kas bija Žiljēni Soreli, kļuva par Žaķiem Ventrā?» Šo Aragona domu acīmredzot jāmēģina saprast, paturot prātā vēstures loģiku, jo diezin vai iespējams iedomāties Stendāla varoņus Parīzes komunāru lomā.

Nav vārdam vietas — republikāņi Stendāla romānos ir ļoti pievilcīgi, taču tie ir mazāk svarīgi tēli, rakstnieks tajos neieliek visu savu sirdsdegsmi. Stendāla republikānisms nav brīvs no zināmas aristokrā- tisma pieskaņas. Republikāniska iekārta viņam šķiet viduvējības tirānija. Jūtams, ka ne tikai Lisjēna tēvs, bet arī pats varonis baidās no sensimonista apkaunojošās reputācijas. «Toreiz, tāpat kā tagad, man bija īsti aristokrātiska gaume; biju gatavs darīt visu tautas labā, taču, šķiet, es drīzāk būtu ar mieru ik mēnesi divas nedēļas pavadīt cietumā, nekā dzīvot kopā ar bodīšu iemītniekiem.»

No vienas puses, grūti iedomāties Stendāla varoņu parādīšanos republikāņu vidū un vēl jo grūtāk — jauno laiku sociālistu vidū. No otras puses, darbošanās kopā ar rojālistiem, Luija Filipa piekritējiem, viņiem tāpat būtu neiespējama. Stendāls parāda Francijā nodibinātā režīma politisko praksi ārkārtīgi spilgtajās vēlēšanu ainās, kuru galvenais varonis ir Lisjēns Levēns, kas tai laikā rosās šarlatānu vidū. Tāda prakse rada viņā riebumu, viņš jūtas aptraipījies.

Tādējādi Stendāls — politiķis nespēja atrast saviem varoņiem atbilstošu politiskas darbības veidu. Vismaz Francijā ne. «Lisjēns Levēns» palika nepabeigts ne nejaušības dēļ — pēdējās uzrakstītās daļas beigās grāmatas varonis dodas uz Itāliju.

Ievērību pelnī fakts, ka Stendāls nepabeidza vēl vienu romānu — «Lamjēla» (Lamiel), kuru rakstīja mūža pēdējos gados. Jādomā, ka ne tikai nāve pārtrauca darbu pie tā (Stendāls nomira 1842. gadā). Diezin vai uz jautājumu «ko darīt?» spēj atbildēt zemniece, kas nīkst nost aiz garlaicības šarlatānu sabiedrībā. Viņa pielaiko sev augstākās sabiedrības dzīvi, bagātu ļaužu dzīvi, taču viņas spēcīgajam zemnieces augumam nepiestāv nekas. Viss apkārt ir niecīgs, visi — nenozīmīgi, tāpat kā nenozīmīgs ir Napoleona visā Eiropā pazīstamā ģenerāļa dēls grāfs d'Olbī, kas notriec tēva bagātību. 1840. gada Francija romānā «Lamjēla» jau ļauj nojaust «pelējuma krāsas pasauli», pasauli, kāda tēlota Flobēra romānos, kurus vairs ilgi nebija jāgaida.

Tātad tā nav nejaušība, ka romāni «Lisjēns Levēns» un «Lamjēla» palikuši nepabeigti, nejaušība nav arī tā, ka Stendāla varonis dodas uz Itāliju, tāpat kā tas, ka, nepabeidzis romānu par Franciju, Stendāls sāka rakstīt romānu par Itāliju, un to viņš pabeidza. Pats Stendāls, starp citu, Itāliju neatstāja. Lai kur viņš dzīvoja, viņš palika uzticīgs Itālijas tēmai, «itāliešu kaislībām», 30 gadus rakstīja un publicēja «Itālijas hronikas».

Romānā «Parmas klosteris» (La Chartreuse de Parme, 1839.) Stendāls vēlreiz atgriezās Itālijā — zemē, kuru viņš dievināja, kura nebija garlaicīga, kurā kvēloja kaislību liesmas. Un tur bija, ko darīt.

Kā nu ne, «Parmas klosteris» aizved lasītāju laikos, kas 30. gadu Francijā jau šķiet tāla pagātne. Stendāls atgriežas pie revolūcijas laikmeta. Pateicoties tam, Itālijas romāna varonis gūst tādas pašas revolūcijas mācības kā franči Sorels un Levēns. Kopā ar revolucionārās Francijas karaspēku Itālijā ierodas jaunība. Fabricio izaug uzmodinātā, satrauktā un jaunību atguvušā zemē. Arī Fabricio aizrauj Napoleona slava: kā viņš tiecas karot zem viņa karogiem, kā sapņo par kaujas lauku!

Napoleona armijas pēdējās kaujas ainas ir paraugs kara tēmas reālistiskai interpretācijai, kas iezīmē ne tikai Stendāla estētisko ideālu maiņu, viņa metodes «šekspirizāciju», bet arī laikmetu maiņu, šarlatānu masveidīgu uzbrukumu — ne mazums viņu ir pat tur, kaujas laukā. Karavīru kolonnas un plīvojošie karogi paliek kaut kur aiz skatuves, priekšplānā rosās parasti cilvēki, lai kādus mundierus viņi valkātu, kurus nodarbina no varonības visai tālas lietas.

Kaut gan Fabricio ir itālietis, pēc kaujas pie Vaterlo arī viņš nonāk tādā pašā stāvoklī kā Žiljēns un Lisjēns: viņam jāatbild uz jautājumu «ko darīt?». Ari viņam darbošanās saistās vienīgi ar armiju vai baznīcu. Karavīra karjera tiek noraidīta, to aptraipījusi Vaterlo kauja, kas mazāk atgādina revolūcijas armijas varonīgos karagājienus, vairāk pareģo Jūlija monarhijas marodieriskos pūļus, kuru uzdevums ir kapāt ar zobeniem strādniekus.

Paliek baznīca un, protams, blēdīšanās. Itālijas hercogistēs, tāpat kā Francijā, visi zog, vērtība ir vienīgi naudai. Jauno laiku netikumi Itālijā savienojas ar veco laiku netikumiem. Te vēsture atkārtojas kariķēti. Cik nejēdzīgs, smieklīgs un nožēlojams ir hercogs, kas pūlas atdarināt Francijas galmu, Luiju XIV! Dzīve Parmas hercoga galmā šķiet anahronisms, izrāde, kuru tēlo galminieki,— neapdāvināti aktieri, slikta provinces teātra statisti.

Taču, par spīti visam, itāliešu sabiedrība nebūt nav garlaicīga. Tur klusībā gruzd un reizēm diezgan spoži uzliesmo kaislība. Blēdīgos Francijas ministrus viegli var iedomāties Itālijas galmā, bet diezin vai Luija Filipa valdībā ir iedomājams Parmas premjerminstrs grāfs Moska. Viņa sirdī kvēlo itāliskās kaislības, nobīdot malā lietišķību, karjeras un sabiedriskā stāvokļa intereses, kuras viņš spētu ziedot kaislības labā. Vispār sociālās kolīzijas un politiskās sadursmes, ko Stendāls tik noteikti iezīmē savos romānos par Franciju, «Parmas klosterī» zināmā mērā atkāpjas dvēseles kolīziju un mīlestības sadursmju priekšā. Priekšplānā ir tieši tās: grāfs Moska mīl hercogieni, hercogiene — Fabricio, Fabricio — Klēliju. Un mazāk svarīgi ir tas, ka Moska apspiež sacelšanos, kuru vada hercogienes draugs — dedzīgais republikānis Ferante Palla, bet liberāļi ir hercogienes ļaunākie ienaidnieki un viņu pulkā atrodas arī Klēlija.

Vismazāk svarīgi tas ir galvenajam varonim Fabricio. Viņa politiskie ideāli paliek visai nenoteikti, tāpat kā visas citas dziņas un tieksmes, tās nomāc viņa rīcībā dominējošās mīlestības jūtas. īsto laimi Fabricio gūst cietumā, jo atrodas iemīļotās tuvumā. Ja dzīve apnikusi — nav mīlestības, nav dzīves; ja ir mīlestība, laime rodama ne vien būdiņā, bet pat cietumā. Te būs vietā piebilst, ka Fabricio kaislība nav literārs šablons, ka. šīs kaisles spēku nosaka sena humānisma un brīvības mīlestības tradīcija, kurai sākumi meklējami Itālijas renesansē, bet fināls sakrīt ar Lielās franču revolūcijas laikmetu.

Var sacīt, ka Fabricio ir renesanses tipa varonis un reizē jauno franču Žiljēna un Lisjēna līdzinieks. Viņš iemieso viņiem visiem raksturīgos centienus pēc personības izpaušanās un sevis apliecināšanas, ko franču tradīcijas un stabilitāti ieguvušās buržuāziskās sabiedrības apstākļi apspiež. Sadrumstalotajā un atpalikušajā Itālijā ir daudz ārēju važu, robežu un ierobežojumu. Taču šie šķēršļi ir ārēji, varonis var atļauties mest izaicinājumu, censties tos pārvarēt. Tā rodas vesela virkne nepārtrauktu un aizraujošu piedzīvojumu, bēgšanas, vajāšanas, sadursmes, cīniņi. Turklāt ir skaidrs, kas jādara varonim,— rodas iespaids, ka pats Stendāls aizraujas ar darbību kā tādu, piesātinot un pārsātinot romānu ar piedzīvojumiem. Tādā darbībā atklājas gan varoņa brīvību mīlošā, lielām spējām apveltītā daba, gan ārējo apstākļu raksturs, gan Itālijas vēsturiskā un etnogrāfiskā savdabība.

Un, bez šaubām, arī neiespējamība XIX gadsimta jaunajam cilvēkam atbildēt uz jautājumu «ko darīt?». Lai cik pamatota ir darbība romānā «Parmas klosteris», tajā jaušams anahronisms, tā drīzāk ir saistīta ar pagātni nekā ar nākotni, nekā ar XIX gadsimta varoņiem izvirzītajiem jautājumiem un atbildēm uz tiem. «Parmas klosterī» varoņi labprāt un atbilstoši itāliskajam temperamentam uzģērbj kostīmus, kuros var tēlot mīlestības un nāves drāmu. Ar atbilstošu finālu — varoņu bojāeju: mirst Klēlijas karsti mīļotais dēls, Fabricio rokās mirst pati Klēlija, kurai drīz seko Fabricio un pēc tam — hercogiene. Tāds fināls liecina nevis par autora iztēles trūkumu, bet gan par to, ka viņa brīvību mīlošajiem varoņiem nav nākotnes.

Viņi, šie Stendāla varoņi, centās visu izdarīt, visu nokārtot paši saskaņā ar savu brīvības mīlestību un savas dabas iespējām. Taču Sorels gāja bojā sadursmē ar sabiedrību, kur nauda ir viss. Lai visu nokārtotu, vajadzēja mainīt sabiedrību — to pašu, kas tikko radās varonīgas revolucionāras darbības rezultātā. Tam Stendāla varonis nav gatavs. Neglābjami šķiras revolūcijā dzimušās sabiedrības un revolūcijā dzimušā varoņa ceļi. Sabiedrība varēja piedāvāt varonim vienīgi blēdības un šarlatānismu — Žiljēns Sorels labāk izvēlējās nāvi. Taču Žiljēnam Sorelam varēja sekot un sekoja vēl viens varonis — Lis- jēns Levēns. Viņš ari mēģināja nodarboties ar blēdībām, taču atstāja «zag|u zaņķi», pameta Franciju. Pēc tam parādījās Fabricio, kas ziedos sevi romantiskai kaislei un romantiskai darbībai. Taču arī Fabricio mirs, jo nedz romantiska kaislība, nedz romantiska darbība neatrisina XIX gadsimta izvirzītos jautājumus. Ko gan vēl vajadzētu gaidīt? Vai Rastinjaku, kurš, dziļi noslēpis visu labo un romantisko, kas viņam no dabas dots, metīsies iekarot vietu tajā pasaulē, kuru ar nicināšanu atstāja Stendāla varoņi? Bet Rastinjaks nav Stendāla romānu varonis…

L. Andrejevs

PASKAIDROJUMI

1830. gadā Stendāls ieradās Triestē, kur bija iecelts par Francijas konsulu, bet drīz vien pēc Austrijas varas iestāžu prasības un pēc ārlietu ministra lēmuma viņš bija spiests pārcelties uz Čivitavekiju Tirēnu jūras krastā — tur viņu gaidīja tas pats konsula darbs, kas ilga veselus četrus gadus. Netālu atradās viņam labi pazīstamā Roma, kuru viņš, kad vien vēlējās, varēja apmeklēt. Taču vienīgi rakstnieka darbs glāba viņu no vientulības un skumjām. 1833. gadā viņš devās atvaļinājumā uz Parīzi, kur pavadīja vairākus mēnešus; brauciens bija nepieciešams daiļrades nodomu dēļ. Nejaušībai — viņš saņēma savas paziņas Žilī Gotjē, ar kuru agrāk sarakstījās, manuskriptu «Leitnants»— bija svarīgas sekas. Stendāls aizveda manuskriptu lidzi uz Itāliju un vēlāk, 1834. gada 4. maijā, vēstulē Zilī Gotjē norādīja uz stila kļūdām. Taču ir pilnīgi skaidrs, ka darbs pie «Leitnanta» ievirzījās citā gultnē. Aizguvis galvenās sižeta līnijas un dažas varoņu biogrāfijas detaļas, Stendāls aizrāvās ar savu ieceri', kuru viņš īstenoja no 1834. gada maija līdz 1836. gada novembrim. Šo ieceri īsumā var raksturot tā: XIX gadsimta hronika (vēl lielākā mērā nekā «Sarkanais un melnais»); romāns, kaut arī palicis nepabeigts (sk. pēcvārdu 486. Ipp.), ar pārsteidzošu dziļumu un precizitāti attēlo laikmetu ar tā svarīgākajām, raksturīgākajām likumsakarībām.

Romāna nosaukums. Gribēdams piešķirt romāna nosaukumam ietilpīgu simbolisku jēgu, Stendāls, tāpat kā «Sarkanajā un melnajā», meklēja «krāsu variantu». Tā radās «Sarkanais un baltais» (pēc rakstnieka vārdiem, sarkanais ir republikānis Lisjēns, baltais — rojā- liste de Šastlē). Viņš domāja arī par citām krāsām —«Zilais un baltais», «Vīnsārtais un melnais». Pastāvēja vēl citas ieceres: «Maltas apelsīns» (Fabra d'Eglantēna (1750—1794) komēdijas nosaukuma atkārtojums); «Zaļais mednieks» (tā sauca Braunšveigas apkaimes kafejnīcu, ko Stendāls mēdza apmeklēt, kā arī romāna tekstā minēto restorānu); «Telegrāfs» (biržas spekulācijas Parīzē tika izdarītas ar telegrāfa

' B. Reizovs norāda, ka romāna pirmās da|as plāns atrodams jau «Rasīnā un Šekspīrā» un attiecas uz 1825. gadu, t. i., radies apmēram desmit gadu pirms iepazīšanās ar romāna «Leitnants» manuskriptu. (Sk. B. Reizovs. Stendāls. Daiļrade. L., Hudožestvennaja literatūra, 1978, 217.—218. Ipp.) starpniecību); « Premolas meži»; «Levēns jeb no Politehniskās skolas padzītais», «Levēns un Co» utt.

Pētnieki nav vienis prālis par uzvārda «Levēns» izcelsmi. 18.'I0. gadā līdzīgu uzvārdu — Licven — Stendāls deva noveles «Mīlas d/c riens» (Le Filtrē) varonim. «Lisjēns Levēns» ir autora izraudzīts pēdējais nosaukuma variants.

5. Ipp . . .romānam jābūt spogulim. — Ar spoguli romāns salīdzināts arī citos Stendāla darbos—«Armansā» un «Sarkanajā un melnajā» (sk. pēcvārdu). Šī Stendāla ideja, kas koncentrēti izsaka viņa poētikas reālistiskos principus, reizēm dod pamatu atšķirīgai interpretācijai. Daži ārzemju pētnieki, piemēram, te uzsver autora pārdomas pašam par sevi, par savas būtības dažādajiem aspektiem, apgalvo, ka romāns irspoguļgalerija.Likumu — nevisstāstlt,bet rādīt — Stendālspasludi- nāja jau manifestā «Rasīns un Šekspīrs» (1823—1825). Pētnieki atklāj daudzus «modeļus»,kas bijuši dažādu varoņu prototipi. Daudzās piezīmes romāna rokraksta malās bieži apstiprina tādu rakstnieka metodi; lā tiek tālāk precizēta autora priekšvārdos viņa dzīves laikā klaja nākušajiem izdevumiem. Taču, kā uzsvēris pals autors, svarīga ir nevis portreta un oriģināla sakrišana, nevis varoņa individuālā nejaušība, bet gan vēsturiskās jēgas izpratne, īstenības filozofiska apjēgsme. Stendāls uztvēra un attīstīja Šekspīra, Flldinga un Valtera Skola dziļos mākslas principus.

«Lisjēnā Levēnā» apvienojas vēstošā, filozofiskā, audzināšanas un dialogu romāna, kā ari politiskā, psiholoģiskā, mīlestības un satīriskā romāna tradīcijas. Žanriska aprobežotība Stendālam bija sveša.

5. Ipp. Rasīns bijis gļēvs un blēdīgs liekulis . . .— Rasina traģēdi jā «Britāniks» («Britannicus», 1669) «topošais briesmonis» Nerons pavēl noindēt savu pusbrāli Britāniku, kuram bija tiesības uz Romas impērijas troni. Tas ir mājiens uz tā saucamo indētāju lietu (1679), kura noveda uz ešafota marķīzi Marī Madlēnu de Brenviljē un Katrīnu Lavua/.ēnu un kurā nelieši it kā bijis iejaukts Rasīns.

5. Ipp.. . . tāpat kā Ričardsons, . . . jo viņš radījis Lovelasu.- Sem- juēls Ričardsons (1689—1761) romānā «Klarisa Hārlova» (1747 1748) Lovelasa personā radīja ciniska siržu lauzēja tipu. Paša angļu rakstnieka personības raksturojumā Stendāls seko Ričardsona biogrāfiem.

5. Ipp. Tas, kurš sarakstījis romānu,. . . ir republikānis, kas apbrīno Robespjēru un Kulonu. Taču reizē viņš dedzīgi vēlas dinastijas vecākā zara atgriešanos . . . Autors ir tikai mērens 1830. gada hartas piekri tējs.— Te var saskatīt romāna — spoguļa idejas turpinājumu. Šajos cits citu it kā noliedzošajos un ironiskajos apgalvojumos autors, starp citu, norāda uz Francijas galvenajiem politiskajiem speķiem un noskaņojumu laikmetā, kam veltīts «romāns par mūsdienu dzīvi».

Paša Stendāla — republikāņa — pozīcija ir stipri sarežģīta un pret runīga. Vēl sarežģītāks ir jautājums par franču republikāņu pozīciju visos Jūlija monarhijas posmos (ari te Stendāls ir asredzīgs): tā vairākos jautājumos nebija vienota jau 1830. gadā un aizvien vairāk mainījās tautas masu revolucionāro akciju (1830—1834) ietekmē. 1834. un 1835. gadā radās dziļa šķelšanās buržuāzisko republikāņu vidū, daļa no viņiem aiz bailēm no revolūcijas un represijām kļuva par Jūlija monarhijas piekritējiem. 30. gadu beigās un 40. gados sākās slepeno biedrību darbībās laiks un to sastāvs proletarizējās.

Spēki, kas tiecās pēc dinastijas vecākā zara atgriešanās un Luija XIX valdīšanas — leģitīmisti, Burbonu dinastijas piekritēju partija, kura Francijā izveidojās pēc Jūlija revolūcijas.

Luijs XIX — Luijs Antuāns de Burbons, Angulemas hercogs (1774—1844), Šarla X vecākais dēls, pēdējais Francijas dofins, kurš kopā ar tēvu atsacījās no jebkādām tiesībām uz Francijas troni. Tiesa, dzīvodams Čehijā, pēc Šarla X nāves Angulemas hercogs, kas tur saucās par Marnas grāfu, pieņēma karaļa pilnvaras un karaļa titulu, lai nodotu kroni Bordo hercogarti Šarla X mazdēlam, kad Francijā būs atjaunota «likumīgā vara». Angulemas hercogs miris Hercā 1844. gadā.

1830. gada harta — konstitūcija, ko bija spiests pieņemt tronī celtais Orleānas Luijs Filips (1773—1850); hartas piekritēji — orleā- nisti, tā saucamie mērenie.

Pēc 1830. gada Jūlija revolūcijas muižniecības un ultrarojālistu monarhiju nomainīja buržuāziska monarhija un finansu aristokrātijas vara. Tautai laupīja uzvaras augļus. Darbaļaužu stāvoklis pilsētās un laukos krasi pasliktinājās, strauji samazinājās dažādu rūpniecības strādnieku izpeļņa, palielinājās nodokļi, ar kuriem tad sāka aplikt arī trūcīgāko iedzīvotāju slāņus; turpinājās zemnieku tiesību uzurpācija, pieauga dārdzība. Tas viss izraisīja daudzus gandrīz nepārtrauktus zemnieku nemierus visā valstī (Lo, Dordoņas, Žirondas, Žeras, Landu, Ero, Odas, Austrumpireneju, Šarantā u. c. departamentos). Grūti būtu nosaukt visas pilsētas, kur neciešamo dzīves apstākļu dēļ notika stihiski strādnieku dumpji. Politiskajā arēnā izgāja strādnieki, inteliģence, amatnieki, sīkburžuāzija un zemniecība.

Lielburžuāzija steidzās pārvērst nacionālo gvardi par savas kundzības aizstāvēšanas ieroci —«apbruņot īpašumu un patronātu pret tiem, kas tos apdraud», kā atzina Kazimirs Perjē, viens no pirmajiem Jūlija monarhijas ministriem.

Tajā laikā neredzēti pieauga periodisko izdevumu skaits — laida klajā vairāk nekā septiņsimt dažādu avīžu un žurnālu. Lielā mērā pērkamajai buržuāziskajai presei bija slikta slava lasītāju vidū.

Stendāla «atbilde» lasītājam ir gan dziļi ironiska, gan nopietna: tā koncentrēta priekšvārda pēdējās rindās, rakstnieks tiecas pēc patiesības, grib būt patiess: … viņu politiskajām idejām šajā vērtējumā nebūtu nekādas nozīmes.

5. Ipp. . . . dzīvot tādā demokrātijā, kāda nodibināta Amerikā . . .— Luija Filipa biogrāfijā ir kāds interesants fakts. 1796.—1797. gadā viņš ar dāņa pseidonīmu nodzīvoja Savienotajās Valstīs pusotru gadu un apmeklēja Džordžu Vašingtonu viņa rezidencē Mauntvernonā: amerikāņu prezidenta personība atstāja spēcīgu iespaidu uz toreizējo Šartras hercogu. Stendāls — protams, bez kāda sakara ar šo viņam zināmo faktu -*- saskatīja aizvien pieaugošu līdzību starp buržuāzisko

iekārtu Amerikas Savienotajās Valstīs un Francijā, kur nostiprinājās biržas vara. Tāda iekārta franču humanitārajai inteliģencei, Stendala laikabiedriem, šķita dziļi naidīga mākslai un kultūrai. Savos darbos, it īpaši «Lisjēnā Levēnā», viņš vairākkārt asi izsakās par buržuāzisko demokrātiju amerikāņu garā, baidoties, ka literatūrā iemājos viduvējība un pliekanība.

6. Ipp. … cik daudz jaukāk būtu bijis piedzimt.. Anrī IV valdīšanas laikā, 1600. gadā! . .. Luija XIV cildenajam despotismam … hercoga de Sensimona nelokāmais ģēnijs .. .— Anrī IV (1553—1610) nāca pie varas pēc ilgām valsts iekšējām cīņām; reliģisko karu laikmetu nomainīja Francijas absolūtisma tapšanas un nostiprināšanās laiks. Tieksme nomierināt, uzlabot politisko klimatu, pakāpeniski pāriet uz zināmu stabilizāciju — tādi bija galvenie Francijas monarha uzdevumi. Ap 1600. gadu Francijā radās jauna literatūra, spoža dzeja, attīstījās māksla.

Luijs de Revruā, hercogs de Sensimons (1675—1755) savos «Memuāros», kas aptver laikposmu no 1694. līdz 1723. gadam, vēstī par Luija XIV un reģences laikmetu, dod spilgtus un nesaudzīgus laikabiedru raksturojumus. Despotisma cildeno raksturu Stendāls saskata mākslas atbalstīšanā Luija XIV laikā.

6. Ipp. … meklēt Gizo kunga … labvēūbu …— Fransuā Gizo (1787—1874)— franču valstsvīrs, Restaurācijas un Jūlija monarhijas lielākais historiogrāfs un ideologs, savā laikā pierādīja XVIII gadsimta beigu revolūcijas neizbēgamību; bija viens no pirmajiem šķiru cīņas teorijas radītājiem. Pēc 1830. gada jūlija revolūcijas nācis pie varas, Gizo kļuva par niknu reakcionāru, tautas masu kustības ienaidnieku.

I

7. Ipp. To the happy few

Reiz Parīzē dzīvoja ģimene …— Angļu valodā rakstītā epi- grāfa frāze acīmredzot ņemta no Olivera Goldsmita romāna «Vekfīl- das garīdznieks» (1766), kurā vecais mācītājs raksta sprediķus cerībā, ka tos izdzirdēs «nedaudzie laimīgie». Tas ir ari pārfrāzēts citāts no Šekspīra vēsturiskās hronikas «Henrijs V» (4. cēliens, 3. aina). Pirms kaujas ar frančiem Anglijas karalis saka kādam no karavadoņiem, kas lūdz palīdzību: kaujā jāpaliek vienīgi tiem, kuri nebaidās nāves, kur laimīgo saujiņa, brāļi, mūžīgi paliks piemiņā.

Ar vārdiem «To the happy few» beidzas romāns «Parmas klosteris». Stendāls tos veltīja gan saviem varoņiem, gan lasītājiem. Viņa darbus, pēc Balzaka domām, spēja novērtēt tikai patiesi izcili cilvēki.

1 Otro epigrāfu Stendāls, domājams, daļēji ņēmis no Bairona darba,

visdrīzāk — no tulkojuma prozā franču valodā. Citāta avotu nav izdevies noskaidrot.

7. Ipp. .. . svinīga cildenuma . . . trūkumu . ..—«Mūsdienās aleksan- driskās vārsmas ir tikai aizsegs muļķībai,» Stendāls raksta traktāta «Rasīņs un Šekspīrs» ievadā; viņš nevarēja ciest svinīgu deklamācijas

toni. Vēstulē Balzakam 1840. gada 30. oktobri viņš rakstīja: «. .. katru rītu lasīju divas trīs lappuses no Civilkodeksa, lai saglabātu dabiskumu; nevēlos saistīt lasītājus ar mākslīgiem līdzekļiem.» Tālāk: «Atzīstu vienu vienīgu noteikumu: runāt skaidru valodu. Ja man pietrūkst skaidrības, visa mana pasaule sagrūst.» Taču tāds bauslis nepavisam neierobežoja rakstnieka rūpes par romāna valodu un stilu. Viņš nebija īsti apmierināts ar «Sarkano un melno». «Jāraksta krāsainākā, asprātīgākā un jautrākā stilā — tādā, kādā rakstīja Fīldings, tikai nevis 1750., bet 1834. gadā,» Stendāls secināja. Kāda 1835. gadā rakstīta piezīme rāda, ka rakstnieks tiecies sasniegt Rafaēla un Leonardo zīmējuma estētisko iespaidu, kādu viņš atklāj Lafaijeta kundzes «Klēvas princesē» (1678) un Fīldinga «Tomā Džonsā» (1749); «Lisjēna Levēna» valoda un stils atbilst darbības, situāciju, varoņu jūtu un raksturu ārkārtējai sarežģītībai.

7. Ipp. … kad rakstu Zilajai bibliotēkai.— Zilo bibliotēku, grāmatu sēriju zilos vākos, kurā ietilpa galvenokārt adaptēti bruņinieku romāni un pasakas, XVII gadsimtā nodibināja Ž. Udo, izdevējs no Truā, un tā iznāca līdz pat XIX gadsimta vidum. Te ar Zilo bibliotēku Stendāls domā lasītājus, par kādiem sapņo — daudzus viņa ieceres saprast spējīgus; viņš domāja, ka viņa darbus lasīs pēc simt gadiem.

7. Ipp. Politehniskā skola (dib. 1794. g.) sagatavoja augstāko tehnisko militāro sastāvu (artilēristus un inženierus) un XIX gadsimta 30. gadu sākumā palika uzticīga Lielās franču revolūcijas tradīcijām. Skolas audzēkņi un daļa pasniedzēju bija opozicionāri noskaņoti pret impērijas un Restaurācijas valdību. Par spīti policejiskam spiedienam un varas iestāžu centieniem iedibināt skolā baznīcas ietekmi, audzēkņu vairākumam bija liberāli un republikāniski uzskati; viņi aktīvi piedalījās Jūlija revolūcijā. Luija Filipa mēģinājumi pārdabūt viņus savā pusē, izdalot izcilības zīmes un apbalvojumus, palika nesekmīgi. Skolas audzēkņi kopā ar strādniekiem piedalījās daudzās politiskās akcijās pret Jūlija monarhiju.

7. Ipp. … vienā no slavenajām 1832. vai 1834. gada jūnija, aprīļa vai februāra dienām.— Runa ir par 1832. gada 5. un 6. jūnija notikumiem. Nomira bijušais Napoleona ģenerālis deputātu palātas loceklis Maksimiliāns Lamarks (1770—1832), kas bija plaši pazīstams ar savu naidīgumu pret Burboniem. Valdībai par pārsteigumu, viņa bēres izvērtās par grandiozu politisku manifestāciju, kas apdraudēja Luija Filipa režīmu. Tajā piedalījās daudzi desmiti tūkstošu darbaļaužu. Kad sākās sadursmes ar policiju, «Marseljēzu» dziedādami, parādījās Politehniskās skolas audzēkņi, kas pirms tam bija ieslēgti mācību telpās. Viņi gribēja pastiprināt manifestācijas politisko raksturu, taču sadūrās ar dragūnu bruņotu pretestību. Tika celtas barikādes. Jau pirmajā sacelšanās dienā valdībai izdevās gūt militāru pārsvaru. Republikāņu traģiskās cīņas ainas Parīzes strādnieku kvartālos, Senmartēna ielas rajonā, Senmerī klostera aklajā ielā V. Igo aprakstījis romānā «Nožēlojamie» (1862), H. Heine—«Francijas lietās» (1831 — 1832) un citos darbos. Sešdesmit audzēkņu izslēdza no

Politehniskās skolas. Tāpēc tā «iemantojusi Tilēriju valdnieka nelabvēlību», t. i., karaļa Luija Filipa nelabvēlību.

8. Ipp. Tilērijas — pils Parīzē (arhitekts— Filibērs Delorms, būve sākta 1564. g.)— senatnīga Francijas valdnieku rezidence kopš impērijas laikiem. Pils sagrauta 1882. g.

8. Ipp. Pērlašēza kapsēta Parīzē atklāta 1804. g. Menilmontānas rajonā Luija XIV garīdznieka tēva Lašēza bijušā īpašuma vietā.

Ipp. Siste, viator! (Latīņu vai.)—Ceļiniek, apstājies!

Autora kursīvam tekstā ir dažāda nozīme: tas izceļ reālijas, tiešus un slēptus citātus, frazeoloģismus, bieži uzsver autora ironiju. Parasti ironiskas ir arī autora remarkas (paskaidrojumi).

Ipp. Viņam bija žēl Politehniskās skolas zobena . ..— Politehniskās skolas noteikumos bija paredzēts valkāt zobenu.

9. Ipp. Žimnāza teātris — drāmas teātris Parīzē (arhitekti Ružvēns un Geršī), tā repertuārā bija muzikālas komēdijas un vodevilas, vēlāk — tikumu un parašu komēdijas.

Ipp. Morāles zinātņu akadēmija — Morāles un politisko zinātņu akadēmija, viena no piecām, kas ietilpst Franču institūtā; tai ir filozofijas, socioloģijas un morāles, likumdošanas un tiesību, politekonomijas un finansu, vēstures un ģeogrāfijas nodaļas.

Ipp. . .. 1829. gada liberāla .. . kurš tagad bija savācis vietas ar četrdesmit tūkstošiem franku ienākumu un sauca republikāņus par cilvēku dzimuma kaunu.— XIX gadsimta 20. gadu vidū daļa liberāļu, kas tiecās pēc Burbonu dinastijas nomaiņas ar Orleāniešu dinastiju, koķetēja ar republikāņiem, saskatot viņos pagaidu sabiedrotos pret muižnieku monarhiju, bet 20. gadu beigās, kad liberālā opozīcija vēlēšanās ieguva vairākumu deputātu palātā, bet valstī aizvien spēcīgāks kļuva republikānisks un revolucionārs noskaņojums, buržuāzija nobijās no republikāņu iniciatīvas. Revolūcijā tai bija pašai savi mērķi. Pēc 1830. gada deputātu palātas tiesības tika paplašinātas un vēlētāju skaits pieauga no simt tūkstošiem līdz divsimt četrdesmit tūkstošiem, taču deputātu mantas cenzs bija ļoti augsts: apvienot palātā vietas par četrdesmittūkstoš frankiem nozīmē kontrolēt divdesmit cilvēku grupu.

10. Ipp. … nabags kā Ijabs . . .— no Vecās derības — bagāts, taisnīgs un dievbijīgs cilvēks, kam dievs uzlika daudzas ciešanas, lai pārbaudītu viņa ticību.

Ipp. …civilkodeksa priekšrakstā par mantojuma sadalīšanu starp bērniem …— saskaņā ar Napoleona izdotā Civilkodeksa 733. pantu mantojums no tēva un no mātes puses jāsadala vienlīdzīgi pa augšupejošu līniju (starp brāļiem un māsām); tas grāva feodālās kārtības pamatus. XIX gs. 70. gados F. Engelss rakstīja, ka tas ir vienīgais tālaika buržuāziskais kodekss, kura pamatā likti franču revolūcijas sociālie iekarojumi.

Ipp. Hempdens—Džons Hempdens (apm. 1595—1643) — Kromvela brālēns, viens no republikāņu vadoņiem angļu buržuāziskās revolūcijas laikā (1640—1660).

497

Ipp. …brašajiem nāves huzāriem, par kuriem Napoleons tik atzinīgi raksta savā Jēnas biļetenā!…— «Nāves huzāri» — prūšu

17—1560

pulki, kas kļuva slaveni Napoleona karos ar Prūsiju. 1806. gada 14. oktobrī kaujā pie Jēnas franču karaspēks Napoleona vadībā un pie Auerštetas maršala Davū vadībā iznīcināja prūšu armiju. Jēnas biļetens — «Dižās armijas ziņojumi», šai gadījumā —1806. gada 15. oktobra ziņojums.

12. Ipp. . .. kā izpatikt dubļos nīcējiem, kas sveštautiešus padarījuši tik nekaunīgus, . ..— Mājiens uz M. Lamarka repliku. Restaurācijas sākumā deputātu palātā, izdzirdis ultrarojālista Blakasa vārdus, ka nu Francija baudīšot atpūtu, M. Lamarks sacīja: «Tā ir nevis atpūta, bet nīkšana dubļos.» Opozīcija apsūdzēja politiskā stagnācijā arī Luija Filipa valdību.

12. Ipp. . .. nedz Krievija, nedz citas tīri despotiskās valstis nekad mums nepiedos tās trīs dienas…— t. i., nesamierināsies ar Jūlija revolūciju, kas notika 1830. gada 27., 28. un 29. jūlijā. Luija Filipa kāpšanu tronī Krievija uzņēma naidīgi, Austrija — vēsi utt. Kādu laiku Nikolajs I prātoja par militāru iebrukumu Francijā, lai atjaunotu tajā agrākās dinastijas un muižnieku kundzību.

12. Ipp. Par karu viņš sprieda pēc lielgabalnieku apmācībām Vansenas mežā.— Runa ir par militārajām mācībām Parīzē, Vensenas mežā, kurās piedalījās Politehniskās skolas audzēkņi.

12. Ipp. . . . kādā Švābijas vai Itālijas būdiņā . ..— Arī mājiens uz Napoleona karagājienu Itālijā (1796—1798) un Francijas karaspēka ieiešanu Lombardijā. Lisjēna sapņi par ievainojumu un jaunavu, kas viņu koptu nezināmā ciemā, atgādina franču karavīru uzturēšanos Itālijā, kāda tā aprakstīta «Parmas klostera» pirmajā nodaļā.

Ipp. . . . ko uz Sēzijas ieleju izraidījis nīgrs vīrs.— Jauna sieviete Sēzijas krastos — t. s. klejojošais sižets, kas atstāstīts Stendāla grāmatā «Par mīlestību»: greizsirdīgs vīrs aizved sievu uz pussagruvušu pili Sēzijas mežos. Tāpat kā Nello della Pjetra, Dantes «Dievišķās komēdijas» varonis, viņš trīs gadus neizrunā ne vārda.

Ipp. . . . nogalinās kā Pirru . . .— Pirru (319—273 g. pr. m. ē.), Epīras valdnieku, kaujas laikā Argosas ielās apdullināja dakstiņš, kuru kāda vecene nometa no jumta. «Anrī Brilāra dzīvē» (1836) Stendāls raksta, ka stāstu par Pirra nāvi viņš dzirdējis agrā bērnībā no vectēva Anrī Ginjona, kad Grenoblē notikusi sacelšanās, kas nosaukta par «Dakstiņu dienu».

13. Ipp. …kāds Ošam līdzīgs kaprālis… iecelsim tādu pirmo konsulu, kas neļaus Nikolajam sevi piesmiet.— Lācars Ošs (1768—1797)—viens no populārākajiem republikas ģenerāļiem, komandēja armiju XVIII gadsimta revolucionārajos karos; apspieda kontrrevolūcijas dumpjus Vandejā un Bretaņā. Revolucionārās Francijas cīņu pret monarhistisko koalīciju Stendāls uzskatīja par jaunlaiku vēstures skaistāko brīdi un Napoleonu tajā — par varoni. Te viņš šo laikmetu pretstata Jūlija monarhijas bēdīgajam laikam.

13. Ipp. Brašais Austerlicas un Marengo zaldāts . . .—1800. g. 14. jūlija kaujā pie Marengo Napoleons sakāva austriešus; pie Austerlicas (tagad — Slavkova Cehoslovakijā) viņš 1805. g. 2. decembrī guva uzvaru pār austriešu un krievu karaspēku. Bonaparta iekarošanas

karu laikā, ka Stendāls rakstīja «Napoleona dzīvē» (18IS), franču armija no skarbas, republikāniskas un varonīgas, kāda tā bija pie Marengo, k|uva aizvien egoistiskāka un monarhistiskāka. 1830. gada tā pārvērtās par Jūlija monarhijas reakcionārās politikas ieroci.

Ipp. «Tu esi papūlējies piedzimt»— Figaro vārdi 110 Bomaršē komēdijas «Trakā diena jeb Figaro kāzas» (1784).

Ipp. Sensimonists — Sensimona mācības piekritējs. Klods Anrī de Ruvruā Sensimons (1700—1825)—franču domātājs, sociālists Utopists, kura mācība ir viens no zinātniskā sociālisma avotiem.

Ipp. Nedrīkst ļauties pirmajam jūtu uzbrāzmojumam — Lisjēns pārfrāzē pazīstamo Taleirāna izteikumu: «Neuzticieties pirmajam jūtu uzbrāzmojumam — tas vienmēr ir augstsirdīgs.»

16. Ipp. . . . pirmajā Ēģiptes kaujā pie Aleksandri jas mūriem . . .— t. i., Napoleona Ēģiptes ekspedīcijas laikā (1798—1801). 1798. g. 2. jūlijā franču flotile tuvojās Ēģiptes krastiem. Pie Marabu Napoleona armija steidzīgi izcēlās krastā un devās karagājienā. Pēc dažām stundām tā iegāja Aleksandrijā.

Ipp. . . . visos revolūcijas karagājienos . . .— t. i., revolucionārās Francijas karos pret feodālā absolūtisma valstu koalīciju, kuri sākās 1792. g. aprīlī.

Ipp. liurbonu valdīšanas laikā Filoto saņēma pirmo komūniju un tika Goda leģiona virsniekos.— Katoļiem pirmās komūnijas ceremonijā piedalās bērni desmit līdz divpadsmit gadu vecumā; Goda leģiona virsnieks — ar šo Francijas nacionālo ordeni (ceturto pakāpi) apbalvotais. Goda leģionu nodibināja Napoleons 1802. gadā. Tādējādi Filoto pieredzējis vēsturiskus notikumus, kuru gaitā republiku nomainīja direktorija, konsulāts un impērija, trīsreiz Francijā valdīja Burbonu dinastija.

Ipp. . . . tā sāka arī Dezē un Sensirs, varoņi, kurus nav aptraipījis hercoga tituls.— Luijs Šarls Antuāns Dezē (1768—1800)— revolūcijas laikmeta franču ģenerālis, apveltīts ar drosmi un militāra taktika spējām; komandēja Napoleona karaspēka avangardu Ēģiptē, iekaroja Augšēģipti; kritis pie Marengo. Stendāls viņu ļoti cienīja.

18. Ipp. Maršals Guvions de Sensirs (1764—1830) sarakstījis vairākus darbus par Napoleona karu vēsturi; franču armijas reorgani- zētājs Restaurācijas laikā. Ar «hercoga titulu» domātas arī zemes un citādi labumi, ko Napoleons izdalīja jaunajai muižniecībai.

20. Ipp. Nansī, ko tēlo Stendāls, nav līdzīga Mertas un Mozelas departamenta (308 km uz austrumiem no Parīzes) galvaspilsētai; reālajā Nansī rakstnieks pavadījis tikai divas stundas, un, tēlojot darbības vietu — provinces pilsētu, ko sākotnēji nosauca par Manvaljē, viņš izmantojis atmiņas par dzimto Grenobli.

20. Ipp. . . . sīkumos vēl saglabāja Sambras un Mēzas armijas paradumus .. .— Sembras un Mēzas armija bija viena no revolucionārajām armijām, XVIII gs. 90. gados tā izturēja Eiropas koalīcijas karaspēka spiedienu; uzvarēja austriešus pie Flerisas. Ģenerāļa N. prototips ir ģenerālis Legranžs, Napoleona Ēģiptes karagājiena dalībnieks, Restaurācijas laikā — žandarmērijas vecākais inspektors.

Ipp. … tagad . . . jātiesā pēru palātā.— Mājiens uz pēru palātas (1814—1848) tiesai uzdoto prāvu sakarā ar 1834. gada aprīli Lionā, Marseļā, Linevilā un Parīzē notikušajiem nemieriem: strādnieki prasīja republikas nodibināšanu, vairākas dienas uz barikādēm sīvi cīnījās ar valdības karaspēku. Sacelšanos noslīcināja asinis. Saskaņā ar pieņemto likumu bargi tika tiesātas personas, kas izgatavoja un slēpa ieročus, un sacelšanās dalībnieki — tiesāja 1500 cilvēku. Pēru palāta pieprasīja, lai valdība palielina militāro budžetu par četrpadsmit miljoniem franku, kas izmantojami armijas paplašināšanai.

Ipp. Laimīgi tie varoņi, kas miruši pirms 1804. gada!—t. i., revolucionārās Francijas karu dalībnieki. 1804. gadā Napoleons kļuva par imperatoru. Stendāls bija pārliecināts, ka «Napoleons izglāba revolūciju 1796. un 1799. gadā. Drīz viņš iecerēja iznīcināt revolūciju; Francijas laimei būtu labāk, ja viņš būtu kritis 1805. gadā…» Stendāls rakstīja uz «Tūrista piezīmju» manuskripta malām.

21. Ipp. …dzirdēja lielgabalu zalves pret Valensēnas aplencējiem.—1815. gadā Valensēna divus mēnešus izturēja prūšu karaspēka aplenkumu, pēc tam kapitulēja.

Ipp. . . . kaujā pie Hānavas, kur Napoleonam vajadzēja pārraut uzticamo sabiedroto — bavāriešu loku aplenkumu . ..— Trīs dienas ilgajā kaujā pie Leipcigas, slavenajā «tautu kaujā» (1813. g. 16.—18. oktobrī) Napoleona armija tika sakauta. Pret iekarotājiem cēlās visa Vācija — bavārieši, sakši, bādenieši, ko Napoleons uzskatīja par saviem uzticamākajiem sabiedrotajiem. Pie Hānavas austriešu un bavāriešu karaspēks aizšķērsoja ceļu franču armijai. Napoleona ģenerāļiem, starp tiem arī Druo, izdevās izlauzties no aplenkuma.

Ģenerālis grāfs Antuāns Druo (1774—1847)— daudzu kauju dalībnieks, imperatora adjutants (no 1813. g.), pēc impērijas krišanas pārcēlās uz Nansī.

Ipp. . .. viņš man rāda bumbieri . ..— karaļa Luija Filipa seju tā laika avīzēs attēloja bumbiera veidā.

Ipp. . . . taisni Senroša lielgabaliem Bonaparts varēja pateikties par mierīgu valdīšanu.— No Senroša katedrāles pakāpieniem Parīzē, Sentonorē ielā, 1795. gada 13. vandemjērā (4. oktobrī) brigādes ģenerālis Bonaparts, kuru konvents bija iecēlis par artilērijas priekšnieku, apšāva rojālistu dumpiniekus, kas sacēlās pret valdību. Pēc tam viņu iecēla par diviziona ģenerāli un Parīzes iekšējās armijas pavēlnieku un vēl pēc dažiem mēnešiem — par Itālijas armijas pavēlnieku.

25. Ipp. Kopš slavenajām dienām (trīs slavenās dienas) — 1830. gada 27., 28. un 29. jūlijs, kad notika revolūcija.

25. Ipp. Karlisti — Šarla X piekritēji. Saris X (1757—1836) — Francijas karalis (1824—1830) no Burbonu dinastijas. Pirms kāpšanas tronī — grāfs d'Artuā. 1789. gadā bēga uz ārzemēm un bija viens no tiem, kas organizēja intervenciju pret revolucionāro Franciju. Restaurācijas periodā (1814, 1815—1824) viens no ultrarojālistu līderiem. Kļuvis par karali, viņš realizēja galēji reakcionāru iekšpolitiku un ārpolitiku. Šarlu X gāza Jūlija revolūcija. Viņš dzīvoja trimdā — sākuma Anglija, pec tam Praga, kopumā — vaii .ik m l .» trīsdesmit gadu.

Ipp. . . . galīgi neprātīga, zināmā mērā līdzīga de Stala i tin dzei . . .— D'Okenkūra kundzes salīdzinājums ar de Stāla kundzi ir komisks. Nesaprazdams būtību, runātājs piemin franču rakstnieces Žermēnas de Stālas (1766—1817) opozīciju pret Napoleonu. No 1800. gada de Stāla kundzes salons Parīzē k|uva par vienu no politiskās opozīcijas centriem pret pirmo konsulu, pēc tam — pret imperatoru, kas viņai aizliedza dzivot Francijā. Gandrīz visus viņa valdīšanas gadus rakstniece dzīvoja ārzemēs.

Ipp. «National», «Charirari»— avīzi «National» 1830. gadā nodibināja Tjērs, Minjē, Karels u. c., aizstāvot Burbonu dinastijas jaunāko zaru; 1830. gada revolūcijas priekšvakarā tā bija liberāla, revolūcijas laikā — republikāņu preses orgāns.

«Charivari»— satīriska avīze, ko 1832. gadā nodibināja Šarls Filips. Tajā darbojās tādi mākslinieki kā Granvils, Domjē, Gavarnī. Jūlija monarhijas laikā bija ļoti populāra.

Ipp. . .. maršala Neija dēļ. ..— Maršals Mišels Neijs (1769—1815)— Lielās franču revolūcijas un impērijas laika karavadonis; Luija XVIII laikā — Francijas pērs, «simt dienu» laikā atkal pieslējās Napoleonam. 1815. gadā tika nošauts kā nodevējs. Pēc Jūlija revolūcijas avīzes daudz rakstīja par viņa prāvu un tiesas spriedumu.

Ipp. Nansī. . . Vobāna mākslas darbs . . .— Maršals Sebastjens Lepretrs de Vobāns (1633—1707)— franču kara inženieris un ekonomists, uzcēla trīsdesmit trīs un pārbūvēja vairāk nekā trīssimt cietokšņu; zinātniskas un sistematizētas fortifikācijas pamatlicējs. Reālajā Nansī ir XV gadsimta citadele, kurai ar Vobānu nav nekāda sakara.

29. Ipp. . . . pie Montmirailas tiku ievainots . ..— Kauja pie Mont- mirailas 1814. g. beidzās ar Napoleona uzvaru.

33. Ipp. … mūsu novads beigu beigās vēl kļūs par jaunu Van- deju . . .— par jaunu dumpības perēkli: ar «Vandeju» mēdz apzīmēt kontrrevolūcijas perēkļus. Vandejā XVIII gadsimta 90. gados notika kontrrevolucionāru dumpji, kurus nolūkā restaurēt Burbonu dinastijas varu vadīja muižniecība un katoļu garīdzniecība.

Ipp. … nams Senžermēna priekšpilsētā Bābeles ielā — ir gan nosaukums!— Šajā Parīzes kvartālā Versaļas ceļa tuvumā, netālu no Luvra un Tilērijām, franču aristokrātija kopš seniem laikiem cēla savrupnamus. Bābeles ielā atradās Francijas gvardes kazarma, ko 1830. gadā Jūlija revolūcijas laikā triecienā ieņēma sacelšanās dalībnieki Augstākās politehniskās skolas audzēkņa Vanno vadībā.

Ipp. . .. viņa mūs visus ieslodzītu Senmišela kalnā.— Uz Senmi- šela kalna klints pie līča ar tādu pašu nosaukumu (Lamanša departaments) atrodas abatija (X gs.), ap kuru simtgadu kara laikā uzcēla nocietinājumu mūri, klosteris un senlaicīgs cietums. Tagad — viens no tūrisma objektiem.

Ipp. …Anrī Piektā dēĻ— Anrī V (1820—1883)— Šarla X mazdēls, Berrī hercogs, Šamboras grāfs un Bordo hercogs, kuru viena leģitīmistu frakcija uzskatīja par likumīgu troņa mantinieku pēc

Šarla X atsacīšanās no troņa un arī pēc viņa nāves (1836). Trimdā grāfs de Šambors līdz 1870. gadam neuzsāka nekādu politisku darbību, pēc tam izdeva trīs manifestus, pretendējot uz Francijas troni, bet neguva atbalstu.

35. Ipp. . . . tā ir mūsu Tivotī . . .— Tivolī — pilsēta Itālijā austrumos no Romas, slavena ar labi saglabātām imperatora Hadriāna (125—138) un Mecenāta (ap 69.—8. g. pr. m. e.) celtņu paliekām un arī d'Estes villu (XVI gs.), tās ūdenskritumiem un strūklakām — tūristu iecienīta vieta.

40. Ipp. Nelaimīgie Jūlija varoņi sen vairs nav modē . . .— Pēc Luija Filipa kāpšanas tronī sākās reakcija, un 1830. gada revolūcijas dalībnieki iedvesa karalim bažas.

40. Ipp. Rindas no Lafontēna (1621 —1695) fabulas «Sienāzis un skudra».

Ipp. . . . Žiskē šauteņu iepirkšanu . . .— Luija Filipa valdība uzdeva rūpniekam Anrī Žiskē iepirkt trīssimttūkstoš šauteņu. Opozīcija apsūdzēja viņu un ministrus — Suitu un Kazimiru Perjē, ka par šo darījumu viņi saņēmuši kukuļus. Taču Žiskē tika apbalvots ar ordeni un iecelts par policijas prefektu (1831).

Ipp. …Vilēla kunga trīs simti…— Žaks Batists Vilēls (1773—1854)— muižnieks ar lieliem zemes īpašumiem, bijušais emigrants, ultrarojālistu vadonis Restaurācijas laikā, ministru padomes priekšsēdētājs (1822—1828), organizēja deputātu palātā trīssimt balsu vairākuijļu, ar kura palīdzību realizēja savus nodomus, starp tiem — reakcionārus likumus («par emigrantu miljardu», par presi, par bargiem sodiem, ieskaitot nāvessodu, par pārkāpumiem pret kulta priekšmetiem; slēdza vairākas fakultātes Parīzes universitātē). Cieta sakāvi, kad mēģināja atjaunot feodālās mantošanas tiesības.

Ipp. . . . pēc Bakha, kas atgriežas no Indijas . . .— Bakhs antīkajā mitoloģijā — vīnkopības dieva Dionīsa vārds. Viņš, Jupitera un nimfas Semelas dēls, uzvarēja titānus un iekaroja Indiju. Jāšus uz ēzeļa, ar vīnogulājiem apvītus scepterus nesošu vīru un sievu pavadīts, Bakhs pa ceļam mācīja ļaudīm vīnkopību.

42. Ipp. . . Frankoni trupas sta\la puisis . . .— Frankoni — no Venēcijas nākusi cirka jātnieku dinastija. Frankoni cirki bija pazīstami kopš XVIII gadsimta.

42. Ipp. . . sagādāja daudz prieka vienam lielam karalim — mūsu laikabiedram.— Runa ir par Luiju XVIII.

Ipp. . . . Junonas statuja . . .— Junona, Jupitera sieva, viena no visvairāk godātajām seno romiešu dievībām, debesu valdniece, sieviešu aizgādne un Romas matronas tēla iemiesojums.

Ipp. «Kristīga cilvēka dienas»— reliģiski didaktisks izdevums. Šeit — tam līdzīga lasāmviela.

Ipp. Brešinī— ungāru ģenerāļa, Francijas maršala, vieglās kavalērijas organizētāja (1758) Laslo Brešinī vārdā bija nosaukts pirmais franču kavalērijas pulks.

47. Ipp. . . . Abukirā, kur komandēja Mirats . . .— Ar Abukiru (pilsēta uz ziemeļaustrumiem no Aleksandrijas) saistīti divi Napoleona Fģiptes ekspedīcijas notikumi: katastrofa (17()8. g. augusi.i), kuras rezultātā franču floti, kas atradās Abukiras iiča reida, -..• 11 ■. . angļu admirāļa Nelsona eskadriļa, un pēc gada (1799) u/.vaia pu turkiem, kad Bonaparts ar savu armiju ģenerāļu, arī Mirata, pav.ulib.i devās iekarot Austrumus. Acīmredzot te ir runa par šo epizodi.

Ipp. Tu izstiep savus tiklus par augstu, kā Tukidīds saka par beotiešiem.— Tukidīds (apm. 460.—400. g. p. m. ē.)—izcils sengrieķu vēsturnieks, sarakstījis «Vēsturi» astoņās grāmatās, kas veltua (līdz 411. g.) Peloponēsas karam (431.—404. g. p. m. ē.). Divdesmit septiņus gadus ilgais karš starp Spartas vadīto Peloponēsas savienību un Atēnām dziļi satricināja hellēnisko pasauli. Beotiešu savienība, kas bija radusies no senas cilšu federācijas, visu kara laiku piedalījās karadarbībā pret Atēnām. Beotija, ko apdzīvoja galvenokārt zemnieki, atradās uz zemākas ekonomiskās un sociālās attīstības pakāpes nekā Senās Grieķijas progresīvās pilsētvalstis. Tā radies Tukidīda izteikums, kas ņemts no viņa «Vēstures».

Ipp. «Bravo, tas ir Taleirāna cienīgs paņēmiens!»— Saris Moriss de Taleirāns-Perigors (1754—1838)— ārlietu ministrs (1797.— 1799. g. — Direktorijas laikā; 1799^—1807. g.— Konsulāta un impērijas laikā; 1814.—1815. g.— Luija XVIII valdīšanas laikā). Diplomātijas intrigu meistars, cilvēks bez jebkādiem politiskiem principiem, sevišķi slavens kļuva sešus gadus ilgajā slepenajā cīņā pret Napoleonu I. Ja, kā saka Levēns, vecākais, Parīzes publika jūsmo par Taleirāna zemiskumu, tas atspoguļo Jūlija monarhijas politisko un sabiedrisko klimatu. Stendāls pietiekami pareizi novērtēja Taleirāna lomu, kaut ari vēl nebija vēsturiskās un laika distances. Savā darbā «Napoleona dzīve» viņš par Taleirānu raksta kā par intrigantu, kam visi līdzekļi šķiet labi.

Ipp. . .. vienai lielai nodevībai .. .— Mājiens uz to, ka Luijs Filips pārkāpa 1830. gada revolūcijas pirmajās dienās doto zvērestu.

Ipp. . .. man patik spriest par de Lamenē kunga daiļrunību vai Malibrāna kundzes talantu, salīdzinot to ar Pasta kundzes dotībām .. .— Felisite Robērs Lamenē (1782—1854)—franču rakstnieks, publicists un reliģijas filozofs, viens no kristīgā sociālisma pamatlicējiem. Marija de la Felisidada Garsija Malibrāna (1808—1836), Džudita Pasta (ap 1798—1867)—izcilas operdziedo- nes, pirmā — mecosoprāns, otrā — soprāns, iemantojušas slavu ar Bellīni, Rosini un Doniceti operu galveno lomu dziedājumiem.

50. Ipp. Stāsti par jauno ģenerāli Bonapartu, uzvarētāju kaujā uz Arkolas tilta.. .— Runa ir par leģendāro kauju uz Arkolas tilta Itālijas karagājiena laikā (1796—1797), kad Bonaparts ložu krusā ar karogu rokā metās pretī ienaidniekam; viņš palika dzīvs, pateicoties virsniekam, kas viņu aizsedza ar savu augumu.

Ipp. Taso — Torkvato Taso (1544—1595)— Itālijas renesanses dzejnieks, poēmas «Atbrīvotā Jeruzaleme» autors.

Ipp. Vai tas nav de Šatobriāna kunga nopelns?— Runa ir par Šatobriāna politisko darbību gan Restaurācijas režīma labā (viņš bija Francijas vēstnieks Vācijā, Anglijā un Itālijā), gan opozīcijā. Sī darbība sekmēja rakstnieka milzīgo popularitāti. Stendāla attieksme pret Šatobriānu bija negatīva.

Ipp. …pie Viktorīnas.— Viktorīna, Parīzes modes salona īpašniece.

Ipp. Monžs — Gaspārs Monžs (1746—1818)—izcils franču matemātiķis, aprakstošās ģeometrijas radītājs, viens no Augstākās politehniskās skolas dibinātājiem.

52. Ipp. Man vajadzīgas izsmalcinātas paražas, Luija Piecpadsmitā netikumiskās valdīšanas augli . . .— Luija XV laikā Francijas sabiedrības noslāņošanās ieguva neredzētu vērienu: no vienas puses, zemnieku (astoņdesmit procentu iedzīvotāju) un citu trūcīgo slāņu nabadzība, no otras,— muižniecības un baznīcas kolosālās bagātības; galmā valdīja izaicinoša greznība, tikumu pagrimums un korupcija.

52. Ipp. Bufa opera — Stendāla laikā Itāliešu teātri dēvēja par Bufa operu.

Ipp. … redzējis… Klebēru, Mišo un piedzīvojis Sambras un Mēzas skaistās dienas…, Žans Batists Klebērs (1753—1800) — franču ģenerālis, kas cīnījās Vandejā un pret Eiropas kontrrevolucio- nāro koalīciju Sambras un Mēzas armijā, kur viņam bija izšķiroša loma uzvarā pār austriešu un holandiešu karaspēku Flerisā (1794); armijas pavēlnieks Ēģiptē, pēc Bonaparta aizbraukšanas — tās virspavēlnieks (1799). Nogalināts Kairā.

Klods Injass Fransuā Mišo (1775—1817) — franču ģenerālis, piedalījies Lielās franču revolūcijas un impērijas karagājienos, piemēram, Napoleona karagājienā uz Itāliju. Stendāls bija Mišo adjutants un saglabāja par viņu labas atmiņas.

Ipp. … Furjē idejas par Zemes siltumu, Ampēra atklājumu pareizību …— Runa ir par Žanu Batistu Žozē Furjē (1768—1830), izcilu franču matemātiķi, kas strādāja matemātiskās fizikas jomā. 1807. un 1811. gadā iesniedza Parīzes Zinātņu akadēmijai savus pirmos atklājumus par siltuma izplatīšanos cietā ķermenī, bet 1822. gadā publicēja darbu «Siltuma analītiskā teorija».

Andrē Marī Ampērs — izcils franču fiziķis un matemātiķis, viens no mūsdienu elektrodinamikas pamatlicējiem. Te acīmredzot ir mājiens uz Ampēra hipotēzi (1820) par vielu magnētiskajām īpašībām; laikabiedri Ampēra teoriju uzņēma ar lielu neuzticību. Abi zinātnieki bija Augstākās politehniskās skolas pasniedzēji. Stendāls vērīgi sekoja sava laika zinātnes attīstībai.

58. Ipp. «Galilejieti, tu neko neiespēsi pret mani!»— Apokrifisks Jūliāna Atkritēja izsauciens kaujas laikā. Jūliāns Atkritējs (Flāvijs Klaudijs, 331—363)— Romas imperators, Konstantīna Lielā radinieks, 355. g. tika iecelts par cēzaru un Gallijas vietvaldi. Pēc Konstantīna nāves (361. g.) kļuva par Romas impērijas valdnieku. Viņš atklāti pasludināja sevi par pagāniskās reliģijas piekritēju. Krita karā pret persiešiem, saskaņā ar leģendu — tika neredzamas rokas satriekts par atkrišanu no kristiānisma.

58. Ipp. . .. mēs šķērsojām Franciju no Maincas līdz Baijonai, lai iesoļotu Spānijā . ..— Mājiens uz Kārļa IV un viņa dēla Ferdinanda VII atsacīšanos no troņa 1808. gada maijā Baijonā (Lejaspirc- neji) pēc Napoleona I prasības. 15. jūnijā turpat notika simt spāņu aristokrātijas pārstāvju apspriede, kas padevīgi pieņēma Napoleona diktēto valsts konstitūciju un apsveica Spānijas troņa nodošanu Žozefam Bonapartam. Jau 2. maijā Madridē tauta, kas negribēja samierināties ar savu valdnieku pazemošanu, sacēlās. Uz Baijonu un Spāniju tika sūtīts franču karaspēks.

Ipp. … studiate la matematica (itāliešu vai.)—Mājiens uz kronētas kurtizānes vārdiem Žanam Žakam Ruso: «Atstājiet sievietes, Dzaneto, un studējiet matemātiku!»

Ipp. …nepaņēmāt rokās nedz «Le Journal de Paris», nedz «Dēbats» ,..—«Journal de Paris» (dib. 1777. g.—pirmais dienas laikraksts Parīzē; 1833.—1834. g. pieslējās valdības aprindām. «Dēbats» («Le Journal de Dēbats»)— mēreni inonarhistiska avīze.

66. Ipp. … dona Karlosa leģitimitāte Cbristinos . ..— Runa ir par pirmā karl'istu kara notikumiem. To izraisīja dons Karloss Vecākais (1788—1855), kas ar Kārļa V vārdu pretendēja uz Spānijas troni. Viņu atbalstīja karlisti, klerikāļu un absolūtistu reakcija, kas, starp citu, aizstāvēja vienu no senajiem spāņu troņa mantošanas likumiem (pa vīriešu līniju — leģitimitāte). Spānijā valdošā reģente Marija Kristīna (1806—1878), karaļa Ferdinanda VII (1784—1833) atraitne — karalis troni bija novēlējis savai nepilngadīgajai meitai princesei Isabellai —, atņēma donam Karlosam visas tiesības un privilēģijas. Viņas pusē cīnījās kristinosi (christinos), liberālās muižniecības un buržuāzijas pārstāvji. Uzvarēja reģente.

70. Ipp. … vajagot saukt atpakaļ jezuītus.— Karaļa Šarla X valdīšanas laikā katoļu garīdzniecības pretenzijas, ko atbalstīja valdošās aprindas, izraisīja neapmierinātību visā valstī. Sevišķu sašutumu radīja garīdzniecības iejaukšanās politikā un jezuītu izaicinošā izturēšanās. Cīņai pret jezuītiem pievienojās pat muižniecības pārstāvji. Presē tika izteiktas bažas, ka jezuītu rīcība var radīt pamatu jaunai revolūcijai, draud gāzt «reliģiju, sabiedrību un troni». Jūlija revolūcijas rezultātā tika ierobežotas garīdzniecības tiesības — lai nedrīkstēja piederēt zemes īpašumi. Galējā reakcija negribēja ar to samierināties.

Ipp. . .. ekspedīcija uz Transnonēnas ielu . . .—1834. gada otrā Lionas sacelšanās radīja atbalsi daudzās Francijas pilsētās, arī Parīzē, kur 13. un 14. aprīlī iedegās niknas ielu cīņas. Kareivji nogalināja ne tikai dumpiniekus, bet arī pilnīgi bezvainīgas sievietes un bērnus. Sevišķi mežonīga bija izrēķināšanās Transnonēnas ielā, kur vienā no namiem noslepkavoja visus iedzīvotājus; šie noziegumi tika pastrādāti ar iekšlietu ministra Tjēra ziņu.

Ipp. … nožēlojamais Antverpenes . . . lielgabals.— Mājiens uz Antverpenes aplenkšanu, ko vadīja maršals Žerārs (1832. g. 29. novembrī) Beļģijas neatkarības kampaņas laikā.

71. Ipp. … spriedīsim Barēma garā .. .— Bernārs Fransuā Barēms (1640—1703)—Lionas matemātiķis, sarakstījis «Gatavu rēķinu grāmatu».

73. Ipp. .. . vācu filozofijā, kas .. . atsaukdamās uz ticību . . .— Te pirmām kārtām ir runa par Hēgeļa (1770—1831) mācību, it īpaši viņa darbu «Zinātne un loģika» (1812—1816), kur formulēti dialektikas likumi, kā ari par Kanta izziņas teoriju, saskaņā ar kuru lietu daba pati sevī principiāli nav pieejama mūsu izziņai.

Ipp. .. . premjerministram jābūt blēdim, tādam kā Valpols …— Runa ir par angļu valstsvīru Robertu Valpolu (1676—1745), kam bija milzīgas pilnvaras Džordža I un Džordža II valdīšanas laikā. Viņš bija vigu partijas galva un rīkojās buržuāzijas un lendlordu labā, nenicinādams korupciju kā politikas līdzekli.

Ipp. .. .par garīdznieku vajadzētu kļūt vismaz vienam no kaira kārtīga muižnieka dēliem — tādu piemēru mums jau rāda Anglija.— Garīdznieka karjeru parasti paredzēja otrajam vai trešajam muižnieka ģimenes dēlam. Ari anglikāņu baznīcas augstākā hierarhija bija cieši jo cieši saistīta ar Anglijas finansu oligarhiju un zemes aristokrātiju.

76. Ipp. .. . de Dirasa kundzes sabiedrībā . . .— Hercogiene de Dirasa (1778—1828)— franču rakstniece; viņas salonu Parīzē apmeklēja monarhisti ar augstu stāvokli sabiedrībā.

Ipp. … saucas par de Monmoransī vai de Latrenuiju .. .— Monmoransī — sena franču dzimta, kuras saknes iesniedzas X gadsimtā. Vikonts Matjē de Monmoransī bija Šarla X ārlietu ministrs, ultrarojālists. Latrenuiji pieminēti jau XIV gadsimtā: Žoržs de Latre- nuijs bija Šarla VII favorīts un padomnieks, ienīda Žannu d'Arku.

Ipp. . . . no Lotringas seno valdnieku dzimtas …— Lotringas hercogistē ir valdījušas trīs dinastijas, sākot ar Elzasas Žerāru (XI) un beidzot ar Staņislavu Ļeščinski.

77. Ipp. . . vairāk vērts nekā mūsu d'Antēni . ..— Hercoga d'Antēna, marķīzes de Montespanas (1640—1707), Luija XIV favorītes,— vīra pēcteči.

Ipp. «Quoticlienne», «Gazette», «Mode»— avīzes, kas bija opozīcijā pret Jūlija monarhiju.

Ipp. . . . satracināta Juvenāla tonī . . .— Juvenāls (ap 60.—140. g.)— romiešu dzejnieks, kas nikni šaustīja laikabiedru netikumus.

80. Ipp. Visa Austrumfrancijas pilsonība ir noskaņota patriotiski.— Runa ir par tās uzticību katolicismam un leģitīmismam. Taču 1815. gadā ceturtdaļmiljons, t. i., puse Francijas protestantu dzīvoja Elzasā un Franškontē ziemeļos.

82. Ipp. Melinē — Fransuā Melinē (1768—1852)—franču virsnieks, kas dzīvoja trimdā Briselē (1816—1819) un 1830. gadā organizēja brīvprātīgo korpusu palīdzības sniegšanai beļģu nemierniekiem cīņā pret holandiešu kundzību.

82. Ipp. …slavenā Košēna labā.— Runa ir par Berjē, advokātu leģitīmistu, kura labā tolaik vāca ziedojumus.

82. Ipp. . . . Žablo kungs Versaļā ..,— Runa ir par Dežozjē vode- viļu «Es jokoju», ko izrādīja 1815. gadā.

83. Ipp. . . . pie Briennas apbalvoto liberāli . . . IV mm

(Brienlešato) 1814. gada janvāri franču kampaņas laika N.iļml. <nn guva uzvaru pār Bliheru.

83. Ipp. «Moniteur»— valdības ziņotājs.

83. Ipp. «Tribune»—republikāniska avīze, kas asi kritizēja Juli|.i monarhiju. To slēdza 1835. gadā.

85. Ipp. Hartvela — Hartvelas pils (Bakingema) sešdesmit kilometru attālumā no Londonas, laikā no 1811. līdz 1814. g. Luija XVIII (tolaik — Provansas grāfa) rezidence.

85. Ipp. . .. karaļa Mida bārddzinis.— Kā stāsta teika, Apollons devis karalim Midam ēzeļa ausis, ko zinājis vienīgi viņa bārddzinis. Nespēdams paturēt noslēpumu pie sevis, viņš to uzticējis zemē izraktai bedrei. Kad sacēlies vējš, tajā vietā izaugušās niedres čukstējušas: «Karalim Midam ir ēzeļa ausis.»

85. Ipp. . .. Svētā Luija ordeņa kavalieriem.— Karaļa ordenis, kas tika piešķirts par nopelniem kaujās (dibināts 1693. g.); pastāvēja vairākas tā pakāpes — kavalieris, komandors, lielais krusts.

Ipp. . . . mūžīgi runāja par 93. gada notikumiem …— t. i., par jakobīņu diktatūru.

Ipp. . . . Beranžē,. . . kas sagatavojis Šarla X krišanu.— Pjēra Žana de Beranžē (1780—1887) dziesmas bija ārkārtīgi populāras, tās slavināja franču revolūcijas idejas, modināja tautas patriotismu, šaustīja muižniecību un katoļu garīdzniecību. Beranžē satīras nesaudzēja arī karali.

88. Ipp. … ja viņa senči būtu sekojuši Svētajam Luijam krusta karā.— Luijs IX Svētais (1214—1270)— Francijas karalis 110 1226. gada, vadīja septīto un astoto krusta karagājienu.

Ipp. Lilijas ordeni 1814. gadā nodibināja grāfs d'Artuā (Saris X), to atcēla 1830. gadā. Ar šo ordeni apbalvoja nedaudzas izmeklētas personas. Ljlija ir Francijas karaļu ģerboņa heraldisks zieds.

Ipp. . .. pulkveža Karona lietas laikā . . .— Runa ir par Žozefu Karonu (1774—1822), impērijas laika franču pulkvedi, kas 1820. gadā bija iejaukts bonapartistu sazvērestībā un tika attaisnots pēru palātā. Ieradies Kolmārā, pulkvedis Karons mēģināja piedalīties citas politiskas sazvērestības dēļ apcietinātu virsnieku atbrīvošanā (sazvērestība pret Restaurācijas valdību). Tā tika atklāta, pulkveža Karona mēģinājums glābt ieslodzītos neizdevās, viņu izdeva varas iestādēm un nošāva.

Ipp. .. . atjaunota tieši tāda kārtība, kāda valdīja 1786. gadā.— Francijas pagrimuma sākumu de Serpjērs saista ar tai neizdevīgo tirdzniecības līgumu ar Angliju (1786. g., t. s. Veržēna līgums), kas valstī izraisīja lielu neapmierinātību, it sevišķi komersantu aprindās; taču viņš ignorē monarhijas nespēju tikt galā ar iekšējām krīzēm un ārējo ienaidnieku, situāciju, kāda bija izveidojusies Lielās franču revolūcijas priekšvakarā.

92. Ipp. Inde mali labes (latīņu vai.) — no tā — ļaunuma zīme.

94. ipp. . . . varētu būt viena no tām 1793. gada Saprāta dievietēm . . .— Francijas dekristianizācijas kampaņā, ko galēji kreisie spēki uzsāka jakobīņu diktatūras laikā, vairākos departamentos un Parīzē tika rīkoti Saprāta kulta svētki. Parīzes Dievmātes katedrālē, kas bija pārvērsta par Saprāta templi, aktrise Orbi jaunkundze, tērpusies kā antīkā dieve, kāpa ar ziedu vijām izrotātā tronī, bet pūlis viņu godināja, dziedot himnu ar M. Ž. Šenjē vārdiem. Dieves lomu tēloja arī citas aktrises. Saprāta kultu atcēla 1794. gada martā, kad pret jakobīņu diktatūras valdību vērsās ebertisti (kreisie jakobīņi).

ipp. Olmakas balles — augstākās sabiedrības balles Londonā.

Ipp. … Rambuijē notikušo atsacīšanos …— Runa ir par karaļa Šarla X un dofina atsacīšanos no troņa 1830. g. 2. augustā Rambuijē pilī netālu no Parīzes; pēc tam karalis emigrēja.

Ipp. Bohēmijas stikla rūtis — šeit runa nav par kristālu.

. . . Ipp. . . . Bula darināts rakstāmgalds — Andrē Šarls Buls (1642—1732)— slavens franču mēbeļu galdnieks, kas bagātīgi izmantoja vara, bronzas un perlamutra inkrustācijas.

Ipp. Sine qua non (latīņu vai.)—šeit: katrā ziņā.

99. Ipp. . .. doties uz Spāniju saņemt ciet ģenerāli Riego, lai karalis Ferdinands to pakārtu.— Spāņu ģenerālis Riego (1785—1823) piedalījās nacionālās atbrīvošanās karā pret franču okupantiem, 1820. g. vadīja sacelšanos, ar kuru sākās 1820.—1823. gada revolūcija, komandēja karaspēku franču intervencijas laikā (1823. g. aprīlī). Smagi ievainotu, franči viņu sagūstīja un izdeva karalim Ferdinandam VII.

99. Ipp. …galmā… ar de Sevinjē kundzi, hercogu de Vilruā kungu ,…— Marī de Rabotēna-Šantāla, marķīze de Sevinjē (1626—1696)— franču rakstniece, meitai un citiem adresēto vēstuļu (izd. 1651. g.) autore. Tām raksturīgs smalks stils un vērtīgi vērojumi par sava laikmeta un vides tikumiem.

Hercogs de Vilruā (1598—1685)—Francijas maršals, Luija VI guvernants.

Ipp. Samiēls Bernārs (1681 —1739)— baņķieris, kas bija sarausis milzīgu bagātību un deva aizdevumus Francijas kronim; 1708. gadā karaļa kase bija viņam parādā trīsdesmit miljonu franku.

Ipp. Reģences laiks — Orleānas Filipa (1615—1723) valdīšana Luija XV nepilngadības laikā.

Ipp. …nokratīt advokātu jūgu.— Tas ir, gāzt Luiju Filipu, kura ministru vidū bija diezgan daudz inteliģences pārstāvju (vēsturnieki, juristi utt.).

101. Ipp. …pieminam Luiju Filipu… izkliedza… «Zaglis!»— Burbonu piekritēji bija pārliecināti, ka Luijs Filips, dinastijas jaunākā — Orleānas zara pārstāvis ir uzurpējis likumīgas mantošanas tiesības. Jūlija revolūcijas laikā viņš tika iecelts par karaļa vietvaldi un ieguva varu ar metodēm, kas deva pilnīgu pamatu tādiem apgalvojumiem.

103. Ipp. . . . Kivjē kungs Botāniskajā dārzā…— Žoržs Kivjē, franču zoologs, salīdzinošās anatomijas, paleontoloģijas un dzīvnieku sistemātikas reformētājs. Botāniskais dārzs Parīzē (dib. 1626. g.)—publisks parks un zooloģiskais dārzs.

111. Ipp. …Anžu Šarla līdzgaitnieka un Svēhi linin ln k/,< vārda . . .— Saris I no Anžū (1246—1285), Anžu dinastijas dil>ln:il.i j., Sicīlijas karalis, Luija IX Svētā brālis. Lisjēns pieņem, ka apakspulk vēža Bizāna de Sisila dzimta cēlusies no senās Anžū d/.imlns

111. Ipp. . . . jaukdama gadus . . . kā viens no viņas senčiem, oiīnlu Angerāns, sekojis Fransuā I karā pret albiģiešiem un kļuvis par Overņas armijas virspavēlnieku . . .— Angerāns de Marinji (1260—1315) valsts ministrs Filipa IV Skaistā (1268—1314) galmā. Cēlies no trūcīgas muižnieku ģimenes, viņš sasniedzis ļoti augstu stāvokli, viņam bija ievērojama loma pārvaldē, il sevišķi finansēs. Pēc karaļa nāves Šarls Valuā viņu apsūdzēja nodevībā un nodeva tiesai. De Komersī kundze jauc Martnjī ar Marinjānu, kur 1515. gada 13. septembri karalis Francisks 1 Ilālijas kara gaitā (nevis karā pret albiģiešiem) guva uzvaru pār šveiciešiem. Albiģieši reliģiska sekta, kas no XII gs. beigām pastāvēja Francijas dienvidos. Simona de Monfora vadītais «krusta karš» pret albiģiešiem izvērsās par konfliktu starp Ziemeļiem un Dienvidiem, iegūstot politisku un kultūras pretišķību raksturu.

111. Ipp. . . . nav nekā nesaprātīgāka par Lafatera mācību.— Jo- hans Kaspars Lafaters (1741 —1801)—šveiciešu dzejnieks, orators un teologs; 1772 g. publicēja darbu «Seju pētīšanas māksla», 1774.—1778. g.— «Fiziognomiski fragmenti» Lafatera mēģinājums rast saikni starp cilvēka garīgo veidolu un sejas veidolu, padarīt fiziognomiku par zinātni cieta neveiksmi.

113. Ipp. Sakrēkēra (reliģiskā Jēzus Svētās Sirds biedrība, dib. 1800. g.)—reliģiska kongregācija, kuras mērķis ir bagālu ģimeņu meiteņu audzināšana.

113. Ipp. . . . viņas rīcībā bija galma ložas Bufa teātri un operā, bet vasarā — divi apartamenti: viens Medunā, otrs Rambuijē.— De Sastlē kundze tālad piederēja pie galma; Medunas priekšpilsētā dienvidrietumos no Parīzes netālu no Medunas meža, tāpat ari Rambuijē, kas slavena ar senu karaļa pili (XIV XVIII gs.), franču aristokrātijai kopš seniem laikiem piederēja ārpilsētas nami.

113. Ipp.Frančuakadēmijasatklātajāssēdēs Franču akadēmi

jas locekļu sēdes ir slēgtas, izņemot gadskārtējās atklātās un gadījumos, kad notiek jaunu locekļu uzņemšanas ceremonija.

Ipp. . . . Milvuā dzeju un de Fontēnu kunga prozu . . .— Saris Ibērs Milvo (1782—1816)— franču dzejnieks, elēģiju autors («Lapkritis» ); Luijs dc Fontēns (1782—1821) — impērijas laika universitātes profesors, Satobriāna draugs; katoliski noskaņots publicists un rakstnieks.

Ipp. . . . Fulona un Bertjē kungu noslepkavošanu . . .— Žozefs FransuāFulons finansuģenerālkontrolieris; Bertjē Fulonaznots. Pēc Bastllijas ieņemšanas sacēlusies tauta abus nogalināja — pakāra laternu stabos.

114. Ipp. …tādā toni un ar tādiem žestiem, kādi piederētos sašutušajam Alcestam . . .— Šeit: teatrāli. Alcests, Moljēra komēdijas

«Mizantrops» (1666) varonis, aicina augstākās sabiedrības pārstāvjus būt patiesīgiem.

Ipp. . . . jūsu prinči atrodas Prāgā, un ji7* sastaps Parīzē!— Mājiens uz Šarla X un viņa galma dzīvi Prāgā, trimdā.

Ipp. Voltēra vārsmas.

120. Ipp. Dārzā, ko savā laikā ierīkojis Luija XV sievastēvs karalis Staņislavs .. .— Polijas karalis Staņislavs I Ļeščinskis (1677—1766) 1725. g. kļuva par Luija XV sievastēvu. Būdams Lotringas hercogistes valdnieks (no 1738. g.), Staņislavs Ļeščinskis nodarbojās ar hercogistes galvaspilsētas Nansī labiekārtošanu. Te Stendāls jauc īstās Nansī reālijas ar izdomātas pilsētas aprakstu.

120. Ipp. …ar zaļām un baltām lentēm…— Baltā krāsa bija leģitīmisma simbols, zaļā — grāfa d'Artuā (Šarla X) emblēmas krāsa.

120. Ipp. … jauna skota portrets.— Runa ir par «Anrī V» (Francijas troņa pretendentu, Burbonu vecākā zara pārstāvi, grāfu Anrī Šarlu de Šamboru, Bordo hercogu, 1820—1883), kas kopā ar karaļa ģimeni dzīvoja senā Skotijas karaļu pili Holirudā Edinburgā.

127. Ipp. …kura vienīgais valdzinājums, tāpat kā Ariosto varoņiem, ir prasme labi jāt.—• Ariosto (1474—1533) poēmā «Saniknotais Orlando» iemieso renesanses laika humānisma idejas, dzejniekam ir sveši bruņniecības ideāli un viņš ironizē par bruņinieku varoņdarbiem.

143. Ipp. Rokas spiediens man ir tikpat kā Kapuja …— Runa ir par iniciatīvas zaudēšanu: mājiens uz epizodi no Kartāgas karavadoņa Hanibala (ap 247.—183. g. p. m. ē.) karagājienu vēstures. Pēc spožām uzvarām pār romiešiem viņš nevis tās izmantoja, bet aizveda karaspēku uz Kapuju, kur, vadīdami laiku pārticībā un bezdarbībā, karavīri zaudēja kaujasspēju.

Ipp. …Tjēra kungu… Luija Filipa policijas ministru.— Ādolfs Tjērs (1797—' 1877)—franču valstsvīrs, vēsturnieks, viens no šķiru cīņas teorijas radītājiem tās buržuāziskajā izpratnē. 1830. g. nodibināja avīzi «National», sekmēja Jūlija monarhijas rašanos. Iekšlietu ministrs (1832—1834), ministru padomes priekšsēdētājs (1836—1840). Vēlāk iegāja vēsturē kā Parīzes Komūnas apspiedējs.

Ipp. . . . lorda Dairona veiksmīgu atdarināšanu . . .— Stendāla tēlotajā laikā Bairons bija apveltīts ar īpašu valdzinājumu. Spēcīgas personības meklējumi, paaugstinātas prasības pret dzīvi, vēlēšanās atbrīvoties no morāles valgiem un pilsoniskās eksistences vienmuļības — visi šie XIX gs. pirmās puses noskaņojumi guva iemiesojumu Bairona kultā.

161. Ipp. …bez Sofijai raksturīgās klīrības …— Mājiens uz Henrija Fīldinga romāna «Stāsts par Tomu Džonu Atradeni» (1749) varones Sofijas kaislību, pret kuru viņa cīnās visiem spēkiem, «te sarkdama, te bālēdama».

164. Ipp. Morgena gravīra.— Rafaels Morgens (1758—1833)— itāliešu grafiķis, pazīstams ar Rafaela, Leonardo da Vinči un citu mākslinieku gleznu atveidojumiem. Stendālam patika viņa gravīras un rakstnieks pieminēja tās savā «Itālijas glezniecības vēsturē» (1817).

166. Ipp. Renē, Lotringas hercogs . ..— Lotringas Ih-k-oi-i Im|h Renē I Labsirdīgais (1409—1480) un Renē II (1451 I.MIH), taču 1473. g. Luijs XI atņēma viņiem tiesības.

Ipp. … vismazākajām Seniermēnloseruā kapelām . . . Sen žermēnloseruā — sena Parīzes baznīca (VI gs.), piederēja kui.i|.i draudzei; gotiskās arhitektūras piemineklis. Baznīcas sānjoinus rotu XIII un XV gs. skulptūras.

Ipp. … nedz sarkankoka notoni, ar kailu Rafaels un Kurlo Dolči apveltījis visskaistākās galvas savas gleznās.— Lielākajai daļai Rafaela (Rafaello Santi, 1483—1520) portretos attēloto sieviešu mati ir gaiši vai zeltaini; iespējams, ka sarkankoka notoni Stendāls saskatījis Fornarīnas portretā (Roma, Nacionālais muzejs) un gleznā «Dāma ar plīvuru» (arī Fornarīnas portrets), kas atrodas Florencē Piti galerija.

Karlo Dolči (1618—1686)—florenciešu gleznotājs, kas gleznojis melanholiskas madonnas; viņš ir darba «Salome ar Jāņa Kristītāja galvu» (Drēzdenē) autors.

Ipp. . . . kapam pievērsts ērgļa deguns, kā saka pārspīlētais Šatkass . . .— Šatkass, Šatobriāna romāna «Atala» (1801, 1805) varonis, stāstīdams par Atalas nāvi, apraksta viņas biktstēvu Obrī, kam bijis «kapam pievērsts ērgļa deguns».

177. Ipp. . . . apakšprefekts Flerona kungs…— Stendāls Fleronu reizēm sauc par prefektu, reizēm — par apakšprefektu.

179. Ipp. Par . . . kampaņas militārajiem, stratēģiskajiem, politiskajiem un vēl daudziem citiem aspektiem lasiet tālai ka avīzēs.— Mājiens uz strādnieku nemieriem 1834. g. Lionā, Sentetjēnā, Klermonā un Ferrānā, kurus Luija Filipa valdība nežēlīgi apspieda.

191. Ipp. Viņš kā Tankredo cīnījās ar rēgiem . . .— Mājiens uz ainu no Torkvato Taso poēmas «Atbrīvotā Jeruzaleme», kur bezbailīgais bruņinieks Tankredo pārvar meža burvestības.

Ipp. . . . doktoru pataisīs par ministru, tas būs viņu Korbjē.— Žaks Žozefs Korbjē (1767—1853)—franču politisks darbinieks. Restaurācijas sākumā kļuva par deputātu palātas locekli un ultrarojā- listu, Šarla X valdības reakcionāro pasākumu piekritēju; karalis viņam piešķīra hercoga titulu.

Ipp. . . . cik daudz labāks stāvoklis pirms revolūcijas bija Mecas intendantūrā, kad to vadījis Kalons, kas vēlāk kļuvis par tik slavenu ministru.— Runa ir par Šarlu Aleksandru de Kalonu (1754—1802), bijušo Mecas intendantu, pēc tam — finansu ģenerāl- kontrolieri (1783). Luijs XVI bieži mainīja netalantīgos un izšķērdīgos finansu ģenerālkontrolierus. 1787. g. Kalons ierosināja neveiksmīgu augstākās garīdzniecības un aristokrātijas pārstāvju asambleju, pēc tās krita nežēlastībā un bēga uz Angliju. Francijā veidojās revolucionāra situācija. Par Nansī leģitīmistiem varēja sacīt to pašu, ko par Burboniem: viņi neko nebija aizmirsuši un neko — mācījušies.

194. Ipp. . . . pret nelietīgo Lašalotē, pirmo no jakobīņiem.— Luijs Renē Karadeks de Lašalotē (1701 — 1785)— Bretaņas parlamenta ģenerālprokurors, jezuītu pretinieks, parlamenta opozīcijas vadītājs, cīnījās pret Bretaņas gubernatoru. Kalons iemantoja viņa uzticību, nodeva viņu kompromitējošus dokumentus valsts orgāniem, un Laša- lotē kopā ar domubiedriem tika apcietināts. Tas notika ap 1760. gadu, nevis 1779. gadā — de Serpjērs kļūdās.

197. Ipp. …pie Linevilas tiks ierīkota jauna kavalērijas nometne.— Linevila atrodas Nansī zonā. Te sapludināta izdomātā un reālā Nansī.

201. Ipp. Jeremijs Dentams (1748—1832)—angļu filozofs, sociologs un jurists; utilitārisma filozofijas pamatlicējs.

203. Ipp. .. .ab hoc et ab hac (latīņu vai.) — šeit: katra iemesla dēļ.

206. Ipp. … Kārļa Drosmīgā uzvarētāju pēcteči.— Kārlis Drosmīgais (1433—1477), Burgundijas un Flandrijas hercogs, vadīja feodālās aristokrātijas koalīciju un dumpi pret Luiju XI. Kārļa Drosmīgā uzvaras (Lotringas iekarošana) nomainīja sakāve — viņu nogalināja Nansī.

209. Ipp. .. . cilvēku no naidīgas partijas, zilo .. .— Par zilajiem sauca republikāņu karavīrus (pēc uniformas krāsas) Vandejas kara laikā.

214. Ipp. Hjūma «Anglijas vēsture» (1754—1762)—- angļu filozofa, ekonomista un vēsturnieka Deivida Hjūma (1711 —1776) darbs.

217. ļpp. . . . Dorā cienīgus vārdus par puķu skaistumu . . .— Klods Žozefs Dorā (1734—1780)— franču dzejnieks, «madrigāla laikmeta» pārstāvis.

221. Ipp. . . . Bakarā manufaktūrā . . .— Kopš 1816. g. Bakarā (Mertas un Mozelas departaments) ir pasaulslavens kristāla ražošanas centrs,'tā izstrādājumi ir sevišķi slaveni ar lielisko slīpējumu.

Ipp. . . . Bodrī ang(u romānus.— Bodrī — Parīzes izdevniecība, kas laida klajā angļu autoru darbus, galvenokārt romānus, oriģinālvalodā.

Ipp. . . . no Prāgas bija pienākusi nepārprotama pavēle . . .— Runa ir par trimdā izraidītā karaļa rīkojumu; autora izdoma neatbilst franču vēsturnieku datiem: Šarls X Prāgā nepieņēma leģitīmistus.

Ipp. . . . mezzo termine (itāliešu vai.)— daļējs atrisinājums.

Ipp. Amas pils Pikardijā bija vieta, kur ieslodzīja daudzus Francijas valstsvīrus, no Kondē prinča (XVI gs.) līdz Šarlam un Luijam Napoleonam, kas izbēga 1846. gadā.

S. Beļajeva

II

233. Ipp. «Kāda muļķība,» Monteskjē saka, «ir nopelt inkvizīciju!»— Šarls Luijs de Sekonda, barons de Laberds un de Monteskjē (1689—1755)—franču apgaismotājs, tiesību zinātnieks, filozofs un rakstnieks; iespējams, runa ir par darbā «Par likumu garu» (1748) izteiktajiem spriedumiem par inkvizīcijas nepieciešamību Venēcijā.

233. Ipp. Non ragionam di loro, ma guardo e passa (itāļu vai.)—«Viņi nav vārdu vērti — uzlūko un garām ej!»— Virgilija vārdi

Dantes Aligjeri «Dievišķajā komēdijā», kas attiecināti uz niecīgu |mi?u dvēselēm — tās drūzmējas elles pievārtē un nav pat elles cienīga-., jo līdzās tām grēcinieki sāktu lepoties ar savu grēku nozīmību.

234. Ipp. Tenerāni — Pjetro Tenerāni (1789—1869)— itāliešu lel nieks, Kanovas skolnieks; pūlējās ar romantisma līdzekļiem atdziviu.it akadēmismu; Stendāls viņu nosauca par vienīgo talantīgo sava laika Itālijas tēlnieku.

Ipp. … 1834. gada izstādē.— Runa ir par 1834. gada rūpniecības izstādi, kas bija veltīta franču industrijas sasniegumiem.

Ipp. . . . sommalions respeclueuses — ārpusjuridisks akts, ko varēja realizēt pilngadīgi bērni, lūdzot vecākiem rakstisku «padomu» gadījumā, ja vecāki nepiekrita viņu laulībām.

235. Ipp. Suits — Žans de Djē Suits (1769—1851)—Francijas maršals, kas izšķīra kaujas iznākumu pie Austerlicas; Napoleons I viņam piešķīra Dalmācijas hercoga titulu; no 1830. līdz 1832. g. bija kara ministrs, 1831. g. vairākkārt atradās kabineta priekšgalā; apspieda Lionas sacelšanos.

Ipp. . .. burvis Merlins — viens no ķeltu teiku un Artura cikla bruņinieku romānu varoņiem.

Ipp. Vai dievs te taps vai parasts pods?— No Lafontēna fabulas «Tēlnieks un Jupitera statuja».

Ipp. That is the question (angļu vai.)—Lūk, jautājums — vārdi no Šekspīra traģēdijas «Hamlets».

Ipp. Martinjaks — Žans Batists Gejs, vikonts de Martinjaks (1776—1832) —franču politisks darbinieks, iekšlietu ministrs no 1828. līdz 1829. gi Būdams rojālists, realizēja piekāpšanās politiku attieksmē pret liberālo opozīciju.

237. Ipp. Kolbērs—tans Batists Kolbērs (1619—1683) — Luija XIV laika valsts sekretārs, finansu ģenerālkontrolieris; sekmēja absolūtisma uzplaukumu.

237. Ipp. Silti — Maksimiljēns Betins, barons de Ronī, hercogs de Sillī (1560—1641)—Anrī IV padomnieks un ministrs, kas realizēja daudzas reformas pēc ticības karu beigšanās Francijā.

237. Ipp. Frotē — grāfs Luijs de Frotē (1755—1800) vadīja rojā- Iistu dumpjus Normandijā 1795.—1796. un 1799.—1800. g., padevās gūstā republikāņiem, pēc tam tika apcietināts un apsūdzēts musināšanā uz bruņotu cīņu un pēc karatiesas sprieduma nošauts.

237. Ipp. . . . nolādētās preses brīvības dē\ . ..—1830. g. konstitucionālā harta pasludināja preses brīvību un atcēla cenzūru.

Ipp. Monvels— Žaks Marī Bute dc Monvels C1745—1811) — franču aktieris un dramaturgs; no 1790. g. tēloja cildenu tēvu un moralizētāju lomas.

Ipp. … Abatijā . . .— Runa ir Senžermēndeprē abatiju Parīzē, kas Luija Filipa laikā bija pārvērsta par armijas cietumu; Lisjēnam draudēja arests par patvaļīgu dienesta atstāšanu.

Ipp. … iestāties trapistos — trapisti — mūku ordenis ar ļoti stingriem statūtiem.

Ipp. Vovenargs—Liks de Klapjē, marķīzs de VovenargS (1715—1747)— franču rakstnieks morālists, sarakstījis «Ievadu cilvēka prāta izpratnē» (1746). Šajā darbā ietvertas ne vien slavenās «Pārdomas un maksimas», bet arī, piemēram, «Raksturi un dialogi», kur parādīti tipiski cilvēku raksturi — kaislīgais Egesips, nelokāmais Likass, neveiksminieks Klazomens, divdesmit gadu vecais parīzietis Edgars utt.

Ipp. Lagranžs (1736—1813)—franču matemātiķis un astronoms.

240. Ipp. Lafaijels — marķīzs Marī Žozefs de Lafaijets (1757—1834)—franču ģenerālis un politisks darbinieks, aktīvi piedalījies Ziemeļamerikas Neatkarības karā, 1789. g. un 1830. g. revolūcijas liberāls darbinieks Francijā.

240. Ipp. Monteņs — Mišels Eikems de Monteņs (1533—1592) — franču rakstnieks un morālists, filozofs skeptiķis, «Eseju» (1580—1588) autors.

Ipp. Requiescat in pace (latīņu vai.)— Lai dus dieva mierā.

Ipp. …salīdzināts ar imperatora grāfu Darī.— Pjērs Brino Darī (1767—1829)— viņam Napoleons piešķīra grāfa titulu, viņš bija Lielās armijas ģenerālintendants, literāts, Stendāla radinieks un labvēlis.

Ipp. .. . «Verteru», kur, šķiet, es izlasīju par šo interesanto īpatnību.— Gētes romānā «Jaunā Vertera ciešanas» par šo īpatnību nekas nav minēts.

246. Ipp. ._. . Dipons no Eras — Žaks Šarls Dipons, iesaukts par Diponu no Eras (departaments) (1767—1855)—franču politisks darbinieks, Restaurācijas laikā — liberālās opozīcijas pārstāvis deputātu palātā, bija slavens ar godīgumu un neuzpērkamību; Luija Filipa laikā neilgi bija tieslietu ministrs, pēc tam atgriezās opozīcijā.

246. Ipp. id est (latiņu vai.)—tas ir.

251. Ipp. E sotto l'usbergo sentirsi pura (itāliešu vai.)—«Un tīras sirdsapziņas aizsegā»— vārdi no Dantes Aligjeri «Dievišķās komēdijas».

251. Ipp. Rubini — Džovanni Batista Rubini (1795—1854)—itāliešu tenors, 1825.—1826. un 1831.—1843. g. ar milzīgiem panākumiem dziedāja Bellini un Doniceti operās Parīzes Itāliešu operā.

253. Ipp. .. . noteikt sodu baznīcas svēto trauku zagļiem.— Likums par svētuma apgānīšanu, ko pēc ilgas apspriešanas pieņēma 1828. g., atjaunoja pirmsrevolūcijas likumdošanas sodus par svētuma apgānīšanu (augstākais sods — nāve, iepriekš liekot publiski nožēlot grēkus un nocērtot labo roku). Likums ne reizi netika piemērots un pēc Jūlija revolūcijas to atcēla.

253. Ipp. . . . Perfeti gravīra — svētā Sesila . . .— Svētā Sesila, mūziķu aizgādne, parasti tiek attēlota spēlējam ērģeles eņģeļu vidū; Antonio Perfeti (1792—1872)—Florences gravieris, Rafaela Morgena skolnieks, izgatavoja galvenokārt reprodukcijas — vara grebumus.

255. Ipp. Kurš gan mūsdienās Francijā tic zvērestam?— Mājiens uz Luija Filipa melīgo solījumu, ko viņš 1830. gadā deva Nacionālās gvardes virspavēlniekam Lafaijetam,— radīt «tautas troni tīri republikānisku iestāžu ietvarā».

258. Ipp. . . . Fragonāra vai Barbjē «Ulisu . . — izcilais gleznotājs un grafiķis Žans Onorē Fragonārs (1732—1806) un viduvējais mākslinieks Žans Žaks Fransuā L.ebarbjē (1738—1826) apvienoti kā tā vieglprātīgi galantā gara paudēji, kas bija raksturīgs vecā režīma Francijai no XVIII gs. beigu līdz XIX gs. sākuma revolucionārā klasicisma piekritēju, viedokļa (Dāvids un viņa skola).

258. ipp. Andreloni — Pjetro Andreloni (1787—1849) — itāliešu gravieris, no 1831. g. Gravieru skolas direktors Milānā; pazīstamas viņa gravīras pēc klasicistu un viņu priekšteču darbiem.

260. Ipp. Polinjaks —• princis Žils Ogists Armāns de Polinjaks (1780—1847)—galēji labējs franču politisks darbinieks, ārlietu ministrs un kabineta prezidents no 1829. līdz 1830. g.; pēc opozīcijas panākumiem pirmstermiņa vēlēšanās ieteica Šarlam X 1830. g. 26. jūlijā izdot rīkojumus, ar kuriem otrreiz, jau pirms sēžu sākšanās, tika atlaista deputātu palāta, atcelta preses brīvība un grozīts likums par vēlēšanām; tas izraisīja revolūcijas uzliesmojumu; pēc revolūcijas viņam piesprieda mūža ieslodzījumu, 1836. g. amnestēja.

262. Ipp. Silti ir bijis zaglis . . .— īstenībā Sillī bija slavens ar savu godīgumu.

262. Ipp. ģenerālis Bonaparts Itālijā zaga.—• Pirmā Itālijas karagājiena laikā Bonaparts uzlika uzvarētajiem lielu kontribūciju, taču, kā Stendāls raksta savā darbā «Napoleona dzīve», viņš cīnījās pret Direktorijas ierēdņu un komersantu ļaunprātībām.

262. Ipp. Moro (1763—1813)—viens no labākajiem republikāniskās armijas ģenerāļiem, slavens ar savu godprātību; 1799. g. viņa karaspēku Itālijā — pie Novī un Kasano — sakāva Suvorovs.

Ipp. . . . izturas pret romantismu tāpat kā akadēmija . . .— Franču akadēmija neatzina romantismu, no 1820. līdz 1830. g. tā bija klasicisma balsts.

Ipp. Engrs — Žans Ogists Dominiks Engrs (1780—1867) — franču gleznotājs, Davida skolnieks, klasicisma vadonis franču XIX gs. glezniecībā.

265. Ipp. Pridons — Pjērs Pols Pridons (1758—1823)—viens no romantisma aizsācējiem franču glezniecībā.

268. Ipp. Tuēns — Andrē Tuēns (1747—1824)— franču botāniķis, Parīzes Botāniskā dārza galvenais dārznieks; Dabaszinātņu akadēmijas loceklis.

271. Ipp. Institūts — Francijas institūts, piecu akadēmiju apvienība, kurā ietilpst Franču akadēmija (literātu sabiedrība, 40 locekļu), Uzrakstu un valodniecības akadēmija, Daiļo mākslu akadēmija, Morāles un politisko zinātņu akadēmija.

Ipp. Troppo aiuto a sant'Antonio (itāliešu vai.)— Pārāk liela palīdzība svētajam Antonijam.

Ipp. Beranžē bija ierēdnis ar tūkstoš astoņsimt franku algu gadā.— Pjērs Žans Beranžē no 1809. līdz 1821. g. strādāja par sīku ierēdni Parīzes universitātes kancelejā.

274. Ipp. Rodils — Hosē Ranons Rodils (1789—1853)—spāņu ģenerālis, Spānijas pilsoņu kara laikā nostājās IsabellasII pusē; kara gaitā Isabellas piekritēji slēdza lielāko daļu klosteru, to zemes konfiscēja un pārdeva.

Ipp. «Le Courrier frangais» (1819—1848)—Parīzes dienas laikraksts, viens no galvenajiem liberālās partijas preses izdevumiem Restaurācijas un Jūlija monarhijas laikā.

Ipp. … opiju, kura lietošanu pie Jafas mūriem tā pārmeta ģenerālim Bonapartam.— Klīda baumas, ka ģenerālis Bonaparts pavēlējis ar opiju noindēt ar mēri saslimušos franču kareivjus 1799. gadā ieņemtajā Palestīnas pilsētā Jafā.

278. Ipp. Kolenkūrs — marķīzs Armāns de Kolenkūrs, Vičencas hercogs (1772—1827)— franču ģenerālis, Napoleona sūtnis Krievijā; viņam piedēvēja pēc Bonaparta pavēles organizēto Kondē ģimenes pēdējā pārstāvja Luija Antuāna d'Engī nolaupīšanu vācu teritorijā un nošaušanu Vensenas pils aizsarggrāvī; īstenībā akcijas iedvesmotāji bija Taleirāns un Fušē; pirmsnāves testamentā Kolenkūrs zvērēja, ka viņam ar to nav bijis nekāda sakara.

Ipp. Res sacra miser (latīņu vai.)— nelaimīgais ir svēts.

-Ipp. Baijārs—Pjērs Terra js senjors de Baijārs (1476—1524)— Šarla VIII, Luija XIII un Franciska I Itālijas karagājienu laikā franču karavadonis, dēvēts par bruņinieku bez vainas un bailēm; nāvīgi ievainots, licis sevi nosēdināt zemē un atsliet ar muguru pret koku, lai nomirtu ar seju pret ienaidnieku.

294. Ipp. Pocco di Borgo — grāfs Andrea de Pocco di Borgo (1764—1842), pēc izcelšanās korsikānis, no 1812. g. bija Krievijas diplomātiskajā dienestā, 1814. g. pierunāja Aleksandru I pieprasīt Napoleona gāšanu, pēc tam līdz 1835. g. bija Krievijas sūtnis Parīzē, no 1835. līdz 1839. g.— Londonā.

296. Ipp. Ress — kardināls de Ress (1613—1679)—franču politisks darbinieks un rakstnieks, viens no Frondas — aristokrātu kustības pret absolūto monarhiju (1648—1679)—vadoņiem; «Memuāru» autors (publicēti pēc nāves 1717. g.), kuros spilgti vēstī par vēsturiskiem notikumiem un dod trāpīgus laikabiedru raksturojumus.

Ipp. de Longvila kundze un de Ševrēza kundze — hercogiene Anna de Longvila (1619—1679), Marī de Reāna-Monbazona, hercogiene de Ševrēza (1600—1679)—aktīvas Frondas dalībnieces.

Ipp. … Žarnaka sitiens . ..— Gijs Šabo barons de Žarnaks (1509—1572)— franču karavadonis; 1547. g. divkaujā uzvarēja pretinieku ar negaidītu cirtienu zem ceļgala; Žarnaka sitiens — negaidīts izšķirošs trieciens.

Ipp. countr\ seats (angļu vai.)— muiža.

Ipp. Roāni — franču aristokrātu dzimta, kas pazīstama kopš XII gs.

298. Ipp. Adelaidas kundze — Orleānas Adelaīda (1777—1847) — Luija Filipa māsa un tuvākā padomdevēja.

298. Ipp. De Polinjaka kundze — hercogiene de Polinjaka (1749—1813) no 1780. g. piederēja pie karalienes Marijas Antuane- tes tuvākā loka, tika apbērta ar valdnieces labvēlības pin uili|iiiiilrin,

1789. g. 16. jūlijā, divas dienas pēc Bastilijas kušana'.. k.ua| i

karalienes pierunāta, kopā ar ģimeni atstāja Franciju; Saila X peili'ļīi kabineta prezidenta māte.

300. Ipp. Segjē — Pjērs Segjē (1588—1672)—Francija', kundei i Luija XIII un Luija XIV .valdīšanas laikā, piederēja pie advnkaiu kārtas.

300. Ipp. Rotšildi — ebreju baņķieru ģimene, kas cēlusies Frankfurtē pie Mainas un pazīstama kopš XVIII gs.; 1822. g. Austrijas imperators piešķīra tai barona titulu; XIX gs. Rotšildu bankai bija nodaļas Parīzē, Londonā, Vīnē un Neapolē.

Ipp. Bekets — Tomass Bekets (1117/1118—1170)—Anglijas kanclers, pēc tam — Kenterberijas arhibīskaps; cīnījās ar karali Henriju II (nevis ar Edvardu III), aizstāvēdams garīdzniecības un normāņu pakļauto anglosakšu — pamatiedzīvotāju — tiesības; pēc karaļa gribas tika nogalināts Kenterberijas katedrālē; katoļu baznīca Beketu iecēlusi svēto kārtā.

Ipp. Ad patres (latīņu vai.)—pie tēviem.

305. Ipp. Talmans de Reo — Žedeons Talmans de Reo (1619— 1690)— franču rakstnieks, memuāriski anekdotisko «Pastāstu» autors.

Ipp. «Credo quia absurdum» (latīņu vai.)—«Ticu, jo tas ir absurds»— kristīgā teologa Tertuliāna (apm. 160—220) vārdu brīva interpretācija no viņa darba «Par Kristus miesu»; tādus tos pieraksta svētajam Augustīnam (354—430); Tertuliāna tekstā teikts: «Tas ir pilnīgi ticami, jo nekam neatbilst.»

Ipp. «Pater metis, transeat a me calix iste!» (latīņu vai.)—«Mans Tēvs, ja tas var būt, lai šis biķeris manim garām iet!»— vārdi no Jēzus lūgšanas Ģetzemanes dārzā krustā sišanas priekšvakarā (Mateja evaņģēlijs, 26.,/39.).

306. Ipp. Cinna —«Cinna jeb Augusta augstsirdība» (1640)— Kor- neija traģēdija. Citētos vārdus saka imperators Augusts Cinnam, kas vada pret viņu vērstu sazvērestību.

310. Ipp. Tortoni kafejnīca Parīzē uz Itāliešu bulvāra un Tēbu ielas stūra, impērijas un Restaurācijas laikā to sevišķi bija iecienījusi smalka publika.

310. Ipp. Kāds — t. i., karalis Luijs Filips, kas, kā apgalvoja, mēdza spekulēt biržā, izmantojot pēdējos starptautiskās politiskās dzīves jaunumus.

314. Ipp. Anaharsisa ceļojums—«Jaunā Anaharsisa ceļojums pa Grieķiju» (1799) — beletrizēts Grieķijas IV gs. p. m. ē. vēstures un arheoloģijas apraksts, tēlots kā skita Anaharsisa ceļojums pa Atēnām un citām grieķu valstīm; autors — franču vēsturnieks abats Žans Žaks Bartalemī (1716—1795).

314. Ipp. Marmontels — Žans Fransuā Marmontels (1723—1799) franču rakstnieks, vēsturiski filozofisko romānu «Belizērs» (1767) un «Inki» (1777), sentimentāli frivolo «Pamācošo stāstu» 1761), traģēdiju un komisko operu libretu autors.

Ipp. Delils — abats Žans Delils (1738—1813)—franču dzejnieks, Virgilija darbu tulkotājs, didaktisku un aprakstošu poēmu autors; 1830-tajos gados Bartelemī, Marmontela un Delila daiļrade šķita novecojusi.

Ipp. Tomā— Antuāns Lenuārs Tomā (1732—1785)— franču literāts, daudzu «Slavinājumu» autors (Saksijas Moricam, kancleram d'Ageso, Sillī, Markam Aurēlijām u. c.).

315. Ipp. . . . varbūt Homērs sacerējis tikai kādu epizodi no dziedājumiem, kuri padarījuši slavenu viņa vārdu . . .— Runa ir par tā saucamo analītiķu — vācu zinātnieka Fridriha Augusta Volfa sekotāju uzskatiem. Volfs savā grāmatā «Prolegomenas Homēram» (1795) pasludināja «lliādu» par dažādu dzejnieku, arī Homēra, dziesmu sakopojumu.

315. Ipp. Aleksandrijas skola.— Runa ir par hellēnisma laikmeta (323—30 g. p. m. ē.) grieķu dzeju, kas tā nosaukta viena tās centra — Ēģiptes Aleksandrijas — vārdā; tai raksturīga intīma tematika, psiholoģisks dziļums, orientācija uz izglītotu lasītāju.

315. Ipp. Mabijons — Žans Mabijons (1632—1707)— franču bene- diktiešu mūks, sacerējis darbus par baznīcas vēsturi; te runa ir par viņa latīņu valodā sarakstīto darbu «Par gallikāņu liturģiju» (1729).

317. Ipp. . . . ziņojumu par stāvokli Alžlrā . . .— Alžīrijas galvaspilsētu Alžīru franči ieņēma 1830. g. 5. jūlijā Šarla X valdīšanas laikā; Alžīrijas pakļaušana turpinājās līdz 1847. gadam.

317. Ipp. Kasba — šeit: cietoksnis un valdnieka pils Alžīrā.

Ipp. . .. Pompeju garā darinātajiem sienu gleznojumiem . . .— t. i., atraisītā, vieglā manierē veidotiem. XVIII gs. sākumā sāka atrakt Pompejus, 79. g. Vezuva izvirduma laikā aprakto pilsētu, un tās freskas ļoti ietekmēja XVIII gs. beigu un XIX gs. sākuma arhitektūras dekoru.

Ipp. Le Messager — politiska, literāra un rūpnieciska rakstura avīze, kas iznāca 1834. g. Parīzē.

322. Ipp. Elslera — Fanija Elslera (1810—1884)—slavena austriešu balerīna, romantiskā virziena pārstāve; Parīzē dejoja no 1834. līdz 1839. g.; klīda valodas, ka Vīnē viņas pielūdzēju vidū bijis Napoleona I dēls — Reihštates hercogs (1811 —1832).

322. Ipp. Esam sasnieguši Senēkas laiku un vairs neiedrošināmies rīkoties un runāt kā Savinjē kundzes un lielā Kondē laikā.— Lūcijs Annejs Senēka, jaunākais (apm. 4. g. p. m. ē.—65. g.) romiešu rakstnieks un domātājs; viņa uzskati pauž fatālismu un nicinājumu pret sabiedriski derīgu darbību, kas izskaidrojams ar viņa laika sabiedrības raksturu (Nerona asiņainā diktatūra); turpretī marķīzes de Sevinjē un karavadoņa prinča Luija de Kondē (1621 —1686) laikā cilvēki aktīvi piedalījās vēstures notikumos, piemēram, Frondā, kur Kondē bija viens no vadoņiem, un Luija XIV karos (atgriezies monarhijas pusē, Kondē kļuva slavens Franškontē (1868) un Holandes (1672—1674) karagājienos).

323. Ipp. Koblenca — vācu pilsēta netālu no Francij r. inl« . i ļ n Mozeles ietekas Reinā; 1792. g. tur saplūda franču rojālistr.ki noskaņo tās emigrācijas spēki.

323. Ipp. Pursoniaks — Ž. B. Moljēra komēdijas-baleta varoni.. I .. ierodas Parīzē, lai apprecētos, un ko piemuļķo viņa sāncensis; cilvēks, ko mūžīgi piemeklē neveiksmes.

Ipp. …viena bērna dzīvība.— Runa ir par Anrī V.

Ipp. Ferdinands VII (1784—1833)—Spānijas karalis 1808. un 1814.— 1833.g., 1820. g., kad sākās revolūcija, bija spiests pieņemt radikālu konstitūciju, bet 1823. g. ar franču interventu palīdzību atjaunoja absolūtisma režīmu.

330. Ipp. Klervo—1115. g. dibināta abatija Obas departamentā, tika pārvērsta par cietumu.

332. Ipp. … kā darīja sakši pie Leipcigas . ..— Pašā Leipcigas kaujas karstumā sakšu kontingents, kas cīnījās kopā ar frančiem, 18. oktobrī atstāja to rindas un pagrieza lielgabalus pret Dirita divīziju, ar kuru kopā bija karojis divus gadus.

Ipp. Svētais Labrencis (apm. 210—258)— kristīgais moceklis, ko Romā sodīja ar nāvi, cepinot uz restēm.

Ipp. Expcrto crede Roberto (latīņu vai.)— Tici pieredzējušajam Roberto.

Ipp. Vellingtons — Arturs Velslijs, Vellingtonas hercogs (1769—1852)— angļu karavadonis; sabiedroto karaspēks viņa vadībā sakāva Napoleonu I viņa pēdējā kaujā pie Vaterlo (1815); no 1820. g.— politisks darbinieks toriju partijā; no 1828. līdz 1830. g.— premjerministrs; izraisīja tautas dusmas, izrēķinoties ar strādniekiem Mančestrā 1819. g. un pretojoties 1832. g. vēlēšanu reformai.

334. Ipp. …nabaga krievu augstmaņi 1826. gadā…— Runa ir par dekabristiem un viņu akciju Pēterburgā 1825. g. 14.(26.) decembrī un dienvidos —1825. g. 29. decembrī (1826. g. 10. janvāri).

336. Ipp. .. . veci, skopulīgi un garlaicīgi cilvēki — īsta tirdzniecības sērga.— Mājiens uz mūža nogalē tronī kāpušā Luija Filipa sīkstulību un sīkpilsonisko viduvējību; viņa valdīšanas gados finansu oligarhijas kundzība un nevaldāmās spekulācijas bija liels šķērslis tirdzniecības un rūpniecības attīstībai.

336. Ipp. .. . Napoleons, kas sevi uzskatīja par augstdzimušu …— Rojālisti apšaubīja Napoleona dižciltību, kaut arī 1779. gadā, kad viņš stājās karaskolā Briennā, kur uzņēma tikai muižniekus, ģimene iesniedza ģeneoloģisku apliecību par piederību pie Korsikas muižniecības kopš XVI gs.; taču, par spīti tam, seno franču dzimtu pārstāvju uztverē viņš bija iznirelis; kad Napoleons atjaunoja monarhiju un muižniecību un izveidoja greznu galmu, viņš reizēm slimīgi pārdzīvoja pirmsrevolūcijas aristokrātu nicīgo attieksmi pret sevi un jaunizceptajiem augstmaņiem.

Ipp. Sic itur ad astra (latīņu vai.)— Tā iet uz zvaigznēm.

Ipp. L'Ambigu — teātris ar izklaidējošu repertuāru Senmar- tēna bulvārī Parīzē.

347. Ipp. …TaboraS dievišķo gaismu…— šāda gaismā Jēzus Kristus atmirdzēja Apskaidrošanas laikā apustuļu Pētera, Jēkaba un Jāņa klātbūtnē (Mateja evaņģēlijs 17./I.— 8.).

Ipp. … kamēr niknie osmani jau rāpās pāri Konstantinopoles mūriem.— Runa ir par osmanu turku iebrukumu Konstantinopolē un Bizantijas impērijas krišanu 1453. g.

348.lpp. Svētās Madlēnas baznīca Parīzē (būve uzsākta 1764. g. Luija XV valdīšanas laikā un atsākta 1807. g. pēc Pjēra Vinjona projekta. Pēc viņa nāves 1828. g. darbus turpināja un 1828. g. pabeidza Žans Žaks Marī īvē) izrotāta ar korintiešu kolonnām un atgādina antīku templi; viens no izcilākajiem ampīra stila arhitektūras pieminekļiem.

Ipp. … s\'ētā Pētera katedrāle Romā nav nekas vairāk kā spožs absurds . . .— Svētā Pētera katedrāle Romā uzcelta pēc Braman- tes, Rafaela, Mikelandželo, Maderno un Bernīni plāniem; tās arhitektūrai, tāpat kā visai Itālijas augstās renesanses arhitektūrai (galvenokārt tās stilā katedrāle ieturēta), raksturīgs plašs antīkās celtniecības elementu izlietojums.

Ipp. Leo X— laicīgajā dzīvē Džovanni Mediči (1475— 1521)— Romas pāvests (1513—1521), antīkās kultūras cienītājs, mākslinieku, dzejnieku un zinātnieku atbalstītājs; viņš dzīvoja amorālu dzīvi un bija pilnīgi vienaldzīgs pret ticības lietām.

349. Ipp. Leda — antīkajā mitoloģijā Spartas valdnieka Tindara sieva, ko pavedis par gulbi pārvērties Jupiters (Zevs).

349. lpfj. Paskāls — Blēzs Paskāls (1623—1662)— franču matemātiķis, fiziķis, filozofs un rakstnieks. Savā literārajā darbā «Domas» (publ. 1670. g.) no kristiānisma viedokļa pievērsa laikabiedru uzmanību cilvēka dabas nepilnībām; piederēja pie reliģiskā novirziena jansenisma, kam bija raksturīga arī morāla stingrība.

349. Ipp. Kārno — Lazars Kārno (1753—1823)— franču matemātiķis, sabiedriskās glābšanas komitejas loceklis, noorganizēja 14 republikāņu armijas un izstrādāja visu republikas militāro kampaņu plānus, tika dēvēts par uzvaru organizētāju. Restaurācijas laikā viņu izraidīja no Francijas kā valdnieka slepkavu (Konventā viņš balsoja par karaļa sodīšanu ar nāvi).

Ipp. Tirēns — Anrī de Latūrs d'Overņs, vikonts de Tirēns (1611 —1675)— Francijas maršals, izcils XVII gs. karavadonis, piedalījās Trīsdesmitgadu karā, Frondas notikumos, Holandes un Elzasas karagājienos.

Ipp. Listikrī — vārds, ar kādu tautā apzīmē vientiesi.

Ipp. Le Globe—Parīzes žurnāls, kas iznāca no 1824. līdz 1832. g., sākumā tīri literārs, no 1828. g.— literārs un politisks opozicionāri liberāla virziena žurnāls, tika vajāts par vēršanos pret Restaurācijas režīmu; pēc Jūlija revolūcijas pārgāja sensimonistu rokās un drīz pārtrauca iznākt.

351. Ipp. Viens tāds Lejasnormandijas prokurors ieguva impēriju un pārdeva to saviem radiem un draugiem.— Par Lejasnormandijas prokuroru (lejasnormandieši bija slaveni ar savu viltību un prāvošanās kāri) nosaukts Luijs Filips, kas ieguva varu ar viltus solījumiem palikt uzticīgam demokrātiskiem principiem un izmantoja to, lai padarītu bagātus savus ģimenes locekļus un dažus baņķierus spekulantus.

Ipp. … gaili senatnē bijusi viskareivīgākā tauta.— Gaili, kas apdzīvoja tagadējās Francijas un sākotnēji arī Ziemeļitālijas teritoriju, tādu slavu guva karos ar Romu, kuri beidzās 58.—51. g. p. m. ē., kad Cēzars Galliju pakļāva.

Ipp. Ja Franciju neiekaros kazaki .. .— Runa ir par Krievijas militārās iejaukšanās draudiem.

353. Ipp. Fokss — Čārlzs Džeimss Fokss (1749—1806)—angļu politisks darbinieks, vigu līderis, vadīja opozīciju pret Pita kabinetu, cilvēks ar dedzīgu un nelīdzsvarotu raksturu.

353. Ipp. Pils — sers Roberts Pīls ( 1788—1750)—angļu politisks darbinieks, konservatoru līderis, vairākkārt vadījis kabinetu; salts un noslēgts cilvēks; vairākas reformu nepieciešamības izraisītas krasas pārmaiņas politiskajā kursā kļuva par iemeslu apsūdzēt viņu bezprinci- pialitātē.

353. Ipp. Toms Džonss — Fīldinga romāna «Toms Džonss Atradenis» varonis, «dabiskā» cilvēka, reizēm vieglprātīga, bet labsirdīga un neviltota cilvēka tips.

Ipp. Blaifds — Toma Džonsa antipods.

Ipp. Videbimus infra (latīņu vai.)—palūkosimies.

Ipp. Mirabo — Onorē Gabriēls Riketi grāfs de Mirabo (1749—1791)— Lielās franču revolūcijas darbinieks, slavens orators.

358. Ipp. Karjē — Žans Batists Karjē (1756—1797)—Konventa loceklis, no 1793. līdz 1794. g. organizēja revolucionāro teroru Nantē (arī cilvēku nogremdēšanu kopā ar kuģiem).

358. Ipp. Lebons— Gislēns Fransuā Zozefs Lebons (1765— 1795)— bijušais garīdznieks, realizēja revolucionāro teroru Arasā un Kambrē.

364. Ipp. Berjē — Antuāns Berjē (1790—1868)— franču advokāts, izcils leģitīmistu partijas orators.

366. Ipp. Makiavelli — Nikolo Makiavelli (1469—1568)—itāliešu politisks darbinieks, vēsturnieks un rakstnieks; nobažījies par Itālijas politisko sadrumstalotību, viņš savā traktātā «Valdnieks» (1513) centās pamatot domu, ka valsts apvienošanai labi ir visi līdzekļi un ka politiķis nedrīkst vadīties no morāles apsvērumiem; vienpusīgi izprasta Makiavelli mācība bieži tika traktēta kā politiskas blēdības un cinisma sludināšana.

Ipp. . . . kā 1786. gada dumpju laikā . ..— Runa ir par 1786. gadā Kānā notikušajiem tautas nemieriem, ko izraisīja maizes dārdzība.

Ipp. …1804. gada konkordātā.—1804. (īstenībā—1801.) gada konkordāts ir vienošanās, kas regulēja Francijas attiecības ar pāvesta troni un Francijas republikas attiecības ar baznīcu; to noslēdza Bonaparts, kad bija pirmais konsuls; konkordātā noteikts arī Francijas bīskapiju skaits.

371. Ipp. Pēc de Šatobriāna kunga darbiem un vispārpieņemtā augstā jezuītu vērtējuma .. .— leģitīmists un katolicisma piekritējs

Šatobriāns atļāvās kritiskus izteikumus par Vatikānu un jezuītiem, kas pēc vispārības sprieduma vienmēr ir bijuši savtīgas un bezprincipiālas liekulības iemiesojums.

371. Ipp. Kardināls Mazarlni — kardināls Džulio Mazarīni (1602—1662)— franču prelāts un politisks darbinieks, pēc izcelsmes itālietis; faktiskais Francijas valdnieks no 1642. g. pēc kardināla Rišeljē nāves.

371. Ipp. De Narbons — grāfs (vēlāk hercogs) Reimons Žans Mārī Narbons-Pelē (1771 —1855)—franču aristokrāts, kas atradās Luija XVIII un Sarla X diplomātiskajā un valsts dienestā; 1830. g. atsacījās zvērēt uzticību Luijam Filipam un līdz ar to atsacījās no Francijas pēra titula.

373. Ipp. .. . Dāvids būtu apvienojies ar amaleķieli …— amale- ķieši — izraēliešiem naidīga cilts, ko izraēlieši valdnieku Zaula un Dāvida laikā (XI — X gs. p. m. ē.) iznīcināja.

376. Ipp. … impērijas pagrimuma laikā.— Runa ir par intrigu garu Bizantijas galma un birokrātijas aprindās.

Ipp. … jauns kardināls Mazarīni — Mazarīni, tāpat kā viņa priekšgājējs Rišeljē, nebija izvēlīgs līdzekļos, ko lietoja mērķa sasniegšanai.

Ipp. ad rem (latīņu vai.)—pie lietas.

Ipp. Fics-Žams — hercogs Eduards de Fics-Žams (Fics-Džeimss) (1776—1838)—franču politisks darbinieks, pēru palātas loceklis no Tulūzas, viens no labākajiem leģitīmistu partijas oratoriem.

386. Ipp. «Polieukts» (1641 —1642)—Pjēra Korneija traģēdija. Citēto vārdu tajā nav.

392. Ipp. Lerū — izplatīts franču uzvārds.

395. Ipp. Briduazons — pamuļķa tiesnesis Bomaršē komēdijā «Fi- garo kāzas».

395. Ipp. Senboma — kaļķakmens kalnu grēda Provansā.

Ipp. Andriē — Fransuā Gijoms Žans Stanislā Andriē (1759—1833)— franču dzejnieks, komediogrāfs, Franču akadēmijas loceklis, no 1829. g. tās sekretārs; no 1814. g. Franču koledžas literatūras profesors; Andriē lekcijas, tāpat kā runas Franču akadēmijas atklātajās sēdēs, par spīti oratora klusajai balsij, guva lielus panākumus.

Ipp. Fuā — Maksimiljens Fuā (1775—1825)— franču ģenerālis, sedza Napoleona karaspēka atkāpšanos no Spānijas 1814. g; Restaurācijas laikā deputāts liberālis, kura runas guva milzīgus panākumus; viņa bēres izvērtās par opozīcijas manifestāciju.

405. Ipp. Massimo dispetto (itāliešu vai.)—vislielākais negods.

407. Ipp. Pasi — Ipolīts Filibērs Pasī (1793—1880)—franču ekonomists un politisks darbinieks, deputātu palātas loceklis, brīvās tirdzniecības piekritējs.

407. Ipp. O'Konnels — Deniēls O'Konnels (1775—1847)— īru politisks darbinieks; viņš bija Anglijas parlamenta deputāts un nerimtīgi cīnījās par Īrijas stāvokļa uzlabošanu.

407. Jpp. Korbets — Viljams Korbets (1781—1842)—IriJiTiflAl vošanas cīnītājs, bruņotas sacelšanās dalībnieks; ang|i viņu turfft ieslodzījumā, viņš dienēja Napoleona armijā, ieguva pulkveža dienMM pakāpi; 1828. g. devās uz Grieķiju piedalīties neatkarības kari un kļuva par grieķu karaspēka virspavēlnieku.

407. Ipp. Lamenē grāmata «Kristīgā vārdi» (1834) atmasko sabied> risko kārtību no kristīgā sociālisma viedokļa; tā sarakstīta ritmizeti prozā, kas imitē Bībeles valodu.

Ipp. dižais bretonis …— Lamenē pēc izcelšanās bija bretonis.

Ipp. .. . egotisma paraugu …— egotisms šeit — mānija runāt par sevi pašu, aizņemtība ar paša personu.

408. Ipp. Atenejs (Mākslu atenejs) —1803. g. Parīzē nodibināta biedrība, kur zinātnieki un literāti lasīja referātus un neoficiāla rakstura lekciju kursus.

413. Ipp. Fenelons—Fransuā de Salinjaks de Lamots-Fenelons (1651 —1715)— franču prelāts un rakstnieks, Kambrē arhibīskaps no 1695. g.; viņam bija raksturīgs uzskatu plašums un reliģiska iecietība.

417. Ipp. .. . pēc Jūlija dumpja .. .— Tā Jūlija revolūciju valdības aprindās sāka dēvēt pēc Luija Filipa stāvokļa nostiprināšanās, agrāk to sauca par «slavenajām dienām».

417. Ipp. 1792. gadā viņš piedalījās pāris karagājienos…— t. i., piedalījās dažos republikāņu armijas karagājienos pret kontrrevolucio- nāro interventu karaspēku.

Ipp. … tēlodams Anri IV tiešumu.— Ar Anrī IV pēc tradīcijas tiek saistīts saprātīga, taisnīga un godprātīga karaļa tēls, kas ne ti'vu neatbilst īstenībai.

Ipp. Es pagaidīšu, monsenjorl— Tā deviņpadsmit gadu vecais abats (vēlāk kardināls) de Bernī atbildēja uz astoņdesmit gadu vecā kardināla Fleri paziņojumu, ka viņa dzīves laikā tam nav ko cerēt uz ienesīgu vietu.

Ipp. … Bonapartam, kad tas atgriezās no Ēģiptes …— Atgriezies no Ēģiptes, kur viņš bija guvis vairākas uzvaras, Bonaparts 1799. g. 18. brīmerā (9. novembri) izdarīja valsts apvērsumu, gāžot nepopulāro Direktorijas režīmu.

Ipp. Morepā — Žans Frederiks Felipo grāfs de Morepā (1701 —1781)— franču politisks darbinieks, ministrs Luija XV laikā, tika atlaists 1749. g. par naidīgumu pret marķīzi Pompadūru; Luija XVI laikā—ministru padomes priekšsēdētājs (no 1774. g.); pieaicināja liberāli noskaņotos ekonomistus Tirgo un Neķeru un atbalstīja Anglijas koloniju neatkarības karu Ziemeļamerikā; viņam bija ass un rosīgs prāts, taču nebija nedz noteiktas politiskas līnijas, nedz dziļu zināšanu.

Ipp. . ..m>ell attended (angļu vai.)—tāds, kas saistījis uzmanību.

426. Ipp. Requiscat in pace (latīņu vai.)— lai dus dieva mierā.

426. Ipp. Valpols — Horess Valpols (1717—1797)—angļu literāls, premjerministra Roberta Valpola dēls; viņa memuāros par Džordia II valdīšanas pēdējiem desmit gadiem (pēcn. izd. 1822. g., tulk. franču

vai. 1823. g.) atspoguļoti Anglijas politiskās dzīves un galma tikumi 1750. gadā.

Ipp. Chasm (angļu vai.) — bezdibenis.

Ipp. Trasi — Antuāns Luijs Klods grāfs de Trasī (1754—1836)—franču filozofs un politisks darbinieks, Kondiljaka un Kabanisa sensuālisma sekotājs, sarakstījis «Ideoloģijas elementus» (4 sēj., 1801 — 1815); revolūcijas laikā bija Satversmes sapulces loceklis; Napoleons viņu iecēla par senatoru, taču lāgā neieredzēja, jo zināja, ka īstenībā viņš ir opozīcijā ar impērijas režīmu; pēc sakāves Krievijā Napoleons Valsts padomē apsūdzēja par visām Francijas nelaimēm XVIII gs. filozofus materiālistus, kas sagatavoja revolūciju, viņš tos nosauca par ideologiem; 1814. g. lēmumu par Napoleona gāšanu senāts pieņēma pēc Destita de Tirsī ierosinājuma.

Ipp. Dipons no Nemūras — Pjērs Samiēls Dipons, dēvēts par Diponu no Nemūras (1739—1817)—franču ekonomists, politisks darbinieks, Tirgo palīgs, kad tas bija finansu ģenerālkontrolieris (1774, 1776), Nacionālās sapulces deputāts 1789. g„ pagaidu valdības sekretārs pēc Napoleona gāšanas 1814. g., viens no tiem, kas pārstāvēja fizokrātu mācību, saskaņā ar kuru vienīgā derīgā cilvēku darbības joma ir lauksaimniecība; viņam bija raksturīga politiska neatkarība, uzticība savai pārliecībai, ko viņš saglabāja, par spīti pret viņu vērstām dažādu politisku režīmu vajāšanām.

Ipp. Kastrl — Šarls Ežēns Gabriēls de la Kruā de Kastrī (1727—1801)— Francijas maršals, jūrlietu ministrs, augstākās franču aristokrātijas pārstāvis.

433. Ipp. .. . kā Gerēna kunga Fedrai Luksemburgas muzejā.— Runa ir par franču gleznotāja klasicista Pjēra Narsisa Gerēna (1774—1833) gleznu «Fedra un Ipolīts» (1802, Luvra), kurā redzama Fedra apmelojam savu padēlu Ipolītu. Tā gleznota stīvi patētiskā manierē; glezna guva lielus panākumus, tika ietverta Luksemburgas muzeja kolekcijā, kur no 1818. līdz 1839. g. eksponēja dzīvo gleznotāju darbus, kurus pēc autoru nāves bija paredzēts izstādīt Luvrā.

433. Ipp. Rolāna kundze — Manona Flipona, pēc apprecēšanās Rolāna (1754—1793)— žirondistiem tuvā Lielās franču revolūcijas darbinieka Žana Marī Rolāna de Platjēra (1754—1793) sieva; Rolāna kundzes salonam bija liela loma politiskajā dzīvē; jakobīņu diktatūras laikā viņa gāja bojā uz ešafota, pierādot lielu pašsavaldīšanos; uzzinājis par sievas nogalināšanu, viņas vīrs izdarīja pašnāvību.

433. Ipp. 4. periāls—1795. g. 23. maijs, kad apspieda 1. periāla jakobīņu sacelšanos, kuri mēģināja atgūt varu.

433. Ipp. 10. augusts —1792. g. 10. augustā Parīzē notika sacelšanās, kuras rezultātā krita karaļa vara un lika nobibināta republika.

433. Ipp. 18. fruktidors —1797. g. 4. septembri Direktorija izdarīja apvērsumu pret Vecāko padomi un Piecsimtu padomi, kur pēc vēlēšanām bija iekļuvis ievērojams skaits rojālistu; ģenerālis Ožero ar savu karaspēku ielenca padomju sēžu vietu un apcietināja deputātus rojālistus, kurus pēc tam izsūtīja uz Gvajānu.

434. Ipp. Rekamjē — Žanna Fransuāza Žilī Adelaīda Bernām, dāma Rekamjē (1777—1849) — impērijas laika franču skaistule (viņas pazīstamo portretu gleznojis Dāvids); Restaurācijas laika viņus salonā pulcējās ievērojamākie politiķi un intelektuāļi; pazīstama viņas draudzība ar Šatobriānu.

440. Ipp. Lafils — Žans Lafits (1767—1844)—franču finansists un politisks darbinieks, kam bija liela loma Jūlija revolūcijā un varas nodošanā Luijam Filipam, ko veica depulātu palāta. 1830. g. 3. novembrī viņu iecēla par finansu ministru un ministru padomes priekšsēdētāju; viņu kritizēja gan kreisie, gan labējie, tāpēc viņš zaudēja galma atbalstu, jo tas nolēma, ka var izlikt bez viņa pakalpojumiem; konstatējis, ka no viņa slēpj daļu steidzamas starptautiskas informācijas, Lafits 1831. g. 13. martā demisionēja.

445. Ipp. Baņķieris . . . nav gribējis kļūt par nacionālās gvardes kapteini…, jūnija dienas…—1832. g. 5. un 6. jūnijā sacelšanās apspiešanā piedalījās nacionālās gvardes vienības.

445. Ipp. Vjennē — Žans Ponss Gijoms Vjennē (.1777—1868) — franču literāts klasicists, pārspīlēti svinīgu poēmu, traģēdiju un vēstījumu autors, Franču akadēmijas loceklis; no 1827. g.—deputātu palātas loceklis, kur bija kreisās opozīcijas sastāvā; 1830. g. atbalstīja Jūlija monarhijas režīmu, palātā nikni uzbruka republikāņiem.

445. Ipp. Oksensera — zviedru politisks darbinieks, karaļa Gustava Ādolfa padomnieks un karalienes Kristīnes aizbildnis.

Ipp. … tā bija vāja sieviete … kura … ieveda padomē slaveno kardinālu Rišeljē.— Īstenībā kardinālu Rišeljē, kas 1624. g. kļuva par karaļa padomes locekli, drīz pēc tam — par tās vadītāju un Francijas faktisko valdnieku, Luijam XIII ieteica nevis sieva — Austrijas Anna, bet gan māte — Marija Mediči.

Ipp. Salvandi — Narsiss Ašils grāfs de Salvandi (1795—1856)— franču publicists un politisks darbinieks, Restaurācijas laikā piederēja pie liberālās opozīcijas, pēc 1830. g. atbalstīja Luiju Filipu; viņam bija raksturīgs augsts stils.

Ipp. … imperatora radinieces .. .— Runa ir par Austrijas imeparatoru.

Ipp. .. . par prezidenta Džeksona divdesmit pieciem miljoniem . ..— Runa ir par materiālu kompensāciju, ko 1834. g. Francijai prasīja ASV prezidents Endrjū Džeksons par amerikāņu kuģiem, ko tā nelikumīgi sagūstīja Napoleona organizētās pret Angliju vērstās kontinentālās blokādes laikā; Džeksona kaut arī pamatotās, taču apvainojošā formā izvirzītās prasības tika apmierinātas pēc atbilstošas balsošanas palātās 1835. g.

Ipp. Jans Huss (1369—1415) — čehu baznīcas reformators, kas tika sadedzināts pēc baznīcas sinodes lēmuma Konstancā.

451. Ipp. … un citām baznīcas mātēm . ..— Ironiska analoģija ar baznīcas tēviem — augstākās sabiedrības svētules.

457. Ipp. … par daudz līdzīgs Donavas zemniekam .. .— Runa ir par Lafontēna fabulas varoni, kas saka Romas senātam atmaskojošu

runu par romiešu ļaundarībām viņa zemē; vispārinātā nozīmē — neaptēsts patiesības meklētājs.

458. Ipp. Džefersons — Tomass Džefersons (1743 — 1826)— amerikāņu filozofs apgaismotājs un politisks darbinieks, viens no Demokrātu partijas dibinātājiem, ASV prezidents (1801 —1809); no 1785. līdz 1789. g. bija vēstnieks Parīzē; baudīja franču republikāņu cieņu.

462. Ipp. … de Motvila kundzes «Atmiņas» . . .— Fransuāza Bērto. de Motvila (apm. 1621 —1689)— karalienes Austrijas Annas istabene un draudzene, kas atstājusi «Memuārus no Austrijas Annas dzīves» (publ. 1723. g.).

Ipp. . . . nelaimīgajiem aprīļa prāvas upuriem, kurus . . . gatavojās pārvest no Perošas cietuma uz Parīzi . . .— Runa ir par 1834. g. 9.—12. aprīļa Lionas sacelšanās dalībniekiem, ko sākumā ieslodzīja Perašas cietumā, bet 1835. g. martā aizveda uz Parīzi, kur 5. maijā viņus kopā ar 1834. g. aprīlī notikušo Parīzes, Marseļas, Scntetjēnas u. c. sacelšanos dalībniekiem tiesāja pēru palāta. 1836. g. viņus amnestēja.

Ipp. Sterling (angļu vai.)—šeit: patiess.

Ipp. Otium cum dignitate (latīņu vai.)—godpilna atpūta.

476. Ipp. Sic transit gloria muncli! (latīņu vai.)— Tā paiet pasaules

godība!

476. Ipp. «Tik ne to, ak Larieta!»— tēlojamā laikā populāra dziesmiņa.

478. Ipp. Varensa kundzei bija liela loma Žana Žaka Ruso dzīvē, par ko viņš raksta savā «Grēksūdzē»; taču Klarānā rādīja nevis viņas gultu, bet gultu, kurā it kā mirusi Žilī —«Jaunās Eloīzas» varone.

M. Tolmačevs

SATURS

Lisjēns Levēns 7

Anrī Beila «Ko darīt?» L. Andrejevs 479

Paskaidrojumi. S. Beļajeva, M. Tolmačevs . . . 492

Daiļliteratūras izdevums Stendāls

LISJĒNS LEVĒNS

Redaktore L. Hambeka. Māksi, redaktore A. Meiere. Tehn. redaktore Dz. Skvarnaviča. Korektore R. Zveja. Vāku zim. M Ozoliņš

HL» JMb 3874

Nodota salikšanai 29.12.88. Parakstīta iespiešanai 25.05.89. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs Nr. 2. Bodoni garnitūra. Augstspiedums. 27,72 uzsk. iespiedi., 28,09 uzsk. krāsu novilk.. 37 18 izdevn. I. Metiens 50 000 eks. Pašūt. Nr. 1560. Cena 3 rbļ. (0 kap. Izdevniecība «Zvaigzne». 226013. Rīgā, (lorkija ielā «05. Izdevn. Nr. 7606 / KS-639. Iespiesta tipogrāfija «Cīņa» 22601 I, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004, Rīgā, Vienības gatvē 11 Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas skaitļošanas centram. Programmētāja M. Osipova.

1 To saka republikānis.

[5] stāsts par Žeromu Meniēlu.

3—1560

[6] Tā runā leģitīmists, tāpat kā iepriekš runāja republikānis.

[7] meklejiet šīs vārsmas voltera darbos.

[8] to saka jakobīnis.

Content

Stendāls Lisjēns Levēns

I nodaļa

II nodaļa

III nodaļa

IV nodaļa

V  nodaļa

VI nodaļa

VII nodaļa

VIII nodaļa

IX nodaļa

X nodaļa

XI nodaļa

XII nodaļa

XIII nodaļa

XIV nodaļa

XV nodaļa

XVI nodaļa

XVII nodaļa

XVIII nodaļa

XIX nodaļa

XX nodaļa

XXI nodaļa

XXII nodaļa

XXIII nodaļa

XXIV nodala

XXV nodaļa

XXVI nodaļa

XXVII nodaļa

XXVIII nodaļa

XXIX nodaļa

XXX nodaļa

XXXI nodaļa

XXXII nodaļa

XXXIII nodaļa

XXXIV nodaļa

XXXV nodaļa

XXXVI nodaļa

XXXVII nodaļa

XXXVIII nodaļa

XXXIX nodaļa

XL nodaja

XLI nodaļa

X LI I nodala

XLIII nodaļa

X L I V nodaļa

X L V nodaļa

X L V I nodala

X L V I I nodaļa

X L V I I I nodaļa

X L I X nodaļa

L nodaļa

LI nodaļa

LII nodaļa

LIII nodaļa

LIV nodaļa

LV nodaļa

LVI nodaļa

LVII nodaļa

LVIII nodaļa

L I X nodaļa

LX nodaļa

LXI nodaļa

L X I I nodaļa

L X III nodaļa

L X I V nodaļa

L X V nodaļa

LXVI nodaļa

L X V I I nodaļa

L X V I I I nodaļa

ANRl BEILA «KO DARĪT?»

PASKAIDROJUMI

SATURS